Josef Škvorecký

Smutek poručíka Borůvky

spisy 29

Nadpřirozené schopnosti poručíka Borůvky .................................... 7

ten. sax. solo .................................................................................. 25

Vědecká metoda ............................................................................ 38

Smrt na Jehle ................................................................................. 72

Čí dedukce? ................................................................................... 96

Horizontální vražda .....................................................................123

Dobrá stará daktyloskopie ........................................................... 144

Padající světlo ...............................................................................183

Aristotelská logika ........................................................................206

Konec starého kocoura .................................................................245

Jeho nejlehčí případ .....................................................................263

Zločin v dívčí škole .......................................................................274

Autorova poznámka .....................................................................295

Ediční poznámka ..........................................................................297

Literární akademie

Literární akademie

Josef Škvorecký

Smutek poručíka Borůvky

spisy 29

© Josef Škvorecký, 2007

P. Lubomíru Dorůžkovi, Ludvíku Švábovi a Janu Zábranovi,

Copyright © Literární akademