Zdena Salivarová

Josef Škvorecký

Setkání v Torontu, s vraždou

spisy 26

Kapitola první, v níž se penzionovaný inspektor vrací do práce ........ 5

Kapitola druhá, v níž si Anka nemůže dát pokoj,

i kdyby stokrát chtěla ..................................................................... 18

Kapitola třetí, v níž se inspektoru Sinclairovi

potvrzuje staré podezření .............................................................. 22

Kapitola čtvrtá, v níž Anka znovu podlehne pokušení .................... 30

Kapitola pátá, v níž se objeví hezká žena a tři muži s knírkem ........ 34

Kapitola šestá, v níž si Anka leccos domýšlí ................................... 57

Kapitola sedmá, v níž inspektora inspirují

platinové vlasy a objeví se opožděná svědkyně ............................... 64

Kapitola osmá, v níž Anka vyrobí z Fiony krasavici ........................ 79

Kapitola devátá, v níž se Murphy zaplétá

a dr. Smola odkládá brýle .............................................................. 84

Kapitola desátá, v níž Sinclairovi volá inspektor

O’Cuffy z Los Angeles ................................................................... 96

Kapitola jedenáctá, v níž Anka dává dvě a dvě dohromady ............105

Kapitola dvanáctá, v níž skládačka začíná dávat smysl ..................111

Kapitola třináctá, v níž si Anka vzpomene na jednu maličkost .......126

Kapitola čtrnáctá, v níž elévka Mallowayová

složí u inspektora Sinclaira maturitu .............................................134

Kapitola patnáctá, v níž se inspektor Sinclair

o Miriam Mallowayové něco dozví a už nečeká .............................150

Kapitola šestnáctá, ve Winnipegu .................................................157

Kapitola sedmnáctá, Happy Ending .............................................163

Literární akademie

Literární akademie

Zdena Salivarová

Josef Škvorecký

Setkání v Torontu, s vraždou

spisy 26

© Zdena Salivarová and Josef Škvorecký, 2006

Kapitola první,

Copyright © Literární akademie, 2006

ISBN 80-86877-22-1

v níž se penzionovaný inspektor

vrací do práce

Mrtvá měla na sobě tmavomodrou barchetovou blůzu – infor-

maci o materiálu mi podala elévka Miriam – s naškrobeným

bílým límečkem z nějakého jiného materiálu. Jak zápasila s vra-

hem, levý cíp límečku se ohrnul a zčásti zakryl strangulační čáru,

která se táhla jako červené potvrzení smrti.

„Nač bys to odhad?“ obrátil jsem se na Freda Melvilla.

Daktyloskop si čáru prohlížel lupou, dlouho zkoumal ohr-

nutý límeček, pak odpověděl:

„Vypadá to na obyčejnej špagát. Kus prádelní šňůry, něco ta-

kovýho. Nenašli jste nic toho druhu?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Odnes si všechno s sebou. Opatrnej. Nic tu nezapomněl.“

Mlčky jsem ukázal na zaschlou krev na hřbetě ruky, kterou

právě seškraboval seržant s divným jménem Gunga Stewart Is-

lington. Ind to nebyl. Snad jeho matka četla Kiplinga. Neznal

jsem ho, přišel na oddělení, když já už byl pryč, a sám neměl do

penze daleko.

„Jo tohle!“ pravil Fred a obrátil se na seržanta. „Manikýru užs

udělal, Gungo?“

Seržant kývl:

„Pod nehtem na prostředníku zůstalo skoro půl inče kůže.

Musí to bejt parádní škrábanec.“

„Tady ji ovšem drápnul on.“ Fred ukázal na hřbet dívčiny

ruky.

„To jo,“ ušklíbl se Gunga. „Ale někde na těle bude pěkně pode-

psanej. Nejspíš na ksichtě. Půl inče kůže – musel si tam nalepit

flastr jako hrom.“

Fred hleděl na mrtvou dívku zadumaně. Pak řekl:

„Je to dost neobvyklý. Škrtil ji zepředu. Její autogram bude mít

na obličeji. Řek bych, že ho intimně znala. Asi ji obejmul a po-

vedlo se mu navlíknout jí špagát kolem krku.“ Znova pohlédl

na mrtvou tvář. Vyčníval z ní disproporční nos. „Obyčejně jde

škrtič zezadu. Oběť nic netuší, vrah jí hodí smyčku na krk, ona

instinktivně popadne provaz nebo kravatu, nebo čím to vrah

4

5

dělá, snaží se smyčky zbavit…“ Odmlčel se, pak zvedl obě ruce

sil biskupa, aby ho přeložil do Scarborough v Torontu, ale první

s prsty zkřivenými jako drápy. „Prala se s ním jak kočka!“ Sehnul

kanadská zima mu šla tak na nervy, že se brzo po líbánkách pro-

se k mrtvé, maličko uvolnil zaťatou pěst, vytáhl z ní několik vy-

měnil ve vzteklého a hádavého manžela a málem se s Moničkou

škubnutých vlasů a strčil je do ziplocku. „Jako ženská.“

rozvedli. Naštěstí mu v Hazlehurstu v Georgii nabídla místní te-

„Na DNA bude materiálu habaděj,“ pravil Gunga.

levize třikrát týdně pořad v Biblické hodině. Vrátil se tedy s Mo-

„A co teprve jestli byli nahý?“ zasmála se Miriam.

ničkou na rodnou farmu ve Willacoochee v Georgii a metamor-

Její trochu vřeštivý hlas mě pohladil proti srsti.

foval opět v milujícího manžílka, jakým pastor má být. Ve státech

„A to von ji potom voblík?“ ušklíbl se Fred.

Florida, Georgia a Jižní i Severní Karolína konkuruje nyní Mi-

Miriam ohrnula nos a ignorovala ho.

cah Billymu Grahamovi a vypadá to, že jeho biblické meditace

převezmou stanice celostátní sítě. V poslední době přidal k zá-

———

zrakům v Káni Galilejské a vzkříšení Lazara i vědu a z kazatelny

horlivě propaguje cosi, čemu říká Inteligentní plán. Pokud tomu

Vzpomněl jsem si na svou bývalou podřízenou, na elévku, poz-

rozumím, je to vědecká konkurence neodarwinistům, kteří proti

ději poručíka Shirley Churchovou, která si vzala syna starého

ní, nevím proč, zuby nehty bojují včetně soudních žalob a rušení

Bullocka, pokračovala v policejní kariéře, a teprve po čtvrtém

univerzitních kateder, kde někteří paleontologové Inteligentní

dítěti, druhé holčičce, opustila jako inspektorka službu. Nedo-

plán přednášeli. Nevím, jestli jsou takové spory ve vědeckých de-

kázala jí však dát vale nadobro, opatřila si soukromou detektivní

batách běžné. Asi ano.

licenci, načež se jí telefonní hovory zpětinásobily. K žádnému

příjmu to však nevedlo, protože případy manželské nevěry Shir-

———

ley zásadně odmítala. Marně čekala, a pokud vím, dosud čeká, že

jí zavolá manželka, které kdosi zavraždil muže – nebo naopak.

První dva měsíce na penzi jsem tedy strávil na faře svého zetě,

Kdykoli mi Shirley Bullocková podávala hlášení, stála v po-

jehož hvězda na fundamentalistickém nebi rychle stoupala.

zoru, a pokud chtěla něco říct, uváděla svá pozorování – větši-

Krásný kraj jižní Georgie, kolem městečka stinné hájky stromů,

nou velmi bystrá – zdvořilým: „Jestli smím poznamenat…“

které jsem neznal, říčky plné odlehlých zákoutí, kde vlahá voda

Miriam Mallowayová skákala člověku do řeči, hlášení odbý-

zvala ke koupeli, i když člověk s sebou neměl plavky. Kromě

vala s rukou v kapse, a jednou dokonce s cigaretou v ústech.

mnoha kostelů tam skoro stejně byly zastoupeny podniky v Mi-

cahových homiliích pravidelně zatracované – útulné jižanské

———

bary. Vzdor fundamentalistům, ovládajícím svatostánky, tam

šťastnou hodinku nikdy nezrušili, jako to udělali v pokrokové

Když jsem se loučil, DNA se zrovna zavádělo. Do laboratoře

Kanadě. Za cenu jednoho drinku od pěti do sedmi pořád nalé-

přijali novou sílu, čerstvého magistra z kriminologie na Toront-

vali dva. Ne jako v Torontu.

ské univerzitě, mladíka jménem Desmond Clairman, který se

Přes ty rajské poměry jsem po čase začínal trpět pocity pří-

všemu idiotsky hihňal, ale svému povolání rozuměl. Z přiožralé

slovečného hosta, který jako ryba třetí den atd. To už jsem na

párty, kterou mi oddělení uspořádalo na rozloučenou a kde se

pohostinné farmě úspěšného kazatele a milující dcery načínal

pilo, jsem tehdy odešel předčasně a střízlivý jsem odjel druhý

třetí měsíc. Nedalo se nic dělat. Rozloučil jsem se s plačící Mo-

den ráno do Georgie k Moničce a k jejímu manželovi, reverendu

ničkou a s jejím velebníčkem, jehož srdečný stisk ruky si nako-

Micahu Ginsburgovi.

nec vyžádal chirurgický zákrok na pohotovosti, a vrátil jsem se

Monička mu říká Mickey. Po svatbě se stal kazatelem v Jižní

do rušného a stále rostoucího Toronta.

Karolíně, kvůli Moničce – aby byla nablízku rodičům – pak upro-

Tam jsem najednou neměl co dělat.

6

7

Někteří podobně postižení kolegové řešili ten problém neko-

Očima inspektora Královské jízdní policie.

nečnými partiemi šachu v klubu, ale to mi vždycky připadalo

Když jsem stál nad uškrcenou dívkou v Allan Street, pořád

jako plýtvání logickými schopnostmi mozku na nesmyslné po-

jsem ještě nevěděl, jak jinak svůj zatím nenapsaný opus nazvat.

hyby pitomých figurek. Několikrát jsem se pokusil odjet na ryby

v jezerech na severu, jenže po letech skoro denního styku se suro-

———

vostmi velkoměsta jsem si vypěstoval odpor k napichování červů

na háčky a k vytahování háčků zabodnutých do pater živých ryb.

Uplynul víc než rok od mého odchodu z Oddělení vražd na

Prý je to nebolí – kdo však byl kdy rybou, aby to potvrdil?

King Street West. Uhihňaný mladík v laboratoři, Desmond

Zbýval golf a detektivky.

Clairman, úctyhodně nabyl na důležitosti, Fred Melville na

Snažil jsem se a Monica, moje žena, chodila na golf se mnou.

něho žárlil a Oddělení vražd postihla nezvyklá pohroma: jed-

Zřetelně nerada, ale abych měl pohyb. Abych měl pohyb, zaká-

nadvacáté narozeniny sice hezké, jenže (mně) protivné elévky

zala mi rovněž používat golfmobily a najímat nosiče té spousty

Miriam Mallowayové.

nářadí, co je ke golfu potřeba. Klikaté procházky po kopcovitém

Celý můj tým je šel oslavovat do nově otevřené japonské

terénu s brašnou plnou holí na rameni mě však, mírně řečeno,

restaurace Šibun, ale přecpali se tam syrovými rybami, dostali

nezaujaly a nakonec, tentokrát k Moničině zřetelné úlevě, jsem

z nich prudkou otravu a octli se v nemocnici. Až na Melvilla

to vzdal.

a Gungu, patrně proto, že měli mimořádně dobrý žaludek, a na

Zbyly mi detektivky.

oslavenkyni Miriam, která si místo syrové ryby dala ústřice a ne-

Ty mě zachránily. Asi proto, že jsem se držel klasiků. Očtené

bylo jí nic.

svazky, zděděné po otci, mě vrhly zpět do mládí, kdy jsem bý-

A mě požádali, abych tak na čtrnáct dní zaskočil za inspektora

val napomínán pro četbu pod lavicí, kterou mi učitelka často

Bullocka, který v japonské hospodě dopadl nejhůř.

zabavovala a vracela ji se zalepeným dopisem otci, z jehož tajné

zásoby jsem si ten literární kontraband vypůjčoval. Protože mě

———

moje řemeslo naučilo systematičnosti, začal jsem od Adama

– Vraždou v ulici Morgue. A stařičké tátovy detektivky mě za-

Stál jsem nad uškrcenou dívkou, která ani zaživa nemohla být

chránily před smrtí ukousáním. Protože se v nich o vraždách

žádná krasavice a teď, s rudou čárou smrti kolem krku, podobala

psalo decentně a bez velkých detailů, příběhy z dřevních dob

se virtuálnímu strašidlu z hollywoodského hororu.

žánru mi v ničem nepřipomínaly hnus skutečných zločinů, jaké

Rozhlédl jsem se po místnosti. U okna stál domovník a dok-

bývaly mým denním chlebem. A tak jsem četl a četl.

tor Jenkins vedle mrtvé si už balil fidlátka. K vraždě podle něho

Systematicky jsem pokračoval cestou značenou jmény, která

došlo nejmíň dvanáct, spíš mnohem víc hodin před půl čtvrtou

připomínala zvláštní a specifickou nevinnost zašlých, třebaže

odpoledne, kdy nám domovník zavolal. Rovnýma nohama jsem

v mnoha ohledech rovněž krutých dob: Wilkie Collins, Charles

spadl do svého starého světa, i když jsem v něm jenom zaskako-

Dickens, Emile Gaboriau, Robert Barr, Gaston Leroux, Anna

val. Poprvé od idylické sezony ve Willacoochee jsem měl pocit,

Katharine Greenová, Mary Roberts Rinehartová, Jacques Fut-

že jsem naživu.

relle, Arthur Conan Doyle. Když jsem dospěl k R. Austinu

Zeptal jsem se:

Freemanovi, začal jsem se zabývat myšlenkou, že na stará

„A vám večer telefonovala?“

kolena sepíšu historii některých svých případů. Jak to pojme-

„Jo,“ pravil domovník. „Už bylo půl sedmý, já byl utahanej

nuju, jsem zatím nevěděl. Napadl mě sice titul, ale brzo jsem si

jak stará…,“ zarazil se, pohlédl na krásnou Miriam a přehodil

uvědomil, že nepříliš lákavý a čtenáře neznalé Kanady značně

výhybku, což nebylo třeba: „… čokl, a neměl sem náladu hrabat

zavádějící:

se v jejim hajzlu.“

8

9

„Telefonovala vám včera večer?“

„Dneska nemůžu,“ pravil hlas zavražděné, protože to byla ona.

„Dyť to řikám! Dost pozdě večer.“

Jmenovala se Louise Smithová a měla podivnou výslovnost. Moje

„Tak proč jste přišel až dnes v půl čtvrté odpoledne?“

prokletí? Pomyslel jsem si trpce, jenže trpkost se mísila s něčím tesk-

„Měl sem i bez jejího hajzlu na dnešek fůru práce. Já nemám

ným. Měl jsem silný dojem, že tu výslovnost, ten přízvuk znám.

na krku jenom barák tady na Allan Street, pane inspektor. Mám

Ne dojem. Věděl jsem to.

eště tři takový. Jeden tady kousek dál, taky na Allan Street, a dva

„Možná příští tejden,“ pokračoval hlas. „Budu ti to moct říct

na Prother Street. Dyž se ráno nevozvala, řek sem si, že si ten

zejtra ráno. Teď tu něco mám.“

hajzlík možná spravila sama, anebo se šla vy…,“ opět zavadil

Zavěsila. V přístroji cvaklo a hned nato znova, jak se vy-

pohledem o zrzavou policajtku a zbytečně se zarazil, „… anebo

pnul a opět zapnul, mechanické hlášení: „Pondělí, sedmého

si to šla vodbejt do sankér. Je – to je: byla tam zaměstnaná. Tak

října, devatenáct nula pět.“ Muž, který promluvil potom, pra-

sem šel na ty vostatní džoby.“

vil chmurně: „Louise?“ Majitelka bytu však sluchátko nezvedla.

Znovu jsem se rozhlédl po obýváku. Zavražděná to tu udržo-

Volající opakoval ještě třikrát, s kratšími a kratšími přestávkami:

vala ve vzorném pořádku, převrácené křeslo u kávového stolku

„Louise… Louise… Louise!“ Odpovědi se nedočkal a začal škem-

nesvědčilo o nedbalosti, ale o zápase.

rat. Louise, nezlob se! Nezlob se! Já sem vůl! Louise! Prosím tě!“

„Vona to byla dost protivná nájemnice,“ ozval se za mnou do-

Na dlouhou dobu se odmlčel a nato rádoby rozhodným tónem:

movník. Rychle dodal: „I dyž vo mrtvejch a tak dále.“

„Já přídu! Musim tě vidět! Louise! Miláčku! Já… já přídu! Já vim,

„Hm,“ řekl jsem a opět jsem pohlédl na mrtvou. Byla dost při

že seš doma!“ Opět pomlka, pak: „Louise, seš tam?“ Dlouhé

těle, z mrtvého obličeje vyčníval téměř zrůdný nos. Ne orlí. Ne-

mlčení. Potom kategoricky. „Já du!“ a muž zavěsil.

foremný výběžek, něco jako bachratá hruška, mezi drobnýma

Byla Louise doma a nechtěla mluvit s milencem, s nímž se

očima blízko sebe, ve tváři do čtverce s náznakem knírku pod

zřejmě pohádala? Pokusil jsem se představit si milence téhle mi-

tou masitou bambulí. V bradě hluboký důlek, jaký prý sluší mu-

lenky, a nepodařilo se mi to. Anebo byla milenka doma, ale už

žům. Jimmy Durante v sukních, napadlo mě. Chudák holka, jak

mrtvá? Mezi tím, co volala Bobbie, a tímhle škemralem, jenže

by určitě řekla moje přítelkyně…

možná nebezpečným škemralem, uplynula hodina. Za tu dobu

Odvrátil jsem se od nebožky k oknu. Za ním červánky, teplý

se mohlo leccos stát. Ale jestli byla doma a ještě živá, jenom s vo-

večer indiánského léta, obloha nad řadou patrových a dvoupa-

lajícím nechtěla mluvit – a jestli on k ní skutečně přišel, potom…

trových domů růžová do ruda. Pak jsem přes domovníka sjel

Názor doktora Jenkinse nevylučoval vraždu v kteroukoli dobu

pohledem k malému stolečku vedle televizoru. Na něm stál tele-

po osmnáct nula pět v pondělí.

fon, pod telefonem zbrusu nový, velice sofistikovaný záznamník.

Obrátil jsem pozornost zpět k záznamníku. Neutrální hlas

Ukázal jsem na přístroj elévce.

mechanické nahrávky právě oznamoval: „Úterý, osmého října,

„Miriam, spusťte to!“

devět třicet.“ Naskočil ženský hlas, nikoli hlas Bobbie. Nemluvil

Elévka vytáhla ruku z kapsy a klátivým krokem přistoupila

anglicky, nerozuměl jsem mu, ale už jsem to věděl jistě. Moje

ke stolku. Všichni zpozorněli. Z přístroje se ozval nejdřív bezvý-

líbezné prokletí. V minulosti mě zavedlo po mnoha nijak líbez-

razný mužský hlas, ohlašující čas záznamu: „Pondělí, sedmého

ných stopách k policajtskému cíli. Anna Lomnická bude hlasu

října, osmnáct nula pět,“ a potom hlas mladé ženské:

na záznamníku nepochybně rozumět.

„Louiso, seš doma?“

Potom už známý hlas, anglicky. Bobbie. „Louiso, kde seš? Je

Chvíli nic. Pak jiný ženský hlas:

deset pryč! Zavolej!“ Ozvala se ještě dvakrát, v jedenáct a v po-

„Bobbie?“

ledne, kdy oznámila. „Jdu na oběd, Louiso. Prosím tě, zavolej! Já

„No, já. Chtěla sem se tě jenom zeptat, jestli by sis nešla za-

nevím, jestli se ti něco nestalo…,“ odmlčela se. „Jestli nezavoláš

tancovat?“

po vobědě – já snad…, já nevím…“

10

11

Sotva záznam skončil, zazvonil telefon. Mrkl jsem na ho-

Dědek!

dinky, bylo za pět minut pět. Miriam pohotově, aniž na mě as-

Zaťal jsem zuby a řekl jsem odměřeně:

poň pohlédla, zvedla sluchátko a houkla do něj hlasem zkušené

„No, aspoň víme, že se jmenuje Jimmy, že byl se zavražděnou

profesionálky. Ne policejní profesionálky:

v intimním vztahu a že den před vraždou se mezi nimi něco stalo.

„Halóóó??“

Patrně něco zaviněného alkoholem.“

Natočila sluchátko směrem ke mně, přistoupil jsem těsně k ní.

Miriam se tvářila uraženě. Opět jsem se neovládl.

Ucítil jsem vlezlou vůni santalového dřeva, což bylo ve službě

„A nevíte, že používat ve službě parfém se neshoduje – není

proti předpisům, ale už se ozval rozčilený mužský hlas a byl sly-

na místě?“

šet tak dobře, že snad volal na lesy:

„Byla jsem včera v divadle a ta voňavka je děsně trvanlivá. Já

„Louiso! Louise! Mně je to děsně líto! Strašně! Nezlob se!

se ráno sprchovala snad hodinu! Asi je to houby platný, když

Louiso! Já sem měl včera v hlavě! Já dyž se napiju, tak nevim, co

jste to cítil.“

řikám, dyť mě už znáš! Louiso! Louise!“ zmlkl. Po chvilce: „Seš

„Kupte si něco, co nečpí jak…,“ zabručel jsem – a uvědomil

tam, Louiso…? Louise…?“

jsem si, že jsem zabručel. „Příště tím šetřte, když víte, že druhý

Miriam na mě pohlédla zelenýma očima. Hodily se jí k zrza-

den máte službu.“

vým irským vlasům, ty se ale příliš nehodily pro policajtku. Byla

Okamžitě mi bylo trapně.

tou hřívou strašně nápadná. A voňavka ve službě…

„To bych nesměla…,“ vylétlo z elévky vzpurně, ale přerušil ji

Nebo snad, co jsem odešel do penze, zmírnili předpisy?

mechanický hlasatel: „Sedmnáct nula jedna…,“ potom podruhé

Zamračeně jsem přikývl.

ženská, která mluvila jazykem mé přítelkyně. Dost rozdurděně

Miriam pravila hlasem holek z Sherbourne Street, které jsem

a brzo zavěsila.

tam při ranní procházce často potkával. Z kostela nešly.

„Kdo volá?“

———

Telefon mlčel. Volajícímu bylo asi trapné, že se shodil před cizí

ženskou. Miriam mlčení přerušila zase tím drze nevlídným hlasem:

Otevřenými dveřmi ložničky vedle zazněla za průčelní stěnou

„Louisie si vodskočila, pane… pane…? Jak se menujete? Já

televize. Nějaká talk show. Domy v téhle čtvrti zřejmě nestavěli

sem její kámoška.“ Mlčení. Potom netrpělivě: „Tak mám něco

na staletí.

vyřídit nebo co…?“

Užuž jsem se obrátil na Freda Melvilla, když se záznamník

V telefonu hlasité oddechování. Nato:

znova zapnul a po mechanickém hlášení ještě jednou Bobbie:

„Řekněte jí, že… že volal Jimmy. Vona… vona ví…“

„Je pět pryč, Louiso. Musím domů, k tobě dneska už nemůžu.

Jimmy zavěsil.

Zavolám ti ráno.“ Malá pauza, potom: „Mám strach, jestli se ti

Miriam zavěsila taky a já se na ni skoro obořil:

něco nestalo.“ Hlas se nepatrně zatřásl. Z vedlejšího bytu slabě

„Proč jste, proboha, mluvila jak holka z ulice?“

zaburácel umělý smích diváků talk show. Obrátil jsem se na

„To je přeci kamufláž, ne?“

Freda Melvilla:

„Kamufláž! Ten chlap se vás lek! Ten už se neozve!“ Osten-

„Zavolej soudci Tomkinsovi. Napíchnem linku.“ Pak jsem se

tativně jsem obrátil oči ke stropu a hned jsem toho zalitoval.

zeptal domovníka, který trpělivě stál v pozadí:

Jakživ jsem nebyl na podřízené nevlídný. Holka je mi protivná,

„Kdo bydlí vedle?“

nechová se, jak by měla. Jak jsem na to byl ve službě zvyklý.

„Ňáká Mortonová. To je tady nejstarší nájemnice. V tomhle ba-

Takhle předpisy určitě nezmínili!

ráku bydlí už dobrejch dvacet let. A už nejmíň deset je na vozejku.“

Cítil jsem, jak mi stoupá krev do hlavy. Je ze mě nerudný – je

„Počkejte tady, půjdu tam sám,“ řekl jsem týmu. „Tolik poli-

ze mě…

cajtů by ji mohlo polekat.“

12

13

„Já jsem hotov,“ pravil doktor Jenkins.

„…pane inspektor. Už sem spala, ale ten rambajz mě vzbudil.

„Já ne,“ ozval se Fred, který právě otvíral skřínku s daktylo-

Prali se tam. Totiž – to sem si myslela včera. Že se perou.“

skopickým nářadím.

„Nezaslechla jste, o čem mluvili?“ ozvala se Miriam téměř vý-

„Dobře. Doktore, děkuju.“ Krátce jsem se zamyslel, pak jako

hrůžně.

důkaz sám pro sebe, že jsem pánem vlastní vůle: „Vy pojďte se

„Dyť vám povidám, že se prali. Copak se při tom mluví? Jo,

mnou, Miriam. Vás se nelekne.“

slyšela sem ňáký hekání a – co člověk prostě slyší, dyž se vedle

„Jen jestli,“ řekl uštěpačně Fred.

perou – nebo taky třebas dělaj něco podobnýho. Jenže krz zeď

„Ty mně můžeš víš co?“ odsekla Miriam.

neni rozumět. Akorát je slyšet.“

Domovník na ni překvapeně vyvalil oči a já musel napnout

Řekl jsem:

vůli k prasknutí.

„Nějaké výkřiky jste neslyšela? Rány? Chroptění?“

„Výkřiky žádný. Něco bouchlo. A jako vzdechy, snad. Jenomže,

———

pane inspektor, tam se něco dost – no, podobnýho dálo už dost

dlouho. A skoro denně.“

O příbytku staré paní vedle se sotva dalo říct to co o nebožce

„Někdo se tam pral?“ Miriam, tónem zlého policajta. To měla

Smithové. Na popis jejího pokoje by musel být někdo jako Dic-

možná ze školy. Jenže nechápala, že není výslech jako výslech.

kens, mým schopnostem se to vymykalo. V duchu jsem se zmohl

„No – né zrovna pral, paní – elévko. Ale – abych tak řekla – no

jenom na otřelou metaforu, jíž se charakterizuje obydlí prasat.

vona tam ta slečna měla postel přiraženou až ke stěně.“ Od-

Paní Mortonová nám přijela otevřít na vozíku. Nebylo to

mlčela se, upřela vyšisované oči na mou elévku. „Víte přeci, co

žádné moderní vozidlo pro pohybově postižené. Žádné baterie.

myslim?“

Jenom dvojité kolo po obou stranách sedadla, menší se nedotý-

„Aha,“ pravila Miriam a zarděla se. Nad svým překvapivě

kalo země a používalo se k ručnímu pohonu. Paní Mortonová

dlouhým vedením.

vzbuzovala na první pohled soucit. Seschlá, křehká, vyhublá

„Je to tak,“ přisvědčila paní Mortonová. „Teďkon poslední do-

stařenka s vyšisovanýma očima za tlustými skly. Když jsem jí

bou jenom večír. Ale eště donedávna taky vodpoledne. Mně to

ohleduplně oznámil, že její sousedku někdo zavraždil, odpově-

– žejo, rozčilovalo. Dávám si vodpoledne šlofíka. Jenomže taky

děla slabounkým, ale jasným hláskem a vůbec ne dojatě:

mi to zas vrtalo hlavou, že. Vodpoledne i večír – dyť ta slečna

„To já vim.“

chodila do zaměstnání. No řekněte sama, slečno!“

„Jak to, že to víte?“ obořila se na ni Miriam. Škublo to se mnou,

Miriam však neřekla nic. Všiml jsem si velkého kalendáře

ovládl jsem se.

na stěně s obrázky kanadské přírody. Byly na něm nějaké zá-

„Přeci sem si to domyslela. Krz tu stěnu je všecko slyšet. Ro-

znamy. Obrátil jsem se ke stařence, vyšisované oči se nyní upí-

zumět moc neni, ale vy ste dělali randál. Tady sou strašně tenký

raly na mě.

stěny, nevim ani z čeho. Z cihel to nebude, slečno – nebo pani?“

„Jo, jo,“ pravila paní Mortonová. „To víte, pane inspektor. Ne-

„Policejní elév Mallowayová,“ pravila Miriam upjatě.

mám co dělat, na televízi furt čumět nejde, tak sem – no, měla

„Elév?“

sem si snad zacpat uši? Co myslíte?“

„Ano. Policejní elév.“

Usmál jsem se.

Skočil jsem jim do řeči:

„V našem zájmu jistě ne.“

„Takže vy jste, paní Mortonová, možná slyšela, že se tady vedle

„Viďte. Tak sem si to tadyhle zapisovala. Koukněte se.“ Paní

včera večer dělo něco mimořádného?“

Mortonová předjela se židlí pod kalendář a jala se ukazovat hu-

„Aby ne, pane…?“

beňoučkým prstem. „Tady: v půl vosmý a eště jednou ve tři čtvrtě

„Inspektor Sinclair.“

na devět, dycky dvakrát. A tadyhle…,“ zalistovala v kalendáři

14

15

nazpět. „Jo. Tadyhle to bylo naposled vodpoledne, v pátek. Ve

———

tři. A tady, v úterý, vodpoledne i večír. Večír třikrát.“

„Můžu si ten kalendář vypůjčit? Jenom na den na dva.“

„Bude to profesionál,“ uvítal mě Fred. „Uklidil po sobě jak vzorná

Paní Mortonová se zamyslela.

hospodyňka.“

„No, doktor příde v pondělí – ale vrátit!“ skoro na mě vy-

„Otisky veškeré žádné?“

křikla.

„Nikde nic. Zřejmě utřel kliky, pelesti postele, všechno, na čem

„Nebojte se. Dám vám na něj potvrzení…“

se obyčejně něco najde. Sklenice, talíře, příbory čerstvě umytý,

„To se nevobtěžujte. Ale vrátit!“

byteček jako klícka.“ Podíval se na hodinky a vzdychl. „Projdu

Sundal jsem kalendář ze stěny a sroloval jsem jej do trubičky.

to ještě jednou. Takže mám noční. Dobrou noc, inspektore!“

Miriam se pokusila uplatnit.

„Mluvit jste vedle nikoho neslyšela?“

Stařenka si ji změřila poloslepým pohledem a nevlídně pravila:

„Ale jó. Jenže dyť vám řikám, že krz stěnu neni rozumět. Ako-

rát je slyšet. Voni toho taky moc nenamluvili a mezitím – bylo

slyšet tamto, žejo. To víte,“ zamrkala na elévku. „Někdy mezi tim

taky možná šeptali. To neni slyšet vůbec.“

Miriam se honem zeptala:

„Ven vy se nedostanete, paní Mortonová?“

„Prosim vás, slečno! Venku bych se bála. Já mizerně vidim

a tady je na ulici pěknej provoz. Víte, kolik mám dioptrií? Rači

vám to neřeknu. Depak,“ zavrtěla hlavou. „Jenom vobčas vyjedu

v tomhle vehiklu na chodbu, tam se nic neděje, tak jezdim sem

tam, abych měla ňákej pohyb, a zpátky k televízi. Akorát – to

vás bude zajímat a vašeho bosse taky,“ stařenka zkřivila ústa do

lišáckého úsměvu. „Akorát včera sem tu večír natrefila na chlapa,

kerej vystoupil z vejtahu, zaťukal u sousedky, vona votevřela

a von zapad dovnitř.“

Pohlédla na nás vítězně.

„Víte, kolik bylo hodin?“ pravila Miriam zkoprněle.

„Už bylo tma,“ řekla stařenka. „Kolik hodin, nevim. Ale venku

už bylo tma.“

„Jak vypadal ten muž?“ zeptal jsem se.

„To vám taky nepovim. To víte, voči. Akorát že byl dost vyso-

kej, na sobě měl ňáký jako strakatý sako, a jak po mně blejsknul

vočima – nebo teda, votočil ke mně ksicht – tak se mi zdálo, že

pod nosem má knír. Nebo možná spíš knírek. Jako míval Clark

Gable. A snad byl taky hezkej. Frajer, víte? Z Balíkova. Ale jak

vypadal, až na to, že měl knírek jako Gable, anebo krátce a dobře

ňákej knír, to říct nemůžu. To víte, voči!“

16

17

Kapitola druhá,

zina. Fotka byla civilní, z doby zaživa, ne snímek, jaký pořizují

v níž si Anka nemůže dát pokoj,

policejní fotografové na místě činu. Jenže, pomyslela jsem si,

i kdyby stokrát chtěla

snad cynicky, na tom obličeji by nic zkazit nemohl ani policejní

fotograf.

Pod zprávou bylo ještě pár řádek: Policie pátrá po svědcích,

Sotva jsem ráno otevřela oči, sáhla jsem po novinách. To už je

kteří zavražděnou v poslední době viděli, kde a s kým. V bytě se

taková moje adikce. Hrnek kafe, cigareta a noviny. I když máme

nenašly žádné stopy po vloupání. Vrahem je patrně někdo, koho

televizi a dnes už i internet. Nejlíp je mi u stolu v kuchyni s hrn-

znala.

kem kafe, cigaretou a novinami. Tony se diví, proč je stále před-

Vzdychla jsem:

plácím. On si ráno pustí televizní zprávy, zběžně na ně koukne,

„Jaký štěstí asi v Kanadě hledala?“

pak vzdychne, co je pořád ve světě hrůz, co je všude lumpů

„Anko,“ pravil Tony. „Jaký štěstí choděj český holky hledat do

a darebáků a podvodníků, válek a přírodních pohrom, pak to

ciziny? Najít prachatýho chlapa, chytit ho a už nepustit.“

vypne a jede do ordinace. Já si dávám na čas. Brouzdám v těch

„Ty seš ale cynik, Tony.“

stránkách a hlavně se mohu vracet, zjistit, co se děje na druhém

Tony se opět zašklebil a vrátil se k svému Globe & Mail. Nešel

konci Kanady, sledovat různé nabídky a sejly a vystřihnout si,

dnes do práce, musel připravit zprávu o nějakém svém výzkumu.

co mě zaujme. Na rozdíl od Tonyho mám už na to čas. Už se

O jeho výzkumy jsem se dávno nezajímala, protože zprávy psal

nehoním jako dřív. Od toho mám zaměstnance, i když někdy…

lékařským mumbo-jumbem, kterému nebylo vůbec rozumět.

Ale jde to.

A tak, sotva jsem ráno otevřela noviny, zjistila jsem, že budu

———

asi mít zas o práci postaráno. I když tuhle práci nijak nevyhle-

dávám. Prostě mi spadne do klína.

Něco mě na té smutné zprávě z novin ale zaujalo.

„Na tohle se podívej, Tony,“ poklepala jsem na snímek v rub-

Lojzka ke mně do salonu přivedla před časem jinou Češku, He-

rice zločinu v Ontariu. Tony se znechuceně zašklebil, ale podí-

lenu McIntirovou. Prý kamarádka ještě z Prahy. Její pravý opak,

val se.

potvrzující to dost pochybné, jenom občas pravdivé pravidlo, že

„To mi nic neříká, Anko,“ mrkl na malou fotku ženské tváře.

hezká kamarádka si vybere ošklivou, aby líp vynikla. To Helena

Louise Smith, zavražděna ve svém bytě v pondělí ve večerních hodinách.

neměla zapotřebí. Vynikala i bez sousedství Lojziny Šmídové.

Po pachateli se pátrá.

Přírodní plavovláska s dokonalou pletí i bez nalíčení, od hodiny

„To je přece Lojzka Šmídová, dcera kolegyně z Hygie. Taky

by mohla dělat fotomodelku. Třeba i ve spodním prádle. Anebo

pak utekla. Ale dost dlouho po nás. Nepamatuješ se na ni?“

i bez.

Tony zavrtěl hlavou.

Jak už to chodí, český lahůdkář, řezník, zubař, cestovní kance-

„No jo. Ty si pamatuješ jenom ty hezký, viď?“ usmála jsem se.

lář, a hlavně kadeřnice, to jsou informační střediska nás krajánků.

„Chudák holka. Když se objevila tady v Torontě, přišla za mnou

Můj salon není výjimka. Lidi si rádi povídají o sobě i o druhých.

na trvalou. Přistěhovala se z Winnipegu, kde načas zakotvila.

Nejen Češi. Bez drbů by to nešlo nikde na světě.

Tam prej chcípnul pes. Chodila si ke mně kupovat kosmetiku

Helena byla podivuhodně přímočará. S ošetřovatelským di-

a udržovat ondulaci. Taky si změnila jméno ze Šmídový na Smith

plomem z Prahy, který si nostrifikovala poměrně bez potíží, pro-

a z Aloisie na Louise. Řekla mi, že chce bejt Kanaďanka.“

tože v Kanadě je nedostatek ošetřovatelek, dostala na Lojzčinu

Znova jsem se podívala na fotku v novinách.

– tedy už Louisinu – radu místo v malé nemocnici Armády spásy

Ano, je to ona. Lojzka. Takový obličej se hned tak nezapo-

Bon Coeur. S pracovním povolením časově omezeným na dva

mene. A žádná kosmetika mu bohužel nepomůže. Chudák Loj-

roky.

18

19

„Jenže já se vracet nebudu, paní Lomnická. Leda na návštěvu.

nýho. Jednou i do hrbatýho, a on ji odkop jako všichni před

Já se tu vdám. Za pracháče, pochopitelně. S láskou jsem si už

ním. Jednou dokonce do – jak se jim říká – co jdou po holčičkách

v Praze užila svý.“

hodně pod zákon?“

„Pederasti?“

———

„Nojo. Tak tohle byl pederast, a myslím že i buzík, a Lojzina

za ním lezla, jako kdyby to byl Apolón. No, on docela byl. Ale

„Ta její velká láska,“ řekla mi jednou Lojzka, „byla dost průšvih.

když promluvil, každej hned věděl, na čem je. Znáte to? Takový

Já se nestačila divit. Za Helenou pálil kdekdo, moc cavyků s tím

– jako kdyby se mazlil – prostě sotva otevřel hubu. Nakonec do-

nenadělala, však víte, co myslím, a najednou jí snad přeskočilo.

stal za zneužití nezletilý pět let.“ Helena vzdychla. „A takovejch

Zabouchla se. Ale opravdu, paní Anno. Zabouchla, a do žena-

bylo – nejmíň pět! Spíš víc.“

týho s třema dětma a eště k tomu katolíka. On se pochopitelně

„Chudák holka,“ řekla jsem tenkrát. „I hrbatýho…,“ a Helena

nechtěl rozvést, nebo ani nemoh, tak se Helena sbalila a odjela

mě přerušila:

do Kanady. No a tady se jí povedlo, za čím šla.“

„Kdyby jen hrbatýho. Jednou pálila za takovým křivonožcem,

Opravdu se jí to povedlo a docela jsem jí to přála. Dávno

kterej chodil vo dvou holích, a někdy dokonce jezdil na vozejku.

než jí pracovní povolení vypršelo, chopila se Helena báječné

Ale byl to dramaturg v Tyláčku, víte, intelektuál z tý operety

šance. Zalasovala, kde jinde než u nich v nemocnici, doktora

v Nuslích. A ten, paní hraběnko, ten jí dokonce nakonec přef…,

McIntira, šéflékaře, který se právě po několikaletém manželství

myslím, s tím se, řekla bych, přeci jen vyspala. Vsadila bych se,

rozváděl.

že jo, protože si od ní vypůjčil deset tisíc na věčnou oplátku.

„To má tak někdo štěstí,“ vzdychla tenkrát Lojzka. „Vidíte, a už

Myslím, že kvůli tomu taky zdrhla.“

má bejby! Krásný zlatovlasý. Sice jim to taky trvalo skoro dva

Ponořila jsem se do té vzpomínky, že jsem málem zapomněla,

roky, jenže all’s well that ends well, že ano, paní hraběnko? A navíc

kde jsem. Chudák, chudák holka. A kdo ji zbavil života a proč?

ten její je zazobanec, k dědictví po rodičích zdědil teď po bez-

Vzdychla jsem, jako ve vzpomínce Helena, jenže jinak, zvedla

dětným strejčkovi dalších pár milionů, takže medicínu dělá už

jsem se, dala jsem pusu Tonymu a odjela jsem do práce. Vlastně

jen pro zábavu.“

na berňák.

Myšlenky se mi vrátily k té nešťastné, nehezké, mrtvé Lojzině

Když jsem za sebou zavřela, zaslechla jsem ještě z obýváku

Šmídové. Štěstí neměla v ničem. Se svým zevnějškem se snažila

telefon, ale už jsem se nevracela. Bude to pro Tonyho. Jeho spo-

dělat, co jenom šlo. Hezky se oblékala, česala, pěstovala, držela

lubadatel s ním patrně chce něco konzultovat tím jejich mumbo-

dietu, a pořád byla stejně nepřitažlivá. To je slabé slovo.

-jumbem.

„Co říkáte, paní Lomnická, co kdybych si dala udělat plastiku?

Že by mi srovnali ten můj frňák, vyhladili vrásky, eventuelně

zmenšili stehna a zvětšili prsa. Taky zuby bych si měla dát do

pořádku. Jenomže, žejo, za ten plat, co mám v laborce, pořídím

akorát těch pár šminek a něco málo na sebe.“

To, co Heleně, se jí samo sebou nepodařilo. Ani nemohlo.

Uvařila jsem si ještě jedno kafe a opět jsem se zadívala na tu

fotku. Někomu příroda nadělí, někomu ne.

Ani chlapa jí Pánbůh nedopřál.

Vzpomínala jsem, co mi o ní vyprávěla Helena. „V Praze byla

v jednom kuse zamilovaná, tak ob dva měsíce, vždycky do ji-

20

21

Kapitola třetí,

„Nějaký krajánek zas někoho sejmul, co?“

v níž se inspektoru Sinclairovi

„Nevím jestli krajánek. Jedna krajanka v případu nepochybně

potvrzuje staré podezření

figuruje.“

„Jak?“

„To se, doufám, dozvím, až mi tvoje žena přeloží vzkaz, který

Večer už jsem Anně nevolal. Nevím proč. Vím. Nemohl jsem

nechala na záznamníku v bytě zavražděné.“

se k tomu odhodlat. Vzkazu cizí řečí jsem nerozuměl, jenomže

„Tak jí zavolej,“ pravil Tony lehkomyslně. „Ale prosím tě, Harolde,

pro mě to cizí řeč nebyla. Nerozuměl jsem jí, jenom jsem ji znal.

zůstaň jen u toho tlumočení, jo? Dedukci si ponech pro sebe!“

Měl jsem mizernou noc. Myšlenky mi pořádaly honičku v hlavě.

Zasmál jsem se:

Vzkaz známou, nesrozumitelnou řečí je pro případ vraždy v Al-

„Nemůžu zaručit, že pouze u tlumočení zůstane tvoje žena.

lan Street víc než důležitý. Než zavražděná Louise Smith přišla

Přeju ti hezký den.“

do Kanady, jmenovala se asi nějak jinak. Má přízvuk, ten znám,

a ženská ze záznamníku, která se jí tou známou, avšak nesrozu-

———

mitelnou řečí nedovolala, volala zřejmě najisto. Ergo…

Podezření, že i v penzi mám stejně štěstí – nebo smůlu – na

Když uplynula asi tak ta čtvrthodinka, zavolal jsem z kanceláře

lidi té známé řeči, v průběhu noci zesílilo.

a ozvala se černá Beulah. Bosska prý musela na Daňový úřad. Se-

Proč jsem Anně nezavolal? A znova vzpomínky. Na případy,

bral jsem tedy svůj nemocí poničený tým, zrzku Miriam a Freda

o nichž jsem napsal hlášení, jako bych vraha vypátral sám, ačko-

Melvilla, který, měl jsem dojem, se o ni mimoslužebně zajímá,

liv jsem věděl, že to bylo trochu jinak.

a ona je ve stadiu odmítání, a odjeli jsme do Bon Coeur. Ser-

Že to bylo jinak.

žanta Gungu střevní problém konečně taky dostihl.

Něco se ve mně vzpříčilo. Profesionální pýcha? Ani jeden, ani

Cestou jsem uvažoval, že zbytek poničeného týmu mladého

jeden ten případ bez…

Bullocka měli dočasně převelet jinam, spíš než mě vytrhovat

Polil mě stud a umínil jsem si, že to zítra napravím.

z četby detektivních klasiků. McCloskeymu přeci taky zrovna

marodí Daylipp a Dillinghamovi odešla minulý týden seržantka

———

Beatrice na mateřskou dovolenou.

Jenže vlastně… od mladého Bullocka je to hezké. Myslel to

Ve středu ráno jsem jí zavolal, ale zvedl to její manžel.

dobře, a já…

„Dobrýtro, Tony. Anna není doma?“

Tomuhle případu musím přijít na kloub. Už abych osprave-

„Před chvilkou odešla, Harolde,“ pravil Tony vesele a já měl,

dlnil Bullockův přátelský dobrý úmysl.

jako vždycky – a jako vždycky absurdní – pocit provinění.

Hloupost, svědomí mám čisté. Za něžné city člověk nemůže.

———

Může jen za to, co s nimi udělá.

Jenže málo platné, kde vlastně v téhle věci začíná provinění?

Nemocnice Dobrého srdce byl supermoderní ústav, vystavěný

A kde končí?

Armádou spásy z multimilionového odkazu jejich generála,

„Asi tak za čtvrt hodinky, možná dřív, bude v saloně na Yonge,“

albertského olejáře, a jeho vdovy, která ve slušivé uniformě man-

řekl Tony tónem jako vždycky – od té doby, kdy se věc mezi námi

želovy armády po nedělích celý život poctivě bušila do turec-

vyjasnila – přátelským. „Poslyš,“ pokračoval jen napůl vážně, „ty

kého bubnu. Olejář neměl děti a vdova neměla nic na práci.

ji chceš zase zatáhnout do nějakého svého krváku, přiznej se!“

Asi před dvěma lety se v Bon Coeur začaly dělat testy DNA.

„Potřebuju ji jako tlumočnici.“

Dobrosrdečný institut v tom však předstihla Nemocnice hory Si-

22

23

naj a naše oddělení dočasně používalo jejích služeb. Než najali

Kdo je profesor Higgins, jsem věděl, protože Monica si kou-

Clairmana, toho čerstvého absolventa kriminologie Torontské

pila My Fair Lady s Audrey Hepburnovou na videu a pouštěla si

univerzity.

to snad každý týden. Řekl jsem:

Šéflékařem v Bon Coeur byl úspěšný gynekolog McIntire, je-

„Nejsem sice ani zdaleka tak schopný, jako byl profesor Higgins,

hož jsem znal, protože moje žena Monica byla kdysi jeho paci-

ale mám zvláštní štěstí na vaše krajany, pane doktore.“

entkou.

Tentokrát se kysele usmál dr. Smola.

„Máte také dobrý sluch. Zřejmě jdete kvůli té dívce. Ano, byla

———

to moje krajanka. A nebyla v tomhle špitále sama. Šéfova paní

manželka má přízvuk jenom o něco slabší než já.“

Zpráva o zavražděné laborantce se v Bon Coeur už rozkřikla.

To jsem nevěděl. Paní McIntirová? V duchu jsem si udělal

Nemuseli jsme vysvětlovat, proč tu jsme. Dr. McIntire, vysoký

poznámku. A zadoufal jsem, že do třetice všeho dobrého, a dost!

černovlasý chlapík, mě hlasitě pozdravil jako starého známého

Už žádné krajany! Ujistil jsem se:

a zavedl nás do laboratoře, kde nebožka Louise Smithová pra-

„Myslíte manželku pana primáře? Dr. McIntira?“

covala.

„Ano. A ta…,“ dr. Smola zaváhal, „…zavražděná byla její pří-

„Její smrt je pro nemocnici citelná ztráta,“ pravil důležitě. „Pa-

telkyně.“

třila k nejlepším laborantkám, jaké jsem kdy kde měl. V Ženské

„Louise Smith?“

nemocnici na College Street – tam jsem začínal – se tehdy ovšem

Dr. Smola si sundal brejličky a začal si je čistit kusem lesklé

testy DNA ještě nedělaly, ale stejně. Louise byla ve svém oboru

látky, který vytáhl z kapsy. Než mi odpověděl, ozvala se dívka

jednička.“

v bílém plášti vedle něj.

McIntire mluvil skoro jako velitel granátníků. Bylo ho slyšet

„Ona se tak nejmenovala, než imigrovala do Kanady. Měla

možná až ve sklepě. Když se tenkrát Monica vrátila z vyšetření,

ale podobné jméno – nějak jako – Smidóva. To ,ova‘, říkala, je

řekla mi, že pacientkám je McIntire jistě nebezpečný, neboť je

ženská koncovka. Její otec se jmenoval pan Smid.“

to máčo jak hrom. Přede mnou si dával pozor, pravila, protože

„Šmíd,“ pravil dr. Smola a brejličky si zase nasadil.

ví, že můj manžel je detektiv.

Obrátil jsem se k němu.

McIntire otevřel dveře laboratoře, pokynul nám, abychom šli

„Vy jste ji znal už v Praze?“

dovnitř, a omluvil se, že má na pohotovosti neodkladnou ope-

„Ne. Až tady.“

raci.

Zaváhal jsem, jestli se mám zeptat. Jenže najednou se ozvala

V laboratoři vstal od pultu se zkumavkami statný blondýn

Miriam, bohužel v roli zlé policajtky. Jak tohle střevo mohlo

s polovičními brejličkami na nose a přes ty na mě pohlédl.

v Akademii prospět? Hezká, ale – loupl jsem po ní očima, pro-

„Dr. Millwedding?“ zeptal jsem se.

tože se na doktora Smolu obořila, jako kdyby byl důvodně po-

Zavrtěl hlavou.

dezřelý z kanibalismu:

„Ne, dr. Millwedding je na dovolené. Já jsem tu na stáži z Ev-

„A co paní McIntirová – tu jste v Praze taky neznal? Nebo

ropy. Dr. Smola.“

znal? Co?“

Přízvuk Anny Lomnické.

Zamračila se na chudáka stážistu jako černá noc duše. Pak si

„Z Prahy?“ usmál jsem se kysele. Muž v brejličkách se zarazil,

všimla, že na ni hledím, zrudla jako včera v bytě paní Mortonové

ale hned se usmál taky, a přívětivě.

a vzdorně pohodila hlavou.

„Můj přízvuk, že, pane profesore Higginsi?“

Dr. Smola odpověděl tím zatraceným přízvukem, ale klidně:

Upjatě jsem pravil

„Tu jsem znal. Když jsem pracoval ve Všeobecné, dělala tam

„Inspektor Sinclair, Oddělení vražd, Královská jízdní policie.“

zdravotní sestru.“

24

25

Musel jsem si přiznat, že tohle není zbytečná informace.

Dr. Smola se uklonil.

Jenže kvůli ní si Miriam nepotřebovala hrát na policajtskou

„Můžu se na chvíli vzdálit?“ zeptal se zdvořile. „Musím si něco

Xantipu.

vyřídit v osobním oddělení.“

Pak mě napadlo: nepatří snad paní McIntirová k těm svým

„O. K., pane doktore,“ řekl jsem a člověk z Prahy odešel.

bývalým kolegyním, které láska k trpícím bližním nemotivuje

Kývl jsem na Miriam, aby se ujala laborantky, sedl jsem si ke

v první řadě? Vždy jsem měl dojem, že v jejím oboru se vyskytují

kartotéce na stole, na němž stála mosazná cedulka se jménem

často. Asi falešný dojem. Z populárních seriálů v televizi.

Louise Smith. Prozatím jsem se však kartotékou nezabýval. Po-

Zamrzelo mě, že jsem po elévce loupl očima. Je to přece sna-

slouchal jsem, jak si vede Miriam Mallowayová.

živá, nezkušená mladá holka. Hned jsem si vzpomněl na jinou

takovou, stejně snaživou. Na Shirley Churchovou, kterou si vzal

———

mladý Bullock, nyní inspektor Bullock, můj nástupce. Tempus

fugit. Rád bych ji znova uviděl, jak přede mnou stojí ve vzorné

„Louise tu byla už přede mnou. Já jsem tenhle džob dostala

lati. V duchu jsem se musel usmát. A ona se určitě vrátí. Na-

teprve loni, a to ona už tu málem rok pracovala,“ slyšel jsem

konec pozná, že šámusování je příliš monotónní džob. Kdy se

dívku jménem Bobbie a pro forma jsem vytáhl pár kartotéčních

jí poštěstí, aby v rámci honby za něčím nevěrným manželem

lístků a položil je před sebe na stůl.

objevila subkontrabassaxofon? Když navíc manželské případy

„Víte, kde byla zaměstnaná předtím?“ zeptala se Miriam.

odmítá? Ne, Shirley se určitě vrátí. Jenže to já budu v penzi už

„Někde prej ve Winnipegu. Ale když se tu zavedly testy DNA,

deset let. Ne-li déle.

přijali ji k nám. Ona v tom měla mít zkušenosti z Prahy. Aspoň

Jestli budu.

mi to říkala.“

Obrátil jsem se ke snaživé elévce a pravil jsem vlídně:

„Dr. McIntire ji velmi chválil…“

„Pokračujte vy, Miriam.“

„Louise byla neuvěřitelná! Pracovala strašně rychle, vždycky

Nedůvěřivě po mně mrkla, usmál jsem se a otočil jsem se k la-

jsem ji obdivovala. Tady ji měl každý rád. Byla taková – milá

borantce. Za mnou se Miriam, v jedné ani v druhé roli, prostě

– a taky strašně šikovná. Uměla třeba stříhat vlasy…“

Miriam, zeptala dr. Smoly svým obvyklým a velmi lákavým hla-

Ale! Pomyslel jsem si a neubránil jsem se soukromé asociaci.

sem: „Máte na ni – nějaké zvláštní – myslím zvláštní profesionální

Miriam se užasle zeptala:

vzpomínky?“

„Uměla stříhat vlasy?“

Důraz na to klást nemusela. Jinak O. K. Zeptal jsem se labo-

„Uměla. Vy přeci víte, slečno…“

rantky:

„Policejní elév Miriam Mallowayová.“ Zase přísně, nepříjemně,

„Jak se jmenujete, slečno?“

policajtsky. Čertví proč.

„Roberta McAllová.“ Taky hezká holka. V duchu jsem uviděl

„… vy jistě víte, jak jsou dámský kadeřníci drahý! To si člověk

včerejší zavražděnou. Nemohl být větší kontrast:

z platu – člověk jako já – nemůže dovolit víckrát než… A tak

„Vy jste byly kolegyně?“

jsme se o tom bavily a ona se nabídla, že mě ostříhá. Myslela

„Ano… byly… Byly jsme kamarádky…,“ vzlykla. Počkal jsem,

jsem si, že si dělá legraci, jenže ona mi řekla, že její maminka

až se trochu ovládne. Její hlas jsem už znal z telefonu a rozuměl

byla kadeřnice a naučila ji to.“

jsem mu. Tázavě jsem jí pohlédl do uslzených očí.

„Tak jste se dala ostříhat?“

„Na záznamníku jí včera dvakrát nechala vzkaz nějaká Bobbie?“

„No, dala. A když mě potom viděl dr. McIntire, tak se zeptal,

„Nojo, to jsem byla já. Kamarádky mi tak říkaj – Bobbie.“

v kterým saloně krásy mě tak vypěknili, a já mu řekla, že ten sa-

Pokynul jsem očima Miriam. Pousmála se a řekla Smolovi:

lon se jmenuje Louise Smith, a on se smál a dal se ostříhat taky.

„Zatím vám děkuji, pane doktore.“

Udělala mu krásnej účes. Jako má Bruce Springsteen. A pan

26

27

doktor Smola řek, že on by vlastně měl taky šetřit, je tu jen na

celou tu přestávku. Tak jsem se jí pak zeptala, kdo to je, a ona

stáži, a Louisa ho pochválila, že má krásný vlasy, a udělala mu

řekla, že je to kamarád z Winnipegu.“

ještě hezčí účes než panu primáři. À la John Travolta, víte?“

Vstal jsem od kartotéky. Ta může zatím počkat. Miriamin

„Musela to být prvotřídní kadeřnice,“ pravila Miriam s nehra-

výslech mě zaujal. Snad že kladla otázky vrstevnici, přestala

ným zájmem.

hrát roli naučenou ve škole pro jiné situace. Přistoupil jsem k ní,

„To byla!“ pravila Bobbie McAllová a znova se rozvzlykala.

mrkla po mně a pořád jako Miriam se Bobbie zeptala:

„Pověděla vám, jak se ten muzikant jmenuje?“

———

Bobbie zavrtěla hlavou.

„To ne.“

Obrátil jsem se k Louisině opuštěné kartotéce. Ve složkách byly

„Jak se jmenovala ta skupina?“

v průhledných ziplockových sáčcích zkumavky s krví, některé

„To taky nevím. Víte, já se o muzikanty moc nezajímala. Já

byly prázdné. Na přečnívajících chlopních jména, někde jen ini-

nejsem muzikální, to jenom že Fred chtěl pořád tancovat.“ Za-

ciály. Znal jsem takové kartotéky z Hory Sinaj. Ale tu mě opět

chichotala se. „A přitom mu to šlo jako – vůbec mu to nešlo!“

zaujal Miriamin výslech.

„A který to byl klub, víte?“

„… moje nejlepš

p í kamarádka! Nejlepší! “ slyšel jsem vzlyknout

Bobbie zrůžověla.

Bobbii. „Ještě minulej tejden jsme spolu byly tančit! Ona strašně

„Je to vostuda…,“ pak radostně: „Ale trefila bych tam! Je to

ráda chodila do klubu.“

na Pelham Street!“

„Chodily jste tam spolu často?“

Položil jsem Miriam ruku na rameno, Miriam ustoupila stra-

Bobbie si utřela slzy a zajíkavě pravila:

nou a já převzal výslech:

„Spolu prvně. Dřív jsem párkrát byla s Fredem, v jiným klubu

„Jak ten drummer vypadal? Mohla byste ho popsat?“

– Fred byl můj boyfrend, ale rozešli jsme se a Louise viděla, jak mě to

Pohlédla na mě vyjeveně.

vzalo – skoro po půl roce! Tak mě pozvala, abych si šla zatancovat

„No vostuda až do stratosféry – já si ho ani nevšimla!“

s ní, a s Louisou to bylo něco úplně jinýho než s Fredem. Strašně

Zoranžověla do odstínu špatně tónované obrazovky.

se mi to líbilo. Louisa uměla fantastický figury! A znala ty muzi-

„Asi se vám nelíbil,“ řekl jsem. „Škoda. Co se dá dělat. Ale pro

kanty…“

nás, slečno, nebude takový problém to zjistit.“

Zarazila se.

Vyslechli jsme ještě dvě ošetřovatelky a pak jsem požádal Mi-

„Co jste chtěla říct?“ pravila vlídně Miriam.

riam, aby zjistila, jaké tančírny jsou na Pelham Street, a potom se

„Já – jak jsem jí v pondělí volala. Večer, víte? To musela bejt

telefonicky zeptala Bobbie, ve které z nich s Louisou byly.

ještě naživu – tedy určitě byla, protože mi odpověděla. Řekla

Miriam se zamyslela, až se jí mezi obočím udělala vráska.

jsem jí, jak se mi to s ní v tom klubu líbilo a jestli by se mnou

„To tam mám jít? Pelhamka je pěkná lovosice.“

nešla zejtra zas, a ona že zejtra nemůže, až snad příští tejden.“

„Existuje telefonní seznam,“ řekl jsem nikoli nevlídně. „Žluté

Zpozorněl jsem. To byl hovor zaznamenaný v šest hodin.

stránky. Tam byste to měla najít. Bobbii řekněte, ať si ještě tro-

Miriam se zeptala:

chu láme hlavu, jak se ta tančírna jmenuje – abyste se nemusela

„Kdy přesně jste tam šly?“

příliš namáhat.“

„Přesně? Ježíš – víte, že vám to nepovím? Ve středu nebo ve

„Ano,“ pravila Miriam, a čekal jsem, že na mě vyplázne jazyk.

čtvrtek. Vprostřed tejdne – ale přesně…“

Odešel jsem za hraběnkou.

„Snad si vzpomenete. Říkala jste, že znala ty muzikanty.“

„No – to jsem se – vyjádřila špatně. Znala jen jednoho. Hrál

na bicí a ona za ním o přestávce zašla a mluvili spolu – vlastně

28

29

Kapitola čtvrtá,

Pokusil se Lojzčino křestní jméno vyslovit, moc se mu to ne-

v níž Anka znovu podlehne pokušení

povedlo.

„Tak nějak,“ řekla jsem. „Ani jí nebylo třicet. Chodila sem ke

mně do salonu. A znala jsem její matku, pracovala se mnou před

Harold se pohodlně usadil v křesle v mé kanceláři za korálko-

lety v pražské Hygii. Dost divný název pro salon krásy, nemys-

vým závěsem a řekl napůl vážně:

líš? Ale kadeřnice to byla prvotřídní. Taky Aloisie Šmídová. Její

„Tony mě prosil, abych tě už do žádného případu netahal. Slí-

dcera se rychle chtěla stát Kanaďankou, tak si jméno trošku po-

bil jsem mu to.“

změnila. Míň než jiné podobné Nové Kanaďanky…“

„Sliby chyby,“ zasmála jsem se. „Bojí se, aby mi zas nějaký

„Blíž ses s ní nestýkala?“ skočil mi Harold do řeči. „V jaké spo-

lump, kterému bych šlápla na paty, neublížil. Ale nakonec, když

lečnosti se pohybovala mimo Bon Coeur? Chodila mezi Čechy?“

něco…, když spolu něco vyřešíme, je na mě pyšný.“

„To ti nepovím. Jenom že se kamarádila s nějakou Helenou

S Haroldem jsme už taková dvojka. Za ta léta, co nás svedla

Martinů. Přivedla ji ke mně do salonu. Holka krásná jak z maga-

dohromady vražda v našem domě na Sackville, jsme už několika

zínu, ošetřovatelka a krajanka. O jiných Češkách nevím. O žád-

vrahounům překazili kariéru. Hm. Zajímavé je, trošku až nad-

ných mi aspoň nevyprávěla. A ta Helena Martinů se tu dobře

přirozené, že v každém našem případu hráli prim krajánci. Jako

vdala. Možná že jejího muže znáš, je prý ve svém oboru dost

oběti nebo jako vrazi. Dneska zas.

proslulý. Dr. McIntire.“

Jasně za mnou přišel kvůli chudákovi Lojzce Šmídové. Ale

Harold kývl.

nezeptala jsem se ho. Až co řekne on.

„Moniku před pár lety léčil. Ale to měl ještě jinou ženu. O té

„Inu, upřímně řečeno, Annie, já se bojím taky. Kdyby k ně-

vím jen, že se jmenovala Priscilla.“

čemu došlo, jsi bezbranná. Já mám aspoň pistoli.“

„Taky moje zákaznice. Teď se jmenuje Connollyová.“ A potom

To máš, pomyslela jsem si. Jenomže ne vždycky, a kdy jsi z ní

jsem Haroldovi pověděla to málo, co jsem o Lojzce sama věděla,

vlastně vystřelil? Ani nevím. Abych zlehčila vážnost chvíle, řekla

a to hodně, všecky ty drby, co na sebe ty dvě, Lojzka a Helena,

jsem:

v mém saloně vykvákaly. Jako správné kamarádky se dovedly

„Kdyby k něčemu došlo a já tu pistoli měla, stejně se netre-

pomlouvat jedna radost. Hned jsem si uvědomila, že sama bych

fím.“

to neměla dělat, aby si Harold o mně neopravil dobré mínění,

Ani se neusmál. Beulah rozhrnula závěs a postavila před něho

a rychle jsem dodala: „To se ale v Čechách nejí tak horké. Tam

na stolek kafe. Udělala na něj oči, jak to umí jenom holky, jako

pomlouvá kdekdo kdekoho, každý ví o každém i to, co o sobě

je ona. Harold nereagoval, Beulah hodila očkem po mně, oto-

neví ani on sám.“

čila se a prošla závěsem. Kroutila při tom boky, zase jak to umí

Konečně se Harold pod vousy pousmál.

jen holky jako ona. Aspoň když jsem se o to jednou doma sama

„Škoda že v Kanadě to není tak běžné. Ne že by se přítelkyně

pokoušela, čistě abych zjistila, jestli to umím, Tony zamžoural

nepomlouvaly, ale když mluví s policajtem, dostanou bohužel

přes svůj zubařský magazín a zeptal se mě, jestli jsem si nepod-

obvykle záchvat diskrétnosti. Přitom z hlediska kriminalistiky se

vrtla kotník.

z pomluv dá leccos vystopovat. Mě by například zajímalo…“

Harold se zachmuřeně napil a vzdychl.

Rozhrnul se závěs a Beulah opět předvedla to, co se u mě To-

„Jak tě znám, tušíš, proč tě potřebuju. Ta zpráva v novinách

nymu jevilo jako úraz kotníku. Harold samozřejmě zmlkl a po-

ti jistě neušla. Lítají v tom zase tví krajánci. Zatím jen jako oběť,

díval se na mou černou krasavici.

ale vím já…“

„Ještě kafíčko?“ zeptala se ho – no prostě jak se umějí ptát je-

„Louise Smith?“ přerušila jsem ho. „Tvůj dojem je správný. Loj-

nom holky, jako je ona. A Harold na ni dokonce vycenil chrup,

zina Šmídová. Přesně řečeno Aloisie.“

což jsem ho jinak nikdy neviděla udělat.

30

31

„Děkuji, Beulah,“ pravil hlasem skoro pocukrovaným a opět

„Čau Lojzko. Helena. Jestli seš doma, tak to zvedni.“ Vteřinu

ukázal chrup – je dosud jeho. Ani jedna korunka v horní čelisti.

ticho. „Kde sakra seš? Řikalas, že budeš doma!“ Zase vteřinu

To vím od Tonyho.

ticho. „Tak já eště zavolám. Čau.“

Beulah učinila totéž. Ta k Tonymu nechodí a vsadila bych se,

Druhý v pět třicet odpoledne.

že co je to korunka, ani neví. Potom zopakovala tu etudu pro

„Čau Lojzko. Kde se zas touláš?“ Pauza. „Já ti po šestý volat

plné boky.

nemůžu. Zavolej do šesti, nebo až zejtra po půl devátý. Čau.“

„Líbí se ti?“ zeptala jsem se Harolda, když za Beulah zachřestil

Volající mi připadala pořádně naštvaná. Poslechla jsem si ji

korálkový závěs.

ještě jednou a pak jsem všechno Haroldovi přeložila.

„Tobě ne?“ pravil s úsměvem a vrátil se k tématu: „Pokud jde

A dala písemně.

o ty české drby – potřeboval bych vědět, s kým se zavražděná

„Ta volající zní dost mladě, nezdá se ti? A taky má, což ty asi

stýkala tady a s kým v Čechách. Všechno, co se o ní v těchhle

nerozpoznáš, zvláštní měkké sykavky. Ne vadu výslovnosti, nic

prostorách povídalo. Kdybych byl Čech, snad bych se i rozjel do

takového. Spíš to zní půvabně… Jako bych to už někdy slyšela.

Prahy a dal se ostříhat v salonu Hygie, jen abych si tam nějaké ty

Můžeš mi udělat kopii? Pokusím se o analýzu. Jako domácí úkol,

drby služebně vyslechl.“

neboj. Do zelí ti nepolezu.“

„Jenomže Hygie není unisex, je to zařízení čistě jen pro dámy,

Ale už jsem věděla, že polezu a že už tak trochu vím kudy.

a to ty nejsi a nejsi Čech a česky neumíš.“

„Proto bych byl rád, kdybys mi v téhle oblasti trochu pomohla.

Ale jen trochu, Annie. Slíbil jsem Tonymu…“

„No dobře. Být tebou, radši bych moc neslibovala. Tak co po-

třebuješ?“

Atmosféra v mé kanceláři se změnila, Beulah se už neobjevila

a Harold sáhl do kapsy.

„Tady mám kopii z telefonního záznamníku v bytě Louisy

Smithové,“ řekl, vstal a přikročil k přehrávači, na němž jsem

občas zákazníkům v salonu pouštěla muziku poněkud lepší,

než lze koupit od Muzaka. Harold dal kazetu do přístroje

a stiskl knoflík.

———

Poslechla jsem si celý záznamník bez přerušení. Jazyk, kterému

Harold nemohl rozumět, byla samozřejmě čeština, v tom se ne-

spletl. A hlas zavražděné měl v angličtině přízvuk, jaký určitě

znal ode mě. Na to, aby mluvila k nerozeznání od rodilých Ka-

naďanů, přišla Lojzka Šmídová do Kanady pozdě. Ne jako dítě,

které nasaje jazyk cizí země, ani neví jak.

Vzkazy v češtině byly dva, oba stejným hlasem. První v devět

třicet ráno.

32

33

Kapitola pátá,

„Volal znova večer v sedm pět,“ pravil Fred a zvedl kazetu

v níž se objeví hezká žena

s páskem. „Veřejný telefon číslo 786-5378.“

a tři muži s knírkem

„Telefonoval z budky?“ řekl jsem zklamaně.

„Ano,“ kývl Fred a ušklíbl se. „Naštěstí budka stojí ve vesti-

bulu penzionu Riverside Studios na Ventura Avenue 781.“

Když jsem se vrátil do kanceláře, čekali na mě Miriam a Melville.

„Ve West Endu? Jako Allan Street?“

Skoro jsem se lekl Freda. Vypadal najednou jako herec z inzerátů

„S Allan Street je ob jednu ulici paralelní.“

na lék proti průjmu. A v něčem jsem ty dva přerušil, protože

Vložil kazetu do přehrávače. Bezvýrazný hlas oznámil, že je

zmlkli. Pak mě Miriam informovala, že tančírna se jmenuje Rock

úterý, devatenáct nula pět, potom se ozval hlas muže jménem

Kitchen a je na čísle 1254 Pelham Street.

Jimmy.

„Dobře.“ Napadlo mě, že ji tam vlastně můžu poslat. Není

„Louiso! Proboha, proč nevoláš? Já se snad pomátnu! Louiso!“

ještě tak pozdě a čeká mě patrně několik výslechů. Aspoň mi

Dlouhá pauza. „Anebo ne – já… já snad pudu k tobě! Musim…

zrzek nebude skákat do řeči. „Jděte na Pelham Street a zjistěte

ti to vysvětlit… Louiso!“ Ještě delší pauza, nato zuřivé – nebo

– pamatujte si to: Která kapela tam hrála ve středu a ve čtvrtek

zoufalé? – „Louisó!!!“

– vlastně zjistěte, které kapely tam hrály minulý týden a která

Jimmy zavěsil.

v který den. Slečna McAllová si není jistá, kdy s Louisou Smitho-

Budem se muset podívat do Riverside Studios.

vou v tom klubu přesně byly. Možná že nebudou zrovna ochotní

poskytovat vám informace, ale musíte být všímavá a neústupná.

———

Taky se zeptejte manažera, kde je která kapela tento týden. Asi

to nebude vědět, ale jistě vám může a musí říct jména a telefony

Cestou v autě jsem uvažoval. Domovníkovi Louisa volala v pon-

jejich agentur. A opakuju: nedejte se odbýt. Jste policistka!“

dělí v půl sedmé večer. Chvíli předtím jí telefonovala Bobbie

Miriam přikyvovala, vypadalo to, že horlivě, dělala si i po-

a chtěla jít znova tancovat. Louisa ji odbyla – možná až příští

známky.

tejden a poví jí to zejtra ráno. To byl poslední záznam jejich

„To máte práci na celý zbytek odpoledne. Vezměte si vůz in-

rozhovorů v den vraždy.

spektora Bullocka. Ale kladu vám na srdce: nezapínejte sirénu!“

V sedm nula pět – asi tou dobou, co paní Mortonová viděla

„Proč?“

na chodbě frajera s knírkem – se poprvé ozval muž, o němž jsem

„Jezdíte moc zbrkle,“ řekl jsem.

už věděl, že to byl Jimmy –, protože týž hlas pak zazněl v úterý

Pohodila hlavou a zas jednou jsem měl dojem, že na mě vy-

krátce před pátou, kdy telefon zvedla Miriam. V pondělí Louise

plázne jazyk. Ale předpisově se otočila a zmizela.

Jimmymu neodpověděla a on zakončil hovor výhrůžkou, že jde

k ní. Den nato, v úterý ráno, se první ohlásila Helena, kdeže

———

Louisa je? V půl desáté znovu, a zase žádná odpověď. Něco po

desáté, poprvé ten den. Bobbie, taky bez odpovědi. Pak ještě

Pohlédl jsem na Freda Melvilla, bledého do zelena, užuž jsem

v jedenáct a v poledne, se stejným výsledkem. Potom dlouho nic,

se ho chtěl zeptat, jestli ho taky nedostihl ten virus, nebo co to

až v sedmnáct nula jedna naposled Helena. Hned po ní Bobbie,

bylo, čím se můj starý tým nakazil v japonské hospodě. V po-

a nakonec, v sedm nula pět večer, Jimmy, o němž jsem teď už

slední chvíli jsem to neudělal, věděl jsem, že by mu to asi nešlo

věděl, že bydlí v Riverside Studios. „Louiso! Proboha! Kde seš?

pod vousy. Místo toho jsem se ho zeptal, jestli se Jimmy, který

Já se snad pomátnu!“ Hrozbu z pondělního večera, že pojede

volal zavražděné Louise Smithové, chytil na napíchnutý telefon

k Louise, asi nesplnil. Nebo splnil, jenže Louise ho nepustila

v jejím bytě.

dovnitř. Možná proto, že už bylo po ní.

34

35

V den vraždy viděla paní Mortonová za tmy jít do Louisina

s nápisem PENZION PRO SVOBODNÉ OSOBY. Politicky ko-

bytu frajera s knírkem. „Za tmy“ znamená, že muselo být dost

rektně to naznačovalo, že tu mohou nalézt přístřeší obě pohlaví.

po sedmé.

Pod nablýskaným štítkem visačka VOLNÉ POKOJE. Otočil jsem

Jel Jimmy na Allan Street, anebo si to rozmyslel?

klikou vstupních dveří a zjistil jsem, že tlačítka nejsou potřeba.

A jestli jel, co se tam stalo?

Vstoupili jsme do osvětlené lobby s malým okýnkem pro vrát-

A telefonoval Jimmy den po vraždě proto, že večer v den vraždy

ného a s nápadně červenou telefonní budkou. Z té včera volal

k Louise Smithové nešel, a nic tedy nevěděl, anebo proto, že věděl

Jimmy.

všechno a chtěl si opatřit jakés takés alibi? Chatrné alibi na zá-

Na pultíku v okénku stál mechanický zvonek. Udeřil jsem na

kladě úsudku, že vrah by přece v úterý odpoledne Louisu nevolal,

něj dvakrát, potom potřetí, pěkně důrazně. Někde vrzly dveře

neboť mohl předpokládat, že tou dobou bude v bytě policie?

a v okýnku se objevila docela pěkná ženská s natáčkami ve vla-

A věděl vrah, že Louise má záznamník?

sech a v zeleném triku ke krku a zeptala se lhostejně:

„Co si přejete?“

———

Vždy s úsměvem zde zřejmě neplatí. Za námi hřmotně vstou-

pili do baráku dva nájemníci a loudavě kráčeli k výtahu. Jeden

Dorazili jsme, já a Fred Melville, k domu s důvěryhodným ná-

měl na sobě vytahané tvídové sako a k němu křiklavě brčálovou

zvem na Ventura Avenue. Vystoupil jsem z vozu, Fred se hrabal

kravatu, druhý byl v džínsech a v dřevorubecké bundě. River-

za mnou.

side Studios mají klientelu asi převážně z řad dělnické třídy.

„Je ti dobře, Frede?“

Ukázal jsem ženské s natáčkami odznak, mrkla na něj

„Moc…“

a hvízdla.

„Cože?“

„Někdo vocuď něco proved?“ zeptala se najednou docela

„…moc ne.“

vlídně a začala vytahovat natáčky z vlasů.

Pohlédl jsem na fasádu, visel na ní neonový nápis:

„Domníváme se, že někdo odsud zavraždil mladou ženu na

R I V E R S I D E S T D I O S

Allan Street.“

Obrátil jsem se na Freda.

„Tu, co byla v novinách? To moh bejt jedině Kozlowski. Ten si

„Podívej, Frede. V tomhle stavu – já nevím…“

už vodseděl jedno znásilnění. Tu teda nezabil, ale…“

„Neboj se, Harolde. Nebudu se ti plíst do výslechu.“

„Můžu vidět seznam nájemníků?“

„Nechceš se vrátit? Vůz mi může přivézt šofér.“

Zahrabala někde pod okýnkem a s úsměvem mi podala pa-

Fred rozhodně zavrtěl hlavou.

pundeklovou desku, na které byly připínáčky upevněné karto-

Přemlouvat ho nebudu. Do výslechu mi stejně nemluví, v tom

téční lístky s ručně psanými jmény.

ohledu je pouze náhradník. Možná že se z nevolnosti vyspí. Po-

„Kozlowski je ve čtvrtym poschodí.“

krčil jsem rameny a obrátil jsem se znova k fasádě s chybějícím

Podíval jsem se na seznam. V každém poschodí s výjimkou

písmenem.

prvního a čtvrtého měli čtyři pokoje. Rozhlédl jsem se po

S newyorskou Riverside měl tenhle barák společného asi to-

vstupní hale. V přízemí byl domovnický byt, označený mo-

lik, co má rváč Ventura s řecko-římským zápasem. Možná že tu

saznou cedulkou PRIVÁT, naproti dveřím privátu visela vedle

ulici pojmenovali po nějakém jiném Venturovi. Jenže já znám

telefonní budky černá tabule ROZVRH PRANÍ, na ní bíle na-

jenom tu hvězdu televizních pseudozápasů, které se za souhlasu

malované názvy dnů a křídou napsaná jména. Z druhé strany

obecenstva vydávají za volný styl.

budky jiná, korková tabule pro zprávy nájemníkům. Pod upo-

Barák byl čtyřpatrový a neměl u vchodu obvyklý seznam par-

zorněním ŽÁDNÝ HLUK PO JEDENÁCTÉ HODINĚ! byl na-

tají s tlačítky. Na dveřích se leskl pečlivě vycíděný mosazný štítek

pínáčky připíchnutý plakát, který oznamoval, že do Toronta

36

37

zavítal světoznámý kouzelník Shreve Bonnely z Londýna (An-

„Máte pravdu, ale slečna už nejste.“

glie). Mág na portrétu nad oznámením vypadal trochu jako

„Nojo, to vlastně ne,“ pravila skoro smutně. Řekl jsem:

Drákula.

„Máte přehled, kteří nájemníci jsou momentálně doma, paní

Přečetl jsem jména napsaná křídou na Rozvrhu praní. Na za-

O’Gradyová? Myslím pouze pány.“

řízení tohohle druhu byla prádelna nečekaný luxus. Pak jsem se

„Pány, jo?“ ironicky se ušklíbla. „Teď tu kolem vás zrovna šli

vrátil k papundeklové desce.

dva. Kozlowski a Streča. Santose a Elefteriadose jejich boss na

ňákej čas vodložil, tak, řekla bych, chrápou. A Murphy asi taky

4. posch. Jim Kozlowski – prázdný pokoj

vyspává, ponivač má dneska noční za ňákýho kámoše.“

3. posch. Barako Okada – I. Murphy – Jim Elefteriados – Manuel San-

„Kdo z těch pánů nosí knírek?“

tos

„Knírek?“

2. posch. Jim Strecha – Kim Lee – Portabella Sterling – Mary Simpson

„Ano. Jako měl Clark Gable.“

„Gable?“

Ve čtvrtém poschodí byl jeden pokoj nepronajmutý. Ve dvou byd-

Na filmy pro pamětníky se zřejmě nedívá. Proč taky? Její ge-

lely ženské, ty jsem – prozatím – vyloučil. V přítomné době byli

nerace má jiné utahováky. Řekl jsem:

tedy v riversideském penzionu nejmíň tři muži jménem Jim.

„Takový úzký knírek nad horním rtem.“

Uvažoval jsem o nájemnících podle jmen. Jim Strecha. Jazyk,

„Úzkej? Santos má takovej. Akorát že kolem huby takhle dólu,“

kde se vyskytovala taková jména, jsem znal, i když jsem mu ne-

naznačila pirátský knír. „Pod nosem – to by moh bejt Streča. Jo

rozuměl. Hraběnčin krajánek? V duchu jsem vzdychl a zkoumal

– a Kozlowski má vlastně taky knírek, jenže spíš jako ten – ten

jsem dál. Kim Lee musí být Číňan. Co hledá Číňan mimo obrov-

náci – no ten s tou patkou do čela.“

ský China Town? Ostrakismus? Má snad pan Lee taky záznam

Sic transit gloria mundi. A počítal jsem. Tři Jimové: Kozlowski,

v rejstříku jako Kozlowski?

Elefteriados, Streča. Takové či onaké ozdoby pod nosem mají

Barako Okada?

rovněž tři. Santos, Streča a Kozlowski. Zbývá I. Murphy.

„Kdo je Barako Okada?“ zeptal jsem se pěkné domovnice.

„Paní O’Gradyová…“

Mezitím si stihla vyndat natáčky, zavrtěla hlavou a kolem nyní

„Fiono!“

vlídného obličeje se jí rozprostřela hříva bohatých, jenže dávno

„Paní Fiono. Proč má pan Murphy místo křestního jména je-

nemytých vlasů, nazrzlých do měděna.

nom iniciálu? Všechny ostatní tu máte s křestním jménem?“

„Myslíte džob nebo rasu?“ zeptala se.

Fiona se zahihňala.

„Černoch?“

„Tak ste ho vyhmát, co? Von chce, aby mu všichni řikali jenom

Kývla. Vlasy mohla mít opravdu nádherné, ale potřebovaly

Murphy. Jeho křestní méno nikdo nezná.“

někoho jako mou hraběnku.

„Budu se ho na něj muset zeptat.“

„Africkej Kanaďan, má se řikat!“ pravila koketně.

Fiona se zahihňala.

„Máte přehled, paní…“

„Nebudete!“

„Fiona O’Gradyová. A pani už jenom bejvalá. Vod minulýho

„Já to ale potřebuju vědět.“

tejdne sem zase svobodná.“

„Jenže jeho se nebudete muset ptát. Já to vim.“

„Myslíte rozvedená?“

„Vám to řekl?“

Zašklebila se.

„Ne. Vim to z kostela. Zeptala sem se na to důstojnýho pána

„Nojo. V daňovym formuláři bych nemohla zaškrtnout svo-

Fergusona.“

bodná. Ale v praktickym životě je to stejný jako svobodná, nebo

„Jste katolička?“

ne, pane inspektor?“

„Co byste myslel?“ pravila hrdě a vytáhla ze záňadří křížek,

38

39

schovaný pod týšértkou ke krku. Týšértka potřebovala vyprat, ale

pod nosem neměl nic. Je možné, že si paní Mortonová spletla

křížek se na ní zaleskl jako nový. „A Murphy se menuje Ireneus.“

Santosovu bukanýrskou ozdobu s elegantním knírkem filmo-

Jméno jsem zaslechl snad kdysi v hodinách filosofie. Proč ho

vého idolu zašlých dob? Vidí asi špatně. Jak moc špatně?

Murphy tají? Zeptal jsem se:

Přistoupil jsem k oběma obyvatelům Riversideských studií

„Co je na tom jménu špatného? Rozhodně je dnes origi-

a kývl jsem na Freda, aby se připojil. V náhradní roli mého spo-

nální.“

luvyšetřovatele byl očividně nesvůj. Byl zvyklý na svou labora-

„Já sem vo tom mluvila s velebnym pánem. Řikal, že Mur-

toř, plnou nepěkných věcí.

phymu se kvůli tomu smály děti ve škole. I v nedělní škole. Jeho

Oba muži se zastavili a zírali na nás.

máti byla věřicí, víte? Dala mu to méno podle ňakýho svatýho

Uvažoval jsem: Fioně bude chvíli trvat, než vzbudí Mur-

biskupa, kterej žil málem v tý době co Kristuspán. A děti prej za

phyho, připravujícího se na noční spánkem. Pak musí počkat, až

Murphym pokřikovaly ňáký nemravnosti.“

se Murphy oblíkne, a teprve potom ho přiveze dolů k výslechu.

„Víte, co to bylo za nemravnosti?“

V duchu jsem se musel usmát. Fiona ve mně probouzela dobrou

Fiona kývla a bez rozpaků vyklopila, co musela znát z jiného

náladu. Čertví proč. Zatím si tedy podám tyhle dva.

zdroje, než byl velebný pán:

Oslovil jsem muže s knírem:

„Ireno, Ireno, poď se mnou na seno!“

„Pan Santos?“

Hm. Bůhví jak neblaze mohla zbožnost té paní poznamenat

Nedůvěřivý pohled, ale kývl hlavou.

dětství jejího syna. Možná na celý život. Ale nebudu se plést do

Vytáhl jsem odznak, ukázal ho Santosovi, pak jeho kolegovi.

řemesla psychologům. Gauner je pro mě gauner. To vím aspoň

„Pan?“

bezpečně.

„James Elefteriados,“ pravil tlusťoch. Takže jeden z Jimů je

Zeptal jsem se Fiony:

tu. Je nomže má hlásek jako konipásek. Nepodobný hlasu v zá-

„Říkala jste, že má noční?“

znamníku.

„No má. Chcete si ho podat?“

„Voč kráčí?“ zeptal se Santos nevlídně.

„Chci ho vyslechnout.“

„Chci se vás obou na něco zeptat.“

Fiona se mi vysmála do očí. „Já vim, co myslíte! Já vám ho

„Proč?“

přivezu!“ a ochotně odběhla k výtahu.

„Vyšetřujem vraždu Louisy Smithové z Allan Street. Odsud

Že by domovnice z Riversideských studií měla nějaké zku-

z domu jí těsně před vraždou volal někdo, kdo se ohlásil jako

šenosti s výslechy? Nebo jen někde něco slyšela? Nevypadá na

Jimmy. A u dveří zavražděné viděla sousedka před vraždou ele-

někoho, kdo se dopustil tak těžkého zločinu, že by bylo nutné

gantního muže s knírem.“

si ho podat, aby se přiznal.

„Já se menuju Manuel,“ řekl Santos zachmuřeně. „Proč bych

se hlásil do telefonu jako Jimmy?“

———

Mluvil bez přízvuku, ale velice nevlídně.

„Nebyl byste první,“ řekl jsem. „Ženám se muži někdy před-

Výtah byl staromódní zařízení na kliku, kterou musel člověk ka-

stavují falešným jménem…“

binu zastavit přibližně na značce poschodí. Nezavíral se dveřmi,

Santos mlčel.

ale zatahovací mříží. Fiona skočila dovnitř a zavolala na mě po-

„… a mají k tomu vždycky dobrý důvod.“

směšně: „Vejslech, jo?“ Pak výmluvným gestem naznačila facko-

„Dyž už sem to někdy udělal,“ pravil Santos drze, „vymyslel

vání, zatáhla mříž a spustila lift.

sem si španělský méno. Aby se mi netlouklo s přímenim.“

Sotva zmizela, objevil se na schodech vyparáděný černovlasý

„Někdy si takoví muži mění i příjmení, pane Santos.“

frajer s pirátským knírem a vedle něho tlusťoch v džínsech. Ten

Mlčel. Pokračoval jsem:

40

41

„Popis muže, který ten večer vešel do bytu Louisy Smithové,

viděli, že se žádnýho takovýho vobvinění nebojim a nechci zdr-

se na vás hodí velmi dobře.“

žovat zbytečnejma řečma.“ Natáhl k nám obě ruce.

„Žádnou Louisu Smithovou sem neznal. A v žádnym baráku na

Bluf, anebo opravdu čisté svědomí?

Allan Street sem v životě nebyl. Ani nevim, kde Allan Street je.“

Asi to druhé. Nedostatek alibi je známka, že mluví pravdu.

„Za rohem,“ pravil jsem přátelsky. „Přejdete jednu ulici na jih,

Poslouchal jsem pozorně Santosův nevlídný hlas. Ten by snad

a jste tam.“

odpovídal. Ta frajerská sebejistota? Přesto jsem ho podle před-

Hlas, pokud jde o výslovnost a přízvuk, by mohl být ten z na-

pisu upozornil, že nemusí mluvit a vždycky má právo zatelefo-

píchnutého telefonu. Čistá kanadština. Jenže tohle byl frajer,

novat svému právníkovi.

sebejistý, milenkám jistě nadřazený. Ne skoro neartikulovaný

„To určitě udělám. Abych na svou nevinnost eště doplatil!“

prosebník o odpuštění. Na druhé straně frajer s knírkem to je.

„Jak chcete.“

Nebo aspoň s knírem. Paní Mortonová špatně vidí.

Pokrčil jsem rameny a pokynul Fredovi, aby se pustil do

„Kde jste byl v pondělí večer, pane Santos? Tak od pěti odpo-

práce. Byl zas o poznání bledší. Snad mi tu nezkolabuje. Zítra

ledne do deseti večer?“

mu zakážu chodit do služby.

„Alibi, jo? To vám teda asi nedám. Čuměl sem na telku, usnul

jsem při tom, protože měli votravný programy, a vzbudil sem se,

———

skoro byla půlnoc. Sem momentálně bez práce.“

„Pamatujete se, co jste v televizi viděl?“

Otočil jsem se k tlusťochovi, který to všechno mlčky a se zaka-

„Řek sem vám, že programy byly votrava a já sem brzo usnul.

boněnou tváří nad dvěma podbradky sledoval.

Ňáký komédie, spíš k pláči než k smíchu. Akorát pouštěli ty

„Co jste dělal vy v pondělí večer?“

nahraný smíchy a ty mě serou. Ale kdo v tom hrál nebo jak se

„Sem taky momentálně na podpoře,“ pravil. „Čet sem si ko-

menovali, to nevim. Dyž sem v práci, tak se na telku nedivám,

miksy. Pak sem šel spát.“

chodim do hospody.“

Ptát se ho, které, to asi nemá cenu, bude v tom druhu literár-

Alibi veškeré žádné.

ního umění zběhlejší než já. Chvíli jsem mlčel, Elefteriados se

Jimmy Elefteriados stál celou dobu v pozadí jako živá bublina.

zdál nervózní. Zeptal jsem se:

Ani jeden z těch dvou nemá na tváři sebemenší škrábanec.

„Vy jste Louisu Smithovou taky neznal?“

Co když, jak řekla Miriam, byli nahý? Hned jsem se v duchu

Nervozita rychle vyvolala ruměnec na ducatých tvářích.

okřik za to faux pas.

„No – trochu znal. Prakticky ne. Teda – chci říct…“

Na DNA zatím postačí pár vlasů. Aspoň doufám. Měl bych se

Co chce říct, nesdělil. Zmatenost, trochu jako u majitele na-

na to zeptat Freda. Ne ovšem před dvěma kandidáty vraždy.

píchnutého hlasu. Jenže tenhle konipásek? Jenom jsem ho uvedl

Ozval se opět Santos:

do rozpaků. Nezpanikařil.

„Jezdim autobusem ze stanice na rohu Ventura a Davenport.

Řekl jsem:

A vopakuju: Na Allan Street sem nikdy nebyl a žádnou Louisu

„Tak znal jste Smithovou, nebo neznal?“

Smithovou neznám!“

„Né důvěrně, žejo. Ta druhá holka v laborce mi brala krev. Kvůli

Pravil jsem úředně:

cukru. A vona dělala vedle. Já sem si jí všim, ponivač, žejo…“

„Máme k dispozici otisky vrahových prstů a vzorek DNA…“

Mladíci jako Elefteriados si ženských obvykle jenom všímají.

„Čeho?“

I takových jako nebožka?

„Vlasů,“ řekl jsem. „Nevinu dokážete velmi snadno. Stačí, když

Spíš takových jako Bobbie, která mu brala krev. Mluvil sice

nám poskytnete dva tři vlasy a otisk prstů.“

bez přízvuku a zmateně – ovšem ten tenorek… Elefteriados

„Klidně!“ prohlásil Santos. „Právo na to nemáte, ale abyste

sotva. Přesto jsem se zeptal:

42

43

„Poněvadž proč?“

———

„No – vona – vona na mě udělala takovej – jako – kukuč.“ Utřel

si pot na čele. „Ale mně se nelíbila. Ten frňák – člověk by si vo

Obrátil jsem se k zakrslíkovi jménem Ireneus Murphy. Měl za-

něj klidně moh vypíchnout voko.“

traceně zlý pohled. Vražedný a velice defenzivní kukuč. Kom-

A zařehnil se.

plex? Nedivil bych se. Zeptal jsem se ho, jestli znal Louisu Smi-

thovou.

———

„Ne.“ Hlas se mu nezachvěl, kůže v obličeji nic neprozradila.

Ale zvuk, témbr toho hlasu – může tenhle být ,Jimmy‘?“

Zahrčel výtah, zastavil a Fiona otevřela mříž. Z výtahu vystoupil

Položil jsem mu kritickou otázku: je ochoten poskytnout po-

človíček snad metr pětapadesát, a jak vykročil k nám, bylo vidět,

licii otisky prstů a materiál pro DNA?

že napadá na levou nohu. Pokynul jsem mu, aby počkal, a po-

Maličko zaváhal, zlým pohledem však neuhnul.

kračoval jsem s Elefteriadosem. Jestli je – jako pan Santos, upo-

„Proč?“

zornil jsem ho – ochotný svolit k odebrání otisků prstů a vzorků

„Z telefonu tamhle za vámi někdo Louise Smithové volal krátce

pro DNA.

před tím, než ji někdo – možná on, možná někdo jiný – zavraždil.“

„To – se mi nechce…,“ pravil rozpačitě. „Nedávno v televízi

„Jo tak.“

měli takovej případ – dóle v jůesej – byla to teda černá huba, ale

Díval se na mě jako vrah, ale byl to vrah? Bůhví. Řekl:

taky dělala DNA…“

„To klidně. Vohledně vraždy mám svědomí čistý.“

Věděl jsem, o čem mluví. Černá laborantka, která…

Vydržel jsem jeho vražedný pohled, dokud sám neuhnul

„… a ta přivedla šest – nebo snad i sedum lidí málem na šibe-

očima.

nici, než – než jí vodkryli, že nemá ani žádnej kurs, ale ponivač

„Vy jste ji tedy neznal?“

je černá…“

Tentokrát neřekl ne. Mlčel. Dlouho. Pobídl jsem ho:

Skočil jsem mu do řeči:

„Zavolat advokátovi nechcete?“

„Toho se obávat nemusíte. Náš laborant je zkušený člověk a nic

Zavrtěl hlavou.

takového se mu nikdy nestalo.“

Hlas by odpovídal. A říká si Jimmy, ačkoliv se jmenuje Ire-

Tlusťoch pořád váhal.

neus. Nedivil jsem se mu, jenže v tomhle případě by asi byl udě-

„To byla tamta taky. Já – bych přeci jenom rači brnknul ňákýmu

lal líp, kdyby nějakou tu posměšnou poznámku riskoval.

advokátovi…“

V hlase se ozývala vzpurnost, snad i sebejistota.

„Neblbni, čoveče,“ pravil Santos. „Víš, vo kolik tě lohne?“

Před policajtem. Před milenkou škemral. Taky neměl knírek.

To Elefteriadose zaskočilo. Nejistě se zeptal:

Frajer, jakého – třeba mlhavě – viděla na chodbě paní Morto-

„Co – tak může chtít?“

nová, to určitě nebyl. Velice pravděpodobně to však byl on, kdo

„Obraťte se na právní poradnu,“ řekl jsem. „Ta je zadarmo.“

v pondělí večer – v den vraždy – volal Louise, a nedovolal se, po-

„Jenže stojí za kulový,“ poznamenal Santos.

tom v úterý odpoledne, kdy se mu ozvala Louisina „kamarádka“,

Najednou se Elefteriados vzmužil a prohlásil jako před sou-

sehraná Miriam Mallowayovou.

dem:

Došlo mu při té příležitosti, že v bytě je policie? Nedošlo?

„Já sem nevinej! Mně se nemůže nic stát! Já pudu do tý po-

I kdyby si oholil knírek, frajer, který šel navštívit Louisu, to

radny!“ Hláskem sice rozčileným, ale slavičím.

není.

Santos si zaťukal na čelo a já oběma pokynul, že můžou jít.

„Ještě něco, pane Murphy,“ řekl jsem. „Co jste dělal v pondělí

Fred měl už otisky i vzorky v pytlíkách.

večer mezi pátou a desátou?“

„Chcete alibi, jo? Bohužel.“

44

45

„No, co jste dělal?“

by šikovný advokát chtít nový soud s tím, že já jako detektiv

„Vožral sem se ve svym pokoji. Já dost chlastám. To neni žádnej

přidělený k případu jsem měl finanční zájem na odsouzení pana

zločin.“

Kozlowskiho, a jsem tedy předpojatý, moje důkazy jsou nevěro-

„To máte pravdu,“ přikývl jsem a pomyslel jsem si, že v jeho

hodné, je nutný nový proces bez mé účasti. A tak podobně.“

případě, při jeho zjevu, při jeho zjevném mindráku je to docela

Fiona se udiveně zeptala:

věrohodné alibi.

„Kvůli stovce? Kvůli stovce že byste byl předpojatej?“

Jenže tu jsou hovory, které tohohle nešťastníka nejspíš kvali-

„Mluvím o šikovném advokátovi, ne o sobě. Nejde to, Fiono.

fikují na majitele hlasu v telefonu.

Přiveďte pana Kozlowskiho!“

Fešák s knírkem? To by paní Mortonové nestačil špatný zrak.

„No dobře,“ pravila. „Já se stejně vsadim. Dyž to Kozlowski

Musela by být slepá.

nebude, něco pro vás udělám. Nebo pro vaši snachu.“

Pokynul jsem Fredovi a Murphy ochotně položil dlaň na po-

Otočila se a na velice pěkných nohou utíkala k výtahu.

dušku s barvou.

———

———

Jim Kozlowski měl na levé tváři zaschlé škrábnutí.

Ohlédl jsem se na Fionu.

Byl to statný člověk, hezký, a nebýt hitlerovské štětky pod no-

„Mám přivíst Kozlowskiho?“ zašeptala dychtivě. „Vsaďte se!

sem, dokonce sympatický. Tahle copyrightovaná hitleriáda se

Chcete?“

přece paní Mortonové nemohla jevit jako gableovský knírek!

„Že to je vrah?“

Znal jsem svědky, které špatný zrak ošálil mnohem hůř.

Přikývla.

Kozlowski se zatvářil nevlídně a pohlédl mi zpříma do očí.

Usmál jsem se. Na Fionu jsem se musel usmát. Na domovnici

„To teda nevim, že bych tu Smithovou znal. Vy mi to chcete ho-

vypadala příliš – mladě. Nebo byla příliš hezká. Kolik jí může

dit na krk, že jo? Protože sem si vodseděl – vy dobře víte, proč sem

být? A proč na sebe tak nedbá?

byl v lochu. Ale to sem si vodseděl! A dostal sem za vyučenou!“

„O kolik?“ zeptal jsem se.

Hlas odpovídá, taky lidová kanadština, ani stopy po cizím

„Vy, pane inspektor, vo tři stovky…“

přízvuku. Nervozita, hned na začátku obvinění z předpojatosti

„Máte nepřesné informace o policajtských platech,“ řekl jsem.

– a knírek, který stará paní Mortonová zahlédla v mlze třiceti di-

„Tak vo stovku!“

optrií.

„A když prohrajete?“

To škrábnutí – je dost velké, dost hluboké, aby nám poskytlo

„No – prachy já nemám. Ale dyž prohraju, tak pro vás něco

materiál, nad jehož množstvím by si liboval Fred Melville?

udělám. Co budete chtít.“

„Z ničeho vás neobviňujeme, pane Kozlowski,“ řekl jsem.

Ušklíbl jsem se.

„Ale jmenujete se James a zavražděné odsud volal někdo, kdo se

„Jsem ženatý otec dvou dospělých dětí a dědeček.“

představil jako Jimmy. Také odpovídáte popisu našeho svědka.“

Fiona nečekaně zrudla.

Ukázal jsem mu na tvář. „Kdo vás škráb?“

„To sem nemyslela. A o mně ať vás nic takovýho nenapadne!

„To mám vod holení.“

Ale – třeba že bych vám přišla uklidit. Nebo dyž ste dědeček,

„Vy se holíte břitvou?“

mohla bych bejbysitovat vnoučata – nebo…“

Zamyslel se.

„To by se možná hodilo mé snaše. Jenže, Fiono, moje postavení

„Chcete mi naznačit, že sem Smithovou podříz?“

mi takové sázky nedovoluje. Kdyby se to někdo dozvěděl a před

„Ne. Ale nějaký ,Jimmy‘ ji zardousil. Při tom ho poškrábala.“

soudem se ukázalo, že pan Kozlowski to skutečně udělal, moh

Kozlowski se zarazil a mimovolně si sáhl na tvář. Zamračil se,

46

47

chvilku se mu asi něco převalovalo v hlavě, pak se mi zas zpříma

Ani já se nepřestával dívat přímo do ďábelských zřítelnic.

podíval do očí.

„Může dojít k situaci, pane Kozlowski, že si budete muset vy-

„Tak koukněte, pane inspektor. Co já vim, tady v baráku sou

brat mezi dobrou pověstí té dámy a možná několika desetiletími

Jamesove eště dva. A já tu zavražděnou neznal. Přísahám!“ Ruka,

ve vězení.“

kterou k té právně neplatné přísaze zvedl, se mu ani nezachvěla.

„Eště k ní nedošlo. Chci mluvit se svym advokátem!“

„A nikomu sem netelefonoval. Taky si neřikám Jimmy. I kama-

Mlčky jsem pokynul na telefonní budku a jenom jsem ho ještě

rádi mi řikaj Jime. Voptejte se!“

upozornil, aby se nevzdaloval z Toronta, dokud se případ nevy-

„A ten škrábanec?“

šetří. I teď muž s knírkem můj pohled vydržel. „Zatím můžete

Kozlowski nezrudl, jenom potemněl, a díky té nepatrné

jít.“

změně hleděly na mě černé oči téměř uhrančivě. V některých

Kozlowski se otočil a zavřel se v telefonní budce.

ohledech byl Kozlowski asi pěkný ďábel.

Dostane snacha bejbysitra?

„Vod holení to neni, to ste uhod. Ale dybych vám řek, kdo mi

Fiona beze slova odběhla k výtahu.

to udělal, vohrozil bych pověst jedný dámy, a to rači pudu zas

sedět.“

———

„Identitu té osoby nám prozrazovat nemusíte. Díky technic-

kému stavu dnešní kriminalistiky máte však velice jednodu-

Jima Strechu jsem si nechal na konec. Neměl jsem náladu na

chou možnost dokázat, že jste tu vraždu nespáchal, pane Koz-

dalšího českého lumpa. Poznal jsem už dost nepovedených pří-

lowski.“

slušníků hraběnčiny národnosti, ačkoliv předtím jsem o žádném

Pořád zpříma do očí černých jako peklo. Řekl jsem:

neměl tušení. Vlastně ani o jejím národě, a když, měl jsem dojem,

„Dejte si dobrovolně sejmout otisky prstů a vzít vzorky pro

že prezidentem tam mají nějakého Tita nebo snad Tisa.

analýzu DNA.“

Vrzla výtahová mříž, objevil se Strecha, za ním Fiona, nějaká

„Dobrovolně nikdy! DNA! Já to nedávno viděl v televízi! Jak

změněná. Nepřemýšlel jsem proč a jak, neboť jsem okamžitě za-

to DNA přivedlo na šibenici vosum nebo kolik nevinnejch lidí!“

žil zklamání.

Televizní odhalení nešikovné laborantky vylepšil pan Koz-

Doufal jsem, že sotva pan Strecha otevře ústa, zbaví ho to

lowski vyšším počtem skutečně popravených obětí a mylným

podezření. Znal jsem angličtinu hraběnčiných krajánků. Jenže

údajem o způsobu trestu. O šibenici nešlo, jenže slang dosud

tenhle krajánek odpověděl na první otázku bez cizího přízvuku,

nevymyslel výraz pro smrticí injekci, anebo já ho zatím neslyšel.

bez vzrušení a nikoli hlasem Jimmyho v napíchnutém telefonu.

Mimoto v Kanadě trest smrti už dávno není.

Mluvil klidně, artikulovaně, angličtinou bezmála televizního

„Ten případ znám, pane Kozlowski,“ pravil jsem chladně. „Ale

hlasatele. Pohledný chlap v tvídovém saku jako univerzitní pro-

packalka v laboratoři na šibenici nikoho nepřivedla, protože

fesor, i když měl křiklavě modrou kravatu a na ní hejno velice

američtí kolegové včas přišli na její nekvalifikovanost. Bude to

růžových plameňáků. K stereotypu univerzitního profesora se

tedy dobrovolně, nebo nedobrovolně?“

nehodila, zato k představě staré paní Mortonové o „frajerovi“

Fiona za námi slyšitelně zatajila dech. Kozlowski se po ní

ano. A co hlavního, k té představě se perfektně hodil knírek, ja-

ohlédl, pak se podíval zpátky na mě a přímo do očí.

koby okopírovaný ze starých fotografií mužného krasavce z dáv-

„Chci mluvit se svym advokátem. K tomu sem voprávněnej.“

ných filmů.

„Dobře. Ale ještě mi řekněte, co jste dělal v pondělí večer mezi

Dlouho jsem mlčel a hleděl na atypického krajánka. Nakonec

pátou a desátou?“

jsem si neodpustil otázku:

Kozlowski mi pořád hleděl do očí a místo odpovědi jenom

„Vy jste Čech, pane Stžecha?“ Zatracená souhláska mi samo-

ukázal na čerstvý šrám, jehož původkyni právě odmítl prozradit.

zřejmě vyšla, jako kdybych šišlal.

48

49

Strecha zavrtěl hlavou.

Strecha mlčel. Uhnul jsem pohledem k Fioně v pozadí. Me-

„Kanaďan čtvrté generace,“ pravil. „Můj pradědeček se přistě-

tamorfóza pokračovala do temně rudé. Pohlédl jsem znova na

hoval z Rakouska-Uherska, z Čech – přesně řečeno utekl před

Strechu.

vojnou. Rakousko mělo tehdy nějaký konflikt s Prusy. Ale už

Odkašlal si a pravil trochu chraptivě:

praděda si vzal Angličanku, děda taky, a moje matka je Ameri-

„Na to bych teď nerad odpovídal, pane inspektore. Musel

čanka, dívčím jménem Wallaceová. Děda češtinu jenom lámal,

bych se poradit…“

můj otec česky neumí vůbec. Jako já. Takže mám jednoho čes-

„S advokátem?“

kého praprarodiče, ale jinak…“ Pokrčil rameny, usmál se a požá-

„Ne,“ pravil tiše. „Prostě bych zatím na tohle nerad…“

dal o dovolení si zapálit. Mlčky jsem se díval, jak vyfukuje kouř

Přerušil jsem ho:

a skrze dým hledí na mě, snad ironicky.

„Nemohu vás nutit. Ale jistě nebudete nic namítat, když vás

To se mi možná jen zdálo. Na takovéhleho Čecha jsem nebyl

požádám o otisky prstů a vzorky pro analýzu DNA.“

připravený.

Strecha se usmál.

Zeptal jsem se:

„To beze všeho. Pokud jde o otisky prstů, postačí však, když se

„Jaké máte povolání, pane Stžecha?“

obrátíte na daktyloskopickou banku.“

Na pozadí plameňáků v hedvábném azuru jsem si všiml Fio-

„Skutečně?“

nina pohledu, upřeného nikoli na mě, ale na krajánka. Pohledu,

„Dopustil jsem se před časem – před třemi lety – nějakého

jaký na takové holky prozradí, co z nich policajt nevytáhne.

hříšku. Jakého, to vám snad nemusím vykládat tady. Dočtete se

„Účetní a daňový poradce. Tady bydlím jen přechodně…“

o tom v rejstříku. A pokud jde o vzorek pro DNA – ta analýza se

Strecha se ohlédl po Fioně. „Jen co najdu finančně únosný byt.

tenkrát ještě nedělala – jsem vám k dispozici.“

Ale byt. Ne doupě s prošlapaným kobercem.“

V pozadí krásně červená Fiona otevřela ústa, a hned je zas

Mrkl jsem po zanedbané krásce, opět se nějak změnila, teď

zavřela.

však už mi svítalo, proč a jak. Strecha nasál z cigarety a podařilo

Otisky budou ovšem k ničemu. Místo činu jich vrah dokonale

se mu udělat kroužek.

zbavil. A vzdor staré kriminalistické zásadě nedat na zevnějšek,

„Mám dostat místo u Strype a Riley,“ pravil. „To je velká účetní

měl jsem dojem, že nehrozí nebezpečí, že by se tenhle člověk

firma dole ve městě.“

přiřadil k ostatním hraběnčiným krajánkům.

Podruhé mu kroužek nevyšel.

„Nevzdalujte se, prosím, z Toronta,“ řekl jsem.

„Ani nehodlám,“ pravil Strecha, otočil se a vykročil k výtahu.

———

Fiona mu poslala úsměv tak zářivý, že na ni řekl i zbytek toho,

o čem jsem si byl už zcela jist.

Sledoval jsem jeho pokusy mlčky. Ze všech potenciálních aktérů

tragédie Louisy Smithové tenhle vypadal nejnepravděpodob-

———

něji. Napadl mě titul starého filmu, Kráska a Zvíře, jenom na-

opak. Pěkný chlap a ta chudák laborantka, ten Jimmy Durante

Něco mě napadlo.

v sukních. Tomu jsem nevěřil. Řekl jsem:

Fionino zaměstnání se přece nehodilo k mladé Kanaďance.

„Chápete, pane Stžecho, proč se vás vyptávám. Jmenujete se

Nebo je to předsudek?

Jim a zjevem přesně odpovídáte výpovědi našeho svědka.“

„Paní Fiono!“

„Plně chápu, pane inspektore.“

Otočila se ke mně trochu omámeně.

„Mohu vědět, co jste dělal v pondělí večer mezi pátou a de-

„Jedné věci nerozumím, paní Fiono. Proč dívka jako vy dělá

sátou?“

domovnici v – takovéhle – hm – ubytovně?“

50

51

„Poněvač patří našim,“ řekla Fiona.

chtěla vidět, do koho jsem se to… A pak se s majitelkou docela

„Vaše matka tu…“

skamarádila. „Tady máte mou navštívenku a jděte zítra do toho-

Fiona svěsila hlavu.

hle salonu. Adresa je na rubu. Řekněte majitelce, paní Lomniky,

„Naši sou voba nemožný, pane inspektor. Upoutaný na lůžko,

že vás posílám. A…,“ dodal jsem, „… doufám, že se neurazíte.“

jak se tomu správně řiká. A – ta ,ubytovna‘, jak ste tomu řek vy,

Fiona zabrejlila na vizitku, pak na adresu na rubu a hlasitě

ta nevynáší tolik, abysme mohli platit sílu.“

hvízdla.

„Vždyť máte volný jenom jeden pokoj?“

„Daj mi tam kvůli vám slevu?“

„Nojo. Ale to by nájemníci museli řádně platit. Santos a Ele-

„Určitě.“

fteriados sou už dva měsíce přechodně nezaměstnaný, tak zatim

Hleděla smutně na ten kousek papíru, vzdychla. „Stejně tam

bydlej na dluh.“

nemůžu,“ vracela mi vizitku. „Ani se slevou. Jedině dyby to bylo

„Dejte jim výpověď!“

zadarmiko.“

„To nejde. Naši by mi to nedovolili. A já bych to ani nedoká-

„Bude to – gratis,“ ujistil jsem ji. „A jděte tam určitě. Všichni

zala. My sme irský katolíci a bližnim se má pomáhat – jestli vám

ti chlapi tady se pak do vás zamilujou.“

to někdo někdy prozradil.“

Fiona se zašklebila a neřekla nic.

Užasl jsem nad touhle bytostí snad z jiné doby, z jiného světa,

Stačí jeden.

přitom tak neandělsky zanedbanou.

To ale nevyslovila nahlas.

„Vy jim všem uklízíte?“

„Nojo. Dybych to nedělala, máme z – teda z ,ubytovny‘ prasečí

———

chlívek.“

Bytost z tohohle našeho světa? Z konce tohohle století? Hla-

Cestou do kanceláře mi v autě řekl Fred:

vou mi proběhl nápad, snad dokonce křesťanský, jenže prová-

„Nechci tě kritizovat, Harolde – ale neudělals chybu?“

zený postranním úmyslem.

„Chybu?“

„Můžu vám něco říct? Možná se vás to dotkne.“

„Že sis nepodal toho negra?“

„Mě se hned tak něco nedotkne.“

Když jsme byli sami, Fred si nedával pozor na slovník. Neměl

„Tohle třeba ano.“

předsudky, a proto si nedělal lingvistické násilí. A byl to nejlepší

„Zkuste to!“ pravila, už opět vesele.

daktyloskop, jakého jsem za léta služby u Kanadské jízdní po-

„Taková hezká mladá žena jako vy,“ schválně jsem ji sjel pohle-

znal, a vůbec výborný chlap. Ale zeptal jsem se:

dem od ulepené kštice přes pobryndaná ňadra pod týšértkou až

„Myslíš toho černocha?“

po rozčmachťané střevíce, „by měla o sebe víc dbát.“

„Jo. Barako Okadu.“

„A to si myslíte, že se mě to dotkne, pane inspektor? To mi řikat

„Proč jsem si ho měl podávat? Nemá ani knírek, ani se nejme-

nemusíte. Já to vim.“

nuje Jimmy…“ Už jak jsem to říkal, uvědomil jsem si, že jsem

Zalesklo se jí v očích? Asi ano. Začal jsem nápad rozvíjet:

skutečně udělal školáckou chybu.

„Máte nádherné vlasy – ale potřebovaly by kadeřnici.“

„Jenže se nejmenuje ani Barako Okada. Nebo přesně řečeno,

„Víte, kolik kadeřnice chtěj? A vy ste se nechtěl vsadit ani vo

na Baraku ho rodiče nepokřtili.“

mizerný tři stovky!“

Školáckou chybu. Místo vyšetřování bych měl krmit veverky

„Vysvětlil jsem vám proč, Fiono.“ Sáhl jsem do kapsy, z pe-

v Queen’s Parku.

něženky jsem vytáhl navštívenku a na rub jsem napsal adresu

„Asi máš pravdu.“

jednoho známého torontského salonu krásy, kam chodí i moje

„A všim sis, kolik hezkejch negrů chodí s bílejma holkama

žena. Kam si moje žena Monica kdysi šla dát umýt hlavu, protože

a nemusí to být zrovna filmový hvězdy?“

52

53

Ve světě kolem nás platila politická korektnost, o takových

a sousedčiny slyšitelné činnosti. Tyhle záznamy byly mnohem

věcech se nemluvilo. A já asi opravdu udělal botu.

častější. O zdroji činnosti nebylo pochyb.

„Možná máš zase pravdu, Frede.“

Začal jsem od ledna. Hned první týden tam byla dvě akus-

„Jestli si chtěl tenhle tak zvanej Barako Okada nabrnknout

tická pozorování, obě s časovým údajem. Ve světě staré paní se

nějaký bílý maso, myslíš, že se představil jako Barako Okada?“

dělo tak žalostně málo, že zvuky odvedle jí stály za komentáře.

Chvíli jsme mlčeli.

16

1 .15

1 – dneska si teda zadováděli! Nebo Dnes byli nějak rychle hotoví!

„Já snad předčasně stárnu, Frede,“ vzdychl jsem.

A jinde: Dneska nic! Ale byl u ní, protože mu boty vržou tak, že to slyším

Na to Fred neřekl nic. V obličeji už nebyl bledý, spíš do zelena.

i já. Něco hroznýho!

Tak a podobně zaznamenávala stařenka návštěvy Louisina

———

milence a potom, osmého března, nápadná novinka: Dneska byl

u ní večer!

r To

T se eště nestalo!!! Nato dennodenně podobné záznamy,

Na stole v kanceláři na mě čekal pitevní nález dr. Jenkinse. Nic

až náhle: Odpoledne i večer!

r !!!! ! Devatenáctého března. Tahle dvojí

jsem od něho nečekal – příčina smrti byla jasná na první po-

frekvence se opakovala s většími nebo menšími přestávkami, až

hled. A teď jsem se dočetl, že zavražděná byla v raném stadiu

náhle přestala. Nato se milenci věnovali jeden druhému už je-

těhotenství.

nom za soumraku.

S kým, proboha! S Okadou? Má Fred Melville pravdu?

Zapálil jsem si vyhaslý doutník. Povzbuzuje – aspoň u mě

Mrkl jsem na hodinky, bylo skoro sedm. V laboratoři už nikdo

– logické myšlení.

nebude. Ale doktor snad bude doma. Vytočil jsem jeho číslo, sdělil

Louisa přece přes den pracovala v laboratoři, noční směny

jsem mu, že jsem právě přečetl pitevní zprávu, a zeptal jsem se:

neměla. Nebo měla? Udělal jsem si poznámku, že se na to musím

„Doktore, je možné z tak málo vyvinutého fetusu dostat ma-

zeptat holky, co se jí tak líbilo s Louisou v tančírně.

teriál na DNA?“

Jestli noční šichty měla, daly by se odpolední zábavy vysvětlit.

„Samozřejmě,“ pravil dr. Jenkins. „V laboratoři už maj vzorek.“

Ale co dny, kdy se milování konalo odpoledne i večer?

„Výborně. Ráno tam brnknu.“

Zamyslel jsem se.

„Pochybuju, že by sebou tak hodili. Taky je to trošku složitější

Byly milenecké páry dva?

než testovat krev na bilirubin.“

Zahalen kouřem, dumal jsem dál.

„Zkusím to. Tak moc to zas nespěchá. Díky, doktore!“

Dva.

Zavěsil jsem, poznamenal jsem si do zápisníku: Ráno volat

Co to znamená?

do laboratoře! Pak jsem se opřel v křesle, zapálil jsem si doutník

Pak se mi v hlavě rozsvítilo.

a uvelebil se, že si nechám projít hlavou dnešní galerii frajerů

Louisa půjčovala byt nějaké kamarádce!

i těch ostatních, abych si v tom udělal pořádek. Doutník se mi

Kamarádce, která se s milencem chtěla scházet v diskrétním

v téhle funkci velice osvědčoval.

soukromí, ne v hotelu, kde jsou vrátní, recepční, číšníci, pokoj-

Jenže jsem si všiml nástěnného kalendáře staré paní Morto-

ské a spousta jiných svědků. A jít do hodinového hotelu jen na

nové. Vypůjčil jsem si ho od ní, a teď mi ležel na stole.

odpoledne? Svobodní lidé bez závazků – proč ne? Jenomže

možná ne svobodní a se závazky? Svobodným by nevadili vrátní,

———

recepční, pokojské a jiní svědci.

Jestli se nemýlím, tady jde o zcela regulérní zahýbačku. Buď

Paní Mortonová si tam tužkou dělala poznámky. Týkaly se dvou

on ženatý, nebo ona vdaná. Anebo oba se závazky.

věcí v jejím životě zřejmě nad jiné důležitých, proto označených

A penzion na Allan Street zaměstnává pouze jednoho přepra-

třemi vykřičníky: kdy k ní přijde doktor z návštěvní služby,

covaného domovníka.

54

55

Ještě chvíli jsem přemýšlel, napadlo mě něco, co jsem nechtěl

Kapitola šestá,

připustit. Nakonec jsem to však jako možnost uznal.

v níž si Anka leccos domýšlí

Bytem si Louisa mohla taky přivydělávat. Stěžovala si přece

hraběnce na plat nedostačující na příliš časté návštěvy v salonu

krásy, natož na plastickou operaci.

Seděla jsem v kuchyni a čekala na Tonyho s večeří. Bude rád.

Zavolám hraběnce. Stejně ji musím varovat, že do jejího nóbl

Dnes máme punč, což nemá nic společného s alkoholem. Recept

salonu přijde Fiona.

jsem vyčetla v monografii o Boženě Němcové. Oblíbený pokrm

šlechtické mládeže v Ratibořicích. Člověk by si představoval, že

šlechta papala pouze koroptvičky a křepeličky. Kdepak. Vařené

brambory omaštěné máslem, trocha hořčice, vejce naměkko, sůl,

pepř, a sama jsem přidala podmáslí a okurkový salát. Pěkně po-

česku. Pochoutka. Tony by ji mohl mít obden. Píchla jsem do

brambor, stáhla plamen a znovu jsem si pustila magnetofonový

pásek ze záznamníku zavražděné Louisy Smithové. Těch pár

českých vět, pořád dokola. Soustředěně jsem poslouchala:

„Čau, Lojzino. Jestli seš doma, tak to zvedni…“

Zvláštní měkká výslovnost sykavek. Nikoli vada. Nikoli šla-

pání na jazyk. A taky nepopiratelná pražská intonace. Na tohle

má ucho jen našinec.

Tony přišel právě včas. Vypnula jsem magnetofon, počkala, až si

punč namíchá podle svého gusta, a spustila jsem přístroj znovu:

„Čau, Lojzino. Jestli seš doma, tak to zvedni…“

„Hlas je mladej, nemyslíš?“ obrátila jsem se k Tonymu.

„Hlas ano, ale někdy…“ Tony se zamyslil. „Pamatuješ na mou

recepční Jolanu? Do telefonu zněla jak školačka. Mohla by vábit

pedofily. A bylo jí skoro šedesát.“

„A co ty sykavky? Slyšíš to?“

Ještě jednou jsem pustila pásek. Tony poslouchal, cpal do

sebe brambory s hořčicí a s vejci naměkko, polité podmáslím,

a něco ho napadlo.

Jenže z úplně jiné písničky.

„To mi připomíná sestřenici Hermínu. Ta měla podobný sy-

kavky. U ní to znělo docela roztomile.“

„Myslíš sestru hraběte Heinricha Schudenberga? Tu komtesu,

co ji nebylo vidět jinak než na koni? Prosím tě, ty přece nežijou

v Torontu. To bychom snad věděli!“

„To nežijou,“ řekl Tony a pak smutně zabrousil pryč od mého

případu do vzpomínky. „Hermína se po únoru zaučila v Tesle

a letovala rádia. A chudák Heinrich!“ To už se Tony propadl do

56

57

smutné minulosti. „Největší českej vlastenec, jakýho jsem mezi

a odnesl talíře do myčky. Vzpomněl si na svou denní povinnost.

aristos znal. Snad větší než Viktor Dyk. Měl jen jednu vadu:

Skoro pokaždé mi pomůže s nádobím. Můj Tony. Naskládal ta-

neuměl česky. Ale když na něj nacisti tlačili, aby se prohlásil

líře a příbory do myčky a jako pokaždé mi vytkl, že ji neumím

za Němce, rezolutně odmít a chlapovi s pavoukem v klopě

správně naložit. Že nejsem dobře organizovaná. Pak si vyndal

prohlásil hrdě a česky: ,Ja som Čech jakožto kus dževa!‘ To

pivo z lednice a šel si sednout do obýváku študovat zajímavosti

bylo jediný, co česky uměl, a to si ten idiom ještě zapamatoval

o ro

r ot canals a o implantaci zubů.

špatně.“

Zůstala jsem sedět v kuchyni a srovnávala jsem si věci v hlavě,

I ve mně to probudilo vzpomínky.

abych byla organizovaná.

„Za to ho poslali do Oranienburgu?“ zeptala jsem se.

Když se McIntirům nedávno narodil potomek, byli jsme na

„Oficiálně samozřejmě ne. Gestapo mu prostě ,našlo‘ v psacím

křtinách. Doktor McIntire zářil štěstím. Po snad pětiletém bez-

stole revolver, dokonce nabitej.“

dětném prvním manželství, v druhém ani ne po dvou letech, ta-

„Chudák,“ řekla jsem. „Bůhví jak v Oranienburgu skončil.“

kový zázrak! Blonďaté bejby jak z reklamy. A Helena, kvetoucí

„Neumřel v koncentráku. Vrátil se do Klučic na zámek, je-

matka. Helena, česká krasavice, co udělala v Kanadě štěstí. Jak

nomže v posledním stadiu tubery. S tou se už nedalo nic dělat.

mi to tenkrát řekla, tak to taky udělala: „Já se do Čech nevrátím,

Umřel ani ne měsíc potom, co se vrátil k Hermínce.“

leda na návštěvu. Tady se vdám za nějakýho pracháče.“ Helena,

Tony se na chvilku odmlčel, ale vzpomínky ho držely pevně

Lojzčina kamarádka.

a vyvolávaly asociace:

Kamarádka. A na křtiny ji nepozvala. Že by se rozkmotřily?

„To je asi ještě horší než umřít v koncentráku. Dožít se osvobo-

Vrátila jsem se k lingvistické povinnosti. Měkká výslovnost

zení, dostat se domů, kde všichni kolem něho jásaj, a to jen aby

„s“ málem jako „š“. Takhle mluvil Humphrey Bogart, napadlo

ho už žádnej jásot nezachránil, aby doma umřel.“

mě, a organizace v hlavě začala dostávat spád: „Já ti po šestý

Mlčela jsem. Tony vstal a pravil:

volat nemůžu. Zavolej do šesti, nebo až zejtra po půl devátý.“

„No nic. Je to už tak dávno, že to ani není pravda. Půjdu si

Proč nemohla volat po šestý? Proč až druhý den ráno po půl

sednout vedle. V Lancetu je zajímavej článek o root canals, ten si

devátý?

musím proštudovat.“ Vstal a dal mi pusu. „Ty taky neponocuj.

Inu, pracující manžel. I můj Tony se večer vrací domů kolem

Stejně to nevidím rád, když zas fušuješ detektivům do řemesla.“

šesté. A ráno vypadne po osmé, aby v devět byl na place.

Usmála jsem se na něj. „Jenom jako odbornej poradce pro

Nojo. Ale proč by nemohla česká kamarádka české kamarádce

jazykovědu!“ A pak jsem ho sledovala pohledem, jak zamířil do

volat kdykoli a mluvit s ní česky, když by nechtěla, aby manžel

obýváku, ale zarazil se. Tony. Jsme už spolu čtyřiatřicet let. Už

přeslechl, o čem hovoří?

máme vdanou dceru, ta je teď velkokněžna Volkoffová. V Ka-

I na to jsem měla odpověď.

nadě tyhle tituly znějí skutečně jako anachronismus, třebas nám

Na té křticí párty se česky nemluvilo. Považuje se za nezpůsob,

tu vlastně vládne královna. Nebo aspoň ji máme na bankovkách.

aby krajané v anglické společnosti mluvili mezi sebou rodnou

Vzdychla jsem, moc mi Tony nepomohl, a vrátila jsem se k mag-

řečí. V jedné chvíli jsem však při konverzaci s Helenou ujela

netofonu.

a řekla jsem jí pár slov naší společnou mateřštinou.

„Čau Lojzko. Kde se zas touláš…?“

„Paní Lomnická, nehněvejte se, musíme mluvit jenom ang-

Za mnou se ozval Tony:

licky,“ napomenula mě. „Jinak by si lidi mysleli, že je pomlou-

„Už si dej pokoj, Anko. Co chceš vybádat?“ Mrkla jsem po něm,

váme. A McIntire je na to obzvlášť citlivej. Před ním česky s ni-

sbíral ze stolu talíře. „Měkký sykavky má spousta lidí. Napří-

kým mluvit nesmím.“

klad McIntirka. Ta mluví trochu podobně. Pokud hovoří česky.

Takže to bych měla v hlavě už zorganizované. A měkká vý-

V angličtině si spíš šlape na jazyk, ale tam to nevadí.“ Otočil se

slovnost?

58

59

Užuž jsem se chystala zavolat Sinclaira, když zadrnčel telefon.

„Myslíš sebe?“ řekla jsem.

Extrasenzorická percepce. Pohlédla jsem na ukazatel čísel vola-

„Koho bys řekla?“

jících a zvedla jsem sluchátko:

„S tebou, milý Harolde, to v tomhle oboru tak zlé není.“

„Harold?“

„Ale ty jsi v tom oboru nesrovnatelně lepší, Annie. Prostě: po-

„Doufám, že se nebudeš zlobit, Annie,“ pravil hlas, který jsem

třebuju, abys z té holky – jmenuje se Fiona – vytáhla co nejvíc

nemusela analyzovat, „že jsem se tě předem nedovolil. Tak tě

informací o nájemnících Riverside Studios. Zejména o tom Oka-

aspoň musím varovat.“

dovi. Ale i o komkoli z těch ostatních.“

„Cos provedl, Harolde?“

„Jakže se jmenujou?“

„Posílám ti zákaznici, Annie. Docela pěkný děvče, ale je

„Murphy a Kozlowski. Hlavně tyhle dva. Potom ten Stžekha.“

poněkud zanedbaná. Nevím, jak se bude vyjímat v tvém nóbl

„Čech?“ vyjela jsem na něj.

podniku. Něco s ní udělej, však budeš vědět. Účet bude na

„Ano,“ pravil skoro pokorně. „Ale ten je už prakticky mimo

mě.“

podezření.“

„To jako…,“ zarazila jsem se. Že by Harold na stará kolena…

„Konečně jeden krajánek mimo podezření!“ oddychla jsem si.

„To jako je tajdův?“

„A co kromě toho tahání rozumů z tvé přítelkyně…“

„Prosím tě!“ pravil vesele. „Potřebuju, abys mi s ní pomohla.“

Přerušil mě, poněkud upjatě:

Pak mi vylíčil, jak ji potkal v nějakém penzionu, kde mezi ná-

„Z uklízečky v penzionu, kde bydlí několik podezřelých.“

jemníky jsou dva nebo tři podezřelí, že jeden z nich by mohl být

„Jo tak. Ten dobrý skutek ohledně její frizúry je vyšetřovatel-

ten gauner, co zavraždil chudáka Lojzinu. „A jeden je černoch.

ský trik.“

Barako Okada.“

„Nejen to, Annie,“ pravil opět hlasem, jaký jsem znala a měla

„Černoch?“ zaváhala jsem. „Ty myslíš, že by Louise…?“

ráda. „Až se uvidíme, povím ti, co o ní vím. Vlastně, řekl bych,

Na to hned neodpověděl.

že ti to poví sama. Není zrovna mlčenlivá. A dej si s ní, prosím

„Odposlechem jsme zjistili, že někdo, kdo si říká Jimmy, měl

tě, práci. Nejen jako se zdrojem informací. I po odborné stránce,

zřejmě s Louisou poměr…“

abych tak řek. Je to hezká holka, ale poněkud ušmudlaná. Po-

„Ale Barako Okada?“

pelka. Ať prokoukne.“

„V tom penzionu se tři jmenujou Jimmy: Kozlowski, Elefteria-

„Hm,“ řekla jsem. „Že seš to ty. Ale už vidím Tonyho, jak se

dos a Stržekha. Ale mě napadlo…,“ odmlčel se, „… prostě jistě

raduje, že ti zas fušuju do řemesla, i když výhradně na tvou žá-

sis všimla, že dnes dost černých mladíků chodí s běloškama, a ty

dost! Už ho vidím, jak je na mě zlej!“

bělošky nejsou nutně krasavice.“

„Tony na tebe nikdy není zlej,“ pravil Harold rezolutně. „A jak

„No dobře, ale…“

to vypadá s tvou hlasovou analýzou?“

„Samas mi říkala, že Louisa neměla moc na vybranou. A pak:

Byla jsem ráda, že odvedl řeč od námětu, který byl O. K., ale

myslíš, že by se černošský frajer představil bílé holce takovým

přece jen jsem se ho radši nedotýkala.

jménem z džungle? Barako Okada? Tak se určitě nejmenuje. Pa-

„Mám jistou domněnku,“ řekla jsem. „Poslouchali jsme ten

matuješ na Cassiuse Claye, co se z něj stal Mohamed Ali?“

hlas s Tonym a zdá se nám, že by mohl patřit jedné jeho sestře-

Připustila jsem, že to si pamatuju.

nici, jenže ta nepřipadá v úvahu. Nežije v Kanadě. Tonyho pak

„Ale co v tom mám dělat já?“

napadlo, jestli by to nemohla být Helena McIntire. Jak jsem ti

„Annie,“ řekl mi – no, něžně. „Ty přece v angličtině nemáš

o ní vyprávěla minule. S Louisou bývaly kamarádky, nevím jak

žádné vyjadřovací potíže a zamlklá nejseš. A umíš to se zákaz-

v poslední době před – tou vraždou. Když jsem se Louisy ptala

nicema. Tvoje salony jsou zdrojem všelijakých informací a dost

posledně, proč u mě Helena už tak dlouho nebyla, odvedla řeč

jich přijde vhod policajtovi, který to tak s ženskýma neumí.“

jinam. Nechtěla o ní mluvit.“

60

61

Harold se zamyslil. Dlouho nic neříkal, až se konečně ze-

Přemýšlela jsem dost dlouho přes půlnoc, až se objevil Tony,

ptal:

rozespalý, v pyžamu.

„A co si myslíš ty? Je ten hlas na pásce Helena McIntirová?“

„Anko, pojď spát,“ řekl otráveně.

Usmála jsem se:

Zvedla jsem se. Popelník přetékal. Tony to nenávidí.

„Chceš se vsadit? Dolar proti stovce?“

„Něco mě napadlo, Tony.“

Poděkoval mi. Bez komentáře.

Ale Tony už spal.

„Až tě uvidím,“ pravil, „možná že ti něco řeknu. O Louise.“

„Nenapínej mě! Řekni mi to teď!“

„Takové věci nesděluji po telefonu,“ pravil služebním hlasem.

„A nemám to ještě ověřené.“

Zavěsil a já měla další náměty k přemýšlení.

———

Že Helena na křtiny pozvala jako jediné Čechy nás a ne taky

Lojzku, mě zarazilo. Když jsou to takové kamarádky. Jenomže

Helena sňatkem s váženým doktorem postoupila na společen-

ském žebříčku a nějaká škaredá laborantka by asi přílišnou ozdo-

bou její nynější společnosti nebyla. My s Tonym jsme se kvalifi-

kovali. Tony, ač Čech, je univerzitní profesor stomatologie, a tedy

McIntirův kolega. A já, při vší skromnosti, jsem kapitalistka. Ma-

jitelka pěti salonů krásy.

Jenže co to nakousl Harold, a pak mi to nedopověděl?

Už vidím, jak tahá informace z paní McIntirové a šilhá po

jejích nohách, kdysi nejkrásnějších v Praze a teď asi i v Torontě.

Jaké však mohla mít informace? Že byly s Lojzkou přítelkyně,

víme. Důvěrné? Jak dalece? Měly se rády, anebo je spíš sbližo-

vala společná zkušenost života za železnou oponou? O Heleni-

ných pletkách v minulosti mi toho Lojzka prozradila dost. I to,

jak se osudově zamilovala, a byl to karambol. Ale prozrazují na

sebe takové věci důvěrné přítelkyně? O síle jejich přátelství jsem

pochybovala. Lojzka by mi toho vyslepičila víc než dost. Tůhle

kamarádka. Prostě známá z Prahy. A Helena to tu zmákla podle

svého přání. Utekla zapomenout do Kanady a tady ulovila boha-

tého doktora. Lojzina mohla jedině závidět. Laborantka závislá

na měsíčním příjmu. Na plastiku nosu a jiné radosti jí nezbývalo.

A kamarádka měla prachů jako máku.

Co mi to chtěl Harold říct o Lojzce, co se neříká po tele-

fonu?

62

63

Kapitola sedmá,

„Kdo má bejt ten šťastný otec?“ Zařehtání. „Nebo nešťastný?“

v níž inspektora inspirují

„Snad Ireneus Murphy. Tomu Melville odebral krev.“

platinové vlasy a objeví se

„A bude šťastný, jestli ho z otcovství vyloučíme?“

Bude? Sám jsem nevěděl.

opožděná svědkyně

Bude o podezření míň. Ale jak se mi před vnitřním zrakem

objevila ta groteskní, žalostná postava Irenea Murphyho, bude

možná o smutek víc. Hluboký smutek.

Ráno telefonoval Fred. Z nemocnice. Syrové ryby ho dohonily.

„Jestli ho vyloučíte,“ řekl jsem po chvilce, „neřeknu mu to.“

„Počkejte na mě,“ řekl jsem Miriam, která u svého stolku četla

nějaký bulvár, a šel jsem do laboratoře zeptat se Desmonda Clair-

———

mana, jak rychle bude s analýzou hotov, že bych ji potřeboval

nejpozději pozítří. Veselý génius zařehtal a spustil přednášku

Zapadl jsem do Rejstříku a obklopen přístroji, jejichž ob-

o izolaci vzorků od nebiologických kontaminantů, která se po-

sluhu jsem ovládal, pustil jsem se do díla. Strecha záznam

stupně stávala čím dál nesrozumitelnější, až jsem ho přerušil:

skutečně měl. Před třemi lety ho revize v podniku Brandon

„Nejdřív tedy mohu počítat s výsledky kdy?“

Marsen Company usvědčila ze zpronevěry tří set dolarů, které

Clairman si položil ukazovák na špičku nosu, bleskově zapře-

u soudu, od prvního výslechu do posledního, vysvětloval nut-

mýšlel a řekl:

ností zaplatit činži, a dušoval se, že při první výplatě chtěl

„Pokud nenastanou komplikace – dnes máme čtvrtek – ve čtvr-

peníze vrátit.

tek…“

V mé praxi nebyl Strecha rozhodně první „zločinec“, který

„Za týden?“

si touhle metodou pomáhal udržet pověst solventního člověka

„Za čtrnáct dní, inspektore. Když nám to půjde mimořádně

a jemuž se to patrně jednou dvakrát podařilo – dokud nepřišla

dobře, o den dva dřív.“

neohlášená revize. Jednou dvakrát třikrát peníze vrátil a u soudu

Z penze si mě půjčili na čtrnáct dní. Výsledky dostanou až ti

pak prohlašoval, jako mnozí zatím poctiví defraudanti před ním,

uzdravení. Mladý Bullock a ostatní.

že by je byl dal do pokladny zpátky („zase“ neřekl: předchozí

Uvědomil jsem si, že jsem pořád ještě policajt. Do morku

„půjčky“ nepřiznal a na žádné mu nepřišli), nebýt náhlé revize.

kostí. Za nic jsem se nechtěl s případem rozloučit.

Zkušený soudce ovšem předpokládal, že až si provinilec odsedí

„Poslyšte, doktore,“ oslovil jsem permanentně rozjařeného vě-

první krátký trest, tajný hříšek bude opakovat, pomalu si zvykne

dátora důvěrně. „Test na paternitu – myslím obyčejný test, jaký se

na štěstí, jednoho dne si vypůjčí sumu podstatně větší a s tou

dělal vždycky, už před DNA – na ten není potřeba tolik času?“

zmizí v dálavách amerického kontinentu. Přidal mu proto k pů-

„Na ten ne. Můžete ho mít pozítří. Ale…,“ zařehtání. Jako by

vodní výměře jednoho roku jeden navíc. Oba si trestanec od-

v laboratoři měli koně. „… budem potřebovat krev toho pode-

bručel a po vzorně stráveném pobytu v base dostal od vězeň-

zřelýho z otcovství.“

ského psychologa dobrozdání, že nejsou námitky proti dalšímu

„Tu vám předal Melville. Včera mu ji odebral. Původně jste ji

zaměstnání v Strechově oboru.

měl použít pouze na profil DNA. Můžete ze vzorku udělat taky

V duchu jsem si představil toho muže, oděného na rozdíl

paternitu? Myslím nejdřív?“

od odžínovaných dělníků Riversideských studií slušně a úřed-

„Žádnej problém,“ pravil ekonomicky. „Ovšem, inspektore…,“

nicky, i když s plameňáky na kravatě. Co nevidět má dostat

pohlédl na mě šibalsky, „snad se pamatujete, že tenhle starý test

místo u solidní torontské firmy a z Riversideských studií se ne-

dokáže jenom vyloučit, nikoli určit?“

pochybně přestěhuje někam do Glendale Circle nebo do po-

„To znamená?“

dobného sídliště, znějícího míň vznešeně, ale s líp vypadající

64

65

adresou na vizitce. A ožení se. Při vzpomínce na Fionu jsem se

Byl bych rád věděl, jestli madam vevnitř přijala tu zprávu

musel usmát. Bůhví čím to, ale zanedbaná dívčina mi asocio-

stejně jako její lokaj, s obličejem hráče pokru. Věděl jsem, že

vala dobrou náladu.

mladé ženy jejího zjevu a pro Kanaďany poněkud exotického

Poučen zkušeností a s odpovědností na krku bude Strecha,

půvabu takovéhle manželské štěstí dokážou udělat často. Ovšem

doufejme, sekat dobrotu.

za pouhý jeden rok v Bon Coeur? Helen McIntire, ne tak dávno,

Taky si možná – poučen zkušeností – defraudaci příště líp

jak jsem věděl od hraběnky, Helena Martinu s kroužkem nad ,u‘

promyslí.

ale umí házet lasem!

Kdoví.

Když jsem vstoupil, nejevila nejmenší známky překvapení.

Znova jsem si vzpomněl na ušmudlanou holku, které při po-

V dlouhých bílých kalhotách a v černožlutém topu, který, podle

hledu na růžové plameňáky tak krásně zářily oči.

módy, obnažoval břicho až pod znamení pupeční šňůry, stála

Z rejstříku jsem se už nevrátil do kanceláře, sjel jsem rovnou

u růžové a zlaté kolíbky, kde z plných plic řval pokračovatel

do garáže. Teprve cestou v autě jsem si vzpomněl, že v kanceláři

rodu McIntirů. Bona v bílém se ho s malým úspěchem snažila

na mě čeká Miriam a má mi podat hlášení, jak to bylo včera

utišit.

v kanceláři tančírny Rock Kitchen.

„Půjdeme vedle, pane inspektore?“ zeptala se madam medo-

Tak ať počká.

vým hlasem.

Přesto jsem okamžitě poznal hlas ze záznamníku.

———

———

V jedenáct patnáct jsem zastavil v Rosedale před vilou milio-

náře dr. McIntira, jenž se baví medicínou. Elegantní stavba ve

„Vedle“ znamenalo rozlehlý obývací pokoj na dvojúrovňové pod-

stylu dvacátých let, porostlá břečťanem, z něhož na mě hleděla

laze s hlubokými klubovkami, s kávovými stolky z křišťálového

okna sestavená z neprůhledných skleněných puklic, zalévaných

skla ve stylu snad art deco, s krbem v mramorovém rámu, zatím

olovem. Za rohem vykukoval obrovský skleník zimní zahrady,

bez ohně, a s likérníkem, který byl jen o něco lépe zásoben než

vpředu se do suterénu svažoval vjezd ke garáži nejmíň pro čtyři

bar v mém oblíbeném Hotelu prince Edwarda.

vozy. Hlavnímu vchodu vévodil mramorový Aeskulapův had,

Paní domu mi pokynula do jedné z těch klubovek, z nichž člo-

upevněný na balustrádě. Za ním slunce zlatilo panoramatická

věk mého věku nedokáže vstát elegantně, nabídla mi občerstvení,

okna druhého poschodí vily.

které jsem odmítl, a usedla naproti mně. Byla to plavovláska od

Otevřel mi sluha v lokajské vestě, dokonce černý. V novém

narození, nikoliv výtvor salonu krásy, jaké vyráběla moje hra-

století nebývalý jev, svědčící o tom, že majitel a jeho lokaj se

běnka. Vlasy se jí přirozeně vlnily kolem obličeje, a ten si co do

neřídí módou politické korektnosti. Ukázal jsem muži ve vestě

krásy nezadal s žádným, co jsem jich v životě viděl. Ani s hvěz-

služební odznak, černoch s dobře nacvičenou nehybnou tváří

dami filmového plátna. Helen. Jméno ve spojení s tváří mi připo-

mě dikcí ze starých filmů informoval, že madam najdu v dět-

mnělo její dávnou jmenovkyni a její konvoj tisíce válečných lodí,

ském pokoji, a vybídl mě – pořád bezpečně v roli – abych ho

o níž jsme se učili v hodinách latiny, třebaže Římanka nebyla.

následoval.

Začla sama:

Stoupal jsem pomalu za ním po půlkruhovitém schodišti

„Manžel mě varoval, pane inspektore, že za mnou asi přijdete.

s velikými originály údajně starých mistrů ve svěže zlatých rá-

Je to kvůli Louise, že?“

mech. Nahoře lokaj otevřel jedny z několika intarzovaných dveří

„Varoval vás správně, paní McIntirová,“ přikývl jsem. „Je to

a ohlásil mě zvučným hlasem, jako by přede mnou varoval:

kvůli Louise Smithové. A důvod je ten, že jste jí den po vraždě

„Pan inspektor Harold Sinclair od Kanadské jízdní policie.“

dvakrát volala.“

66

67

Kývla, nezdálo se, že jsem ji překvapil.

„Odpoledne jste slečně Smithové telefonovala znova a žádala

„To souhlasí,“ pravila. „Měla jsem pro ni nějaké peníze a ona

jste ji, aby vám zavolala zpátky buď před šestou, anebo až druhý

věděla, že jí je ráno přinesu. Proto mě překvapilo, že nebyla

den ráno po půl deváté?“

doma. Teď už ovšem vím…“

„Protože jsem o půjčce nechtěla říkat manželovi.“

Na znamení smutku se odmlčela a sklopila oči.

„Nesouhlasil by?“

Chvíli jsem ji ponechal ve vzpomínce, nebo co to bylo, a pak

„To nevím. Ale zařídil mi v bance konto, s kterým mohu volně

jsem se zeptal:

disponovat. Ovšem vyčerpat ho půjčkou přítelkyni málem do

„Vy jste byly přítelkyně?“

dna… Prostě nebyla jsem si jistá, že by mu to udělalo radost.

„Ano.“ Pomněnkové oči pozvedla ke mně, ve tváři žádný smu-

Rozumíte mi?“

tek. „Už před lety v Praze.“

„Jistě. Je to přece jen pěkná suma.“

„Zmínila jste se o penězích…“

„O výšku půjčky by ani tak nešlo. Domnívám se ale, že volným

„To byla půjčka. Louisa, chudák – asi jste si toho všiml – měla

disponováním měl na mysli moje vlastní transakce. Nákupy, re-

nos, který – no, nelíbil se jí. To jsem docela chápala. Nelíbil se

staurace a podobně. Ne takovou štědrost vůči přítelkyni, která,

nikomu. Louisa si usmyslila, že si nos dá opravit plastickým

jak jsem vám, pane inspektore, řekla, nebyla zas mou nejlepší

chirurgem. V tom, chápejte, nebyla žádná ješitnost, pane in-

přítelkyní.“

spektore. Viděl jste ji…“ zarazila se. „Živou jste ji vlastně ne-

„Smím vědět, kdo je vaše nejlepší přítelkyně?“

viděl…“

Zarazila se. Chvíli jí to trvalo. Pak:

Vzdychla.

„Bohužel, ta zůstala v Praze. V Kanadě mám samozřejmě řadu

„Ale jste velmi zkušený, velice vážený kriminalista…“

známých. Většinou pacientky mého muže, které zveme na par-

Věru jsem chápal, že Louisa nepotřebovala změnit vizáž z dů-

ties. Mám je docela ráda, ale…,“ zaváhala, „… nejsem tu ještě

vodů, jaké k tomu mají gangsteři. Ale odkud vzala Helena McIn-

dost dlouho, aby mi – kromě mého manžela – někdo opravdu

tirová informaci o mé veleváženosti?

přirostl k srdci.“

Přirozeně. Tahle kráska s vlasy, od nichž člověk těžko odtrhne

Rozhlédl jsem se po pokoji, jemuž vévodil ten velmi dobře

zrak, je zákaznice salonu U hraběnky. Hraběnka je její krajanka

zásobený domácí bar a dvě krajinomalby s nádherně kýčovitými

a salony krásy jsou vždycky dobrým zdrojem zpráv o ženském

náměty, které se mi nějak nehodily k údajně starým mistrům ve

světě. To znamená o mužích. S příslušným přeháněním tím

svěže zlatých rámech na schodišti. Krajinka nad barem znázor-

i oním směrem.

ňovala přístav s trojstěžníkem, odplouvajícím do nadpřirozeně

„Viděl jsem ten nos, paní McIntirová.“

dokonalých červánků. Na té druhé, paní McIntirové za zády,

Mlčky přikývla.

zlatovlasí pastýři pásli ovce podobné selatům. Snad dokonce

„Na plastickou operaci Louisa potřebovala dvacet tisíc a obrá-

ve Svaté zemi, protože nad nimi zářila kometa natřená zlatem,

tila se na mě. Dvacet tisíc není právě málo, ale – rozhodla jsem

podle třpytu možná pravým. Pan doktor McIntire jistě rozumí

se, že jí vyhovím. Ani ne proto, že bychom byly nějaké zvláštní

svému řemeslu, jestli však patří k umění znalým příslušníkům

kamarádky, ale protože si umím představit, co pro mladou ženu

svého stavu, není tak jisté.

znamená mít takový hendikep.“

Znovu jsem se rozhlédl. Po obou stranách baru se rozpro-

„Bylo to od vás šlechetné,“ pravil jsem. K motivaci jejího chari-

stírala křídla veliké knihovny s imponujícími řadami kožených

tativního činu jsem však okamžitě začal být skeptický. Dvacet ti-

hřbetů. Doslova hřbetů. V jednom z mých posledních případů

síc? McIntire je milionář. Podle obecně přijaté moudrosti se prý

před penzí ležel pod podobnou knihovnou zavražděný majitel.

člověk stane milionářem proto, že pečlivě zváží každý dolar.

Když jsem se pokusil jednu tu knihu v kožené vazbě vytáhnout,

Řekl jsem:

jestli v ní není zastrčený nějaký dopis – majitelé takových kniho-

68

69

ven to v klasické literatuře měli ve zvyku –, vdova mě poučila, že

„Ne. Chtěl jste vědět, která kapela hrála minulý týden ve středu

stejné knihovny, plné kožených hřbetů, lze objednat od nábyt-

a ve čtvrtek v Rock Kitchen.“

kářské firmy Lemuel Chuzzlewitt v Maine.

„To jsem chtěl. Vědět, jak je oblečený manažer, není pro úspěch

Vstal jsem, poděkoval jsem krásce za vysvětlení, proč na pásku

vyšetřování nezbytně nutné, nemyslíte!?“ pravil jsem popuzeně.

Louisina záznamníku řekla, co řekla, a třebaže jsem se tomu brá-

Zrzavá elévka mi už zase lezla na nervy.

nil, nedokázal jsem se vyhnout pohledu na ty nádherné plavé

Nastavila mi uraženou tvář a pravila odměřeně:

vlasy od narození – a něco mě napadlo.

„Celej tejden tam hráli Winnipeg Bees.“

„I ve středu a ve čtvrtek?“

———

„Celej tejden znamená i ve středu a ve čtvrtek.“

Užuž jsem chtěl Miriam říct, aby – ale vtom někdo zaklepal.

Cestou do města jsem si vzpomněl, že na mě v kanceláři čeká

Aspoň jsem se na ni tedy zamračil, pokynul jí, aby s hlášením

Mallowayová s hlášením. Přidal jsem plyn.

zatím přestala, a zavolal jsem: „Dále!“

Taky čekala. Když jsem vstoupil, zvedla oči od svého bulváru

Do kanceláře vstoupila obtloustlá panička s kulatým obliče-

a pravila nevrle:

jem. Usmála se na mě, ve tvářích se jí udělaly dolíčky a úsměv

„Kde jste byl tak dlouho? Mám pro vás…“

proměnil nijakou vizáž v hezký obličej ještě mladé matrony.

„Já vím. Hlášení o Rock Kitchen. Zdržel jsem se v laboratoři.

Mohlo jí být tak pětatřicet.

Doufám, že jste se nenudila,“ ukázal jsem na senzacechtivý plá-

„Pan inspektor Sinclair?“

tek na jejím stolku.

„K službám.“ Panička se nejistě podívala na Miriam, pohle-

„O našem případu tu není ani řádka,“ pravila hořce.

dem se dotkla účesu barvy syrové mrkve a já rychle řekl: „To je

„To je dobře. Kdyby za vámi přišel nějaký novinář, pošlete ho

členka mého týmu Miriam Mallowayová.“

ke mně.“

Slovo tým na ni zřejmě udělalo dojem. Pokynul jsem jí, aby si

„Proč?“ zeptala se drze. Pohlédl jsem na ni s veškerou přís-

sedla, a zeptal jsem se, co pro ni mohu udělat.

ností, jaké jsem byl schopen, což asi nebyla taková přísnost, aby

„Musíte prominout, že jdu teprve dnes, když se to stalo už

se lekla, a řekl jsem:

v pondělí. Manžel včera spěchal do práce a odnes noviny, takže

„Protože nechci vidět, co by stálo v novinách, kdybyste jim

jsem se o tom dočetla až dnes ráno.“

poskytla informace vy!“

„Myslíte vraždu Louisy Smithové?“

„Jaký bych jim mohla poskytnout, když jste mě včera nevzal

„Ano,“ přikývla. „Totiž já bydlím v tom samém domě na Allan

k výslechu!“

Street ve třetím poschodí a nad náma je už jenom čtvrtý a tam

„Dal jsem vám rozkaz, a doufám, že teď uslyším hlášení.“

jsou dva byty. V jednom bydlí stará paní Mortonová a v dru-

Miriam se opřela o opěradlo židle a podle svého zvyku s ru-

hém…“ Zaváhala.

kou v kapse hlásila:

Řekl jsem:

„Majitele jsem v Rock Kitchen nezastihla, pane inspektore,“

„V druhém bydlela zavražděná.“

můj služební titul vyslovila jedovatě. „Jenom jeho manažera.

„Ano. Louise Smithová. Že se jmenovala Smithová, to jsem

Takovýho mladíčka, znáte to, asi v mým věku. Nebo i míň. Jme-

nevěděla. Až dneska z novin.“

nuje se Bob Branden. Měl na sobě džínsovou bundu a zelenej

„Víte o ní něco bližšího?“

hedvábnej šátek kolem krku, na nohou italský…“

„No – snad. Já totiž jela vejtahem s nějakým pánem, a když

„Referujete mi o módní přehlídce?“ Asi čte současné detek-

jsem ve třetím poschodí vystoupila, ten pán jel dál. A dál už

tivky. Ty si autoři taky pletou s recenzemi na pánskou módu ve

bydlí jenom paní Mortonová a ta – ta nebožka. Smithová. K paní

společenských rubrikách denního tisku.

Mortonový já občas chodím na kus řeči, ona je chudák sama, bez

70

71

příbuznejch, tak když něco dobrýho uvařím, donesu jí to tam

„Knírek neměl?“

a chvíli se zdržím. A od ní vím, že k ní nechodí vůbec nikdo! Ona

„Knírek? To ne! Byl hladce vyholenej a voněl.“

si na to stěžuje. Má někde v Richmond Hillu vnuka, a to přece

Statný, vysoký, vonící člověk. Obličej vakuum. Zeptal jsem se:

není konec světa – a on se k ní jakživ nepřijde ani ukázat! Ani

„V kterou denní dobu to bylo, paní Cormanová?“

na Vánoce! Loni jsme ji o Vánocích pozvali na krocana a ona se

„Chvíli po třetí. Pracuju na půl úvazku, tak se vracím domů

rozpovídala, jak…“

v tu dobu.“

Skočil jsem jí do řeči:

„A když jste ho tam před časem potkala, bylo to taky v tuhle

„O Louise Smithové?“

dobu?“

Panička se zarazila, začervenala se.

„Jo. Aspoň myslím. Ale jo. Večer to určitě nebylo.“

„Promiňte, pane inspektore! Já se vždycky zapovídám, a pak

Přemýšlel jsem. Mezi třetí a čtvrtou. Pokud nešel ke staré paní

nevím… Ne, o té ne. Jenom o svý rodině, a z tý zbejvá právě už

Mortonové, k níž nechodil nikdy nikdo. Louisa Smithová pra-

jen ten jeden vnuk, a ten se u ní neukáže, jak je rok dlouhej. Prak-

covala v laboratoři od devíti do pěti. A stará paní Mortonová

ticky k ní chodí jenom ta služba. Obědy na kolech. Znáte to?“

slýchala ty nezaměnitelné zvuky, o nichž paní Cormanové vy-

Přikývl jsem.

právěla, kolem třetí odpoledne.

„A občas ještě domovník, když paní Mortonová potřebuje

Teprve odnedávna taky večer.

něco spravit. Jinak nikdo! Takže…,“ panička se ke mně naklo-

Všechno si zapisovala do kalendáře.

nila, ztišila hlas a bez jakéhokoliv důvodu zašeptala: „takže ten

Kalendář leží u mě v kanceláři.

pán musel jet k tý – k tý vedle.“

l

Řekl jsem:

„Uvažujete logicky, paní…“

„Neviděla jste někdy do čtvrtého poschodí jet taky hezkého

„Cormanová. Deborah,“ řekla a ve tvářích se jí zase udělaly

muže s gableovským knírkem?“

ty dolíčky.

„To nikdy! Takovýho bych si určitě všimla líp! Vždycky se dívám

„Kdy to bylo, co jste jela výtahem s tím pánem? A jak vypa-

na filmy s Gablem, když je hrajou v televizi. Bohužel už dost má-

dal?“

lokdy.“

„Minulej tejden. Nevím – snad ve středu. Jistě to nemůžu tvr-

Statný navoněný muž vágních rysů, trochu do blond, podle

dit.“ Opět se ke mně naklonila a opět šeptem: „Ale nebyl u ní

paní Mortonové chodíval k Louise často. Pokud to byl spolupů-

prvně!“

vodce zvuků, zaznamenaných v kalendáři. Ale ve výtahu ho paní

Vyvalila na mě majolikové oči.

Cormanová potkala jen dvakrát. A muž s frajerským knírkem, co

„Tak?“

ho večer v den vraždy viděla paní Mortonová, bohužel poloslepá,

„Viděla jsem ho už jednou,“ šeptala. Potom se narovnala a po-

to nebyl.

kračovala nahlas: „Tou dobou – to bylo už pěknejch pár měsíců

„Děkuji vám, paní Cormanová,“ řekl jsem. „Poskytla jste nám

předtím – a řekla mi to potom paní Mortonová, k nám to slyšet

důležitou informaci. Nevzpomenete si ještě na něco?“

není – tak tenkrát prej k tý – nebožce někdo odpoledne často

Panička jako sluníčko znovu zaváhala.

docházel a – no, paní Mortonová slyšela, jak…“

„Víte, pane inspektore…“

„Já vím, co slyšela paní Mortonová,“ řekl jsem rychle. „Všimla

„Ano?“

jste si, jak vypadal?“

„Já jsem ten den – tedy – ten den, co ji – co se to stalo – byla

Trochu zaváhala, pak spustila:

odpoledne v biografu. Na představení v pět deset. Domů jsem

„Statnej člověk, vysokej. V obličeji – já nevím. Takovej – snad

se dostala až po osmý a u vejtahu zrovna stál nějakej jinej chlap

nijakej. Jenže já si ho samozřejmě moc neprohlížela, aby si – něco

a jel se mnou až do třetího poschodí. Tam já vystoupila, a on

nemyslel. Vlasy spíš blond, ne zas moc.“

taky jel dál! Jako ten druhej!“

72

73

Nechala si tohle na konec kvůli dramatickému efektu? Anebo

„No dobře. Zjistila jste, kde ti Bees vystupují tenhle týden?“

si za těmi dolíčky nedovede srovnat myšlenky podle důležitosti?

Horlivě pravila:

Večer v den vraždy!

„Ano, pane inspektore. Zavolala jsem agenturu, číslo mi dal

„A ten, pane inspektore, nejel do čtvrtýho patra taky prvně!“

ten manažer, je to firma Melwyn Douglas ve Winnipegu. Tam

Svoje trumfy si ovšem uměla srovnat správně.

mi řekli, že Bees jsou na turné v USA. Dnes by měli být v Los

„Ne?!!“ řekl jsem jakoby udiveně.

Angeles v klubu Olympia, tam zůstanou tejden do čtrnáctýho.

„Ve výtahu jsem na něj taky už jednou narazila. Kdy, nevím

Patnáctýho až sedmnáctýho hrajou v Long Beach v Trocaderu,

přesně. Nějakej čas před – před tím osudným dnem.“ Naklonila

osmnáctýho a devatenáctýho budou v San Diegu, pak maj ně-

se ke mně a pro následující sdělení použila jevištní šepot:

kolik kšeftů v Santa Barbaře v…“

„Jenže tenhle nebyl žádnej fešák s knírkem jako Clark Gable!“

„Výborně.“ Na hezké mladé ženské jsem se nedokázal dlouho

Takže věděla, že to je důležitá informace. Proto si ji nechala, až…

zlobit. „Tak poslouchejte, mám pro vás ještě jeden úkol.“

„Ani ten vysokej pán, co jezdíval až nahoru. Tohle byl mrňous,

„Poslouchám!“ pravila. Dychtivě.

na levou nohu kulhal a čučel na mě jako…“

„Zjistěte mi, kolik stojí v Kanadě plastická operace nosu. Za-

Zarazila se.

volejte na OHIP, někdo vám to tam řekne.“

„Jak, paní Cormanová?“

„Rozkaz,“ vysekla téměř předpisově. Pořád, aspoň se mi to

„Ježiš! To mi tak ujelo – ale jak se říká…“

zdálo, měla provinilý výraz ve tváři. Když zmizela, dal jsem si

„Jak?“

nohy na stůl a vnitřním zrakem jsem si vybavil přirozeně zlaté

„Jako vrah!“

vlasy paní McIntirové. Vytáhl jsem doutník a – než jsem si ho stačil

zapálit, vyskočil jsem z křesla a seběhl po schodech do garáže.

———

———

Jako vrah…

Když paní Cormanová odešla, uvědomil jsem si, že opřena

Bylo už pět pryč, když jsem dojel k nemocnici Bon Coeur. Vzal

o stěnu stojí v rohu Miriam.

jsem to po třech schodech do prvního poschodí, kde byla labora-

„Kde jsme přestali?“ houkl jsem na ni.

toř. Měl jsem štěstí. Bobbie McAllová si právě svlékala bílý plášť.

„Že celej tejden znamená taky ve středu a ve čtvrtek,“ pravila

Uctivě mě pozdravila a zůstala stát.

ironicky.

„To jsem rád, že jsem vás ještě zastihl. Pracovala jste přes čas?“

Opět jsem se musel držet, abych…

zeptal jsem se vlídně.

„To máte pravdu,“ přinutil jsem se ke klidu. „Celý týden tam

„Tady se to stává. Jsme malá nemocnice…“

hrála jedna a táž kapela? Winnipeg Bees? Ano?“

„V laboratoři nepracujete na směny? Nemáte někdy noční

Miriam polkla.

službu?“

„Ano.“ Potom vyhýbavě: „To mi aspoň řek ten manažer.“

„Mám, ale až příští tejden. Musím ještě počkat na Bernici Sny-

„A nevíte to tedy jistě?“

derovou,“ podívala se na hodiny. „Už by tu měla bejt.“

„No – řek mi to. A na stěně jim tam visel plakát. Winnipeg Bees.

„Náhrada za Louisu? Tak brzo?“

Od soboty ten tejden předtím až do neděle minulej tejden.“

„Kdepak. Bernice je tu dýl než já. Na noční se střídáme.“

Zabručel jsem a usadil se ke stolu. Ležel na něm dosud ka-

„Takže náhradu za Louisu ještě nemáte?“

lendář paní Mortonové. Podíval jsem se na Miriam, napadlo

Bobbie zavrtěla hlavou.

mi, že vypadá provinile. Dokonce vyndala ruku z kapsy a stála

„Pan doktor McIntire hned tak někoho neveme. Dnes tu už

téměř v lati.

jedna byla a na zejtřek má pozvaný, myslím, čtyři.“

74

75

Rozhlédl jsem se. Louisin opuštěný stůl stál mezi okny, na

MELWYN NORWAY, mrkla na zkumavku, pak dlouho listo-

něm ta hubená kartotéka.

vala dozadu, dopředu. Nakonec se ke mně obrátila.

„Takže zatím se můžete těšit na víc nočních služeb, než když

„Já nevím. Ale ty, co na nich jsou jen jména se zkumavkou

jste se střídaly tři.“

a bez výsledků, ty ještě Louise neudělala. Ty s výsledkama už jo.

„Louisa noční nedělala, pane inspektore. Tu najali na analýzy

A ty s iniciálama, ty všechny maj výsledky hotový…“

DNA. Běžnou krev a vůbec běžný testy většinou děláme my

Zahleděl jsem se do neurčita a zamyslel jsem se.

s Bernicí.“

Ozval se Bobbiin hlas:

„Hm,“ odmlčel jsem se a vzpomněl jsem si na listy v kartotéce.

„Je to divný, pane inspektore. Louisa tu dělala výhradně naše

Některé se jmény, jiné jen s iniciálami. Řekl jsem: „Než Bernice

pacienty, a těm bereme jenom krev. My nejsme kriminalistická

přijde, mohla byste se jít na něco podívat?“

laboratoř. Tam byste viděl vlasy a chlupy a zakrvácenou vatu

Ochotně přikývla a vstala. Odešli jsme k Louisině stolu a já

nebo kus hadru anebo uschlou krev, kterou policajti vyškrabali

vytáhl z kartotéky první obálku. Byla nadepsaná: Pan EUGENE

zpod nehtů obětí a –, a semen… a tak.“ Zavrtěla hlavou. „Já si

BALOON, pod jménem číslo Ontarijského zdravotního pojištění,

to nedovedu vysvětlit.“

vevnitř průhledná ziplocková obálka se zapečetěnou zkumavkou

Ale já ano. To jsem Bobbii McAllové neřekl, jenom:

plnou krve. Položil jsem ji na stůl a listoval jsem dál v obálkách

„Děkuju vám, slečno McAllová. Anebo vlastně – nezlobte se

seřazených podle abecedy. Skoro okamžitě jsem narazil na jednu,

– ještě něco…“

kterou jsem minule přešel bez zamyšlení. Místo jména na ní stály

„Prosím?“

jen iniciály Bb. Žádné OHIPové číslo, žádná ziplocková obálka.

„Neuvažovala Louise, že si dá plasticky upravit nos? Měla ho

Jenom listy, zřejmě s výsledky analýzy, na nich malé obdélníčky

– vždyť víte…“

v různých vzorcích. Nevím proč, připomněly mi domino. Od-

„Já vím, pane inspektore. Říkala, že si na operaci střádá. Plas-

ložil jsem ji vedle té se jménem EUGENE BALOON, hledal jsem

tická chirurgie není na OHIP, pokud člověk nevystupuje na

dál. ERICA BELL, žádný ziplock, listy s dominem. Ob dvě jsem

veřejnosti jako herečky nebo politici a tak. A to Louisa nebyla.

narazil na jinou zkumavku s krví v obálce. Potom tři jen s obdél-

Chudák…“

níčky a další, nadepsaná místo jména pouze písmenem H. Uvnitř

Bobbie McAllová zaslzela. Docela upřímně.

domino. Nato další s plným jménem, MERMIONE LeGRAND,

a s číslem Ontarijského pojištění, v ziplocku zkumavka s krví.

———

Za ní obálka s iniciálou R, uvnitř výsledky analýzy a hned nato

opět plné jméno s číslem OHIPu, DOUGLAS MORTON, uvnitř

V kanceláři Miriam něco psala u mého stolu. Když jsem vstoupil,

výsledky analýzy. Pak ještě jedna toliko s písmeny MM a s listy

vyskočila a vysvětlovala mi:

pokrytými tím dominem. Pro úplnost: MELWYN NORWAY,

„Zrovna jsem tu pro vás chtěla nechat lístek. Zjistila jsem tu

číslo OHIPu a ve zkumavce krev.

cenu.“

Pohlédl jsem na Bobbii.

„Cenu čeho?“

Koukla na obálky, pak na mě, otázku v očích.

„Přece toho nosu. Myslím plastiky nosu.“

„Většinou jsou označené plným jménem pacienta,“ řekl jsem.

„Ach tak!“

„Proč ale jsou na těchhle čtyřech jen iniciály? A proč v nich jsou

Úplně jsem na to zapomněl. Penzista. V duchu s povzdych-

listy s analýzou, kdežto v některých s plným jménem pouze zku-

nutím jsem se usadil v křesle a Miriam mi podala lístek.

mavky s krví?“

„Můžu už jít, pane inspektore? Já večer něco mám – naléha-

Bobbie vzala obálku s označením MM, vytáhla záznamy

vého…“

DNA, dlouho je studovala, zastrčila je dovnitř, sebrala obálku

Co asi? U Louisy bych nevěděl. U Miriam?

76

77

Usmál jsem se na ni.

Kapitola osmá,

„Jistě. Neměl jsem vás nechat čekat bez vysvětlení.“

v níž Anka vyrobí z Fiony krasavici

„To nic, pane inspektore!“

Otočila se a byla ta tam.

Něco naléhavého.

Když se objevila, řekla jsem si na první pohled, že se u mě v sa-

Vedle Miriamina lístku jsem na stůl položil ty čtyři obálky,

lonu vyjímá jak utahaná pradlena odněkud z periferie. Cípatá

opatřené pouze iniciálami, které jsem si přinesl z laboratoře Bon

nabíraná sukně v pase na gumu, do ní zastrčená opraná blůza

Coeur. Na lístku stálo: $ 5,000.00 – 8,000.00.

neurčitých barev, na nohou hodně omšelé adidasky a do šediva

Louisa chtěla na paní McIntirové – na své kamarádce Heleně

seprané, kdysi bílé ponožky. Ženské ve značkových oděvech,

– dvacet tisíc dolarů.

pěstěné, vyvoněné, vymasírované a vypedikúrované – moje zá-

Pak jsem v otočném adresáři našel číslo O’Cuffyho v Los An-

kaznice –, na ni udiveně, ale bez komentáře zíraly a pohledy jako

geles. Tam měli o tři hodiny míň.

by říkaly „Co to je?“.

Já ale zachovala zdvořilou tvář. Harold mi holku popsal

přesně. Hezký obličej, vlasy dokonce – až se umyjí – krásné,

pod nevyžehlenou sukní pěkná postava. Inu mužský a detektiv

k tomu.

„Fiona?“ zeptala jsem se s úsměvem. „Posaďte se, hned se vám

budu věnovat.“

Ještě jsem měla trochu práce na hlavě paní Vovsové, mé staré

klientky. Chodila ke mně dvakrát do měsíce hned od začátku mé

slavné kariéry, a tak byla svědkem rozkvětu salonu U hraběnky.

Za ta léta jsme se dost důvěrně poznaly, jak to bývá, vzájemné

svěřování odsud až posud, krajanský život, klípky, hovory o dě-

tech. Měla dvě dcery, kterým jsem ještě jako batolatům dělala

ofinku. Obě jsou dneska, díky chytré mamince, na univerzitě.

Paní Vovsová ovdověla, když holčičkám bylo pět a šest, sama

nepracovala a po manželovi nedostala moc velkou penzi. Tehdy

však byla ještě švarná a žádoucí, tak své vdovství a odpovědnost

za děti vyřešila prakticky. Odjela na Floridu a za dva měsíce na-

šla nového tatínka. Dobře situovaného vdovce v nejlepších le-

tech, což na Floridě znamená sedmdesát. „Tam si každej, komu

je pod osmdesát, připadá mladej,“ vyprávěla mi. „Samý vyšňo-

řený a bohatý vdovy a vdovci, který nevědí, co se zbytkem života

a s časem. Tak si užívají. Chodí tančit, dokonce mají soutěže ve

společenském tanci. A jak se krásně kroutěj! Baby ve flitrech, na

kotníčku zlatý řetízek, náušnice, náramky, načesané hlavičky. To

byste koukala, paní Anko! Tak jsem si tam taky jednoho vytan-

čila. To se nedalo nic dělat. Zalíbil se mi. Hezký člověk s nobles-

ním vystupováním. Já jemu asi taky. Po pár sessions toho taneč-

78

79

ního bláznění jsme se, jak se to říká, sblížili. A co čert nechtěl

musela, ale mně to nedá. Nemohla bych se na to vykvajznout,

– anebo můj anděl strážný – vyklubal se z něj krajan – Slovák.

kvůli našim. Víte, voni ten barák koupili na dluh, dřeli se a dřeli,

Najednou jsme měli hodně společného. Bylo nám spolu dobře.

až z tý skoro ruiny byl moc hezkej penzion, a spláceli a spláceli,

On je architekt, vdovec bez dětí. Proto asi se mu moje malé holky

a když už všechno splatili, tak málem přišli vo život. Jeli si na

zalíbily. Prodal dům v Coloradu a přestěhoval se za námi do To-

víkend užít do Algonquin Parku a zpátky už po svejch nepřišli.

ronta. Dům na Floridě si ponechal, každou zimu tam jezdíme,

Napadnul je grizzly. Voba je zmrzačil.“

a v Torontě koupil ještě jeden. Máme to tam jak na zámku. Dělá

„Oni tábořili ve volné přírodě?“

mu to radost. Holky má rád.“

„Kdepak, v kempu. V trejleru. Jenže nechali na noc venku py-

Měla štěstí.

tel se zásobama jídla, a když si na něj vzpomněli, medvěd už to

Vzpomněla jsem si na Lojzinu, asi o čtvrt století mladší.

cupoval. Táta chtěl jídlo zachránit, máma mu šla pomoct, no

a grizzly udělal, co takový šelmy dělaj.“

———

„Oni se vydali do divočiny, a nevěděli, jak je to tu s medvědy?

To udělali to nejhorší, co mohli. Každé malé dítě to přece ví.“

Za chvilku jsem paní Vovsovou dočesala a jako obvykle jsem ji

„Voni mysleli, že když sou v kempu, za kterej si zaplatili, že sou

vybídla, ať se na sebe podívá do zrcadla. V něm jsme obě uviděly

v bezpečí. Voni předtím nikde nebyli, jenom makali a slibovali

Fionu, jak listuje v nedávném čísle magazínu People.

si, že až jednou – znáte to. Byl to jejich první vejlet vod svatby.

„To máte novou zákaznici?“ zeptala se paní Vovsová šeptem

No tak teď seděj doma, táta v kolečkový židli a máma s jednou

a dost udiveně. Přikývla jsem. „No, ta vás potřebuje jako sůl.

rukou umělou. Ale ve svym, že jo? A já nevim, kam skočit dřív.“

A já bych zas potřebovala novou uklízečku. Ta moje mi umřela.

„Najděte si nějakýho šikovnýho mužskýho. Aby měl autoritu

Nevíte o někom spolehlivém?“

u nájemníků a pomohl vám.“

Slíbila jsem, že se poptám, a pozvala jsem Fionu do křesla.

„To sem právě udělala a na ty konce se ani neptejte!“

Podala mi Haroldovu navštívenku s jeho vzkazem na rubu.

Neptala jsem se, povídala dál sama od sebe.

„Pan inspektor povídal, že to za mě zatáhne.“

„Nejdřív měl řeči, jak to spolu povedeme, a ani ne měsíc po

Mávla jsem rukou. „To je O. K.“

svatbě mě začal nutit, abysme penzion prodali. I za našima do-

Fiona se zadívala do zrcadla a prohrábla si hřívu.

lejzal a že najde výhodnýho kupce, já dostanu půl, voni půl. Jo,

„Já fakt vypadám,“ zazubila se pěknými zuby. „Jenže, víte,

a kam by šli? Někam do starobince, že jo? To bych jim v životě

paní… paní…“

nemohla udělat! Tak sme se hádali a von mě začal mlátit. Já sem,

„Anna.“

paní Anno, měla monokly na vobou vočích non stop. Von se dost

„Paní Anno, když já celej den lítám jak hadr na holi. Musím se

napájel, víte? Ta polovina za barák by se mu hodila, a co by mi

starat vo barák, vo sedum bytů – no, vo sedum ne. Ve dvou sou

asi z ní zbylo, že? Nakonec přestal chodit domů. Nabrnknul si

ženský a ty sou pořádnější. Ale chlapi? Hrůza!“

nějakou jinou, neřek jí, že je ženatej se mnou, a tu taky každou

„Kolik jich tam máte?“

chvíli ztřískal. Jednou tak, že jí vyrazil voko. Dostal sedum let

„V každým bytě jednoho. Pět. A to byste nevěřila, nejpořád-

a já se rozvedla.“

nější z nich je ten černej.“

Zmlkla. Taková story, možná všední, ale stejně smutná. Abych

„Nemůžete najmout nějakou pomocnici?“

jí zvedla náladu, řekla jsem:

Fiona zavrtěla hlavou a hříva se jí bohatě rozprostřela kolem

„Máte pěkné zdravé vlasy, Fiono. Jenom to chce sestřihnout

hlavy. Byla to opravdu hezká holka.

do fazóny. Vám by slušely nakrátko.“

„Kdepak,“ pravila a tiše zaluskala prsty, mezinárodní znamení,

„Jak myslíte, paní Anno, mně je to fuk. Horší to určitě nebude.

že na to nejsou finance. „Já bych tohle nedělala, kdybych ne-

Stejně vypadám.“

80

81

„Nevypadáte. Ukažte ruce.“

„Páni, to jsem já? To je pěkný,“ poslala si bělozubý úsměv.

Měla je pěkně zrasované. Přidáme ještě manikúru. Ať má Ha-

Mně se taky líbila. Jen ještě to oblečení. Mohla bych jí něco

rold radost. Možná i nějaký hadřík na sebe. Jak to ale udělat,

pěkného poslat po Haroldovi. Určitě ji to neurazí.

aby se neurazila? Stejně mám doma hadrů, že nevím, co s nimi.

Otáčela hlavou ze strany na stranu, nemohla se vynadívat. Na-

Mnohé mi šponují a já vyčkávám, až trochu zhubnu. Vyčkávám

stavila jsem jí ruční zrcadlo, aby se viděla taky zezadu.

ovšem už dost dlouho.

„No ne. To mám na hlavě nejmíň padesátku, že jo?“

„Říkal mi pan inspektor, že se mu ten váš černý nájemník ne-

„Trošku víc,“ zasmála jsem se. „Poděkujte panu inspektorovi.

zdá.“

Ale ještě mi povězte…, taky se mu nezdá jeden, který je můj

„Barako Okada? Vždyť vám povídám, ten je ze všech nejpo-

krajan. Jim Střecha?“

řádnější. Má práci u Forda jako modelář a chodí za Portabelou

Kousla se do rtu a zdálo se mi, že znejistěla.

z prvního patra. Velká krasavice, prodává v Bayi. Von k ní chodí

„Jim? No – ten je sice dost… jako… takovej uzavřenej a…, ale…

v noci, naši by to netrpěli, nechtěli mít z penzionu bordel. Ale já

mám ho vlastně ze všech nájemníků… ze všech je takovej… nej-

vím, že se maj rádi a chtěj se vzít, jen co ho povýšej na formena.

pořádnější…, moc si mě nevšímá, ale…“

A činži platí akorát, paní Anno. Kdepak Barako Okada.“

„Teď si vás určitě všimne, nemyslíte?“ usmála jsem se do zrca-

„Pak se panu inspektorovi nelíbí nějaký Murphy?“

dla.

„To je pošuk. Stydí se za svý méno – Ireneus. Tak si říká Jim.

Fiona najednou vyskočila, vysvlékla se z kadeřnické peleríny

Ale je neškodnej. Jedině že je velký prase, to vám povím. Čůrá

a měla se k odchodu.

přes prkýnko! Nikdo mu neřek, že chlap si ho má zvednout, a sa-

„Musím fofrem domu. Jim – Stžecha příde za chvíli z práce

motnýmu mu to nedošlo! Naštěstí nevaří a nesviní v kuchyňce.

a ještě nemá ustláno, já mu to dala vyvětrat.“ Znovu se prohlédla

Jí jenom fast food vod MacDonalda. Všude se u něj válej špinavý

ze všech stran. „Vopravdu myslíte, že si mě teďka všimne?“ do-

kelímky a brčka, nevobtěžuje se dát to do smetí. No čuně.“

dala se smíchem. „Děkuju vám, paní Anno. A jestli chcete něco

„Ten je z nich nejhorší?“

vědět, já si myslim, že to moh udělat jedině Kozlowski. Vím, že

„No, nevím. Elefteriados se aspoň snaží, tuhle si umyl vokna.

seděl za nějakej sexuální delikt, a na mě si taky dovolil. Dost

Teda rozmazal po nich špínu, musela sem je umejt jako vždycky

silně, ale – no, pak mě nechal na pokoji. Ví moc dobře, že by

sama. Manuel Santos je jinak hodnej, i když platí pomalu, ale

s ním vostatní nájemníci zatočili. My sme vlastně taková rodina.

pořádek v bytě? Von si jedině myslí, že uklízí. Já bych tomu uklí-

Von je v ní černá ovce.“ Zarazila se. „Tuhle nás Okada na pa-

zení neřekla. No a Kim Lee je Kim Lee. Sice Číňan, ty prej sou

mátku všechny vyfotil jako na školní tabló.“

pořádníčkové, ale tenhle je ukázkovej bordelář. Pracuje u něja-

„Ano? To bych ráda viděla.“

kýho zelináře v China Townu. Byla ste někdy v China Townu?

„Já vám to přinesu ukázat, chcete?“ Ještě jednou na sebe mrkla

Tak to znáte. Každej večer svinčík jak po zátopě. Krabice, shnilá

v zrcadle. „Ale nejdřív řeknu Okadovi, aby mi udělal novou

zelenina, vodpadky, všelijakej sajrajt a smrad. A Číňani furt flu-

fotku a nalepil ji tam místo tý starý. Ten bude koukat.“

saj. Prasata. Tam se Kim Lee naučil hygienu, víte? Ale nosí mi

Střecha doufám taky.

zeleninu, když se zpozdí s nájemným. Copak tu si umeju. A je

zdvořilej, jak Číňani bejvaj.“

Postupně mě obeznámila s celým Riversidem, s historií všech

předků, se vším, co jsem jen naťukla. Čas ubíhal, práce na těch

po umytí překrásných vlasech, nazrzlých do bronzova, mi šla od

ruky. A konečně jsem ji vybídla, ať se podívá do zrcadla.

Učinila to, vyvalila oči, pak je zavřela a znovu je vykulila.

82

83

Kapitola devátá,

silněji a ještě silněji, nakonec jsem na dveře policajtsky zabušil.

v níž se Murphy zaplétá

Ozval se ospalý hlas:

a dr. Smola odkládá brýle

„Di do prdele, Fiono!“

„Fiona tu není, pane Murphy. Inspektor Sinclair. Pustíte mě

dovnitř?“

Po rozhovoru s O’Cuffym jsem si ještě nalil a pak jsem usnul.

Skoro jsem slyšel, jak ho to vyvedlo z míry.

Probudil jsem se před půlnocí, a když jsem si konečně vzpomněl,

„Co zas chcete?“

že nelovím ryby ve Willacoochee v Georgii, uvědomil jsem si

„Musím se vás ještě na něco zeptat. V pondělí večer vás někdo

taky, že jsem už penzista. V čase aktivní služby jsem takhle brzo

viděl v domě na Allan Street. Pamatujete se? Co tam zavraždili

večer neusínal, ačkoliv láhev Bourbonu na mě v šupleti čekala

Louise Smithovou.“

od té doby, co mě povýšili na inspektora. Dávno před penzí.

Ticho. Jak se asi Ireneus Murphy pokusí vylhat ze situace?

Dal jsem si ještě panáka na dobrou noc a odjel jsem

Za hodnou chvíli se ozvalo:

domů.

„Nevim, kdo mě tam měl vidět, ponivač já tam nebyl!“

V posteli mě dlouho pronásledovaly postavy mého záskoku.

„Svědkyně vás popsala přesně, pane Murphy.“

Murphy, mrtvá Louisa, paní Mortonová, neznámý muž s knír-

„To teda musela mít vlčí mlhu!“

kem à la Gable, Fiona. Taky Mallowayová, ta mi v polosnu v jed-

„Lidé postižení tímhle neduhem obvykle nedovedou přesně

nom kuse skákala do řeči. Skutečně usnout jsem dokázal teprve

popsat, co viděli.“

v pět ráno, ale zato jsem upadl do spánku tak tvrdého, že jsem

Mlčení trvalo snad minutu, dvě. Přerušil jsem je.

se probral až po desáté.

„Minule jste mi řekl, že jste zavražděnou neznal. Byl jste tam

Monica byla dávno pryč. Obvyklý ranní hřích proti mému

za nějakým jiným nájemníkem? A proč?“

zdraví, míchaná vajíčka se slaninou, mi připravila, jenže když

Po velice dlouhé době:

jsem zasedl ke stolu, byla z nich studená snídaně. Naházel jsem

„Moment.“

vejce do sebe bez požitku, zapil to čtvrtlitrem kafe, ohřátým

Čekal jsem. Chodbu bez oken osvětloval u stropu čínský lam-

v mikrovlnce, a uvažoval jsem nikoli o svém zdraví, ale o nájem-

pion. Dárek pana Lee? Konečně se dveře otevřely a v nich stanul

nictvu Riversideských studií.

Ireneus Murphy v džínsech. Připadal mi menší než posledně, ale

Tam jsem se taky po snídani rozjel.

hleděl na mě stejně zlým pohledem.

„Poďte dál,“ pravil velice nevlídně.

———

V pokoji měl skoro pořádek – Fiona by řekla „ne zas tak hrozný

nepořádek“ – až na džínsovou bundu, která snad původně visela

Okýnko v recepci bylo zavřené, na moje klepání Fiona nerea-

na opěradlu židle, a teď se válela na zemi. Jinak tu Fiona musela

govala. Asi po pátém pokusu jsem si vzpomněl, že jsem ji hodil

uklízet dost nedávno, snad ještě včera.

na krk Anně, takže je možná v salonu U hraběnky a penzion

Posadil se na židli za stolem, já naproti němu. Začal sám:

nechala bez dozoru. Chvilku jsem váhal, jestli mám jet výtahem,

„Za nikym sem nešel! Chtěl sem si to tam vomrknout, ponivač

pak jsem se rozhodl kompenzovat trochu ranní hřích, a vydal

na baráku měli ceduli pokoj k pronajmutí.“

jsem se do druhého poschodí po svých.

„Vy se chcete stěhovat?“

Všechny čtyři garsonky měly na dveřích modré obdélníčky

„Už mě to tady sere.“

z tvrdého papíru a na nich stejným písmem krasopisně vyvedená

„Proč?“

jména, zřejmě práce jinak umolousané uklízečky. Zaťukal jsem

„Dva negři a jeden šikmovokej. Nemůžu je ani cejtit.“

na dveře s cedulkou I. MURPHY, a nic se nestalo. Zaťukal jsem

Pomyslel jsem si, jestli to není naopak a že v pondělí večer

84

85

žádná cedulka na plně obsazeném domě ještě nevisela. Teprve

„Jel sem tenkrát k ní. Ne že bych si pamatoval, kdy to bylo, co

vražda jeden pokoj uvolnila, a to Murphy mohl vědět, jedině…

mě tam ta vaše svědkyně zmerčila prvně. Ale nikoho jinýho sem

Řekl jsem:

v baráku neznal. Ale ten den, co Louisu někdo zabil, sem u ní

„V pondělí někdo slečně Smithové volal z telefonu tady dole.

nebyl! Volal sem jí, to přiznávám. Pohádali sme se, vona truco-

Představil se jako ,Jimmy‘.“

vala a já sem byl zoufalej. Tak sem jí volal!“

„Já – se nemenuju Jimmy.“

„Dvakrát,“ poznamenal jsem.

„To vím. Máte na dveřích iniciálu I. Znamená to Ian? Nebo

„Jo. Jenže poprve to zvedla ňáká její kamarádka, kerou sem

Ivan?“

neznal. Potom večer sem k ní přece jenom chtěl jít, ale…“

„Něco takovýho,“ zavrčel. Bylo mi ho skoro líto. Za to zbožné

„Ale?“

jméno se stydí, napadá na levou nohu, skoro každá ženská je

„Vožral sem se.“

větší než on. Chodící komplex.

„V které hospodě?“

„Budu vás citovat,“ vzdychl jsem. „,Vohledně vraždy mám svě-

„V žádný hospodě. Doma.“

domí čistý.‘“

Rozhodl jsem se, že ho zatím nechám plavat. Dokud nepři-

„Taky mám.“

jdou z laboratoře nálezy. A pak půjdu do tohohle baráku na

„Ohledně čeho je nemáte čistý?“

další návštěvu. Možná ale ne k Murphymu.

„Mám je čistý!“

„Úplně čistý?“

———

„No samo. Vohledně vraždy úplně čistý!“

Rozuměl mi dokonale. Ale žádné vysvětlení ho zatím nena-

Z Allan Street jsem odjel k hraběnce do salonu. Byl jsem zvě-

padlo.

dav, jestli ta hezká, ale zanedbaná domovnice z Riversideských

„Pane Murphy,“ řekl jsem, „vy se jmenujete Ireneus. Ne Ian

studií skutečně použila mou navštívenku. Anna mě zavedla do

nebo Ivan nebo něco takovýho. To jméno vám nevyhovuje, tak

kanceláře vzadu za salonem a tam jsem se dozvěděl, že ano, že

si říkáte Jimmy a…“

použila, a v hraběnčiných rukou že kráska zkrásněla. Odešla prý

Skočil mi do řeči.

ani ne před půlhodinou, „vstříc svým snům s novou nadějí“. Tak

„V tomhle baráku sou tři! Tři Jimove!“

to pravila hraběnka, jako by četla z milostného románu.

„Ale svědkyně viděla v pondělí večer na Allan Street vás.

„Tím chceš říct co?“ zeptal jsem se.

Není nesnadné si vás zapamatovat. Už jednou předtím jste

„Že mojí zásluhou má teď větší šance v oboru, v němž se ob-

s ní jel výtahem. Ona vystupovala ve třetím poschodí, vy jste

vykle uplatňují dívky jejího věku.“

pokračoval do čtvrtého. Ve čtvrtém poschodí bydlely tenkrát

To jsem přešel mlčením. V duchu mě napadlo, jestli si hra-

jenom dvě dámy: stará paní Mortonová a zavražděná Louise

běnka na Fioně taky všimla toho, čeho jsem si všiml já. Jenže

Smithová.“

se Strechou ji přece neviděla. Má však na tyhle věci mnohem

Mlčení.

citlivější tykadla než já.

„K paní Mortonové jste nejel. Nebo jel?“

Taky se jí možná Fiona svěřila.

Moc dobře mi rozuměl. A já teprve teď pochopil frázi „pro-

Z myšlenek mě vytrhl Annin hlas:

bodnout očima“.

„Podle ní je ten černoch, Baraka, kterého, Harolde, podezíráš,

„Taky jsme zjistili,“ řekl jsem, „že až do té vraždy byl dům plně

daleko nejspořádanější nájemník penzionu. Provozuje sice pod

obsazený. Žádné pokoje k pronajmutí.“

střechou Riverside Studios mimomanželský sex s jednou nájem-

Odkašlal si, pak ještě jednou a pravil nepřátelsky:

nicí, která se jmenuje Portabella Sterlingová, ale to mu Fiona

„Kápnu božskou. S Louisou sem měl poměr,“ řekl téměř hrdě.

trpí, protože ji ujistil, že to dělá ve vší počestnosti a jenom čeká,

86

87

až se stane foremanem. Pak bude následovat svatba v kostele. Ne

Hraběnka má na dveřích salonu zvonkohru, která hraje

sice v katolickém, ale v kostele.“

Beethovenovo Pro Elišku. Když jsem to slyšel poprvé, pochválil

„Ona mu to věří?“ pravil jsem pochybovačně.

jsem jí hezkou melodii. Hned nato jsem se ztrapnil, protože se

„Na základě své zkušenosti s ženichem nemá důvod mu nevě-

mě zeptala, jestli vím, od koho to je, já zavrtěl hlavou a byl jsem

řit. V jeho pokoji nemusí prý vůbec uklízet a činži Baraka platí

poučen. A právě v téhle chvíli se Beethoven ozval, hraběnka roz-

řádně. Pokud jde o tvoje další podezření, Harolde, že zdrojem

hrnula závěs, který dělí salon od kanceláře, a zvolala:

těch hlučných prostocviků v pokoji nebožky Louisy mohl být on

„Pojďte dál, Fiono!“

– o tom si dovoluju silně pochybovat. Louisu jsem znala, když

ještě byla naživu, a větší ošklivku bys hned tak nenašel. Porta-

———

bella je podle Fiony kráska jako z Chestera Himese.“

„Fiona čte Chestera Himese?“

Do kanceláře vešla bílá ženská osoba, na jakou by si sebestatnější

„Ne. To jsem, jako sčetlá osoba, vylepšila já. Fiona řekla

černoch hned tak netrouf.

,Kráska jako z Hollywoodu‘.“

Podle Melvilla.

Podle Chestera Himese možná ne, ale podle Freda Melvilla

Do kanceláře vstoupilo hraběnčino umělecké dílo.

černochům na ošklivosti bílých milenek houby záleží. Fred je

Pozdravila mě slovy „Jé, pan inspektor!“, obrátila se k hra-

buď rasista, anebo má pravdu a černochy na bílých holkách mo-

běnce a horlivě zadrmolila:

tivuje něco jiného. Čert ví.

„Já sem vám radši přinesla ty fotky hned, paní Anno! Tudle

„ Černá kráska,“ ušklíbl jsem se.

sou!“

„Ale kráska. Fiona má akutní podezření na Jamese Koz-

Podala jí fotoalbum, ozdobené na deskách večerní krajinou

lowskiho. Je to taky nájemník s knírkem, a ten sice nevypadá

s mořem a měsícem. Výtvarný vkus Riversideských studií, jaký

jako gableovská ozdoba mužského horního rtu, jaks mi o ní vy-

jsem spatřil i v domě pana doktora McIntira. Pod měsícem byl

právěl, ale blíží se jí nejvíc. A paní Mortonová, jak říkáš, nevy-

nápis NAŠI MILÍ NÁJEMNÍCI v srdíčku z papírové krajky,

niká bystrozrakem.“

zřejmě vlastnoručně nalepené na plastikové desky.

Možná, pomyslel jsem si a nahlas jsem řekl:

Hraběnka nabídla Fioně židli a pokynula mi, abych si při-

„O Murphym ti nepověděla nic?“

sedl. K velkému prohlížení však nedošlo, protože album bylo,

„Nic trestného,“ hraběnka se zasmála. „Čůrá prý přes pr-

až na pár prvních stránek, prázdné. Ostatní čekaly na nové ná-

kýnko. Nikdo ho nenaučil, že ho má zvednout, když jde na ma-

jemníky.

lou, a sám se nedovtípil. Ale pokud se pamatuju, v den vraždy

Na těch prvních se zato leskly zvětšeniny, jaké my policajti

Louise volal.“

milujeme. Dají se z nich vyrobit tisíce naprosto zřetelných re-

Přikývl jsem.

produkcí, a když je vyvěsí na poštách, ti, co vraha třeba jenom

„Přiznal se mi, že s ní měl poměr.“ Chtěl jsem říct, že jako se

levým okem zahlédli, snadno ho poznají.

podle Melvilla černoch spokojí i s hrbatou, pokud je bílá, Louisa

Vlastně to byl důkaz, že Fionini nájemníci se fotografa nebojí.

se spokojila i s mrňavým, kulhavým, nevábným trpaslíkem, navíc

Protože jsou bezúhonní?

s hendikepem komického – aspoň pro dnešní mládež – křestního

Anebo že jedna jejich fotka je už stejně u nás v archivu?

jména, jen když to byl muž. Neřekl jsem to. Místo toho: „V den

Pod každým blýskavým portrétem byl vlastnoruční podpis

vraždy jí prý ale jenom volal. Na Allan Street za ní nešel.“

zobrazeného. Přednost dala Fiona dámám, snad proto, že obě

„Alibi samozřejmě má?“

bydlely v nejnižším poschodí. Pod černoškou, která skutečně

„Samozřejmě nemá. Takže já mám paradoxní sklon mu věřit.

patřila do ranku královny ze Sáby, stálo pěkným, skoro kaligra-

Zatím počkám na výsledky z laboratoře.“

fickým písmem Po

P rtabella L. Sterlring. Fiona řekla:

g

88

89

„Že je krásná, paní Anko?“

Tenkrát to na mě hrál jak virtuos na hacašprndu, musim říct. Ale

Hraběnka se obrátila na mě: „Co říkáš ty, Harolde?“ Uznale

rokec tam měli černošskej.“ A k hraběnce: „Von je taky negr, ten

jsem přikývl a Fiona otočila stránku a dychtivě se zeptala:

s tim knírkem?“

„A co byste řekla na tohohle?“

„Ne,“ řekl jsem. „Africký Kanaďan to není. Ale má knírek

Byl to Barako Okada. Jeho autogram nebyl tak estetický jako

přesně jako Clark Gable.“

Portabellin, ale rozhodně nebyl negramotný. Baraka byl pěkný

„Jako kdo?“

kus světlehnědého chlapa, na jakého by si možná netroufla lec-

Připomněl jsem jí:

jaká bílá kráska. Vlastně spíš by se dlouho nerozmýšlela, před-

„Ten, co hrál Rhetta Butlera v Severu proti Jihu.“

sudky nepředsudky.

Velkofilm, který znají všechny generace. Nemýlil jsem se.

„Hezkej chlap,“ pravila hraběnka.

„Jo ten!“ vydechla Fiona, pak trošku zklamaně: „Takovej Koz-

„Dyť sem vám to říkala, paní Anko! Už mě chápete, žejo?“

lowski teda nemá. Gableovskej ne.“ Pak tvrdohlavě: „Třeba se ale

Chápal jsem taky. Jak to u ženských bývá, Fiona byla srdcem

ta svědkyně vopravdu spletla. Dyž tak špatně vidí…“

dohazovačka.

„Na obličeje vidí dobře. A pamatuje si je,“ řekl jsem. „Půjčíte

Hraběnka obrátila list nazpátek. Objevila se Mary Simpso-

mi to album, Fiono?“

nová, nic moc, řekla by moje snacha Nicole. Po ní přišel na řadu

Fiona na mě pohlédla nejistě, váhala, potom pravila přísně

Jim Strecha, Fiona mlčela. Následoval Číňan s podpisem čitel-

a ve stylu své konverzace:

ným jenom v China Townu. „Taky pěkný čuně!“ poznamenala

„Ale vrátit, jo? Pane inspektor!“

Fiona a dospěli jsme do třetího patra. I. Murphy písmem ško-

láčka. Fionin komentář: „Vůbec největší čuňák v baráku!“ Po-

———

tom Jim Elefteriados, Manuel Santos, ty Fiona oba pochválila:

„Slušný nájemníci, i dyž do placení se nehrnou!“ Konečně Jim

Ve čtyři odpoledne jsem vstoupil do laboratoře v Bon Coeur.

Kozlowski, štětku na fotce si rozhodně nešlo splíst s elegantním

Bobbie zrovna zaváděla injekční stříkačku do žíly nějakému

knírkem Rhetta Butlera. Snad ani v případě poloslepé stařenky.

postaršímu pacientovi. Seděl před ní na židli a měl gableovský

Tentokrát Fiona oslovila mě:

knírek. Nemohl jsem z něho odtrhnout zrak.

„Jak sem vám řekla, pane inspektor, já bych sázela na tohohle!

Krev pomalu plnila stříkačku. Bobbie ji vytáhla a poručila

Ten knírek sice fakt vypadá jako ten – toho nácka, ale jinak je to

postaršímu pacientovi, aby na žíle minutu držel kousek vaty. Pa-

švihák – a pěknej hajzl!“

cient se zeptal:

Napadlo mě, jestli Fiona nemá k nenávistnému podezření ještě

„Kdy budete mít výsledky?“

jiný důvod než jenom Kozlowskiho trestní rejstřík. Řekl jsem:

„Pozítří, pane Gable.“

„V úvahu sice přichází, naše svědkyně má skutečně velice

Snad jsem usnul, snad se mi to zdá. Nezdá. Až na ten knírek

špatný zrak. Jenomže zavražděná znala ještě jiného šviháka a s ji-

to Rhett Butler není.

ným knírkem.“

„O. K.,“ pravil pacient, ignoroval Bobbiin rozkaz, zahodil vatu

„Jó? Kerýho?“

do odpadkového koše, sebral z ramínka na stěně sako, určitě šité

„Ten u vás nebydlí. Nevím, jak se jmenuje. Zatím.“ S potě-

na míru, oblékl si je a se slovy: „Na shledanou, slečno McAllová!“

šením jsem pohlédl na mistrovské dílo své hraběnky. „Ale byl

odešel z laboratoře.

nedávno v Torontu a hrál s kapelou Winnipeg Bees v tančírně

Knírek byla imitace nostalgického pamětníka.

Rock Kitchen.“

Bobbie mě pozdravila milým úsměvem. Usmál jsem se taky.

„Tam sem jednou byla taky,“ pravila Fiona. „Už dávno. To si

„Ten pán se skutečně jmenuje Gable?“

mě eště Ben namlouval.“ Pohlédla na mě. „Ben byl muj manžel.

„Ano.“ Tázavé oči. „Proč?“

90

91

„Ale nic. Jenom že jsem jednoho s takovým knírkem znal. To

znamenaj. Já tomu rozumím míň než vy, pane inspektore. Bu-

už je ale dávno.“

dete teda muset počkat. Leda že byste se zeptal…“

Bobbie přikývla.

Otevřely se dveře a vešel expert na DNA, dr. Smola. Bobbie

„Takovej knírek se už moc nevidí. Ale měl ho ten – Rhett Butler.

na mě pohlédla a ukázala očima směrem k urostlému blondý-

Viděl jste, pane inspektore, Jih proti Severu?“

novi.

„V televizi,“ zalhal jsem. Ve skutečnosti to byl v mládí, po King

Něco mi na něm bylo divné.

Kongovi, můj největší filmový zážitek. „Víš, milá zlatá, ty mně

Rychle jsem zavzpomínal. No ovšem. Znal jsem ho s polovič-

můžeš být ukradená!“ Verš z kategorie Být či nebýt. Pro mou

níma brejličkama, co se člověk kouká častěji přes ně než skrze ně.

generaci. Snil jsem, že tohle jednou řeknu nějaké Marjorii. Po-

Pozdravil mě dost hlaholivě a já užuž vytahoval svá domina

chopitelně jsem jí to neřekl nikdy. Řekla mi to ona, i když ne

z kapsy, v poslední chvíli jsem se však zarazil a strčil jsem hlavo-

doslova tak jako Rhett Butler Scarlett O’Harové.

lam zpátky. Bleskla mi hlavou Deborah Cormanová. Její popis

„Já taky v televizi,“ řekla Bobbie, oči zastřené nadšením. „Ale

statného chlapa s vlasy do tmavoblond. Radši ne. Ne. Dr. Smola

pak jsem si to koupila na DVD a hraju si to vždycky, když – když

těmhle rébusům rozumí patrně až příliš dobře. A taky si patrně

– no prostě každou chvíli.“

domyslí, že já, policajt na penzi, nic bližšího o nich nevím. Můžu

Zatřásl jsem hlavou. Ano, Sic transit gloria mundi. Zbudou po

se spolehnout, že mi je přečte správně?

nich knírky, cynické bonmoty. Řekl jsem:

Statný chlap s vlasy do tmavoblond?

„Mám ještě prosbu, slečno McAllová.“

„Bobbie,“ pravila dotčeně.

———

„Promiňte, Bobbie.“ Vytáhl jsem z kapsy domina, nad nimiž

jsem včera večer po rozhovoru s O’Cuffym tvrdě usnul, a zeptal

Vtom dr. Smola vytáhl poloviční brejličky z náprsní kapsy bílého

jsem se: „Můžete mi říct, co tyhle vzorce, nebo co to je, zname-

doktorského pláště, nasadil si je na nos, sebral ze stolu nějaké

nají? Kromě toho, že Louisa už s nimi byla hotová?“

lejstro a chystal se je číst.

Bobbie na ně jenom mrkla.

Pozdravil jsem ho, nikoli hlaholivě, Bobbii jsem řekl: „Na

„Bohužel, pane inspektore. Tomuhle u nás rozuměla právě je-

shledanou, Bobbie!“ a provázen jejím tázavým pohledem, ode-

nom chudák Louisa. A samozřejmě pan primář. DNA je takovej

bral jsem se spěšně na chodbu.

jeho koníček. A protože on nemocnici dává každej rok hodně

Tam jsem vrazil do doktora McIntira.

tučnej šek a loni dal ještě jeden speciálně na placení laborantky

„Jako na zavolanou!“ zvolal primář. „Právě jsem vám chtěl

na DNA, pan generál Melwyn nic neřek a najala se Louisa.“

brnknout! Už jste o nebožce něco zjistili? Myslím, máte už po-

Zeptal jsem se:

dezření na vraha? Nebo snad dokonce víte, kdo to udělal?“

„Vy máte něco společného s armádou?“

Bobbie se zasmála.

———

„Kdepak! Pan Melwyn je generál Armády spásy, který náš špi-

tál patří.“ Bobbie vzdychla. „No a tak se za Louisu teď najme

V jeho kanceláři jsem dr. McIntira seznámil s některými pode-

nějaká nová. Tak to na světě chodí,“ otřela si slzičku. „A tu novou

zřelými i částečně podezřelými, a se všemi bez alibi. Nikoli se

vybere pan primář…“

všemi telefonáty v Louisině bytě v den vraždy i den nato. „Stop

Vypadá to, že dr. McIntire si tu pomalu a nezákonně zřizuje

máme víc než dost,“ řekl jsem. Přerušil mě otázkou:

vlastní soukromou nemocnici. Neměl jsem ale čas o tom přemýš-

„Nemyslíte, že je lepší mít stop spíš hodně než málo?“

let, protože Bobbie pokračovala:

„To je relativní, pane doktore. Čím víc stop, tím víc může pří-

„Až tady tu novou budem mít, ta vám řekne, co ty vzorečky

pad mást. Stopy si někdy protiřečí.“

92

93

Měl jsem cukání ukázat svá domina jemu. Podle Bobbie je

„Fotograf tu byl nedávno. Pan dr. McIntire chce mít každý rok

expert. A opět jsem to neudělal. Zeptal jsem se:

nové fotografie. Zaměstnanci se mění – Kellyová.“ To nepatřilo

„Máte už za Louisu náhradu?“

mně. Poslouchal jsem, jak hovoří s někým, kdo zná autora por-

Podrobně mi vyložil potíže, s jakými musí zápolit při hodno-

trétních fotografií.

cení uchazeček. Samozřejmě mají všechny doporučení, podle

Položila telefon, napsala mi jeho adresu a světlo krásného

nichž jde vesměs o geniální vědátorky s přemnoha zásluhami

chrupu mě povzbudivě provázelo na cestu.

v předchozím zaměstnání.

„Nezávidím vám,“ řekl jsem. „A můžu se ještě na něco ze-

———

ptat?“

„Jistě. Pokud to budu vědět, velmi rád.“ Zasmál se. „Já na roz-

Cesta mě dovedla do ateliéru Images, odkud jsem si odnesl per-

díl od některých mám o naší policii vysoké mínění, a kde můžu,

fektní fotku statného doktora s vlasy do tmavoblond.

pomůžu.“

V kanceláři mě čekal vzkaz od hraběnky. Chce mě vidět, mám

„V tomhle případě jistě můžete. Není to nic z vašeho oboru,

zas přijít zítra k ní. Má pro mě něco zajímavého.

kterému já nerozumím, takže byste mi všechno musel dlouze vy-

Já pro ni možná taky.

kládat. Víte, jaké křestní jméno má váš stážista dr. Smola? Řekl

mi ho, když se představoval, ale já mu nerozuměl, a nechtěl jsem

se ptát…“

„Gregory,“ pravil primář McIntire.

———

Kráčel jsem zklamaně přízemní chodbou k východu, Gregory

se mi nehodilo do dedukce z hlavolamu, ale najednou mi něco

padlo do oka. Na stěně po pravici jsem spatřil velké fotografie

mužů a žen, pod každou jméno, všichni v bílých pláštích, všichni

doktoři. Mezi nimi i velká fotografie znalce z Prahy.

Statného chlapa do tmavoblond.

A bez brejliček.

Přistoupil jsem k recepci. Seděla v ní černá sestra s velikýma

očima.

„Sestro, víte, kdo fotografoval tamhle vaše lékaře?“ ukázal

jsem na stěnu.

Usmála se. Měla krásný chrup, jakým bývají obdařeny tyhle

dámy s pletí, která jim donedávna velice překážela v kariéře

a v životě vůbec.

„Můžu vám to zjistit, pane inspektore.“

Začínal jsem tu být známý jako falešný pětník. Sestra kamsi

telefonovala, a jak čekala, až někdo telefon zvedne, řekla mi přes

sluchátko:

94

95

Kapitola desátá,

slouchá, co mi sděluje kolega ze Spojených států. Z vlasů barvy

v níž Sinclairovi volá inspektor

mrkve, krásných a hustých, se opět linula vůně parfému, dnes

O’Cuffy z Los Angeles

slabší, a taky voňavka byla jiná. Vysvětlil jsem si to tak, že na

má napomenutí přece jen dá, a užuž jsem jí chtěl rozkázat, ať

sesedne z psacího stolu a postaví se do – do pozoru. Nebo ať se

„Kde jste byl celej den?“ přivítala mě Mallowayová.

prostě postaví.

„Jsou teprve čtyři pryč,“ řekl jsem, ale projelo to mnou jako

Samozřejmě nic takového jsem neudělal. Pocit viny. Aspoň

šok, že jsem ráno na Miriam zapomněl a jel jsem z domova rov-

jsem se k ní otočil zády, sluchátko na uchu, aby tak dobře ne-

nou do Riversideských studií, zatímco ona tu poslušně seděla.

slyšela.

Čtyři pryč!

„Randál dělat umí,“ pravil O’Cuffy, „ale jestli tomu, co má

„To je skoro celej den. Ráno jste nepřišel a nedal jste mi žádný

pod nosem, se dá říct gableovskej knírek, to pochybuju. A me-

instrukce, co mám dělat.“

nuje se Elvis Pratt. Pokavad je tak vopravdu pokřtěnej. Čech to,

Měla pravdu. Třebaže – nebo protože – to byla moje vina,

počítám, nebude.“

zeptal jsem se jedovatě:

„Jak vypadá ten jeho knírek?“

„A co jste tedy dělala?“

„Viděls někdy ňákej film vo puritánech?“

Miriam se zatvářila jako vzorná policajtka.

„Šarlatové písmeno?“

„Nechtěla jsem zahálet, pane inspektore. Čekala jsem na vás

„No třeba. Pod nosem nic, zato ksicht fousama jako zarámo-

do jedenácti, telefonovala jsem k vám domů, tam nikdo nebyl,

vanej.“

pak jsem si vzpomněla, že vaše paní chodí někdy do salonu

Definitivně zklamání.

U hraběnky…,“ udělala pauzu a podívala se z okna.

„Ale s Louisou Smithovou mluvil?“

To jsem jí přece neřek. Nebo řek? Někde to vyčmuchala.

„Škoda žes mi neposlal fotku,“ řekl O’Cuffy. Neposlal, protože

„No a?“ zeptal jsem se skoro vztekle. „Co vám řekli v saloně?“

umění posílat fotografie e-mailem jsem dosud nezvládl. „Ale řek

„Já jsem tam nedošla. Potkala jsem jednu kamarádku a zake-

sem mu, jaks mě informoval, že ta holka má – nebo měla – frňák

cala jsem se s ní.“

jako Jimmy Durante. Čirou náhodou věděl, koho myslim. A za-

„Takže jste nezahálela,“ pravil jsem zcela jedovatě.

vrtěl hlavou přímo s vodporem.“

„Víte, že ne?“

Najednou jsem si uvědomil, že informaci o kapele Winnipeg

„To opravdu nevím!“

Bees mám jenom od té holky, co mi sedí na stole a bezostyšně po-

Proboha! Mluvím s tou holkou jako uražený otec.

slouchá. A že jsem si tuhle informaci neověřil. Polilo mě horko.

„Ona se teď jmenuje Filomena O’Gradyová,“ pravila Miriam

Jak jsem se mohl spolehnout na to pometlo. Trochu jsem se

vlídně, „ale ve škole se jí říkalo Fiona. Mullroneyová.“

v kancelářské židli pootočil a zašklebil jsem se na elévku. Na-

Vzalo mi to dech, ale vtom mě vysvobodil telefon. Zvedl jsem

značila mi posunky hluchoněmých, že mi chce něco říct.

ho a v sluchátku se ozval hlas kolegy z Los Angeles s nemožným

„Moment, Bille,“ houkl jsem do telefonu a přikryl dlaní slu-

přízvukem. Znal jsem ho z Policejní akademie, a věděl jsem, že

chátko. „Slyšíte dobře?“ zeptal jsem se ironicky Mallowayové.

se narodil v Georgii, k policii ho vzali až v osmadvaceti, takže se

„Já mu tu fotku můžu poslat,“ pravila dychtivě dost hlasitým

nikdy neodnaučil mluvit nosem.

šeptem. „Vím, jak se to dělá!“

„Buď zdráv, O’Cuffy,“ pozdravil jsem ho. „Tak co?“

Polila mě nová vlna horka víc než tropického. Chtěl jsem uště-

Napjatě jsem čekal, co zjistil o hráči na bicí s gableovským

pačně říct, a neřekl: „Myslíte, že já ne?“ Mohla by mě chytit za

knírkem. Koutkem oka jsem ale spatřil, jak Miriam vstala, přešla

slovo. Penzista.

k mému stolu, sedla si na něj, naklonila se ke mně a drze na-

„Moje kolegyně ti ji může poslat, Bille,“ nabídl jsem O’Cuffymu.

96

97

„Stačí, jaks mi holku popsal. Jimmy Durante.“

Tázavě na mě hleděla zelenýma očima a bylo mezi námi půl

„Ale kdybys ty mi poslal fotku toho perkusionisty, máš můj dík.

století.

Musím ještě něco zjistit,“ podíval jsem se významně na elévku.

„Winnipeg Bees tam tedy hráli celý týden. To vám manažer

„Mám dojem, že tu došlo k omylu.“

potvrdil?“

Miriam se narážka nedotkla. Aspoň ne viditelně. Pochopila

„Ano. I ve středu a ve čtvrtek!“

ji?

Pamatoval jsem se, proč mi tohle řekla poprvé, a něco mě na-

„Pošlu v momentě,“ řekl O’Cuffy. „Až na ten rám kolem ksichtu

padlo. Vzpomínka na mé vlastní vyhrávání na tenoru před tím

neni na něm nic, co by jednomu uvízlo v paměti.“

půl stoletím. Ne v nějakém klubu. Na školních tancovačkách.

„Kapela se skutečně jmenuje Winnipeg Bees?“

Ne s rockovou kapelou. S big bandem. A někdy se stalo…

Miriam horlivě přikývla a trochu zrudla.

„A nezeptala jste se – vás to asi nenapadlo – jestli ve středu

„Měli to napsaný na pozadí vopilejma písmenama,“ pravil

nebo ve čtvrtek neměli nějakou změnu v obsazení?“

O’Cuffy.

Mezi nazrzlým obočím se udělala vráska.

„A minulý týden opravdu hráli v Torontu?“

„To jsem se teda zeptat měla,“ připustila skoro pokorně a sym-

Miriam znovu přikývla. Holka musí mít sluch jako netopýr.

bolicky se pěstičkou bouchla do čela. „Kdyby na bicí hrál někdo

„Jo,“ pravil O’Cuffy.

jinej, to by mohlo vysvětlit…“

„V tančírně Rock Kitchen?“

Na obrazovce se objevil O’Cuffyho vzkaz, nic než jméno, EL-

„Podle zarámovanýho jo. V Rock Kitchen.“

VIS

I P.

P PR

P AT

A T,

T a že e-mail má přílohu. Kliknul jsem na ni, po

Miriam přikývla několikrát a do třetice.

chvilce se vynořila tvář, jakou bych věru neuměl popsat. Jakýsi

Podle zarámovanýho. To už jsem pojal podezření, že v kan-

obecný člověk bez identifikovatelných rysů, kromě starosvět-

celáři Rock Kitchen to nebylo doslova tak, jak mi nakukala.

ského orámování dosti řídkým vousem. Tenhle rám nanicovatého

O’Cuffyho informace je patrně spolehlivá. A Bobbie McAllová

obličeje na obrazovce vydal však jako identifikační pomůcka za

si nepamatuje, jak Louisin bubeník vypadal. Ale že by si ne-

deset gableovských knírků. V životě jsem neviděl rockového mu-

všimla ani fousaté svatozáře Otců poutníků?

zikanta takhle ozvláštněného. Jenže kolik rockových muzikantů,

„Tak mi pošli tu fotku,“ řekl jsem. „Máš můj dík.“

ve skutečnosti nebo na fotografii, jsem vlastně viděl? Na kolik

O’Cuffy zavěsil a já se otočil k počítači, zapnul ho a čekal na

jsem se podíval pořádně?

slíbený portrét nepodezřelého podezřelého. Nic jsem si od něho

„Ránu teda má!“ komentovala nicneříkající vizáž Miriam.

nesliboval, jenom pro úplnost.

„Viděla jste někdy tohle na rockerovi? Já v tom nemám takovou

„Poslyšte, Miriam,“ učinil jsem nový pokus oslovit zrzku jako

praxi jako vy!“

zlý nadřízený. „Povězte mi znova, jak to bylo v kanceláři Rock

Zavrtěla hlavou, usmála se na mě a mě to zahřálo. Nesmím na

Kitchen. S majitelem, říkáte, jste nemluvila?“

ni být – je mezi námi víc než půlka lidského věku…

Elévce podezřele zahořely tváře. Tohle je zdroj mé jediné in-

„To ne, pane inspektore. Drátujou si uši a nosej kroužky v obočí

formace?

a tak, dávaj se tetovat i – i kde to není vidět, ale takovouhle maš-

„Nemluvila,“ vzdorovitě. „Nebyl tam. Byl tam jenom ten jeho

karu…,“ zarazila se. Potom užasle: „To není možný!“

manažer nebo co, takovej mladíček s hedvábným šátkem…“

„Co není?“

„Sartoriální referát mi podávat nemusíte!“

„Že by si takovýhleho ta žába z Bon Coeur, ta…“

„Sarto…?“

„Bobbie?“

Nejradši bych si byl dal facku. Může tahle irská růže znát

„Jo, ta! Že by byla tak – tak pitomá a nevšimla si takovýhleho

takové snobské slovo? Jsem proti ní zaujatý.

Frankensteina?“

A mám proč. Hledat mě do salonu! Místo aby na mě čekala.

Frankensteina. Ovšem. Nikoli Otce poutníka. Řekl jsem:

98

99

„Taky se vám to zdá nemožné, Miriam?“

Do pondělí musím vědět, kdo zabil Louisu Smithovou. Ani

„Jedině že by měla třicet dioptrií. A ta McAllová ani nenosí

jednou za všechna leta své kariéry jsem nemusel odejít od roz-

brejle.“

dělaného případu.

Mlčky jsem se zadíval na O’Cuffyho fotku. Skutečně. Nebýt

Jenže já už mám po kariéře. Už jsem dostal zlaté hodinky.

puritánského rámu, byl by to obličej bez zapamatovatelných

Pouze hostuju.

rysů.

„Doktor povídal, že už sem přeléčenej,“ slyšel jsem bujarý hlas

„Máte číslo té tančírny, Miriam?“

mladého Bullocka, někdejší oběti otravy syrovými rybami. „Už

Miriam vytáhla z náprsní kapsy elektronický diář – padesát let

se nemůžu dočkat, až zas budu ve službě. Co ta Smithová? Ještě

mezi námi – vyťukala jméno a z obrazovky přečetla číslo. Zvedl

ji nemáš hotovou?“

jsem telefon a do toho, ve srovnání s jejím vybavením předpo-

„Ještě ne, ale neboj! Do pondělí bude ten gauner za katrem.“

topního přístroje jsem vyťukal číslo, které mi řekla. Ozval se na-

S tímhle lehkomyslným slibem a slovem vypůjčeným z Bul-

míchnutý hlas, ani se neohlásil:

lockova slovníku jsem zavěsil.

„Jo?“

„Fakt?“ zeptala se Miriam s obdivem.

„Pan Brandon?“

Vypůjčil jsem si zas její jednoslabičné slovo a oznámil jsem

„Ten tu dneska neni. Co chcete?“

jí, že teď jdeme za Bobbií McAllovou. Až uvidí Frankensteina,

Představil jsem se a muž s namíchnutým hlasem, majitel tan-

snad si vzpomene.

čírny, rovněž zabručel představení, Jesse Graustein, a zeptal se

znova a zdvořileji:

———

„Co byste chtěl?“

Pak mi potvrdil, že celý minulý týden hráli v jeho podniku

A já si v autě vzpomněl, že Miriam Mallowayová se cestou do

Winnipeg Bees. Včetně neděle. Jak se jmenoval jejich drummer,

Annina salonu zakecala s Fionou.

nevěděl. Znal pouze jméno agenta. Melwyn Douglas.

„O čem jste vlastně s Fionou mluvily, když jste se s ní, jak ří-

„Ještě něco,“ zarazil jsem ho, když chtěl už zřejmě zavěsit. „Ne-

káte, zakecala?“

měla ta kapela nějaké potíže s obsazením?“

„Vy si myslíte, že jsme jen tak klábosily, žejo, pane inspektore?“

„S obsazením? Jestli měla, je to jejich věc. Na ten kšeft měli

řekla docela přátelsky. „Ale náhodou já jsem ty klábosy vedla

smlouvu, vodehráli ho, víc mě nezajímá. Eště něco?“

cílevědomě tak, abych se něco dověděla o nájemníkách, co jste

Už nic. Poděkoval jsem mu a zavěsil. Telefon zazvonil, zvedl

je vyslýchali s Fredem.“

jsem znova sluchátko a uslyšel jsem radostný hlas mladého Bul-

„Opravdu?“

locka:

„Kozlowski to nebyl!“ pravila důrazně.

„Harolde? Tak už mi ulejvka končí! Teď tu bylo doktor a mám

„Proč to víte tak jistě?“

padáka!“

A tak mi pověděla, že se s Fionou od školních let neviděly, jak

Mladý Bullock si liboval v idiomatice.

jí bývalá spolužačka vylíčila své nepovedené manželství a co teď

„To znamená, že v pondělí se vracíš?“

dělá a jak jeden její nájemník se ji pokusil znásilnit…

„Chceš, abych začal zařezávat hned? Myslel jsem, že si ještě

„Kozlowski?“

přes víkend dáchnu.“

„Právě. Vlez za ní až do sprchy v koupelně a vrh se na ni jak

Moje pohostinské vystoupení tedy v pondělí skončí. A od

gorila, ale ona ho praštila plechovkou od spreje, že se svalil na

případu budu muset odejít, aniž jsem zjistil, kdo zamordoval tu

zem a ještě brnknul zátylkem o komodu. To bejvá klasický ne-

nešťastnou holku. Donutil jsem se k veselému tónu:

chtěný zabití, jak nás učili v akademii.“

„Dáchni si. Co kdyby sis přidal příští týden na doléčení?“

„Hlásila to?“

100

101

„Kdepak! Dostala strach, že je po něm, tak ho křísila, až ho

„Jenže, pane inspektore, já si teď nemůžu vybavit, jestli se mi

vzkřísila. Vona je děsně útlocitná, víte? Dobrá katolička. Pak mu

to stalo ve středu nebo ve čtvrtek. Anebo v úterý?“ zamyslila se.

ještě uvařila čaj a druhej den ho omluvila v práci.“

„Ne! To spíš ve středu. Anebo ve čtvrtek?“

Potvrdilo se mi podezření, že za Fioninou jistotou o vině Koz-

Zmlkla, koukla na mě bezradně.

lowskiho je něco osobního. Ale…

Usmál jsem se na ni, ale než jsem stačil říct něco chlácholi-

„Ale pifku na něj má. Proto vám ho tak vnucovala, pane in-

vého, Miriam pravila ostře:

spektore. Jenže jí nevěřte. Chce ho jen postrašit. Trochu se mu

„Prosím vás, víte aspoň, jestli to bylo určitě minulej tejden?“

pomstít…“

Bobbie na ni vrhla postrašený pohled.

„Snad by mu měla spíš odpustit, když je taková katolička?“

„To – to – snad jistě!“

„Inu, pane inspektore, my katolíci jsme taky jenom lidi…,“

„Snad a jistě nejde dohromady. Chápete?“ pravila opovržlivě

pravila filosoficky moje elévka.

Miriam.

Bobbie vystrašeně, ale energicky zakývala hlavou.

———

„To nejde. Máte pravdu. Myslím, že to určitě bylo minulej

tejden!“

Bobbie McAllová pracovala opět přes čas. Chytli jsme ji na od-

Abych jí pomohl, skočil jsem Miriam do výslechu:

chodu.

„Na sto procent?“

Ale vzpomněla si.

Laborantka na mě pohlédla vděčně. Zato Miriam ztuhla.

„Tenhle to určitě nebyl. Určitě ne. Co to, prosím vás, má kolem

„Na sto procent, pane inspektore!“ řekla Bobbie a neodpustila

obličeje, pane inspektore? Toho bych si zaručeně všimla! To není

si šlehnout okem po elévce.

možný si tohohle nevšimnout!“

Holky! Vzdychl jsem v duchu.

Bobbie se zamračila na fotografii a prudce zavrtěla hlavou – jak

Ale aspoň jedna jistota.

se vyjádřil O’Cuffy o Elvisi Presleym Prattovi – málem s odpo-

S velkým rozptylem.

rem.

S pocitem beznaděje jsem se zeptal:

———

„A byly jste určitě v Rock Kitchen? Nebyla to nějaká jiná tan-

čírna?“

„Nepůjdem ještě za tou Cormanovou?“ zeptala se na chodbě Miriam.

„Určitě ne, pane inspektore. Tohle vím jistě!“

Vypadalo to, že jsem ji namíchl, když jsem jí skočil do řeči, a ona

„A už jste si vzpomněla, který den minulý týden jste tam vlastně

nemohla svou oblíbenou roli zlé policajtky dohrát do konce.

šly tancovat?“

„Půjdeme. Ale ještě s jinou fotkou.“

„Kterej den?“

„Vy máte ještě jinou?“

Bobbie se jala počítat na prstech. Nevěděl jsem, co počítá.

„Ne toho bubeníka.“

„No vostuda!“ začervenala se. „Já vám teď nevím – ve čtvrtek

„Nechcete mi to říct?“

– nebo snad ve středu…“ Koukla na mě, uvědomil jsem si, že se

„Zatím ne. Musím si ještě něco ověřit s jednou přítelkyní.“

mimovolně mračím, a Bobbie mě honem ujistila:

„Přítelkyní, jo?“ pravila Miriam významně. „Myslíte tu kadeř-

„Buď ve čtvrtek, nebo ve středu! Docela jistě! Ráno jsem při-

nici od Hraběnky?“

šla pozdě do práce, a jak jsem spěchala, málem jsem sletěla ze

Odkud se tohle probůh dozvěděla?

schodů. Bydlím v druhým poschodí, tak chodím dolů pěšky.

„Vy ji znáte?“

Než bych se ráno dočkala vejtahu…“

„Byla jsem tam, když jste se jednou prořek, že tam chodí vaše

Zarazila se.

žena.“

102

103

Kdy mi proboha před tou holkou tohle ulítlo?

Kapitola jedenáctá,

„Doufám, že jste byla spokojená?“ Dal jsem si záležet na těžké

v níž Anka dává dvě a dvě

ironii.

„Moc,“ pravila Miriam. „Holičky si obvykle s mejma vlasama

dohromady

nevědí rady. Tahle…,“ usmála se, „… vaše přítelkyně je ve svým

oboru přeborník.“

V pátek odpoledne jsem s Isabelou kontrolovala stav kosmetic-

Holičky! To řekla schválně. Tak jsem se opět stáhl do málem

kých přípravků. Co nového objednat, co přiobjednat, co vyřa-

viktoriánsky škrobené upjatosti a řekl jsem:

dit jako prošlé, čeho ubývá nejvíc a s čím se plýtvá. Plýtvá se

„Pro dnešek už vás nepotřebuju.“

dost. Někdy si připadám jako socialistický podnik. Co je pod-

„A co mám dělat?“ Zelené oči zasvítily výsměšně.

nikové, jako by bylo zadarmo. Zejména voda a elektřina. A ty

„Promyslete si znova celý případ. Třeba vás něco užitečného

účty! Inventura k mému uklidnění potvrdila aspoň to, že oproti

napadne.“

dřívějšku se žádné voňavky ani šminky neztrácejí. Na Vánoce

„A vy si půjdete něco ověřit k přítelkyni?“

dostávají holky výslužku, každá košíček kosmetiky, čímž se jim

Smála se na mě už vyloženě drze. V té chvíli jsem ji nenávi-

snažím umenšit pokušení sem tam něco čmajznout. Holky musí

děl.

dobře vypadat, aby dělaly firmě reklamu, takže na nich nešetřím.

Ale ne. Je to mladá policajtka, mezi námi je půl století, její

Pořídila jsem jim slušivé pracovní oblečení, bleděmodré, zelen-

svět a můj svět – a hraběnka…

kavé, žlutavé, s emblémem firmy Countess. Jsme tu skoro jako

„Ano. Ke své dra

r hé přítelkyni, slečno Mallowayová!“ prohlásil

v nějakém sanatoriu. Kategorie s pěti hvězdičkami. Možná tro-

jsem pevně, odešel jsem k autu a nechal jsem Miriam stát na

chu snobárna, kterou však neodmítám. Chodit do salonu Coun-

chodníku.

tess je už pomalu status symbol, jako to za dávných časů bývalo

Ke své drahé přítelkyni hraběnce Anně Lomnické. Snad má

u nás doma. Kdo šil u Rosenbauma nebo u Podolské, byl třída.

pro mě něco zajímavého.

V Torontu se taky rozkřiklo, že jsem opravdová hraběnka, a na

V zrcátku jsem viděl, jak se zrzavá holka za mnou vyloženě

to se tady, v zemi pohledné královny, pořád letí. Česká klientela

zubí.

bude U hraběnky brzo v menšině.

Když jsme skončily s inventurou, sedla jsem si do křesla a roz-

hlédla se s uspokojením po saloně. Je to rozdíl proti té malé

zastrčené oficíně na Yongu, kde tohle všecko vzniklo. Co lid-

ských příběhů jsem za ta léta vyslechla. Mohla bych psát ro-

mány. Jeden, moc zajímavý, se mi právě odvíjí před očima. Jak

asi dopadne?

Zazvonil telefon:

„Promiň, Annie, že na tvůj vzkaz odpovídám tak pozdě. Na-

stala tu nějaká nová komplikace…“

„Nevadí, já jsem tady ažůr. Chceš přijít k nám?“

———

Na to, že čelil nějaké nové komplikaci, vypadal docela pohledně.

Prošedivělé vlasy, pěkný sestřih. Je to zvláštní, jak někteří chlapi

104

105

stárnou do krásy. Jako by jim příroda chtěla dát ještě jednu šanci.

nic takového nehrozilo. Takže nakonec se Connolly chtěl ještě

Dědeček Harold. Babička Anna. A kolem nás batolata našich

přesvědčit, jestli se může těšit na dceru, anebo jestli se bude

batolat.

muset spokojit se synem.“

Ale na čele se mu udělala vráska. Měl starosti.

Harold se usmál.

„Tak povídej!“ Když se usadil v ušáku, snad opravdu vzdychl.

„Vidím, že módní trendy ti neunikají,“ řekla jsem. „Aspoň ne

Definitivně starosti. Přistrčila jsem mu pod nos stoleček s kávou

v tomhle oboru. Porodník Connollyho ujistil, že bohužel bude

a s koňakem, sama jsem si sedla do křesla proti němu a nalila si

mít syna. Ale pan Connolly je hodný člověk a přímo ideální

skleničku. Přiťukli jsme si.

manžel. Taky je trošku přílišný optimista, protože do dětského

Zeptala jsem se:

pokoje už pořídil růžové tapety, a teď je honem musel vymě-

„Říká ti něco jméno Connolly?“

nit za bleděmodré. Ale Priscilla ho nepotřebovala konejšit ze

Pokrčil rameny.

zklamání. Narodil se kluk jako buk a od té doby se tu mluví

„V telefonním seznamu je jich několik stránek.“

jen o malém Lewiskovi, o pyšném Lewisovi, o dětských nedu-

„Tenhle Connolly je daňový poradce. Má velkou kancelář ve

zích, jimž Lewisek úspěšně čelí, až včera se v saloně objevila paní

Scarborough. A velkou klientelu. Jeho žena Priscilla ke mně

Phillippová s novou dcerou a Priscilla Connollyová mi zašep-

chodí každý čtvrtek na údržbu. Hezká, ještě mladá, tak šesta-

tala: ,Prosím vás, to jsem nevěděla: její manžel je Afričan?’ Ona

dvacet, sedmadvacet.“

paní Phillippová je tak bílá, že se ani na Floridě neopálí, a dcerka

„A co jako má být s tím Connollym?“

je černá, ale opravdu černá. Phillippovi totiž dlouho nemohli

„S ním ani ne. Ale ona ke mně chodí už asi dva roky, a já

mít děti, tak adoptovali nemluvně z Ugandy. Jsou prý štěstím

myslela, že o ní všecko vím. Pokaždé mluvila o manželovi, kam

bez sebe, černý dítě se má k světu – a teď poslouchej, Harolde!

spolu jezdí na dovolenou, jaký mají dům a bazén a saunu, co

Connollyová mi skočila do řeči: ,Tak o tom taky něco vím. Mys-

manžel rád jí a do jakých restaurací chodí a podobně, jak se

lím, jaké to je, když manželé ne a ne mít děti. Já jsem se poprvé

tak u kadeřnice povídá. Potom, loni v zimě, se mi svěřila, že

vdala v osmnácti, ale štěstím bez sebe jsem nebyla ani chvíli. Tři

je v očekávání, a manžela, restaurace, dům a bazén nahradilo

roky jsme se o to pokoušeli, pak mě manžel osobně vyšetřil, on

bejby v jejím lůně. Manžel Lewis se ukázal jako mimořádně sta-

je gynekolog, dost uznávaný, a potom mě začal honit po kapaci-

rostlivý budoucí otec. Nejdřív mu doktoři museli zjistit, jestli je

tách v New Yorku, v Chicagu, dokonce až do Hollywoodu jsem

dítě zdravé, jestli mu nehrozí nějaká vrozená vada – a kdybys je

musela letět za nějakým Japoncem. Z našeho manželství zbylo

viděl, Connollyová jako Marilyn Monroe, Connolly jako Brad

jen chození po lékařských celebritách, úplně jsme se s mužem

Pitt, párek ukázkového zdraví…“

odcizili, a nakonec, jak jinak – rozvod. Rok nato jsem se znovu

„Znal jsem takové a taky jsem znal některé jejich děti. Ukázkové

vdala a vidíte, dneska mám už skoro dvouletého syna.‘“

zdraví po rodičích nezdědily,“ poznamenal ponuře Harold.

Tady jsem udělala dramatickou pauzu. Po ní jsem řekla:

„Já taky vím o několika podobných případech. Jenže pak si

„A teď hádej, Harolde, kdo byl ten její první manžel, co ji honil

Connolly vzpomněl, že nějaké jeho vzdálené sestřenici se naro-

za gynekologama až do Tramtárie?“

dilo děťátko postižené spinou bifidou…“

Viděla jsem, že mu svítá, a tak jsem nečekala, až uhodne.

„Čím?“ přerušil mě Harold už ne skepticky.

„No ano. Doktor McIntire! Primář v Bon Coeur.“

„Dítě je od pasu dolů ochrnuté a navíc neovládá přirozené tě-

Zatvářila jsem se vítězně a hleděla jsem na Harolda. Zamračil

lesné funkce. Hrůza.“

se, ale to proto, že se zamyslel. Tak jsem mu pomohla.

Kývl:

„Podle Priscilly Connollyové je McIntire sice vyhlášený gy-

„Chudáci rodiče!“

nekolog, ale taky strašnej mačo. Svou ženu považoval jen za

„A chudák dítě. Ale u Connollyů to dopadlo dobře. Děťátku

nástroj na udržení rodu. Žádala ho, aby se dal vyšetřit taky on.

106

107

To rezolutně odmítl, prohlásil, že on je normální chlap, a když

Tony mi vysvětlil, že zmíněný kardinál se ze všech sil snaží do-

se nedala odbýt a naléhala, tvrdil, že už se vyšetřil sám. Há-

kázat, že žádný ze zázraků potřebných k svatořečení se neudál.

dali se, byla s ním čím dál nešťastnější. Ona byla vinna! Jako je

Proto má oficiální titul Ďáblův advokát. Advocatus diaboli.

podle takových superchlapů ženská vždycky! No a vidíš. Rok

„Podle toho, cos mi vyprávěla o rozhovorech s Helenou, byl

po rozvodu si vzala toho daňovýho magnáta a najednou byla

její postoj vůči manželství čistě utilitární,“ začal můj advocatus

v tom.“

diaboli. Ale nějak zamyšleně.

Triumfálně jsem pohlédla na Harolda. Zareagoval nějak za-

„To byl. Rozhodně podle toho, co mi jednou řekla úplně na

myšleně.

rovinu. ,Do Čech se nevrátím, leda na návštěvu. A tady se vdám

„To se může stát,“ řekl. „Jedna moje sestřenice taky ne a ne mít

za pracháče!‘ A lapla McIntira.“

dítě. Rozhodli se s manželem k adopci, a sotva jim v agentuře

„Takže v jejím případě žádný důvod ke stresům nebyl…,“ usou-

přiklepli pihatého Irčánka, sestřenka otěhotněla. Gynekolog

dil zamyšleně. „Byla to dobře promyšlená povinná manželská

tvrdí, že neschopnost otěhotnět byla psychologická záležitost.

láska, která s otěhotněním počítala, dokonce s ním kalkulovala.

Toužila po dítěti, ale byla v nepřetržité tenzi, a když se konečně

Dítě pro ni byl jen nástroj, jak se udržet v bavlnce.“

stala matkou, byť jen adoptivní, spadl jí kámen ze srdce, uvol-

nila se a byla, jak říkáš ty, Annie, v tom. Tohle může být případ

———

Connollyové. Říkala jsi, že byla s McIntirem nešťastná, v neu-

stálém napětí, po rozvodu napětí pominulo, a všechno šlo jak

Přemýšlela jsem. Opravdu si ta dvě početí a předtím tu neplod-

po másle.“

nost vysvětluje Harold jednoduše stresem? Najednou se mi to

Budu snad muset zrevidovat příběh, který se mi odvíjel

nezdálo. Harold přece taky má zatraceně malý sklon k psycho-

v hlavě? Třeba má Harold pravdu.

logizování.

A třeba nemá. Já na tuhle americkou psychologii moc nedám.

Pohlédla jsem na něj. Dobře promyšlená láska?

A najednou, logicky, mi přišla na mysl jiná zákaznice a byla jsem

„Myslím, že ne, Harolde,“ řekla jsem tiše. „Spíš šlo o strašně

zvědavá, s jakou psychoanalýzou Harold vyrukuje teď.

zlomené srdce. Ano, jako mladičká holka s leckým. Jenže

„A že McIntirovým už taky Pánbůh požehnal, Harolde, to

v průběhu tý teenagerský parforsní honby se šíleně zabouchla.

víš?“

To vím od nebožky Louisy. A zrovna do katolíka a ženatého

Jenom pokrčil rameny.

a s třemi dětmi! Jak se tomu říká anglicky? Clintonův zá-

„Já to věděla. Byla jsem dokonce na party pro to miminko.

kon?“

Ale Priscilla mi to tenkrát řekla jako novinku. Jednou přišla na

„Murphyho zákon,“ opravil mě Harold. „Podle psychologů je

údržbu a povídá: Co byste tomu řekla, paní Lomnická! Moje

láska stavem chemického blázince v organismu.“

následkyně je s McIntirem teprve rok a půl, a už chodí v šatech

Stav chemického blázince v organismu?

z toho nóbl závodu pro nastávající matky v Yorkvillu! Se mnou

Dávná vzpomínka, strašně dávná. Seděla jsem v noci na scho-

se mu to nepovedlo ani za pět let, s Helenou cobydup.“

dech před naším domem na Sackville Street a v ložnici v domě

A vítězně jsem mu pohlédla do očí.

ležela mrtvá kamarádka z Prahy, přímo klinický případ toho che-

Zachoval se jako ten kardinál při procesech svatořečení. Vzpo-

mického blázince. A před schody tenkrát zastavilo auto a z něho

mněla jsem si, jak když z blahoslavené Anežky České udělal pol-

vyskočil detektiv. Inspektor Královské kanadské jízdní policie

ský papež světici, Tony poznamenal:

Harold Sinclair.

„Před tou vzornou kandidátkou byl bez argumentů. Takže ďá-

Najednou inspektor tiše, pro sebe, řekl:

bel prohrál na celé čáře.“

„Láska je divná čarodějka.“

„Jak to myslíš: ďábel prohrál?“

Vida! Pamatuje si moje pořekadla.

108

109

Už je to dávno, pradávno. I my jsme měli namále, Harolde.

Kapitola dvanáctá,

Jenže na ten všemocný chemický blázinec v organismu moc ne-

v níž skládačka začíná dávat smysl

věřím. Spíš na divnou čarodějku. Ale její kouzla jsme zvládli.

Kdybychom nezvládli, kdoví jestli bychom dnes byli kamarádi.

Ráno, snad poprvé od chvíle, co jsem převzal tu vraždu v Allan

———

Street, jsem vstal v ucházející náladě. Díly skládačky do sebe

začínaly zapadat. Jméno, které mi hraběnka spellovala ve své

Dolila jsem koňak. Podívala jsem se z okna. Venku už byla noc.

mateřštině, jako by nad případem sklenulo most.

Na nebi svítil měsíc, ale táhly přes něj mraky. Asi bude pršet.

Scházelo hypotézu zpevnit tvrdými fakty.

Harold dopil svou skleničku a zvedl se k odchodu. Vypadal

Zazvonil telefon. Zvedl jsem ho, ve sluchátku lákavý hlásek

najednou spokojeně a nějak divně svěží.

mé elévky, a protože jsem měl tu ucházející náladu, zapomněl

„Kde je vlastně Tony?“ zeptal se.

jsem na dívčinu včerejší drzou ironii.

„Jel na přednášku do Windsoru. Vrátí se až zítra.“

„Já dneska nepřijdu, pane inspektore. Je mi líto.“

Harold kývl, vykročil a ve dveřích se zastavil, sáhl do náprsní

Lekl jsem se.

kapsy, obrátil se a podal mi fotografii. Byl na ní statný muž

„Proboha! Vás taky dostihla ta – ale vždyť vy jste jedla

s vlasy do tmavoblond.

ústřice?“

„Jmenuje se Gregory,“ řekl.

„To ne. Po týhle stránce je mi dobře. Ale mám ženskej den.“

„Ale kdo to je?“

„Cože?“

„Dr. Zmola. Gregory Zmola.“

„Mě to vždycky strašně sklátí. Vod rána – no je mi v jednom

„Zmola?“

kuse zle…“

„Ano. Gregory Zmola.“

Jestli tou náladou, nevím, ale zažil jsem pocit málem otcov-

Je tohle příčina jeho starostí?

ství: Miriamky mi začalo být líto.

„Můžeš mi to hláskovat?“

„Tak to zůstaňte doma. Uvařte si čaj…“

„G,“ pravil Harold a já ho přerušila:

„Já budu přemejšlet,“ řekla. „A tamto mě nikdy nebere dýl než

„Nene! Já myslím příjmení.“

den. Zejtra jsem fit a ráno mě máte ve službě!“

„S-M-O-L-A, Gregory.“

Přemejšlet? O čem taková holka doma přemejšlí? Zeptal jsem se:

„Řehoř Smola,“ pravila jsem zamyšleně.

„Budete přemejšlet?“

„Jak? Žehož?“

„Budu. Včera jste mi dal rozkaz, že si mám promyslet znova ce-

„Ř jako v ,trip‘, jenže spíš jako ,třip‘.“

lej případ. Mám na to až do zejtřka, tak mě asi něco napadne.“

„Trip,“ opakoval. „Tak teď mi to hláskuj ty, Ann!“

Vyloženě otcovský pocit.

„R s háčkem – E – H – O – R s háčkem.“

„Radši si pořádně odpočiňte, Miriam. A zítra na shledanou…,“

„R s háčkem…,“ pravil Harold spokojeně a najednou se vyjas-

zarazil jsem se. „A když vám bude dobře, přijďte, ale až odpo-

nil a zazářil jak večernice.

ledne. Dopoledne…,“ zaváhal jsem, protože jsem měl smluve-

nou schůzku u Prince Edwarda s hraběnkou, „dopoledne něco

mám.“

Miriam si dobře povšimla mého zaváhání.

„Aha, něco máte!“ řekla a zaznělo to zas ironicky. O schůzce

s hraběnkou přece ale určitě nevěděla. Její mozek prostě pracuje

tímhle způsobem. Ženský den!

110

111

Najednou vyjekla, že jsem se lekl.

„Cantville. Chcete něco?“

„Ježiš! Nezlobte se! Já na to zapomněla jak na smrt! Jak jsem

Moc ochotně to neznělo.

na vás včera čekala, volala vaše paní. Z Georgie!“

„Jenom jestli víte, kde je zaměstnaná paní Cormanová z tře-

tího poschodí.“

———

„To náhodou vim. Ve Zprostředkovatelně práce na Brewery

Street. Eště něco? Musim letět na Chestnut Street. Někomu se

V autě mnou zmítal vztek a výčitky svědomí. Nejdřív mě na-

tam posral hajzl.“

padlo, že telefonní vzkaz od Moniky je další dobře načasovaná

V autě jsem uvažoval o antropomorfičnosti lidového slovníku.

zrzčina ironie. Ale Moničin telefonát si přece nemohla vymyslet.

To bych si snadno ověřil. A já Monice slíbil, že jí zavolám, a za-

———

pomněl jsem na to.

Musím jí zavolat, jen co se vrátím do kanceláře.

Zprostředkovatelna práce byla moderní škatule beze všech

Ujížděl jsem na Allan Street, pomalu jsem se uklidňoval a při-

ozdob, jaké se v Torontě stavěly v šedesátých letech, v raných

nutil jsem se myslet na případ. Nálada se mi pomalu vracela.

dobách blahobytu. Lidé ospale sedící ve velké čekárně v sed-

Je to přece jenom mladá holka. Hlavu má plnou mé přítelkyně,

mém poschodí, kam mě poslal úředník ve foyeru, by žádné

kterou si v duchu dává do uvozovek, místo aby – aby, zatraceně,

ozdoby stejně neocenili. Obvyklá směsice takzvaných etniků,

plnila můj rozkaz.

to jest čerstvých imigrantů, většinou ještě ustrojených podle

Nálada se zotavovala. Na vedlejším sedadle leželo Fionino

nějaké vzdálené módy nebo náboženského příkazu. Míň znát

album, do něho jsem založil portrét ze studia Images. To by

to bylo u mužů, vesměs v hodně opotřebovaných džínsech.

měl být jeden z faktů, v nichž se most ukotví. Pocit, že se pravda

Mladé Pákistánky představovaly kompromis mezi odlehlým

začíná rýsovat, mi náladu prudce zvýšil, ulice mizely před očima

náboženstvím, naznačeným hlavou zabalenou v šátku až po oči,

a místo řady domů, zlátnoucích v zapadajícím slunci, jsem vi-

a statutem Nových Kanaďanů, to jest džínsami podobně opo-

děl zlaté vlasy krásky mezi kýči, pak hraběnčino umělecké dílo.

třebovanými, jaké na sobě měli jejich partneři. Vedle černoši,

I zrzku, o níž jsem si nebyl jist, jestli ji mám rád, nebo je mi pro-

v Ontariu ozvláštnění hlasitou francouzskou hádkou, patrně

tivná. Hraběnku, divnou čarodějku. Domina, vzorečky děrných

uprchlíci z Haiti. Drobné ženušky snad z Filipín, snad z Ma-

štítků, Bb, MM, R, H, nad nimiž jsem bezvýsledně strávil tolik

lajska, možná z Číny nebo z Vietnamu. Moje bělošské oči to

času, jenže teď snad konečně, konečně…

nedokázaly rozeznat. Skupinka dělníků mluvících rusky – nebo

Zastavil jsem před domem, kde se to stalo.

ukrajinsky? Portugalské uklízečky s objemnými taškami. Skoro

kompletní reprezentace Nového kanadského národa. Sem tam

———

nějaký starší muž, podle byrokratické terminologie kavkazské

rasy, jenž s věkem ztratil kvalifikaci a s ní i job. Kanaďan.

S albem pod paží jsem vyjel výtahem do třetího poschodí, zazvonil

Na průčelní stěně za řadami čekatelů visela veliká reprodukce

u dveří s cedulkou Cedric a Deborah Cormanovi a čekal jsem. Za-

chmurné a větrné, ale smutně krásné kanadské krajiny. Prošel

zvonil jsem podruhé, potřetí. Nic. Obrátil jsem se a jel jsem dolů.

jsem kolem obrazu a vedlejšími dveřmi do jiné místnosti, kde se

Hlavním vchodem právě spěchal domovník, ověšený kože-

kanadská reprezentace změnila, zúžila. U počítačů tam seděly

nými brašnami s nástroji opravářského řemesla. U pasu se mu

elegantně oblečené ženy s pěstěnými účesy a prsty s pestroba-

houpal veliký svazek klíčů.

revnými nehty klapaly do kláves. Po jisté době takového úsilí jim

„Promiňte na okamžik, pane…,“ uvědomil jsem si, že jméno

na obrazovce vyskočil údaj o možném zaměstnání pro nějakého

neznám.

ospalého žadatele v džínsech.

112

113

Paní Cormanovou jsem spatřil hned. Seděla ve třetí řadě na

Řekl jsem:

kraji, dívala se soustředěně na obrazovku, ale když jsem se při-

„Odhadla jste ji přesně. Nechcete k nám? Byl by z vás asi

blížil, všimla si mě, ve tvářích se jí okamžitě udělaly dolíčky a ra-

dobrý detektiv!“

dostně zvolala:

Rozesmála se na celé kolo, a když nával veselí zvládla, řekla:

„Pane inspektore! Co mi nesete?“

„Manžel by mi to nedovolil!“

Jestli měla radost, nebo se jen řídila vžitým, leč z módy vy-

„Myslíte? Proč?“

cházejícím heslem Vždy s úsměvem, těžko říct. Vypadalo to do-

„Byla bych celej den mezi samejma chlapama jako – jako jste

konale.

vy!“

„Tohle vám nesu, paní Cormanová.“ Položil jsem na odkládací

Patrně si nemohla honem vzpomenout na nějaký konkrétní

plošinku vedle počítače Fionino album a vytáhl jsem z něho fo-

příklad nebezpečného mužství, tak uvedla ten, který tu byl, ať

toportrét z ateliéru Images.

už byl, jaký byl.

„Jejej!“ vykřikla paní Cormanová. „No to je přeci ten pán, co

„V Oddělení vražd máme už dvě ženy,“ usmál jsem se. „Tři

jsem ho několikrát viděla jet do čtvrtýho poschodí! Hezkej člo-

– jedna je na mateřské dovolené. Ale na téhle fotografii mě zajímá

věk! A urostlej! Akorát mu moc nepadlo sako. Trochu se do něj

ten pán, ne ta zanedbaná krasavice.“

spravil.“

„Pán?“ Svraštila čelo, dolíčky zmizely. Po chvilce se zas ob-

První tvrdý fakt, pomyslel jsem si a řekl jsem:

jevily. „Ale vždyť toho taky znám! To je přece ten prcek, co jel

„Výborně, paní Cormanová! Pomohla jste mi.“ Pak jsem Fio-

do čtvrtýho patra ten den –,“ pohlédla na mě zděšeně, „co tam

nino album otevřel a ukázal jí muže s knírkem, toho pána se zá-

zavraždili sousedku starý paní Mortonový…“

znamem v trestním rejstříku, Jima Kozlowského. Deborah Cor-

manová si fotografii pečlivě prohlížela: najednou se mě zmocnily

———

pochyby, jestli jsem posledně měl tak chválit její postřeh, pro-

tože teď se možná bude snažit trochu příliš úsilovně.

Paní Mortonovou jsem zastihl v kolečkové židli, jezdila sem tam

Zkoumala fotku dlouho, poctivost zvítězila.

po chodbě před svým bytem. Pozdravil jsem ji:

Zavrtěla hlavou:

„Dobrý den. Obdivuju vás, s jakou vervou se tu proháníte!

„Toho neznám, pane inspektore. U nás v domě jsem ho nikdy

Abyste si neublížila!“

neviděla. Neříkám, že tam nebyl nebo i nebydlí,“ pravila rychle,

„Taky byste se proháněl s vervou, dybyste pro svý zdraví ne-

„ale já ho neviděla. Víte, jak to je. Nájemníci se moc neznaj, ne-

moh dělat nic jinýho než drandit v týhle pitomý trojkolce! A vo

navštěvujou se. Já akorát občas zajdu k starý paní Mortonový,

mě se nebojte! Mám balanc.“

když…“

Zastavila povoz a já jí ukázal fotku dr. Smoly bez brejliček.

„… uvaříte něco dobrýho. Já vím, máte soucit s osamělými

Zamhouřila oči, ale zavrtěla hlavou. Stejně tak nad fotkou Mur-

starými lidmi, paní Cormanová,“ řekl jsem. „A teď si pozorně

phyho a Fiony. Jenom nad obrázkem Fiony s Kozlowským se

prohlídněte tohohle pána!“

zamyslela.

Otevřel jsem Fionino album na stránce s fotografií rozesmáté

„Tenhle by to snad moh bejt,“ pravila nejistě. „Jenomže

Fiony a rozcuchané Fiony, držící se v podpaží s naprosto neroze-

těžko.“

smátým Ireneem Murphym. Barako Okada zatím nestihl pořídit

„Proč těžko?“

nové snímečky.

„To víte, zrak už nemám vostříží. To bejvalo. Ale ten knírek, to

„Hezká holka,“ pravila paní Cormanová. „Takový vlasy bych

má bejt, jako ho měl Gable? To sem vám minule řekla? Vidíte!

chtěla mít. Ale ona si jich moc neváží. Nemyla si je možná mě-

Protože dneska mi připadá spíš jako…“

síc!“

Chvilku jsem počkal, potom:

114

115

„Jako kdo?“

sukni a bělostnou blůzičku s načechranými rukávy. „A to ještě

„Ale ne. Takovej snad Hitler nenosil. Nebo nosil? Dyž já mám

není všecko. Mám teď šatiček plnou skříň.“

voči vopravdu na draka.“

„Vypadáte jako filmová hvězda.“

Zamračila se a zmlkla.

„Nelichoťte mi, pane inspektor. Na to si stačim sama. Můžu

„Tak zlé to není, paní Mortonová. A děkuji vám.“ Měl jsem se

pro vás eště něco udělat?“

k odchodu.

Podal jsem jí fotoalbum.

„Počkejte, pane inspektor!“

„Už jste udělala dost. Děkuji vám. Jste zlato.“

Otočil jsem se.

„Jo. Kočičí,“ pravila Fiona.

„Jak vo tom přemejšlim – já teda vidim asi jako krtek na slunci,

Políbil jsem ji na tvář a v dobré náladě, v jaké jsem už dlouho

to je pravda, ale jak ste povídal, tak zlý to se mnou zas neni. Já

nebyl, jsem odjel do Bon Coeur.

sem jako holka byla do Clarka Gabla udělaná. Jedinej jeho film

sem nevynechala! Co nevynechala! Na každej sem šla nejmíň

———

třikrát! I víckrát. Na Jih proti Severu vosumkrát! A dyž se dívám

na ty vaše fotky…“

V laboratoři pracovala Bobbie McAllová pořád sama. Přísným

Zavrtěla hlavou, umlkla. Chvíli jsem ji nechal, ať vzpomíná,

sítem dr. McIntira propadly zřejmě dosud všechny kandidátky

až si vzpomene. Potom jsem se tiše zeptal:

jeho soukromého pododdělení.

„Co vidíte, paní Mortonová?“

„Pořád nevíte, co znamenají ty zkratky, Bobbie?“ zeptal jsem se.

Škubla sebou, jako bych ji vytrhl z hluboké meditace.

„Myslíte na listech z Louisiny kartotéky?“

„Co? No ten knírek! Ten chlap, co tu byl, ten takovej měl! Ne

„Ano. H, R, Bb, NN?“

jako tenhle,“ ukázala na Kozlowského. „Tamten měl vopravdo-

Zavrtěla hlavou.

vej knírek! Jako Clark Gable!“

„To se budete muset zeptat, až pan primář McIntire některou

A jako by se omlouvala:

veme na milost.“ Pohodila hlavou směrem vzhůru, kde měl kan-

„Jedině že k němu měl pejzy. Ty Gable nenosil!“

celář hlavní lékař toho milosrdného špitálu a v ní patrně na po-

Skutečně? Zavzpomínal jsem, kolikrát a kde jsem krasavce ze

títku další znalkyni tajemství DNA.

Sunset Boulevardu viděl.

„Můžu si ty listy vypůjčit? Ukážu je specialistovi u nás.“

„Kromě, samo sebou, historickejch filmů ze starejch dob,“ pra-

„Na policii?“

vila paní Mortonová.

„V naší forenzní laboratoři.“

„Klidně,“ pravila Bobbie. „A řeknete mi pak, co ste se dově-

———

děl?“

„To víte že ano, Bobbie.“

V přízemí v Riverside Studios jsem našel Fionu, jak pucuje velké

Přistoupil jsem k Louisině opuštěné kartotéce, vytáhl jsem z ní

zrcadlo, které pověsila přes tabuli s informacemi pro nájemníky.

ty čtyři listy a strčil je do obálky, kterých měla Louise zásobu v šup-

Neviděla mě, zaujata tím, co se nořilo z mlhy zrcadla. Počkal

líku.

jsem a Fiona se zálibně zakoukala do matné plochy zašlého skla.

Po delší době vzdychla a otočila se, aby se prohlédla i zezadu,

———

všimla si mě, zrozpačitěla a pravila:

„Žeru sama sebe, pane inspektor. Nedivte se. Ta vaše známá

Dr. Smola seděl ve své kanceláři, něco četl, na nose poloviční

nebo přítelkyně je ale tip top! Já už zapomněla, jak můžu taky

brejličky. Přes ně se na mě nyní podíval, sundal si je z nosu a str-

vypadat! Podívejte, co mi dala.“ Natřásla si pěknou skládanou

čil je do náprsní kapsy bílého pláště.

116

117

„Můžu na chvíli?“ zeptal jsem se.

Zase nic.

Pokynul mi na křeslo před psacím stolem, posadil jsem se.

„A vy jste na Allan Street chodíval ve tři.“

Snad to je hezký člověk. V tom jsem se nikdy nevyznal a k po-

Nic. Zhluboka se nadýchl. Byl to inteligentní člověk, pomys-

souzení jsem používal elévku Miriam, před ní Shirley, která se

lil si, že mám jeho příchody a patrně i odchody přesně zjištěné.

po čtvrtém dítěti rozhodla dělat šámuse.

A že Louisinu nepřítomnost v pracovní době si mohu zjistit,

Snad to byl teda hezký muž. Mně se zdál v obličeji příliš ma-

kdyby se rozhodl hrát na tuhle strunu. Nadýchl se, řekl:

sitý, málem odulý. Poznamenala ho milostná krize? Nebo kato-

„O. K. Nechodil jsem tam za Louisou. Půjčovala mi někdy na

lické svědomí?

odpoledne byt.“

Možná chlast.

„Kdo tam chodil za vámi, neprozradíte?“

„Pane doktore Zmolo,“ pravil jsem pomalu. „Chodíte ještě po-

Zavrtěl hlavou.

řád na Allan Street?“

„Ani u soudu? Pod přísahou?“

Vytáhl obočí, ale pigmentem prosákla krev, kůže se zbarvila

„Víte, že za Louisou jsem tam nechodil.“

do růžova.

Pohlédl mi zpříma do očí. Měl v nich smutek, nějaké provinění.

„Allan…?“

Ale ne vraždu.

„Street. Allan Street. Tam, co zavraždili vaši laborantku Louisu

„Vy jste ženatý? Máte děti?“

Smithovou.“

Svěsil hlavu.

„Ach tak,“ pravil jako v románě. „Už jsem tam – nebyl jsem

„Byl jsem ženatý – a před Bohem pořád jsem. Ale rozvedl jsem

tam – už dávno…“

se s manželkou u civilních úřadů.“

Pozoroval jsem prohlubující se dermatologický jev na masité

„A děti?“

tváři.

„Zůstaly s manželkou.“

„Chodil jste tam za Louisou?“

Hlavu nechal svěšenou, i tak z něho vyzařoval smutek. Ty oči

Mlčel. Byl příliš inteligentní, aby zbrkle zatloukal.

jsem si zapamatoval. Oči muže, který jednomu člověku zasadil

„Byl jsem za ní – snad jednou – dvakrát…“

ránu do srdce, aby s jiným člověkem byl šťastný.

„Byla to vaše milenka?“

Jenže s tím člověkem nemohl být ani ženatý.

„Jak vás to napadlo, pane – inspektore!“

„Pitvou se zjistilo, že byla těhotná.“

———

Dermatologie ho zrazovala, ale věděl jsem, že v jiném směru,

než naznačovalo Louisino minibejby. Lousin homunculus. Fe-

Opět jsem zastavil před vilou v Rosedale, za jejímiž neprůhled-

tus. Ten živý předmět, o němž se odborníci pořád ještě nedo-

nými okny, kulatými puklicemi zalitými olovem v krásně zele-

hodli, jestli je to člověk, nebo ne.

ném břečťanu, rozsvítili. Černý lokaj mě opět zavedl do pokoje

„Byl jsem u ní párkrát na drink. Jsme – byli jsme, jak asi víte

s likérníkem a s ukázkovými kýči ve zlatých rámech, opět jsem

– krajané.“

pohlédl do pomněnkových očí platinové krásky.

Přikývl jsem.

„Ty peníze, paní McIntirová, to nebyla půjčka, že ne?“

„Chodíval jste tam odpoledne, kdy Louisa musela být v labo-

„O čem mluvíte, pane inspektore?“ pravila líně. Přemýšlela, co

ratoři. Vás jako hosta pracovní doba patrně neváže do té míry

mi říct.

jako řadovou laborantku.“

„Peníze, které jste dala Louise Smithové ze svého soukromého

Na to nepoznamenal nic.

konta na chirurgickou opravu nosu.“

„Domů se Louise sotvakdy dostala před šestou. Pracovní doba

Mlčela, hleděla mi přes rameno. Kam, jsem nevěděl.

jí končila v pět.“

„Za tu sumu, paní McIntirová, by dobrý chirurg vyrobil nos

118

119

hodný filmové hvězdy. V Kanadě stojí taková operace osm až

„Murphyho vyloučit nelze. Jenomže,“ Clairman se zajíkl smí-

deset tisíc dolarů, a vy jste jí půjčila dvacet.“

chem, „že šťastný otec je Murphy, nelze ani potvrdit. Budete

Mlčela.

– hehe – muset vypátrat, komu všemu nebožka dala!“

„Louisa přenechávala na odpoledne byt dr. Smolovi a ten se

Clairmanova rozjařenost byla trochu moc i pro můj cynismus.

tam scházel s nějakou dámou.“

Pokračoval:

To s ní maličko trhlo. Mlčela, pak jsem opět uviděl po-

„Pak těm šťastným odeberem vzorky, vyloučíme ty, co půjdou

mněnky.

vyloučit, a ten, co vyloučit nepůjde, bude ten nejšťastnější! He-

„Máte pravdu, pane inspektore. Nebyla to půjčka. Slíbil jste mi

hehe! Nebo nejnešťastnější! Jedním slovem tatínek!“

posledně, že se to můj manžel nedozví. Pořád ten slib platí?“

Musel jsem počkat, až Clairmana přejdou křeče smíchu, a pak

„Pokud nezasáhne soud,“ řekl jsem. „Zatím nevidím důvod,

jsem mu chladně oznámil:

proč by měl zasahovat.“

„Mám pro vás další práci.“

„Teď, když je Louisa mrtvá,“ pravila kráska pomalu, „žádný

„Skvělý!“

důvod už neexistuje.“

„Tady to,“ položil jsem před něho na stůl první list z Louisiny

Pokusil jsem se opět spatřit pomněnky, nezdařilo se mi to.

kartotéky, „je označeno MM. Tohle je pod šifrou Bb, tady to je

„Ona vás vydírala. Mám pravdu?“

H a tohle R.“ Ušklíbl jsem se. „R jako Gregory.“

Přikývla.

„Snad G?“ Hehehe.

„Tajně vzala všem vzorky DNA. Řekla mi, ať si to rozmyslím.

„Ne. R jako Žehož. To Bb je zřejmě bejby. Pokuste se zjistit,

Buď – anebo. Buď bylo těch dvacet tisíc.“

jestli tohle bejby má tady v tom,“ ukázal jsem na ostatní Loui-

Anebo…

siny listy, „tatínka nebo maminku. Ale kdybyste si mohl pospíšit,

Vstal jsem, poděkoval jsem paní McIntirové a zanechal jsem

doktore. Dost to spěchá. Přesně řečeno: Spěchá to moc!“

ji mezi kýči a likérníkem. Víc už jsem od ní nepotřeboval. Ujistil

Zanechal jsem ho ve výborné náladě. I mně se nálada neustále

jsem ji, že slib platí, odešel jsem z jejího krásného domu, kde

lepšila a odjel jsem za otcem dítěte.

štěstí zřejmě doma nebylo, a odjel jsem večerním Torontem do

kanceláře.

———

Druhý tvrdý fakt.

Murphy, pořád stejně zakaboněný, seděl přede mnou na židli ve

———

svém bezmála uklizeném pokoji. Na mě vybylo místo jenom na

pelesti postele. Murphy kouřil, zapaloval si druhou cigaretu od

Vyťukal jsem číslo laboratoře.

špačka první, prostředník a ukazovák měl zbarvené do odstínu

Chvíli nic, nato zařehtání.

khaki.

„Laboratoř!“

„Nevim, proč ste tady,“ odsekl na mou otázku. „Už prve sem

Přinutil jsem se ke klidu.

vám řek všecko, co vim.“

„Pracujete přesčas, doktore.“

„Možná ano, možná ne. Mě dnes zajímá jedna věc, o které

Hehe!

prý nevíte. A prý jste o ní nevěděl ani při prvním výslechu.

„Workoholismus, inspektore!“

Jestli ovšem lžete, a víte, o čem mluvím, máte perfektní motiv

Rozběhl jsem se do laboratoře.

k vraždě.“

Ale nejdřív jsem z náprsní kapsy vytáhl Louisina domina.

„Bych rád věděl, vo čom mluvíte!“

Zatím jsem mu to neprozradil. Pokračoval jsem:

———

„Taky vám nikdo není schopen potvrdit alibi.“

120

121

„To je ta věc?“

„Voni ji pitvali!“ pravil zoufalým polohlasem. Pak mlčel. Po

„Ne. Ale vypovídal jste, že večer v den vraždy jste u Louisy

chvíli jsem pokračoval:

Smithové nebyl. Spolehlivá svědkyně vás viděla večer v den

„Vypověděl jste, že večer v den vraždy jste u Louisy nebyl. My

vraždy jet výtahem do čtvrtého poschodí.“

máme svědky, kteří vás v té době viděli na chodbě před Louisi-

„To řiká vona. Já řikám, že měla vlčí mlhu.“

ným bytem. Na záznamníku jsme našli váš hlas a říkáte tam, že

„Nebyla sama,“ zavrtěl jsem hlavou, ačkoliv byla. „A vy jste mi

za Louisou půjdete.“

jako alibi uvedl, že jste se sám doma opíjel. Čtete detektivky?“

„Pak sem si to rozmyslel!“

„Někdy. Moc ne.“

„A ožral jste se.“

„Ale že ,sám doma‘ není žádné alibi, to víte?“

„Jo. Vožral.“

„Nemůžu si pomoct. By

B l sem sám doma a vožral sem se!“

„Povím vám proč. Protože Louisa byla těhotná.“

„Proč?“

Šok. Nepředstíraný úžas v očích se pomalu proměňoval v ne-

„Pohádali sme se.“

návist.

„Proč?“

„Já ho zabiju!“

„Už nevim. Co Louisu někdo vodkrouh, myslim jen na ní. Už

„Koho?“

si ani nedovedu představit, že bysme se někdy hádali.“

„Co ji křís! S kym – s kym mi nasazovala parohy!“

Nedíval se mi do očí. Od druhé cigarety si zapálil třetí. Špačka

Murphy vyskočil ze židle a zaťal pěsti.

hodil na zem.

„Klid, pane Murphy,“ řekl jsem. „Nikdo vám parohy nenasa-

Mohlo být pro tohohle chudáka Louisino těhotenství podně-

zoval.“ A opět jsem zalhal, nebo možná řekl pravdu. Zatím jsem

tem k vraždě?

o tom s Clairmanem nemluvil: „Rozbor DNA prokázal, že dítě

Připadalo mi to jako nesmysl. Mnohem spíš by měl radost.

bylo vaše.“

Řekl jsem:

„Co?“

„Nehádali jste se snad kvůli tomu, co vám Louisa ten den svě-

Záchvaty protichůdných nálad ho přemohly. Řekl nechápavě:

řila?“

„Moje?“

Poprvé se mi podíval do očí a v nich jsem přečetl nehraný

„Nehádali jste se právě kvůli tomuhle?“ zeptal jsem se chladně.

úžas.

„Že Louise chtěla potrat, a vy ne?“

„Co – mi měla svěřit?“

Murphy zbledl, sedl si a najednou se rozbrečel. Přes ta dlouhá

Třetí cigareta skončila na podlaze dřív, než ji vykouřil do po-

léta na oddělení vražd, jaká člověka opatří policajtskou hroší

loviny, a už hulil čtvrtou.

kůží, mi ho bylo líto. Kulhavý, hrbatý, mrňavý a Ireneus. Otec

„Vzpomeňte si!“

nenarozeného dítěte.

„Sakra – nic mi nesvěřila! Kdo vám co nabulíkoval?“

„Pane Murphy,“ pravil jsem jako laskavý policajt. „Byl jste ten

„Pitevní nález,“ pravil jsem chladně. „Ten nikomu nic nena-

večer za Louisou? V telefonu jste říkal, že k ní půjdete?“

bulíkuje.“

Chvíli mu trvalo, než se ovládl.

„Voni ji pitvali?“ pravil s nefalšovanou hrůzou v hlase.

„Já – vám to teda povim, pane inspektor. Byl sem tam. Vona

„Byla obětí vraždy. Zákon nařizuje pitvu. Musí se zjistit přesná

ležela na zemi, a dyž sem si k ní klek, poznal sem, že nedejchá.

příčina smrti.“

Na krku měla modřiny, tak sem hned věděl, že jí někdo uškr-

„Přeci von jí…,“ zarazil se. „V novinách přeci psali, že byla

til. A utek sem, pane inspektor! Já vim, že sem měl zavolat vás,

uškrcená!“

ale popad mě strach! Dyby strach. Děs! Tak sem utek a pak

„Podle zevních stop ano. Ale jedině pitvou se to potvrdilo

sem se doma dovopravdy vožral. To je pravda!“ A dodal! „Svatá

mimo veškerou pochybnost.“

pravda!“

122

123

„Den nato jste Louise opět volal, ačkoliv jste tedy věděl, co se

Murphy zcela jistě nemohl být frajer s gableovským knírkem.

stalo. Proč?“

V Rock Kitchen viděla Bobbie Louisu mluvit s bubeníkem

Pohlédl na mě, úpěnlivě, zoufale, bez naděje. Věděl jsem, že

Winnipeg Bees.

to tak bylo.

Bubeník Winnipeg Bees, jehož fotografii mi poslal O’Cuffy,

„To sem si chtěl – vopatřit alibi,“ řekl Murphy.

to podle Bobbie určitě nebyl.

Zástupce majitele té tančírny Bob Brandon potvrdil Miriam,

———

že Winnipeg Bees hráli v jeho podniku po celou kritickou dobu.

Tedy i ve středu a ve čtvrtek.

Jel jsem zpátky do kanceláře. Byla už noc. V kanceláři jsem se

Majitel Jesse Grautstein to telefonicky potvrdil i mně.

uvelebil v křesle, zapálil si doutník, z tajné zásuvky jsem vytáhl

Jacka Danielse a projevil jsem sám k sobě štědrost.

———

Dým brzo naplnil kancelář příjemnou mlhou – i když ani

Miriam, ani její předchůdkyni nevoněl. Urovnával jsem si v té

Nasál jsem dým, spolkl jsem půl skleničky zlatého nápoje.

aromaterapii, co vím.

Co mi řekla kráska mezi kýči ve zlatých rámech?

A dobrá nálada se počala měnit v něco…

Buď – anebo.

Přinutil jsem se k rekapitulaci.

Buď bylo těch dvacet tisíc.

Anebo…

———

Kdo je proboha drummer s gableovským knírkem?

Není to jenom halucinace poloslepé stařenky?

V Louisině bytě se odpoledne víc než před rokem začali scházet

milenci.

———

Milenkou sotva byla Louise, protože té pracovní doba končila

v pět a domů se nemohla dostat dřív než kolem šesté.

Vzdor bourbonu a doutníku mi nálada klesla na nulu.

Odpoledne viděla paní Cormanová ve výtahu několikrát

Namísto vraha se mi v honbě za vrahem podařilo odhalit

dr. Smolu.

manželskou nevěru.

Dr. McIntire se s první manželkou Priscillou po pěti letech

A z hlubin vědomí se mi vynořil verš z trosek mé sbírky latin-

bezdětného manželství rozvedl a v druhém manželství, s Hele-

ských citátů:

nou, žil bez žádoucího výsledku skoro dva roky.

Difficile est satiram non scribere.

Sotva se Priscilla provdala za Connollyho, přišla do jiného

Pak jsem se vrátil k bourbonu a napodobil jsem Irenea Mur-

stavu.

phyho. Když jsem se po půlnoci probudil, byla láhev prázdná

Sotva se v Torontu objevil dr. Smola, přišla do jiného stavu

a já jsem si pro jistotu vzal taxíka, abych se dostal domů.

Helena.

Monica byla naštěstí na návštěvě u mladých v Georgii. A já jí

Už delší čas se Louise ve svém bytě scházela večer s Mur-

zase zapomněl zavolat.

phym.

Večer v den vraždy viděla paní Mortonová na chodbě před

svým bytem frajera s knírkem.

Kozlowski to podle paní Mortonové nebyl.

V den vraždy k večeru viděla paní Cormanová jet ve výtahu

do čtvrtého poschodí Murphyho.

124

125

Kapitola třináctá,

„Louisa jim byt půjčovala,“ pravil ponuře.

v níž si Anka vzpomene

Zmohla jsem se na:

na jednu maličkost

„Inu, byly to staré kamarádky. Už z Prahy.“

Harold se divně zašklebil.

„Ty si myslíš, že to bylo z kamarádství?“

V životě jsem Harolda neviděla v tak hluboké depresi, jako když

„A nebylo?“

se objevil, se zpožděním, na pozdní snídani u Prince Edwarda.

Opět se kysele ušklíbl, a když promluvil, měl hlas jako umí-

Bledý, nevyspalý a nesdílný. Ani mě pořádně nepozdravil, a sotva

ráček:

dosedl, mávl na číšníka a poručil si dvojitý manhattan. Pocho-

„Když se Heleně narodilo dítě,“ pravil, „Louise si uvědomila,

pila jsem, že chce homeopaticky léčit opici, která koukala z toho

že objevila zlatý důl, a chopila se příležitosti. Asi to měla v sobě.

strhaného obličeje. Pak se ponořil do mlčení.

Snad ze zoufalství, a ty víš, Annie, proč byla zoufalá. Prostě za-

Nevěděla jsem, jak na něj. Tohle jsem s ním ještě nezažila, a tak

čala Helenu vydírat.“

jsem mlčela taky a domýšlela jsem si, co je za tou černou nála-

Nevěděla jsem, co říct, abych chudáku Haroldovi zahnala

dou.

z duše ten splín. Tak jsem kecla:

Číšník u Prince Edwarda byl pořád týž. S tváří hráče pokru

„Ale jak mohla Louise dokázat, co se dálo v jejím bytě?“

nám přinášel koktejly už leta. Snad si myslel, že jsme manželé.

Harold se na mě podíval se smutnou výčitkou v očích. Zkla-

Nebo možná taky tajní hříšníci. Kdoví. Anebo si nemyslel vůbec

mala jsem ho a krev se mi hrnula do tváře.

nic.

„Nebyla před soudem,“ pravil. „Manžel jako McIntire, který

Jako by se tu zastavil čas. Stejná dekorace, stejná křesla na

si myslí, že mu Helena dala vytouženého mužského potomka,

stejných místech, stejný číšník. A my dva u stejného stolku, jako

nepotřebuje soudní důkaz. Louisa dobře věděla, že stačí pode-

vždycky. Jako před lety, spojováni společným zájmem a přá-

zření, a Helena to věděla taky. A že pouhé podezření by snadno

telstvím. A mou posedlostí přicházet na kloub zločinu. Těch

mohlo zničit její zatím tak úspěšně splněný manželský plán.“

kloubů jsme už rozřešili pět. A já si teď lámala hlavu nad pří-

Odmlčel se a po chvilce dodal:

padem Harold.

„Mimoto se Louisa pojistila.“

Konečně se Harold rozhovořil, hlasem člověka, který jako by

„Pojistila?“

se loučil – snad se životem. A vyklopil mi příběh svého úspěš-

„Byla přece specialistka na tu novou vědu. DNA. Vyrobila čtyři

ného pátrání – po čem? Svítalo mi. Harold je přece starý detektiv

DNA profily a výsledky dala do obálek ve své soukromé karto-

Královské kanadské jízdní policie, a co se mu stalo, je tragédie.

téce. V jedné, označené ,Bb‘, je kadeř jemných zlatých vlásků.

A v pondělí se vrátí do služby mladý Bullock, poděkuje mu a po-

V obálce ,R‘ pár hrubších mužských vlasů, sebraných patrně

šle ho domů číst staré detektivky.

z pracovního pláště doktora, který se jmenuje Ržehož.“

Pro Harolda by tohle byl nesnesitelný konec. Musím mu po-

Pohlédl na mě, jestli mu schválím výslovnost. Kývla jsem.

moct. Musím!

„Řehoř.“

Abych ho zatím aspoň povzbudila, pravila jsem se strojenou

„Obálka ,H‘ je Helena,“ pokračoval, „a ,MM‘ Michael McIntire.“

veselostí:

„Takže otcem McIntirova syna je…“

„Takže Helena a pan doktor Smola. Stará láska, asi věčná

Harold smutně kývl, rvalo mi to srdce.

navzdory kotrmelcům osudu,“ zasmála jsem se. „Ta divná ča-

„Dal jsem Louisiny výsledky přezkoušet našemu znalci,“ řekl.

rodějka.“

„Zatím jeho nález ještě nemám. Ale už ho vlastně nepotřebuju.

Tentokrát Harolda moje pořekadlo nijak nerozjařilo. Jak by

Stačí stará dobrá dedukce. Jestli dobrá v kriminalistickém

taky mohlo.

smyslu…“

126

127

Pohlédl na mě, v očích všechny smutky světa.

Zmocnil se mě proud vědomí, seděla jsem v křesle v kanceláři za

„Tenhle případ jsem vyřešil, Annie,“ řekl. „Jenomže nejsem

závěsem, čekala, až se kafe uvaří, proud vědomí jako v té básni,

šámus. O tohle řešení mě nikdo nežádal. Je to jenom vedlejší

jenomže v mé Temži plovaly novinky z oboru líčidel, parfémů,

produkt něčeho mnohem horšího, s čím to vůbec, ale vůbec ne-

všelijakých šminek, maskár, kuchyňských přístrojů, které člo-

souvisí.“

věka, když si je za nekřesťanské peníze pořídí, po použití pře-

A potom mi pověděl o kapele Winnipeg Bees, o jejím bube-

svědčí, že starými metodami má vejce rozšlehané, maso umleté,

níkovi, jehož fotka, kterou mu poslal kolega z Los Angeles, se

zeleninu posekanou, cibuli obyčejným nožem na obyčejném

v nejmenším nepodobá muži, s nímž, podle svědkyně, Louisa

prkýnku na jemno rozkrájenou a tak dále vlastně rychleji, než

hovořila v klubu Rock Kitchen.

když použije ta high-tech zařízení. Prkýnko se opláchne jedna

To byl podle jiné svědkyně, která ho viděla večer v den vraždy

dvě, ale omýt všemožné plastové nádobky, elektrické sekáčky,

přede dveřmi Louisina bytu, hejsek s knírkem, jakým kdysi pro-

míchačky, kuchyňské roboty, atd., atd., je zaměstnání aspoň na

slul Clark Gable.

hodinu a pak člověk stejně neví, kde tu kuchyňskou techniku

uskladnit, protože do normální kuchyně se obvykle nevejde.

———

Proud vědomí. Byla jsem jako na trní. Brouk v hlavě. Tu hlavu

jsem si lámala. A zase dámy, jak nečtou, jak koukají jenom na

Cestou domů na mě Haroldova černá nálada padla taky. Pře-

obrázky, dámy utopené v záplavě křídových fotografií elegant-

mýšlela jsem, lámala si hlavu, jak bych svému starému příteli

ních hospodyněk, obklopených lesklým chromem mechanizace.

pomohla. Jenže co jsem věděla o tom skutečném příběhu, ne

Chodí těch magazínů požehnaně, některé předplácím, většinu

o drbech, které mi svěřovaly dvě holky v mé oficíně? Tak jsem

posílají zadarmo, výrobní náklady zaplatí inzerce. Mezi vší tou

přemýšlela, ale už ne o otci Helenina dítěte, ale o bubeníkovi

nádherou taky všelijak amatérsky vyvedené letáčky, které rozná-

z Winnipeg Bees, protože už jsem věděla, že Haroldův smrtelný

šejí dobrovolníci anebo nepatrně placení bezdomovci. Ohlašují

smutek nezažene nic jiného, než když ho spolu najdeme.

garážový výprodej, zázračnou akupunkturu, kurzy jógy nebo

Protože to je s největší pravděpodobností Louisin vrah.

přírodní léčby, výstavu malovánek dětí mateřské školky, nabízejí

Pak mi něco začalo vrtat hlavou.

ohlídání pejsků – proud vědomí – osázení záhonků a zalévání

květin v době nepřítomnosti majitelů domu, uklizení garáže,

———

odvoz haraburdí, odklízení listí nebo sněhu, otevření nové re-

staurace, mytí oken, čištění okapů atd., atd., volejte číslo, užuž

Byla sobota, dlouhý víkend, normálně v saloně pilný pracovní

mi proud vědomí přinášel, co jsem hledala…

den, ale dnes jeden z přečetných kanadských svátků – matek,

Vtom mě z blahého očekávání vyrušila melodie mé beethove-

otců, práce, míru, atd., atd. –, a proto volno. Zaměstnanci všude,

novské zvonkohry a já se lekla. Zapomněla jsem zamknout dveře.

i v mém saloně, je tvrdě dodržují.

Koho sem čerti… Chystala jsem se opatrně rozhrnout korálkový

A pořád mi něco vrtalo hlavou. Nějaké vyprávění. Vyprávění.

závěs, jenže neohlášení zákazníci mě předešli.

U mě v saloně. Čekající dámy si tu čtou v magazínech, které

A já si musela sednout a honem zase vstát.

kvůli nim odebírám, aby se měly čím zaobírat. Moc se nezaobí-

rají. Často je pozoruji v zrcadle. Listují, listují, nečtou. Koukají

———

se na graficky perfektně provedené obrázky a fotografie zamě-

nitelných krásek, reklam na všecko, od kosmetiky – prošla jsem

Vstoupila Fiona ve zbrusu nových šatech, rozhodně ne dárku

korálkovým závěsem a postavila jsem na kafe – od kosmetiky po

ode mě ani od Honest Edy, a – James Strecha! Fiona držela pod

všechno ostatní: šaty, likéry, šperky, boty, auta, bytové doplňky.

paží trubičku srolovaného papíru a mně hlavou bleskly hadříky,

128

129

částečně už dost vyšlé z módy, které jsem té milé holce věnovala

který v kapele dělal rámus. Okamžik zklamání, a to už Fiona

a ještě hodlala věnovat.

mluvila, jako by se omlouvala:

„Dobrý den, paní Anno,“ pravila Fiona skoro obřadně a Jim

„Myslela sem si, že vám to bude k něčemu dobrý, paní Anno.

Strecha rovněž zahučel dobrý den, jenomže mě oslovil jako paní

Anebo panu inspektorovi. Jenže von ten, co hraje na bicí, žádnej

Lomniky.

frajer neni a knír sice má, ale ne pod nosem.“

Zmohla jsem se na:

Zírala jsem na mladíka za baterií bicích nástrojů. Vypadal jako

„Fiono! Vám to sluší!“

Frankenstein v jednom starém filmu, který jsem kdysi viděla v te-

„Děkuji,“ pravila Fiona a dodala, jako by se omlouvala: „Jim

levizi v retrospektivním pořadu Sobota večer v kině.

dostal to místo,“ a pohlédla – no, zamilovaně jako ve filmu – na

Byl to nepochybně ten mladík, co mi o něm Harold vyprávěl.

účetního. Zřejmě už svého účetního.

Mladík s černou svatozáří kolem obličeje, jehož fotku Haroldovi

Na okamžik jsem zapomněla na svůj naléhavý úkol a zalila mě

poslal kolega z Los Angeles. Elvis P. – tj. Presley – zřejmě syn

vlna kuplířského blaha.

nějaké fanynky – Pratt. Ne mysteriózní frajer s knírkem holly-

„To je milé překvapení! Co vás sem přivádí?“ řekla jsem s úsmě-

woodského idolu paní a dívek z Anno dazumal.

vem.

Paradoxně mě to povzbudilo a začaly mě svrbět prsty.

Fiona zrozpačitěla.

„Víte, paní Anno,“ pravila, „já sem měla dojem, že jsem tu

———

rockovou kapelu někde viděla. Ne že bych chodila tancovat, ale

někde na plakátě.“

Uvařila jsem kafe, rozdala hrníčky, jedním uchem jsem vyslechla

Hned jsem natáhla uši. Návštěva má tedy pragmatický důvod,

další Fioniny smutné omluvy, ale pak radostnou zvěst. Týkala se

možná velmi užitečný. Zadívala jsem se na vyfintěnou conevidět

samozřejmě svatby, které už nic nestojí v cestě, a tak bude brzo

nevěstu a místo ní se mi ve vnitřním zraku objevila strhaná tvář

– kdy, to jsem okamžitě zapomněla, protože jsem z hlavy nedoká-

mého drahého přítele.

zala vyhnat ty potištěné papíry, kterých v rohu oficíny celý štos

Fiona pokračovala:

čeká na vyhození, jenomže i uklízečky drží svátek hošanů. Nebo

„Tak jsem si lámala hlavu, až sem na to přišla. Von ten plakát

svobodných matek, nebo čí. Přikyvovala jsem, přitakávala, při-

visel připíchnutej pod tim kouzelníkem z Anglie u nás v lobby.

jímala jsem pozvání, pro pana chotě taky, duchem u té hromady

Dyž tehdy přišel nějakej jeho kouzelnickej poskok, měla sem

reklamních časopisů, projevovala jsem nadšení, gratulovala, ob-

hrozně naspěch, a místo abych ten rokec sundala, jenom sem přes

jímala Fionu a tiskla ruku Jimu Střechovi a byla jsem jako na ve-

něj připíchla plakát toho světoznámýho Shreva Bonnelyho.“

lice ostrém trní, aby už ti dva vypadli, ačkoliv za jiných okolností

Nervy napjaté jak struny. Třeba nebudu muset pátrat po tom

bych s nima mileráda strávila hezké sobotní odpoledne.

nesvatém grálu někde mezi těmi časopisy, letáky, všemi těmi pa-

Naštěstí ani Fiona a Střecha o mou společnost dnes dvakrát

píry dobrými jen na vyhazov. Až na jeden!

nestáli. Zcela jasně chtěli být jinde a dělat něco jiného. Jenže

Fiona rozbalila trubičku srolovaného papíru a objevil se pes-

Fiona měla příliš vyvinutý smysl pro odpovědnost, takže napřed

trobarevný plakát s hlavičkou WINNIPEG BEES. Plakát byl

musela s Winnipeg Bees ke mně, i když v té kapele na bubny

velký a pod řvavými písmeny hleděly na mě fotografie šesti členů

bubnoval filmový Frankenstein.

kapely ověnčených hejnem zlatých včel, fotografie dostatečných

rozměrů, aby byli snadno k poznání. Pod každou podobenkou

———

byl příslušný nástroj, který muž na fotce ovládal, někdy možná

jen přibližně. Přelétla jsem očima ty podivné nástroje, keyboard,

Konečně se odporoučeli a já běžela ke své hromadě a zahrabala

lead guitar, bass guitar, percussion, a zvedla jsem zrak k muži,

jsem se do ní jako krtek. Magazíny, noviny, letáky, co je chud-

130

131

ším podnikatelům za bakšiš roznášejí bezdomovci. Zmocnila se

začíná být dalekozraký! Podržel si ho na délku paže, přelétl jej

mě horečka. Mezi magazíny něčí zapomenuté brejle, papírové

pohledem, když si přečetl jméno bubeníka, svraštil obočí, podí-

ubrousky se stopami růže na rty, žurnály, magazíny, katalogy.

val se na mě, neřekl nic.

A pak, po necelé čtvrthodince na trní, jsem našla, co jsem hle-

„Tak co tomu říkáš? Co?“ dorážela jsem.

dala! Leták o vystoupení winnipegského bandu!

„Anno,“ pravil vážně. „Podívala ses na něj pořádně?“

Kromě docela zdařilých snímků zalidněného tanečního par-

„Jistě. Jmenuje se Jim Hardin. Jestli se tak jmenuje!“

ketu byla na letáku taky méně zdařilá fotografie pětičlenné

„Nemyslím perkusionistu. Na ten plakátek, jestli ses podívala

kapely se jmény hudebníků dole. Obličeje byly jakžtakž roze-

pořádně?“

znatelné. Bude tohle stačit špatně vidící svědkyni?

„To víš, že ano!“ ušklíbla jsem se, „pořád vidím líp než ta tvoje

Jako předtím, zaostřila jsem už bohužel poněkud dalekozraké

svědkyně a Jim Hardin na frajera s knírkem à la Gable vypadá.

oči na jména pod skupinovou fotkou. Kevin Bloom, keyboard,

Až to dáš zvětšit, bude to ještě zřejmější.“

Lanny Rosicky, lead guitar a tak dále až k percussion a jméno.

Harold přikývl a pravil:

Jim Hardin.

„Přečetla sis datum?“

Jméno bylo němé.

Polilo mě horko. V tom nadšení jsem číslice jen přelétla, tak

Snad ale promluví.

jsem se podívala pořádně – nojo. Byl to gig na jeden večer. Za-

Rozhodla jsem se, že se rozjedu za Haroldem, ačkoliv je svá-

hořely mi tváře. A ne v Rock Kitchen, nýbrž v Orion Hall ně-

tek. Věděla jsem, že je sám doma a bude patrně v kanceláři. Pro

kde v Etobikoke. Polil mě pot, přečetla jsem si, pořádně, jméno

policii svátky neplatí a mají tam jistě nějaký zvětšovák, budou

kapely.

umět ten miniaturní obličej zvětšit a okopírovat. Jim Hardin.

Nojo.

Jméno pořád mlčelo.

WINNIPEG BE A N S!

Sebrala jsem plakátek, pak mě něco napadlo a stopila jsem

Připadala jsem si jako hořící keř. Harold se na mě usmál.

i roličku, kterou tu nechala Fiona, seběhla jsem na parkoviště,

„Ale právě tohle jsem hledal, Annie!“ pravil a obličej nějak

sedla jsem do auta a v horečce vzrušení jsem ujížděla na King

ztratil tu strhanost, jako by se vyžehlil, a na mě z něho hleděly

Street West. Uvědomila jsem si, že v tom fofru jsem Haroldovi

Haroldovy oči a v nich naděje.

nezatelefonovala.

Mě polilo štěstí a musela jsem dát Haroldovi pusu na tvář.

———

Ale měla jsem samozřejmě pravdu. Harold seděl ve své kanceláři

ponořen zřejmě do černých – ne, jak říkají Angličani, do hnědých

– myšlenek. Byl napůl neviditelný za hustým mrakem smrdutého

nebo voňavého – jak kdo má jaký nos – dýmu, ale pořád vypadal

jako včera. Bledý, unavený, smutňoučký. Když mě spatřil, poku-

sil se schovat do šuplete sklenici po okraj plnou tekutiny, která

vypadala jako – ale samozřejmě nebyla – zředěný med.

Taky vyskočil a zdálo se mi, že má radost.

„Annie!“

„Tady se podívej!“ triumfálně jsem položila plakátek na Harol-

dův stůl, přesně tam, kde předtím měl whisky. Zvedl ho – už taky

132

133

Kapitola čtrnáctá,

„Tohleto tam viselo celou tu dobu, cos tam vyslýchal lidi, kteří

v níž elévka Mallowayová složí

s vraždou nemají nic společného, i když nějaké nepravosti jistě

u inspektora Sinclaira maturitu

páchali taky,“ říkala Anna ironicky. „Celou tu dobu to viselo na

nástěnce v lobby v Riverside Studios. A tys kvůli tomu musel

zverbovat losangeleskou policii. A kde je na tomhle nějaký bu-

To už se mi hodně dávno nestalo, aby hraběnka přišla ke mně

beník s knírkem?“

do kanceláře.

Držela plakát mezi sebou a mnou.

„Měla jsem takovou radost, když jsem ten plakátek našla! Ta-

„A celou dobu sis toho nevšiml!“

kovou, že ti ho přinesu a ty že…“

Nevšiml? Vzpomínal jsem.

„Zatknu vraha,“ skočil jsem jí do řeči. Zase rozhodující stopu

„Anno, na tu nástěnku jsem se díval. Ale tohle tam nebylo…“

našla… Ale proč ne. Spadla ze mě včerejší a dnešní chandra.

„Protože přes to byl připíchnutý nějaký kouzelník z Anglie!“

Kromě tváře s knírkem tu sice nic nesouhlasí, jenže co jsem vytkl

„Tak jak jsem měl…“

polovážně Miriam, musím teď udělat já. Dedukce je na mně.

„Měl ses podívat pořádně! Víš přeci, že na takové nástěnky se

„Kdes ten leták objevila, Annie? Posaď se!“

připíchávají věci jedna přes druhou. A ty místo toho…“

Anna se hluboce nadýchla, sedla si, pohlédla přísně na pla-

Vrzly dveře a vstoupila Miriam.

kátek na stole.

„Tadys měl whisky!“

———

Mlčky jsem vytáhl plnou sklenici ze šuplíku a ještě jednu,

prázdnou. Pak jsem z té plné ulil polovinu zlatavého nápoje do

Pohled na ni mě potěšil.

prázdné sklenice a podal ji hraběnce.

„Už je vám dobře, Miriam? Ale nemusela jste chodit! Je svá-

„Tak na zdraví!“ řekl jsem.

tek,“ pravil jsem laskavě, až na mě Anna překvapeně pohlédla.

„A ještě na něco. Fiona se bude vdávat!“

„Něco jsem vám musela říct, pane inspektore,“ pravila elévka.

Připili jsme sobě i jim.

Zamyšleně? Provinile? Pak k hraběnce: „Dobrý den, paní

„Stžekha?“

Anno!“

„Taky by ses to už měl naučit vyslovovat správně, Harolde,“

„Výsledek včerejšího přemýšlení?“ řekl jsem s úsměvem. Ale

pravila vyčítavě hraběnka. „Ano. Jim Střecha. A na tenhle pla-

Miriam se neusmála.

kátek jsem přišla vlastně díky jim.“

„To taky. Ale hlavně, jak jsem byla v Rock Kitchen.“ Zašilhala

Pak mi pověděla o pátrání v haldě reklamních magazínů,

po hraběnce.

z něhož se vynořil tak dlouho hledaný knírek.

Zřejmě mi chtěla něco sdělit, ale nevěděla, jestli může před

Jenže se špatným datem. A s jinou kapelou.

hraběnkou. Protože si nebyla jistá, jak to mezi mnou a Annou

„A nesrovnalost v datech a ve jméně kapely ti v tom vzrušení

je, a že to je asi nějaká nepřístojnost. Měl jsem na ni kvůli tomu

unikly,“ řekl jsem, ačkoliv jsem nechtěl, ironicky.

vztek, ale už mě přešel. Už jsem se jí nedivil. V našem světě jsme

Anka se zamračila.

my dva byli patrně rarita.

„Tak se podívej, prosím tě, taky na tohle!“ pravila, rozbalila ro-

Anna pochopila, že překáží, věděla, že ne mně, a promluvila

ličku a roztáhla přede mnou plakát. Rychle jsem přečetl jméno,

tónem, jakým asi hraběnky mluví, když jsou na svém zámku. As-

WINNIPEG BEES a data, která odpovídala minulému týdnu.

poň jsem si to tak představoval, protože jinou hraběnku jsem

„Ano, byli tam celej tejden,“ slyšel jsem v duchu Miriam. „V úterý

neznal a moje zámek dávno neměla.

nebo ve středu taky?“ – „Celej tejden znamená i v úterý a ve

„Vidím, že máte plné ruce práce,“ pravila moje hraběnka. „Ne-

středu!“ Horko mě však už nepolévalo.

budu tu tedy překážet!“

134

135

A s nosem vzhůru – teprve teď jsem se přesvědčil, že se tak

já se ho ještě zeptala, co to je za kapelu na tom plakátku, a on řek,

odejít opravdu dá – odešla z mé kanceláře. Zavládlo ticho.

že mu to tam nějakej agent nechal, že prej ani neví kdo, ale že ty

Přerušila je Miriam:

Winnipeg Bees, co jsem se na ně už třikrát ptala, skutečně hráli

„Vy jste ji urazil?“

minulej tejden v jejich klubu, a ano, celej tejden, vod soboty až

„Prosím vás! Měli jsme jenom – menší výměnu názorů…“

do neděle a – no, prakticky mě vyhodil.“

„Aha!“ pravila Miriam tak, že to citoslovce naplnila význa-

„Vy jako policistka jste se nechala vyhodit?“

mem, který mě namíchl. Obořil jsem se tedy na svou zrzavou

„No nenechala. Ale viděla jsem, že má plný ruce práce – nebo

elévku:

aspoň to tak vypadalo, a taky mi vrtal hlavou ten plakátek, co

„Tak co vás to napadlo v Rock Kitchen!? Doufám něco důle-

ho zmačkal, tak jsem odešla sama.“

žitého!“

„To jste tedy neměla, Miriam. Jaká kapela byla na tom pla-

„Já nevím, ale…“

kátku, jste neviděla?“

„Ale co?“

„Viděla jsem jenom, že je to letáček nějaký kapely. Ale…“

Pořád jsem musel myslet na Annu, zářící štěstím, že mi při-

„Mělo vám být podezřelé, že plakátek zmačkal. Měla jste na-

nesla tu stopu, ten skleněný klíč k mému poslednímu případu.

léhat…“

Pak na dvě skleničky nedopité whisky, na hraběnku, která se ne-

„Já vím, pane inspektore. Udělala jsem blbost.“

mohla pořádně pokochat zadostučiněním ze svého objevu kvůli

„Hloupost jste udělala, Miriam!“

téhle Mallowayové.

„Ale když jsem se teď podívala na ten letáček, co máte ležet

Miriam těkala očima po desce mého psacího stolu a zastavila

na stole, pane inspektore…,“ znova ty irské oči, najednou bez

se na hraběnčině letáku.

ironie, „tak jsem si všimla, že ten bubeník má takovej tenkej

„A hele!!“ ujelo jí jako dítěti.

knírek, jako…“

Trochu jsem se zastyděl, ale přesto jsem se na ni utrhl:

„Počkejte! A na tom zmačkaném letáčku jste si bubeníka ne-

„Hele co?“

všimla?“

Irské oči těkaly dál, až spočinuly na mně. Ne drze jako ob-

„No právě,“ pravila ta vlastně sympatická dívka. „Když jsem

vykle. Pokorně.

uviděla váš plakátek, tak mi blesklo, že ten na tamtom plakátku

„Pane inspektore, já – já jsem zanedbala svou povinnost…“

měl vlastně snad taky možná takovej knírek.“

„Jakou povinnost?“

„Neřekla jsem vám všechno.“

———

„Co všechno?“ Už jsem se na ni zas nemohl zlobit, protože mě

začalo zajímat, co mi zatajila.

Zazvonil telefon, zvedl jsem ho. Ohlásil se Clairman.

„Měla jsem rozkaz…,“ pravila způsobem, jehož výběr slov

„Mám pro vás ten výsledek, inspektore! Na ten jste si moh skoro

neodpovídal jejímu obvyklému repertoáru, „sdělit vám celý ob-

počkat. Je to naprosto jednoznačný případ!“ Řval do telefonu

sah konverzace, kterou jsem měla v kanceláři Rock Kitchen se

tak býčím hlasem, že jsem si musel sluchátko dát kousek dál od

zástupcem majitele Bobem Brendonem. Ten jsem vám sdělila,

ucha, aby mi nezalehlo, a Clairmanův hlas a hned nato řehot se

jenže něco jsem vynechala.“

zcela jasně nesl až k uším Miriamky Mallowayové. Samozřejmě

„To jste neměla,“ pravil jsem smířlivě.

zpozorněla.

„Já vím. Ale když – víte, já jsem to nevěděla jistě. Všimla jsem

Řekl jsem:

si, že Brendon má na stole plakátek nějakýho bandu, tak jsem ten

„Škoda. Asi jsem si měl počkat. Ušetřilo by mi to práci.“

plakátek zvedla a on mi ho vyškub z ruky a zmačkal ho a zahodil

„To vám Bůh řek, inspektore!“ Když přemohl řehot, pravil:

do koše a skoro na mě zařval, co eště chci, že von nemá čas. Ale

„Otcem vašeho vzorku Bb je R. Jako Gregory – jak jste to vy-

136

137

slovoval vy!“ Záchvat koňského chování. „Můžete mi říct, jestli

lečníka svoje jméno: Primo Rossini. Ze štítku u zvonku jsem zjis-

papínek bude rád, nebo nerad?“

til, že laborantka bydlí v druhém poschodí, a protože někdo šel

zrovna dovnitř, svezli jsme se s ním. Do druhého patra jsme vy-

———

šli pěšky a zazvonili jsme u dveří s vizitkou ROBERTA McALL,

B. S. Dveřmi zněl jakýsi hlučný rock, vizitka Bobbiina mládí.

V autě se Miriam zeptala:

Čekali jsme jenom chvilku. Někdo ztišil stereo, Bobbie nám

„Co to Clairman povídal? O nějakým papínkovi?“

otevřela v županu a starosvětsky zrudla, ne kvůli oblečení. Přes

„To se netýká našeho případu.“

její rameno jsem uviděl prostřený stůl se svícnem a třemi rozža-

„Ne? Tak proč jste mu dal ty vzorky? To byly ty z Louisiny

tými svícemi, za nimi tvář vousatého ďábla. Ale to mohlo být

kartotéky, že?“

těmi svíčkami.

Jak to zjistila? Patrně šla za Bobbií místo znova na Allan Street.

„Jé, dobrý večer, pane inspektore!“ pozdravila mě Bobbie.

Musel jsem v duchu přiznat, že z Miriam přeci jenom bude asi

„Omlouvám se,“ nechtě jsem jí znovu pohlédl přes rameno.

detektiv. Drzá je na to dost.

Vousáč byl v tričku bez rukávů, co měl jinak na sobě, jsem přes

„Byla to falešná stopa,“ řekl jsem a v obličeji mě zahřálo. Ne-

Bobbii neviděl. Ale zaznamenal jsem, že při Bobbiině oslovení

hodlal jsem jí teď vysvětlovat své kriminologické faux pas. „Až

sebou slabě škubl. „Budu vás vyrušovat jenom chvilku. Je to ale

zatknem vraha, pak vám o tom povím.“ V nějak upravené verzi,

velice nutné.“

ale to jsem jí neřekl.

Bobbie mi pokynula, abych šel dovnitř, a představila mi vou-

Zmlkla, ne na dlouho.

sáče, který k tomu vstal, takže jsem zjistil, že kromě trička má na

„Jedem do Rock Kitchen?“ zeptala se.

sobě ještě boxerské šortky.

„Ne. Nejdřív do Bon Coeur.“

„Můj – přítel pan Starr,“ pravila Bobbie. „Pan Sinclair a – a…“

Mlčela.

„Ahoj, Ringo!“ pravila Miriam.

„Musíme mít jistotu, že je to on,“ pravil jsem. „Aspoň dva očité

Šlehl jsem po ní pohledem, ale tvářila se normálně, jenom se

svědky. Aspoň. Teprve potom se podíváme na pana Boba Bren-

zvědavě rozhlížela po místnosti a dveřmi do pokoje, kde ti dva

dona a na letáček, co zmačkal, a proč ho zmačkal.“

slavili spolu, svým způsobem, svátek hošanů.

„Ten už v koši nebude,“ řekla Miriam. „Jestli ho nespálil sám,

Bobbie se otočila k Ringovi.

vyhodily ho v noci uklízečky.“

„Vy se znáte?“ Nešlo to jinak než se slabým podezřením.

Pak jsme mlčeli celou cestu až do Bon Coeur.

„Von se kamarádil s nějakejma holkama z naší školy,“ pravila

Cestou jsem si vzpomněl, že je sobota. A svátek. Bobbie ve

lhostejně Miriam.

službě nebude.

„Ahoj, Miri,“ pravil Ringo Starr bez viditelných rozpaků, že

A v pondělí se vrátí mladý Bullock.

před spolužačkou stojí v boxerských šortkách. Možná že tak ne-

Tak jsme jeli dál. V lobby seděla zase ta černá dáma s krás-

stál prvně. Bobbiino podezření…

ným chrupem a od ní jsme dostali adresu slečny McAllové.

Ale ne. Podal jsem mladíkovi s překvapivým jménem ruku

72 Hocken Avenue.

a Bobbie pravila, jako by se omlouvala:

„Ona jeho matka byla jako holka zamilovaná do Beatles.“

———

Jako paní Prattová, i když ta ne do anglických bardů. Protože

jsem byl starý, znova, po bůhvíkolikáté, napadlo mě, jaké moje

Zastavili jsme před starým třípatrovým domem s nesměle vyve-

generace měla krátké mládí. Naše muzika trvala ani ne dvacet let.

denými štukami jakéhosi výjevu z mytologie patrně indiánské,

Muzika téhle generace je na světě už… Pak jsem v duchu dodal:

nebo možná římské. Štukatér umístil na štít mytologického vá-

asi proto, že není tak těžké ji hrát. A to jsem myslel vážně.

138

139

Vrátil jsem se do přítomné chvíle.

„No! Na tohos čuměla místo na tu Louisu s drummerem. Dyťs

„Chci vám jenom ukázat…,“ vytáhl jsem z kapsy hraběnčin

mi to sama řekla!“

leták, „tady tohle. Poznáte na té fotografii někoho?“

„To se mě už nemaj hezký chlapi líbit, Ringo?“

Bobbie si vzala letáček, mrkla na něj a řekla:

„Ale jo. Jenomže vocať pocať.“

„Vy myslíte, jestli poznám toho s tím knírkem, že?“

„Ani nevim, jak se jmenuje!“

„Podívejte se na něj ještě jednou.“

Viděl jsem, že se výslech hrozí změnit v něco, do čeho mi zase

„No jestli chcete, pane inspektore,“ mrkla znova na plakátek.

nic není, tak jsem rychle řekl:

„Je to on. Já se na něj tenkrát v tom klubu moc pozorně nedívala,

„Omlouvám se, že jsem rušil. Ale velice jste nám pomohli.

ale spíš to on je, než není. Skoro jistě je to ten bubeník, co se

Oba.“

s ním o přestávce Louise bavila.“

„Sem nevěděl, že ses dala k chlupatejm, Miri,“ zahučel na roz-

„Winnipeg Beans,“ ozval se najednou Ringo Starr. „Ty znám.

loučenou Ringo Starr.

Žádnej zázrak. Mám tam kamaráda, tadyhle toho.“ Dotkl se uka-

Koutkem oka jsem postřehl, že Miriam vyplázla na mladíka

zovákem jednoho z kytaristů. „Glen Campbell.“

v boxerských šortkách jazyk. Konečně! K jejím zrzavým vlasům

„A tohohle neznáte?“ ukázal jsem na bubeníka.

se to hodilo.

„Toho taky. Dobrej drummer, jenže pěknej rváč. V Los Angeles

K policajtce ovšem ne.

se popral s policajtem a kapela ho musela vybejlovat.“

„Jak to víte?“ zeptal jsem se.

———

„Vyprávěl mi to Glen. A nebylo to prej prvně. Ve Frisku zas

někomu rozbil nos, jenomže to nebyl policajt, tak to k soudu

„Já s ním nic neměla,“ ohradila se potom v autě Miriam.

nešlo.“

„A kdyby, Miriam,“ řekl jsem, „není to proti předpisům.“

„No asi je to on!“ řekla Bobbie znejistělým hlasem.

„Já jen abyste si nemyslel. Von jenom v jednom kuse vobej-

Pohlédl jsem na ni, stála v předklonu, nosem se málem dotý-

doval kolem naší školy. Některá to řekla školníkovi a von ho

kala plakátku na stole. „Když teď Ringo řek, že je to rváč – měl

vyrazil.“

by to bejt ten, co s ním Louise mluvila. Mně se na něm hned něco

„Za – jak tomu říkáte – vobejdování?“

nelíbilo! Jenom jsem nevěděla co. Ale bude to on!“

„No – von taky holky vobtěžoval. My jsme byly dívčí škola.

Zamyslela se a potom:

Katolická. Svatýho Patrika. Chodily jsme tam s Fionou.“

„Chudák Louise,“ po tváři jí stekla slzička. „Vždyť ona na něj

„Tam se nosí školní uniformy, ne? Zelené kostkované sukně?“

jenom koukala. Proč ji vraždil?“

Mrkla po mně.

Sebral jsem plakátek, ale zůstal jsem stát. Otočil jsem se znova

„Nosí,“ pravila. „S krátkou sukýnkou. Ringo byl jako všichni

k Bobbii.

zvědavej, co máme pod ní. Tak se pokoušel sukni některejm hol-

„Nepoznala byste ještě některého jiného muzikanta z té ka-

kám zvednout…“

pely?“

Před mnoha lety jsem se taky ze školy vracel kolem proudu

Zřejmě jsem ji uvedl do rozpaků. Zarazila se, zavrtěla hlavou

dívek z podobného učiliště a proviňoval jsem se stejnou zvěda-

a mrkla dozadu na mladíka v boxerských šortkách.

vostí.

„Co s tim děláš tajnosti, Bobbie?“ houkl od stolu Ringo Starr.

„Tak jsem mu jednou sama ukázala,“ slyšel jsem Miriamku,

„Ale mlč, Ringo!“ a ke mně rozpačitě: „No, jeden tam vypadal

„že jsme pod nima voblečený slušně, a vod tý doby si mě pama-

trochu jako Brad Pitt.“

tuje.“

„Který?“

Nezeptal jsem se, co teda vlastně pod těma sukénkama nosily,

Ukázala prstem na mladíka s basovou kytarou.

ale když po mně znova – a zlomyslně – mrkla, řekla mi to sama:

140

141

„Nosily jsme pod nima kostkovaný šortky, ale hodně krátký.

„Nejsem,“ pravila Miriam. „Jenom mě lidi zajímaj.“ Zelenými

Některý holky si je eště zkracovaly, takže jim byly vidět nohy

zřítelnicemi mi zamířila přímo do očí. „To je přeci pro detektiva

ňáký tři stopy nad kolena.“

dobrá vlastnost? Učili nás to v Akademii!“ To řekla jakoby ne-

Zmlkla, následovala dlouhá pauza. Měl jsem dobrý pocit, že

vinně, ale zcela nevinné to nebylo. „A taky mi Beulah pověděla,“

jsem se nezachoval jako chlípný stařec. Miriam otevřela okno

pokračovala, „že vaše přítelkyně má dceru, a ta je prej jediná

na své straně a vítr mi pod nos zavál slabou vůni proti předpi-

velkovévodkyně na světě, která umí na saxofon. Prej výborně.“

sům. Vlastně možná už ne. Te

T mpora

r mutantur.

r Ale my jsme lidi,

Řekl jsem:

neměníme se.

„Vidím, že domácí práci o mé rodině a přátelích jste udělala na

„Kam jedem teď, pane inspektore?“ zeptala se Miriam.

jedničku. Co kdybych se teď vyptal já vás?“

„Do Allan Street. Za starou paní Mortonovou ve čtvrtém po-

„To by nebylo tak zajímavý. Irčanů je všude plno.“

schodí. Ta je korunní svědek.“

„Mě by například zajímalo, jestli máte boyfrenda a čím je?

Pomyslel jsem si, jak donedávna byla korunní svědek paní

Jestli něčím je.“

Cormanová na téže adrese. Korunní svědek mého faux pas. Jeli

„Momentálně nemám. Ten poslední nebyl k ničemu.“

jsme dál a dlouho opět mlčky. Potom se Miriam tiše zeptala:

Zastavili jsme před Allen Street a konverzaci, která i mě za-

„Vy máte děti, pane inspektore?“

čala zajímat, jsem musel odložit na příště. Vlastně o té holce nic

„Mám. Dvě. Dceru Moniku a syna Johnnyho.“

nevím. Stárnu. Jsem v penzi. Ztrácím zájem o spolupracovníky.

Kratší mlčení.

Dokonce, ano, i o mladé policajtky.

„Dcera je vdaná?“

Ba ne. Neztrácím. Zrzavá Irčanka se zelenýma očima ve mně

„Je. V Georgii. Vzala si televizního kazatele.“

zájem znova probudila.

„Aha,“ mlčení. Pak:

A jako bych omládl.

„A Johnny?“

„Ten má už dvě děti. A manželku Nikol.“

———

„Aha.“

„Nikol je Češka. Víte, kdo to jsou Češi?“

Paní Mortonová byla zrovna na projížďce chodbou.

„Vaše přítelkyně je Češka,“ pravila pohotově. „Taky je voprav-

„Deset metrů tam a deset zpátky, pane inspektore!“ pozdravila

dová hraběnka. Nemá to na saloně jenom pro reklamu. A její

nás vítězně. „Cvičím si aspoň svaly na rukou, dyž už nemůžu na

manžel je profesor zubů – jestli se to tak říká.“

nohou. Už máte toho vrahouna?“

Mlčení. Miriam je ale informovaná! A proč?

Zavrtěl jsem hlavou. Miriam odtlačila křeslo s paní Morto-

„Jak to víte?“

novou přes chodbu k oknu a ukázala jí leták neslavné kapely

„Dala jsem se tam učesat. On je to v Trónu docela slavnej

Winnipeg Beans. Paní Mortonová si nasadila brejličky a dlouho

salon. A polovina zákaznic tam s vaší přítelkyní mluvila jejím

si prohlížela všechny obličeje, jeden po druhém. Znovu a znovu

jazykem. Tak mi ta černá, Beulah, řekla, že je šéfka opravdu

se prstem i pohledem vracela k jedné tváři.

aristo a že ty dámy s ní mluvěj česky. Dřív se jim prej říkalo Bo-

Pak vzhlédla ke mně.

hemians, tak si je pletli s cikánama.“ Zmlkla. „Těm se teď musí

„Ať mě pámbů netrestá, to je von! Já ho vidím jako dneska.

říkat Romové.“

Šel chodbou, já se zrovna posilovala těch deset metrů k vejtahu,

„A víte, jak se lidově říká, když se člověk na někoho dopálí?“

von z něj vystoupil a pozdravil, řek ,good evening‘ a uklonil

pravil jsem, ne však už vztekle.

se. Ale řek to jinak než my tady. Řek to jako ,gut ívnink‘. Pak

„Vím. Proč byste se měl dopálit?“ zasmála se.

zaklepal u Louisy na dveře, ona mu otevřela a něco brebentili.

„Protože jste příliš zvědavá!“

Sluch já mám dobrej, ale tomu brebentění sem nerozuměla. Pak

142

143

vlez za ní dovnitř.“ Obrátila se ke mně a vztyčila dva prsty jako

„V klubu Rock Kitchen se Louise dala o přestávce do hovoru

k přísaze. „Ale je to von, ať mě pámbů netrestá! Ten knírek! Ten

s mužem, který hrál na bicí. Toho jsme nyní identifikovali jako

vobličej! Já ho viděla zblízka, jako vidím teď vás, paní…“

perkusionistu kapely Winnipeg Beans. Jenže minulý týden,

„Mallowayová,“ řekla Miriam.

celý týden, hrála v klubu jiná winnipegská kapela, Winnipeg

Bees. Jejího bubeníka známe taky. Je na fotografii, kterou nám

———

poslala policie z Los Angeles, a je taky na plakátě, co visel

v penzionu Riverside Studios, překryt tím kouzelníkem z An-

„Mallowayová,“ řekl jsem v autě. „Identitu muže, který je s nej-

glie. Stejné dvě svědkyně, které poznaly bubeníka Winnipeg

větší pravděpodobností vrah, potvrzují dvě svědkyně: jedna

Beans jako muže, s nímž v Rock Kitchen mluvila Louise, pro-

jako pravděpodobnost, druhá jako jistotu.“

hlašují, že bubeník Winnipeg Bees, který v klubu hrál, když tam

„Pojedem ho zatknout?“ zeptala se Miriam dychtivě.

byla Louise s Bobbií, nebyl ten mladý muž, s nímž Louise o pře-

„Ano. Předtím však musíme zjistit dvě věci. Víte které?“

stávce hovořila.“

Znejistěla, ne nadlouho.

Odmlčel jsem se. Miriam po mně koukla, zeptala se:

„Kde je?“ řekla. „Zavoláme toho agenta ve Winnipegu, protože

„Z toho ho mám zkoušet?“

kapela je taky z Winnipegu, toho Melwyna Douglase, a ten nám

„Ano. Provedete s ním policejní výslech. Když vám to nepůjde,

zjistí, kde teď hrajou. A ta druhá věc…,“ pohlédla na mě. „Mys-

uděláme z něj křížový.“

líte, že abysme jeli ještě jednou do Rock Kitchen, a – jenže…“

„Mně to pude,“ znova se nafoukla Miriamka. „Uvidíte, pane

„Taky jste se na tom zmačkaném letáku nepodívala na data, že

inspektore!“

ne, Mallowayová?“

„Já jsem…“

———

„Dívala jste se jenom na obličeje. Jako moje – přítelkyně. Hle-

dala jste chlapa s knírkem.“

Kancelář Jesse Grausteina, majitele té zřejmě proslulé tančírny,

„Nojo,“ přikývla Miriam, rozbalila na klíně plakátek a mrkla

působila spíš dojmem sídla promotéra třetiřadých boxerů. Pří-

na něj. „Nojo – data nesouhlasej!“

zemní dřevěný barák stál mezi dvěma třípatrovými domy z čer-

„Přesně tak, Miriam,“ pravil jsem a zahnuli jsme na Yonge

vených cihel, ověšenými poutači hospody v přízemí, nazvané

Street a po ní na jih směrem k ulici mnoha rockových klubů.

Třetí stupeň, a parukáře, v jehož výkladní skříni byla vyrovnaná

řada ženských hlaviček bez obličejů, ale s prvotřídními hřívami

———

snad skutečných a rozhodně pěstěných vlasů.

Z chodníku se dveřmi s mosazným nápisem KANCELÁŘ

K

ANCELÁŘ

K

ve-

Tak jsem řekl:

šlo rovnou před psací stůl pana Grausteina. Jenže Miriam ho

„Budete teď u mě muset složit zkoušku, Mallowayová.“

pozdravila:

„Říkal jste mi vždycky Miriam.“

„Dobrý den, pane Brendon.“

„Teď jsme ale u zkoušky.“

Brendon na ni pohlédl jako na výběrčího dluhů.

Miriam se nafoukla.

„Ste tu zas?“ pravil s odporem.

„No tak se ptejte! Dyž myslíte.“

„Zjistila…,“ moje elévka se opravila, „zjistily se jisté diskre-

„Ptát se nebudu. Zopakuju vám situaci a ptát se budete vy.

pance.“

Toho Boba Brendona.“

„Co?“

Podíval jsem se z okna, ještě mám čas. Začal jsem přednášet

„Nesrovnalosti. Vy jste mě informoval, že minulý týden od

jako monsieur Poirot na konci svých detektivek:

soboty do neděle tu hrál band nazvaný Winnipeg Bees. Ale my

144

145

máme dvěma svědky potvrzeno, že tu ve skutečnosti hráli Win-

klubu a na fotografii, druhá na fotografii a v domě, kde došlo

nipeg Beans.“

k vraždě dívky, která s ním tady v Rock Kitchen, podle první

Brendon mlčky ukázal na plakát, který mu za zády visel na

svědkyně, mluvila.“

stěně. Přesná kopie Fionina plakátu, utopeného pod návěstím

Brendon strnul, otevřel ústa, pak chabě poznamenal:

britského mága, jenže teď odhaleného.

„Tomu – nerozumím.“

Nechal jsem ho chvíli beze slov, pak jsem řekl:

ROCK KITCHEN

„Řekl jsem to poněkud komplikovaně, ale vy mi rozumíte.“

UVÁDÍ

„Nerozumím,“ pravil tvrdohlavě.

WINNIPEG BEES

„Dám vám příklad. Když se stane, že některý člen kapely

Sobota 12. září – neděle 20. září

onemocní, nezaskočí za něj člen jiné kapely, který má zrovna

volno?“

Miriam, rovněž mlčky, vytáhla z kapsy světelné ukazovátko, jaké

„Jo to. Nic takovýho se tady nestalo. Winnipeg Bees to celý

já jsem nikdy nevlastnil, a jeho zářící bod umístila přímo na nos

vodehráli bez jedinýho záskoku!“

muže, pod nímž stálo ELVIS P. PRATT, percussion.

„Bez jediného záskoku? Jste si tím jist?“

Brendon se chvíli díval na takto ozvláštněný snímek, pak po-

Otočil jsem se k Miriam. Viděl jsem, že ta na rozdíl od Bren-

krčil rameny.

dona porozuměla, ačkoliv jsem větu poněkud zamotal. Vlastně

„A co má bejt?“

ne: rozuměli mi oba, jenže pro Miriam z toho plynuly jiné ná-

„Tenhle pán nesouhlasí s tím pánem, kterého identifikovaly

sledky než pro zástupce pana Jesse Grausteina.

naše svědkyně jako muže, který hrál ve vašem klubu minulý tý-

„Miriam,“ řekl jsem jenom. Zrzavá dívka přistoupila k plakátu,

den,“ zářící bod přejel nápisem ROCK KITCHEN, „když tam

rozsvítila ukazovátko a zářivý bod namířila na nos hráče s baso-

účinkovala tato kapela.“ Bod obkroužkoval WINNIPEG BEES

vou kytarou. Bod zazářil mimořádně dobře, protože…

a usadil se znova na nose muže, jenž mi pro změnu připomněl

„Řekl byste, pane Brendone,“ pravila Miriam policajtsky, „že

Lincolna, ovšem v podání herce z němého filmu.

tento muzikant se podobá Bradu Pittovi?“

Brendon se ušklíbl.

„No – možná,“ skoro zakoktal zástupce, „… počkejte, podle

„Říkala jste předtím svědci, teď říkáte svědkyně,“ pravil zlomy-

toho, kdo je Brad Pitt?“

slně. „Byli to teda snad čtyři svědci různého pohlaví?“

„Vy ho neznáte?“ Zrzavá obočí vylétla vysoko nad zelené zří-

Miriam zachovala tvář hráče pokru.

telnice.

„Nikoliv. Byly to dvě ženy, ne dva páry různého pohlaví.“

„Nejsem si jistej – ale – mně se nezdá, že by se mu…“

„Hm,“ ušklíbl se zástupce majitele se zvýšenou ironií. „Ne-

„Viďte? A proč se mu nepodobá?“

byly snad ty ženský den předtím taky v Orionu, hned naproti

„No – prostě… Tenhle to bejt nemůže…“

Rock Kitchen? Tam tehdy hráli sólovej gig Winnipeg Beans. Ale

„Máte pravdu,“ pravila Miriam a znova namířila zářící bod

chápu, že těm dámám uvízl v paměti spíš jejich bubeník než ten

na nos baskytaristy. „Tento baskytarista je Afroameričan, kdežto

z Winnipeg Bees, který má, řekněme, zdaleka ne tak sexy vizáž

naší svědkyni se líbil baskytarista, který je Kavkazan. A vy,“ pro-

jako Jim Hardin.“

bodla Brendona pohledem, „jste říkal, že k žádnému záskoku

Miriam se nafoukla a užuž chtěla Brendonovi říct něco, čím

tu nedošlo!“

by patrně vypadla z role, tak jsem zahájil křížový výslech.

Zástupce majitele zbledl a povolil si límeček.

„Policistka Mallowayová, pane Brendone, netvrdila, že obě

Miriam s vítězstvím v zelených panenkách pohlédla na mě.

svědkyně byly ve vaší nebo v té druhé tančírně. Obě však iden-

tifikovaly drummera Winnipeg Beans. Jedna ho viděla ve vašem

———

146

147

„Sehrála jste to výtečně,“ zašeptal jsem do růžového ouška své

Miriam se velice zřetelně ušklíbla a pravila:

policajtky. „Tak teď ať mluví!“

„Takže něco z té pětinásobné sumy šlo do kapes Beansů, vět-

„Mluvte!“ vyzvala Brendona Miriam.

šina do kapes Bees a asi dost hodně do vaší vlastní kapsy!“

„No – ale prosím vás, pane – pane…“

„Moc ne,“ Brendon svěsil hlavu. „Jenom taková vlastně – pro-

„Inspektor Sinclair.“

vize.“

„Pane inspektore a – a…“

„Policejní elév Mallowayová.“

„Prosím vás!“ Brendon skutečně sepjal ruce. „Nedošlo k žád-

nému trestnému činu. Jenom – voni Bees dostali takovou na-

bídku – že nešla vodmítnout…“

„Proč?“ Miriam přísně a policajtsky.

Brendon se otočil k ní.

„Znáte, slečno…“

„Policejní elév Mallowayová!!“

„Pardon! Znáte…,“ Brendon začal hlavu obracet střídavě

ke mně a k Miriam, „…pana Winstona Broadbenta od Broad-

bent…“

„Co si vzal Muriel Shearerovou?“ skočila mu do řeči Miriam.

Znal jsem bilionáře Broadbenta, jemuž patřily uranové doly

u Elliot Lake, ale neměl jsem tušení, kdo je Muriel Shearerová.

U Miriam to bylo asi naopak. Později jsem se dozvěděl, že tomu

bylo přesně tak. Muriel Shearerová byla, prý, a zřejmě je, slavná

popzpěvačka.

„Pan Broadbent trval na tom, že jim na svatbě musí hrát Bees,“

zajíkal se Brendon. „Vono to bylo zrovna ve středu. Nabízel jim

sumu…“

„Kolik?“ vyštěkla Miriam, až se Brendon lekl.

„No – bylo to pětkrát tolik, co maj tady v Rock Kitchen. A boss

pan Graustein nebyl zrovna v Torontě, čekali jsme ho až v neděli

– a Beans to pondělí zrovna skončili hraní v Orionu, tak mi na-

padlo – voni sou to mí kamarádi, myslím Bees…“

„Prostě jste řek Winnipeg Beans o záskok?“

„Ano,“ pravil Brendon pokorně. „Prosím vás, nezmiňujte se

o tom panu Grausteinovi. K žádnýmu protizákonnýmu činu

nedošlo – voni sou to mí kamarádi – všichni s tím souhla-

sili…“

„Obecenstvo taky?“ Miriam.

„No – těm sem to vysvětlil – k vobecný spokojenosti, pro-

sím…“

148

149

Kapitola patnáctá,

„No právě. A naši měli jen holky. Sedm. Pak doktor mámě

v níž se inspektor Sinclair

další děti zakázal. Tak jsem jako nejmladší zůstala já.“

o Miriam Mallowayové

„Ale kluk…“

Skočila mi do řeči:

něco dozví a už nečeká

„Znáte ty starý fotografie, pane inspektore? Myslím, jak chla-

pečky strojili do holčičích šatů, dokud nešli do školy?“

Kývl jsem. Vzpomněl jsem si na takové fotky. Na jedné byl

„Kam to jedeme, pane inspektore?“ chtěla vědět Miriam s jistým

dokonce Hemingway, který v mém mládí platil za vzor drsného

podezřením.

chlapa.

„Někam, kde to znáte.“

„Tak se mnou to dělali taky, jenomže opačně.“

Ujížděli jsme po Yongu na sever, ale King Street jsme nechali

Zelené irské oči, smutné, ale s malým světýlkem humoru v pa-

za sebou. Pokračovali jsme dál a teď jsem se zeptal já:

nence.

„Miriam, už několikrát jsem se vás na to chtěl zeptat…“

„Strojili vás jako kluka?“

„Na co, pane inspektore?“ V hlase pořád podezření.

„Nojo. A stříhali. Na ježka. Přestali, teprve když to udělalo

„Proč jste vlastně šla k policii?“

ostudu po celým sousedstvu. Kluk, kterej si hraje s panenkou!

Miriam se zakabonila a mlčela.

Tak mi nejdřív vzali panenku, já jsem brečela, a služka od Mc-

„Jestli nechcete, nechte si to pro sebe,“ řekl jsem.

Mortonů, to byli naši sousedi, se nade mnou slitovala a dala mi

„Ale já vám to klidně řeknu, jenomže…“

panenku jejich Lydie. Tu mi naši taky vzali a dali mi medvídka

Zelené irské oči pod zrzavou hřívou irských vlasů.

Teddyho. Jako že s tím si hrajou kluci i holky. Jenže Lydie byla

„Jenomže co?“

moje nejlepší kamarádka a měla panenek pět, tajně mi jednu

„Když ono se to týká hlavně vás.“

věnovala, já si ji skovala do prádelního hrnce a hrála jsem si s ní,

To jsem slyšel nerad, ale zachoval jsem vlídnou tvář.

když naši nebyli doma. Ale paní McMortonová mě viděla a do-

„Samozřejmě že se to týká mě. Jsem přechodně váš velitel.“

šla si na mámu. Jestli prej ten váš chlapeček není ňákej divnej,

„To jste.“ Miriam se na mě přestala dívat, po chvilce řekla a hle-

paní Mallowayová? Tak si mě máma podala a já jsem řekla, že

děla rovně před sebe. Před námi pomalu míjela sváteční Yonge

medvídek tu panenku sežral, ale já že si s ním stejně budu hrát.

Street.

To jste měl vidět!“

„Vy si myslíte, že se k policejní službě nehodím,“ pravila Mi-

V duchu jsem se musel usmát. Dnes by to asi stálo nějaké stu-

riam trpce. „Nezlobte se, ale já vím, že si to myslíte.“

dentce za dizertačku. Rodiče, kteří se pokoušejí z holčičky vy-

Seděla vedle mě napjatá jak struna. Vypadala strašně mladě.

chovat tomboye, možná dokonce změnit její pozdější tak zvanou

„Sloužíte teprve pár měsíců. Já jsem už hezkých pár měsíců

sexuální volbu. Nikdy jsem nic takového neslyšel. Řekl jsem:

v penzi. Mám moc zkušeností na to, abych po tom týdnu, co vás

„Bylo to málo platné, Miriam, že? Z vás nešlo udělat nic než

znám, vyslovoval tak kategorický soud.“

ženskou.“

„Nojo,“ hřbetem ruky si otřela něco na obličeji. Slzu? Inu,

„Nojo. Nepovedlo se jim to. Ale když já mám tátu tak strašně

děvče, tvrdej polda nejsi. Ale jsi chytrá. Brendona jsi vyšachovala

ráda, tak jsem mu chtěla udělat radost!“

jak z učebnice. Zeptal jsem se:

Ovládal jsem se, marně. Rozesmál jsem se na celé kolo.

„Co vás tedy přivedlo k policii?“

„Nesmějte se mi, pane inspektore! Naši se pak radili s panem

„Ále,“ konečně se slabounce usmála. „Tradice. Nejmladší kluk

farářem, a když jsem jim řekla, že půjdu za policajtku, najednou

šel vždycky k policii. Už od prapradědy.“

mi to začali rozmlouvat, že prej když nechci, tak že nemusím.

„Kluk?

Tradice že je nejmladší kluk, a Pánbůh že jim žádnýho kluka

150

151

nedal, a tak dál, pořád dokola. Jenže já si postavila hlavu, po-

———

něvadž jsem na tátovi poznala, že by byl rád, kdybych šla na

policajtku, i když to neříká.“

Povídal jsem tedy. O tom, co jsem si zapamatoval z hraběnčina

Přestal jsem se chechtat, oba jsme chvíli mlčeli.

vyprávění o dvou dívkách, jedné krásné, druhé s nosem Jimmyho

Potom Miriam velice hořce pravila:

Duranta, která se domnívala, že zář z krásy její kamarádky, nebo

„Tak mě vzali na policejní akademii, a vy si teď myslíte, že se na

spíš jen společnice, dopadne i na ni. Nepadla, dál se neúspěšně

policejní službu nehodím. Já to vím. Já to na vás vidím.“

pokoušela upoutat pozornost mladých mužů, hezkých, méně

„Nic nevidíte, Miriam,“ řekl jsem s hlubokým přesvědčením.

hezkých, všelijakých, a když potom poslední objekt té touhy

„Sem tam jste udělala nějakou tu botu. To se stává každému za-

nebo vášně, nebo co to bylo, zavřeli do vězení, rozhodla se opus-

čátečníkovi. Už jste někdy zažila střelbu?“

tit zemi a snad, snad…

„To ne. Jenom na střelnici.“

O něco později ji následovala její společnice nebo možná i ka-

„Dočkáte se. Každý policajt se dočká. Křest ohněm, jako se

marádka – z jiného důvodu. Měla zlomené srdce, a jak se to krás-

to říká o vojácích. A bude z vás dobrá policajtka, ačkoli žádný

ným mladým ženám někdy stává, jít přes všechny překážky za

tomboy. Nic takového. Z vás ne.“

hlasem svého zlomeného srdce neměla v úmyslu, ale předností,

Zahnul jsem prudce k chodníku a zastavil jsem.

které jí dala příroda, využít chtěla.

„Kam to jedeme?“ zeptala se zrzavá dívka vedle mě.

Voda v chromovaném umyvadle šplouchala a Miriam ani ne-

„Vždyť tu nejste prvně, Miriam,“ a ukázal jsem na firmu pod-

dutala. Anna jí zkušenýma rukama pracovala v irské hřívě. Byli

niku, který měl ve výkladní skříni krásnou kytici růží.

jsme v oficíně sami, zněl tu jenom můj hlas a občasné houkání

Nad ní stálo:

svátečního provozu na předlouhé hlavní tepně našeho krásného

BEAUTY SALON COUNTESS

města. A tak jsem vyprávěl, jak tragicky skončila cesta té kama-

rádky s nosem Jimmyho Duranta, a jak já vyšetřoval a pátral

———

a sbíral vzorky vlasů pro doktora Clairmana v laboratoři a šel

jsem po stopě divného ruchu v Louisině bytě v době, kdy Louisa

„Tohle je,“ automaticky jsem začal představovat Miriamku, ale

byla v Bon Coeur v práci, přišel jsem tomu na kloub a zbytečně

hned jsem si vzpomněl. „Ale vždyť ji znáš, Annie.“

jsem utratil spoustu času, to jsem si aspoň myslel, že zbytečně, jak

„Dobrý den, slečno Mallowayová,“ řekla Anna. „Učesat se

jsem pak s pomocí Clairmana pochopil nebezpečný význam šifry

dnes asi nejdete, že?“ mrkla po mně, připadalo mi, že tázavě.

v Louisině soukromé kartotéce, nebezpečný pro Louisu, ale zjis-

„To ne,“ řekl jsem rychle a trochu zlomyslně jsem dodal: „Leda

til jsem jenom, kdo je otcem jejího dítěte, které se nenarodilo.

že by se ti při tom líp poslouchalo.“

Šplouchání vody se proměnilo v slabý ševel sušicí helmy, z níž

„Nejdu, paní Lomniky!“ zaprotestovala Miriam. „Ani nemám

na mě napjatě hleděla podivně holá tvář Miriam Mallowayové.

umytou hlavu!“

Zvýšil jsem hlas, protože hraběnka taky natahovala uši. A vyprá-

„Tak ji umejeme, ne?“ pravila Anna energicky a usmála se na

věl jsem, jak nešťastná kamarádka dostala nápad, protože šťastná

Miriamku. „Už to opravdu potřebujete, slečno! Taková hezká

kamarádka se scházela v jejím bytě s člověkem, jenž jí kdysi

mladá žena!“ a usadila zdráhavou policajtku do křesla.

v Praze zlomil srdce a byl katolík a zachoval se jako Huckleberry

Vzpomněl jsem si na jinou mladou ženu, která v tom křesle

Finn, opustil manželku s dětmi, přes všechny překážky odjel za

prodělala hotovou metamorfózu. S Miriam to takový zázrak ne-

hlasem svého srdce do laskavé a daleké země.

bude. Hraběnce jde jenom práce líp od ruky, když poslouchá.

To všechno nešťastná kamarádka věděla a dostala nápad a ná-

Jako všechny – jak jednou schválně řekla Miriam – holičky.

pad se osvědčil. Z dvaceti tisíc snadno mohla zaplatit plastic-

„Tak povídej, Harolde,“ vyzvala mě Annie a pustila se do díla.

kému chirurgovi a ještě by jí zbylo…

152

153

Potom náhodou v klubu Rock Kitchen zjistila, že hráč na bicí,

troska bylo jedno rčení, jeden verš anebo úryvek bůhvíjakého

který si říká Jim Hardin, je vlastně Josef Hruška z Prahy, a vě-

textu, jak mi bůhvíproč uvízl v palici. Ranam dissecui et preparavi

děla, proč strávil pět let v pražské káznici, a napadlo ji, že ho

eam in tabula in qua erat machina electrica. Tohle se mi vlepilo do pa-

má v hrsti. S krásnou kamarádkou se jí i to podařilo. Poručila

měti, když nám pan profesor Sullivan citoval Galvaniho zprávu

si o deset tisíc víc, než by musela zaplatit za operaci svého nosu,

o pokusech s elektřinou, mám dojem že třecí: Rozpitval jsem

o němž si vsugerovala, že jedině ten stojí štěstí v cestě. Helena

žábu a připravil ji na desku, na níž byl elektrický stroj. Někdy ko-

ani okem nemrkla.

lem poloviny osmnáctého století. Profesor nám tím dokazoval,

A najednou štěstí, anebo co si možná myslela, že je štěstí,

že mrtvá latina žije dávno poté, co Řím a jeho civilizace vzaly za

Louisu potkalo samo od sebe. Mladý muž byl sice pod míru,

své. Že v mnoha vědních oborech trvá dodnes.

hluboce pod míru, taky kulhal a chodil divně nahrbený, ale byl

No, Darwin latinsky uměl určitě líp než já. Jeho lingua latina

to muž. Takže s ním počala dítě. A protože věděla, že usvědče-

byla zámek, ne rozbořený hrad jako ta moje. Ale své opus magnum

ným a trestaným pederastům žádná vláda nevystaví pas, a ne-

napsal anglicky.

byla hloupá a věděla taky, že existuje černý obchod s osobními

„ Sic visum Veneri,“ zazněl mi vzpomínkou něčí hlas, „ cui placet

doklady a že z Hrušky se stal Hardin, měla pederasta, který ji

impares formas atque animos sub iuga aenea saevo mittere cum ioco. “

kdysi hodil přes palubu, rovněž v hrsti. Aspoň si to myslela.

Byla to jedna z trosek starého hradu, kterou jsem zaslechl

Zmýlila se a jako pro mnoho stejně kalkulujících před ní i pro ni

v hodinách našeho latináře, pana Sully (to si jen tak říkal, jme-

všechno dopadlo jinak. Nos Jimmyho Duranta jí zůstal, zůstalo

noval se William) Sullivana, autora – v akademických kruzích

jí i dvacet tisíc, jenom život…

kdysi dost známé – knihy Cippi Augusti Aetati. O římských ná-

Skončil jsem vyprávění.

hrobních kamenech z doby císaře Augusta. Tu bohužel napsal

„Chudák Louisa Šmídová,“ vzdychla hraběnka, a pustila se do

latinou přesahující schopnosti dokonce i primuse naší jedenác-

Miriaminých vlasů hřebenem. Irské oči hleděly na mě. Miriam

tiletky Augustuse Barnarda.

se ozvala:

Vzpomínkou na dávného učitele zazněl hraběnčin alt:

„Kdyby byla stihla dát si udělat ten nos, byla by přeci docela

„To je ono! Já samozřejmě latinsky neumím, ale jako holka

– celkem hezká, že, pane inspektore?“

jsem si to opsala z knihy Filosofie lásky, myslím od Schopen-

Mlčeli jsme. V zrzavých vlasech tiše praskaly jiskřičky. Hra-

hauera. Smysl to má prostě ten, že láska je tajemství, které zná

běnka opět vzdychla:

jen Venera.“

„Inu, láska je divná čarodějka. A někdy spíš čarodějnice.“

„Venuše,“ opravil jsem svou přítelkyni. A zarecitoval jsem ně-

„To jste řekla hezky, paní – hraběnko!“ odvážila se Miriam. „A

kdejší vlastnoruční překlad: „Tak zlíbilo se Venuši, jež krutě žer-

to jste si vymyslela?“

tujíc, ráda spojuje bronzovými pouty těla a duše vůbec se k sobě

Hraběnka zavrtěla hlavou.

nehodící.“

„Říkávalo se to v Praze,“ řekla. „A je to vlastně taková – pa-

Hraběnka na mě hleděla přátelsky. Jak jinak, po tolika letech?

rafráze z jednoho římského básníka. Aspoň myslím. Ne, Ha-

Miriam se ozvala:

rolde?“

„Hezká básnička. Ale vono se to moc nehodí na tenhle náš

Použil jsem děravé vědomosti z dávných studentských dob.

případ. Ta nosatá holka a ten kulhavej mrňous? S tim Venuše

„Snad z Horácia. Nevím. A nevím, jestli je to parafráze. Pře-

neměla nic společnýho. Ty dva se hledali. A nebejt toho jejího

klad to rozhodně není, ale má to podobný smysl.“

hloupýho nápadu vydřít prachy z Heleny a pak z toho bube-

„Měls přece latinu, Harolde. Jak je to latinsky?“

níka, žádnou plastiku nepotřebovala a měla by děcko.“

Kývl jsem. Anna zavřela oči a vzpomínala. Latinu jsem měl.

Lety se mi rozpadla jako trosky starého hradu. Každá taková

———

154

155

To nás umlčelo. Snad promluvil hlas jiné generace, která už

Kapitola šestnáctá,

na Venuši ani nevěří. Spíš na pilulku.

ve Winnipegu

Mlčeli jsme dlouho. Nakonec pravila hraběnka trochu roz-

zlobeně:

„Louisa byla chudák. Ani ta Venuše si s ní nedokázala zažer-

Mezi roztrhanými mraky bylo už vidět manitobská pole, farmy

tovat. Zlomila jí vaz pomocí úchyláka, kterému se líbily holky

daleko od sebe, potoky. Přemýšlel jsem o své společnici. Seděla

jenom pod dvanáct let, a Louisa na tu jeho…,“ hraběnka se

vedle mě s nosem přilepeným na okýnko letadla a divil jsem se,

ušklíbla, „sexuální preferenci nepřišla, teprve až ho zavřeli.“

proč jsem ji včera v hraběnčině oficíně v duchu nazval dítětem.

Nové mlčení.

Letadlem zacloumala turbulence přicházejícího podzimu,

Miriam se vysoukala z křesla a začala se prohlížet v zrcadle.

Miriam bez hnutí hleděla do hlubiny na zemi polí a jezer.

Ne zrovna metamorfóza, ale prokoukla. Byla to hezká holka,

„Byla jste už někdy v Manitobě, Miriam?“

ze které rodiče chtěli udělat kluka, a nepodařilo se to. Sic visum

Zavrtěla hlavou.

Veneri. Koho tomuhle dítěti asi přidělí ta zlomyslná bohyně?

„Já nebyla nikde, pane inspektore. U nás se moc necestovalo.“

Odkašlal jsem si, prolomil jsem tu ženskou náladu.

Vzpomněl jsem si, jak mi připadala drzá, protivná, chovala

„Miriam!“ zavolal jsem na holku v zrcadle. „Zítra v pět letíme

se, jak já na to nebyl zvyklý, a proto jsem ji neustále káral. Jak

do Winnipegu!“

jsem ji neznal.

Otočila se, ženská nálada se na zlomek vteřiny vrátila, jak se

Vydržela s nosem na okýnku, ještě když se letadlo propadlo

krásně zavlnily bronzové vlasy.

a pod námi se objevil Winnipeg, a dál do chvíle, kdy se z repro-

„Vodpoledne?“ zeptala se.

duktorů ozvalo, abychom se připoutali. Přivázala se a opět nos

„Ráno, samozřejmě,“ pravil jsem svým policejním hlasem.

na okýnku, dokud letoun dosti tvrdě nedosedl na zem, a pořád,

„Musíme si pospíšit, aby ptáček neulít. Stejně to už týden rozbí-

až jsme konečně zastavili u hlavní budovy. Pak se ke mně otočila

rají v novinách a ty on jistě pilně čte.“

a řekla:

„Miriam letí s tebou?“ zeptala se hraběnka.

„To bylo krásný!“

„Samozřejmě,“ řekl jsem a usmál jsem se na svou přítelkyni.

„Dnes u mě velice úspěšně složila maturitu z křížového výsle-

———

chu.“

Na letišti na nás čekal seržant Berry, kterého jsem trochu znal

ještě z dob služby. Znal, ale bezmála nepoznal, neboť Berry

značně vyrostl do šířky.

Naštěstí on poznal mě.

„Pane inspektore! To už je let, co jsme se neviděli!“ Valil se ke

mně s napřaženou rukou. „Co vás k nám přivádí?“

„Co myslíte,“ vycenil jsem na Berryho zuby, protože mě ta fráze

podráždila. Neděle, služební let, a co prý nás sem přivádí!

Berry se zarazil.

„Já myslel, že jste už v důchodu?“

Vysvětlil jsem mu kalamitu, která postihla oddělení, a před-

stavil jsem mu svou elévku.

„Miriam Mallowayová.“

156

157

Berry přejel dívku pohledem od hlavy k patě, pak se rozzářil

———

a tiskl Miriam ruku tak srdečně a tak dlouho, že ji musela vypros-

tit silou. Oslněný mou kráskou zeptal se Berry znova radostně:

Dům na Concourse nebyla žádná mramorová záležitost, v jakých,

„Co vás přivádí do Winnipegu?“

dle obecného povědomí, mají rockové agentury kanceláře. Mě

„Co myslíte, seržante?“ opakoval jsem už vztekle.

už trochu poučilo sídlo pana Grausteina, majitele Rock Kitchen.

Berry konečně pochopil, že jde o byznys, a zavedl nás na

Douglasova firma sídlila rovněž v omšelém baráku, jakoby sem

parkoviště. Nasedli jsme do policejního vozu, já vedle Berryho

přestěhovaném z Holandska: uzounká fasáda, dost široká tak

a Miriam vzadu. Berry nastartoval, rozjeli jsme se a seržant se ke

na jeden stísněný pokoj. V přízemí obchůdek se starožitnostmi,

mně naklonil a zeptal se šeptem:

ve výkladu židle s dírou v pleteném sedadle a hudební nástroj,

„To je dcera starýho Mallowaye?“

který mě upoutal, protože ho člověk často nevidí. Můj starý

„Vy se na něj pamatujete?“

zájem, ještě z dob neslavné kariéry tenorsaxofonisty. Anglický

„Nojo! Měl doma děvčinec. Tahle je myslim nejmladší. Asi

roh, zřejmě kdysi hojně používaný, protože mu chyběly klapky

patnáctá.“

a ohnutý náustek byl promáčknutý.

„Sedmá,“ opravil jsem ho. Naklonil se ještě blíž a zašeptal mi

Vedle výkladu dvoje uzounké dveře, na jedněch cedule:

do ucha:

KONCERTNÍ AGENTURA MELWYNA DOUGLASE.

„Lesba?“

Vešli jsme jimi na schody a Berry se musel protáhnout bokem.

„Co vás to napadlo?“

Po schodech podobných spíš žebříku jsme vystoupili do dru-

„Já jen, že když sem ji znal, vypadala jako kluk. Taky ji tak

hého poschodí. Já, za mnou Miriam a nakonec, pořád bokem,

strojili.“

Berry. Za otevřenými dveřmi agentury jsem spatřil mladíčka,

Zamračil jsem se, ohlédl se na Miriam, která měla opět nos na

snad ještě školou povinného.

skle a zírala na ubíhající domky winnipegského předměstí. Ve

„Potřebuju mluvit s panem Melwynem Douglasem,“ řekl jsem

vlasech se jí třpytil odlesk vycházejícího slunce.

a ukázal jsem mladíčkovi odznak. Nijak se nezalekl.

„Tohle, seržante, nešiřte. Jestli je Miriam lesba, já jsem papež.“

„Já vim, fotr mi o vás řikal. Sem tu kvůli vám,“ pravil nabru-

Berry zmlkl.

čeně. Rodič mu zřejmě udělal čáru přes nedělní plány. „Fotr mu-

„Miriam je policistka, a prvotřídní. Případ, který jsme sem při-

sel narychlo do Lesbridge, došlo tam k vejtržnostem a punkove

jeli dodělat, vyřešila z poloviny ona.“

vytloukli vokna.“

Vyslovil jsem politování a požádal jsem ho o adresu Jima Har-

———

dina. Kupodivu ji mladík vysypal z rukávu. Nic mě nenapadlo,

ale obrátil jsem se na Berryho:

Blížili jsme se ulicí Concourse k domu, kde sídlila agentura

„Znáte Bedford Street, seržante?“

Melwyna Douglase. Něco mě napadlo, otočil jsem se:

„Jo. Tam sem zamlada míval službu. Prošlapal sem tam pěk-

„Kdyby něco, držte se za mnou, Miriam.“

nejch pár bot. Řek bych, že se tam nic moc nezměnilo. Je to taková

„Kdyby – myslíte?“

čtvrt, pane inspektore, kde by žádnej z nás bydlet nechtěl.“

Usmál jsem se na ni.

„Křest ohněm!“ Nemyslel jsem to vážně. Nebo jen asi tak z de-

———

seti procent. „Hardin má pověst rváče a bude asi mít pistoli.“

Koutkem oka jsem zahlédl, že Miriam vytáhla svou zbraň

V autě cestou do té neobyvatelné čtvrti se ke mně naklonil a řekl

z pouzdra a odjistila ji. Neřekl jsem nic.

tiše:

„Všim ste si?“

158

159

„Čeho?“

přímku nataženou k horizontu mezi lány polí. Jim Hardin rych-

„Nojo, vy ste se k němu ve dvéřích vobrátil zády, ale já musel

lost vyšrouboval na sto padesát. Čekal jsem, kdy v korábu něco

krz dvéře bokem. Tak sem to viděl.“

praskne. O přední sklo se nám zabíjel všemožný užitečný hmyz

„Co?“

těchhle polí, rozplácával se na krvavé flákance, Berry zapnul

„Eště sme nebyli venku, a von už šáh po telefonu!“ Odvrátil

stěrače a za chvíli jsme měli výhled pokrytý krvavou a zahněd-

oči z vozovky a významně je na mě vykulil.

lou mázdrou. Stáhl jsem automatikou okno, sundal si klobouk

Mladíček. Rock. Hardin? Asociace naskočily. Otočil jsem se

a vystrčil hlavu ven. Všiml jsem si, že Miriamina zrzavá palice

k Miriam.

už taky ční do větru. Lány kolem nás ubíhaly, nějaký hmyz se mi

„Miriam, nezapomeňte! Kdyby něco, držte se za mnou!“

rozplácl na čele, setřel jsem ho rukou a zavolal jsem na Miriam,

„Vy fakt myslíte, pane inspektore…?“

aby se schovala. Něco na mě zavolala, nerozuměl jsem. Zařval

„Nic nemyslím. Ale jistota je jistota.“

jsem na ni dozadu:

„Je to rozkaz!“ a zrzavá kebulka se poslušně zatáhla.

———

Najednou koráb před námi dostal smyk, nebo se pokusil za-

hnout na pole. Prostě sjel z dálnice. Berry brzdil. Zůstali jsme

Winnipeg je hezké město, aspoň tam, kam se chodí dívat turisti.

stát asi dvacet metrů za místem, kde Hardinovo vozidlo vyjelo

Na Bedford Street, dlouhé ulici na předměstí, byla pozoruhodná

z dálnice.

pouze všeobecná sešlost a neobvyklá špína. Před domky parko-

A tam se zastavilo. Hardin se zuřivě snažil přinutit koráb

vala auta, zakoupená ze čtvrté ruky, většinou koráby s ploutvemi

k jízdě, tiskl zapalování, motor však neposlouchal.

vzadu, jaké se líbily Američanům v dobách, kdy se z Evropy

Vyskočil jsem z auta, Miriam za mnou a rozběhli jsme se k za-

dovážely jen bentleye a rolls-royce, nejvýš pár přepychových

kotvenému korábu. Pak mě Miriam dostihla, běžela mi po boku.

peugeotů. Sledoval jsem domovní čísla, která většinou chyběla,

Zařval jsem:

takže jsem si je musel domýšlet, a protože jsem se přepočítal,

„Za mě!“

nečekaně zachovalá cedule domku číslo 1273 mi z ničehož nic

Disciplinovaně se zařadila, v obličeji napětí z první takovéhle

vyskočila před očima. Zahlédl jsem už jen odřené džíny muže,

zkušenosti. Postřehl jsem, že vytahuje pistoli.

nastupujícího do jednoho takového korábu před domem. Než

Sám jsem ji vytáhl taky. Křest ohněm? Najednou jsem nechtěl,

za sebou zaklapl dvířka, podíval se na mě oknem, které se mu

aby k němu došlo. Snad se Hardin pokusí jenom utýct nebo se

buď nepodařilo vytáhnout, nebo bylo rozbité a nezasklené, a já

bude bránit beze zbraně a postačí rána pažbou do hlavy. Jenom

to spatřil.

ne ten nebezpečný křest! Ta mladá holka, co měla být kluk. Bylo

Knírek jako ukradený velké hvězdě dávných let.

by jí strašná škoda. A přes napětí, které mi sevřelo srdce, ačkoliv

A na levé tváři čerstvý flastr.

jsem takovéhle situace zažil mnohokrát, jsem pocítil, že se mi

Výsledek analýzy DNA jsem už definitivně nepotřeboval.

do očí derou slzy. Jako kdyby ta zrzavá irská holka byla moje

„Vidíte? Varoval ho, smrad!“ zabručel Berry, šlápl na plyn

Miriam. Moje první dcera, kterou jsme s Monikou ztratili, dřív

a octli jsme se ve filmové honičce.

než se narodila.

Za mnou se náhle ozval výkřik. Mrkl jsem tam, na pokraji

———

posečeného pole ležel, doslova širší než delší, seržant Berry. Po-

kusil se vstát, a s bolestným heknutím spadl zpátky na zadek.

Koráb vyvinul překvapující rychlost. Prosvištěli jsme předlou-

Zařval:

hou Bedford Street a zahnuli na dálnici, rovnou jako pravítko.

„Noha je v pr… čudu!“

Sto, sto dvacet, sto čtyřicet kilometrů, Berry valil oči na lesklou

A z auta, asi deset metrů před námi, vylezl Hardin.

160

161

Přesně ten z plakátu Winnipeg Beans. Ozvláštňující knírek

Kapitola sedmnáctá,

si ani neoholil.

Happy Ending

A v ruce pistoli.

———

„Cože?“ užasla jsem.

„Ano. Od včerejška jsem partnerem firmy Shirley Bullocková

Zařval jsem na něj obvyklou formuli: odhodit zbraň a ruce

& Harold Sinclair, Soukromé vyšetřování,“ pravil vážně Harold.

vzhůru! Jenže on se rozhodl riskovat všechno.

„Nemáš už vrahů dost?“ zeptal se Tony. „A Anka se ode dneška

Ne život. Takové kreatury ho v Kanadě neriskují. Ale možná

rozhodně musí věnovat výhradně svým salonům! Z jejího krimi-

zbytek života v base.

nalistického ochotničení nic nekouká. Ani dolar, a přitom jde

Od boku se mu zablesklo a za sebou jsem uslyšel další hek-

často o krk nebo aspoň o nohu v sádře.“

nutí, tentokrát ještě bolestnější.

Tony narážel na seržanta Berryho, kterého před týdnem ve

V běhu jsem zmáčkl spoušť, a stalo se, co se stává, sice velmi

Winnipegu trefil do holeně podvrtnuté nohy špatný střelec

zřídka, ale stává, a podle zákona schválnosti, zrovna když to člo-

a vrah Jim Hardin. Alias Josef Hruška.

věk nejmíň, vlastně vůbec nepotřebuje. Zbraň mi selhala.

„Soukromí detektivové vyšetřují vraždy jenom v detektiv-

Hardin, jemuž se zřejmě nic takového nepřihodilo, zvedl pis-

kách,“ pravil Harold a vzdychl. „A já zjistil, co zjišťuje zřejmě

toli, a jak to znal z filmu, podepřel si ruku se zbraní druhou ru-

hodně penzistů, když opouštějí povolání, které měli zároveň

kou a já spatřil černou tečku ústí, z něhož tak často kouká smrt.

jako koníčka. V penzi se nudí a jenom čekají na smrt. Tu takové

Dosavadní život mi před očima neproběhl, ale zmocnila se

čekání popožene.“

mě strašná lítost. Neuvědomil jsem si nad čím. A vzápětí mi to

„Nebuď morbidní, Harolde,“ řekla jsem. „Ale když teda budeš

pověděl kolt devítka, který mi štěkl za zády.

soukromý šámus, nepomůžu ti ani za honorář. Špiclovat vdané

Jim Hardin sebou škubl a pistole mu vyletěla z ruky. Pak za-

paničky postižené stavem chemického blázince v organismu?

kopl, poroučel se na zem a zůstal ležet na břiše.

Pěkně děkuju!“

Obrátil jsem se k Miriam.

Harold se jenom usmál.

Stála s kouřící pistolí v ruce, irské pihy výrazně vystouplé z bí-

„V tomhle s tebou Shirley naprosto souhlasí, Annie. Takové

lého obličeje, vyjevené zelené oči.

případy odmítáme. Naše specializace jsou únosy dětí.“

„Mířila jsem mu na ruku, pane inspektore!“ pravila udiveně.

„V téhle specializaci o krk nejde?“ pravil Tony. „Silně pochy-

„A trefila jsem se!“

buju. Já…“

Zasmál jsem se na ni.

Přerušil nás majestátní, ale rozplizlý zvuk varhan. Do uličky

„Děkuju vám, Mallowayová,“ pravil jsem dojatě a podal jsem

mezi lavicemi vstoupila Fiona v bílém, samozřejmě znova vy-

Miriamce ruku. Chvíli nevěděla, co udělat s pistolí, pak ji strčila

fešákovaná v mém salonu. Sbor irských zpěváků – aspoň jsem

do pouzdra. Pocítil jsem drobnou ruku mladé ženské ve své pen-

je tak odhadovala podle hlasů zdrsnělých whisky – ne zrovna

zionované dlani, stiskl jsem ji s velkou vděčností. Miriam se ve

nejčistěji, o to však slavnostněji zapěl:

tvářích udělaly dolíčky.

„Teď mu ještě nasaďte klepeta, Miriam!“ pravil jsem vlídně. Je

Here comes the bride,

to můj život a tvůj křest ohněm, děvče, řekl jsem v duchu. Pro

All dressed in white!

větší efekt bys snad měla omdlít.

Jenže Miriam neomdlela. Byla to policajtka po dlouhé genea-

Za nevěstou v bílém se objevila družička v bledězeleném a za-

logické linii.

kopla si o sukni. Nebyla na dlouhé sukně zvyklá.

162

163

Naklonila jsem se k Haroldovi.

„Kdo je to? Odněkud ji znám.“

„Můj strážný anděl,“ pravil Harold smrtelně vážně. „A přeci

tvoje zákaznice.“

———

Seděli jsme v sanrůmu, který jsme si nedávno dali zřídit na bývalé

a neužitečné terase. Pozdně večerní slunce dopadalo na veliký

javor dole na dvorečku. Uvědomila jsem si, že tenhle gigantický

strom vyrostl z malého keříčku se třemi podvyživenými lístky,

který se sám nějak uchytil na záhonku, lemujícím náš dvoreček.

Bylo mi ho líto vytrhnout, a teď to mám. Za těch třicet let – tři-

cet let? No ano. Za těch třicet let vyrostl z neduživého keříčku

strom-obr. Jeho kořeny nám dokonale poničily dlaždice, jimiž

jsme, rovněž před mnoha lety, dali vydláždit dvoreček, protože

předtím jsme tam měli neduživý a olysalý trávník.

Třicet let. Hruška-Hardin dostal doživotí za vraždu Louisy

Šmídové-Smithové, s možností podmínečného propuštění po

třiceti letech.

Vzdychla jsem. Trojice hostů se zvedla k odchodu, políbily jsme

se s Monikou, potom obzvlášť vřele s novopečenou seržantkou

Miriam Mallowayovou. Na můj dýchánek se převlékla do květo-

vaných šatů, které jí neseděly, ale zato zářila, jako by měla vlasy

z bronzu. Pak jsem stiskla ruku svému starému příteli inspektoru

Haroldovi, nyní hodlajícímu strávit penzi ve stopách muže z Ba-

ker Street. Naklonil se ke mně a zašeptal mi do ucha. Musela jsem

se zasmát, ale bylo třeba vyprovodit hosty přede dveře, a když se

rozjeli ve staré fordce, zamávali jsme jim na rozloučenou.

Potom jsem s Tonym odešla do obýváku a dali jsme si oba

nightcup.

Bylo mi teskno, skoro smutno.

A vzpomněla jsem si, co mi do ucha zašeptal Harold.

„Až to napíšu,“ slyšela jsem ho v duchu, „bude se to jmenovat:

Očima dámské kadeřnice aneb Nejúspěšnější případy inspek-

tora Harolda Sinclaira od Královské jízdní policie.“

Už mi nebylo smutno.

více o studiu na Literární akademii najdete na www.lit-akad.cz

Toronto, L. P. 2005–2006

164

165

Spisy Josefa Škvoreckého

svazek 26

řídí redakční rada – Vladimír Justl,

Václav Krištof, Michal Přibáň, Michael Špirit

Josef Škvorecký a Zdena Salivarová

Setkání v Torontu, s vraždou

vydala Literární akademie (Soukromá vysoká škola Josefa Škvoreckého), s.r.o.,

Na Pankráci 54, 140 00 Praha 4, www.lit-akad.cz roku 2006

jako svou 30. publikaci

vydání první

odpovědní redaktoři Jaroslava Hájková a Michal Přibáň

grafická úprava Petr Babák (Laboratoř)

sazba a zlom Tereza Šerá (Laboratoř)

tisk ??????????

ISBN 80-86877-22-1

166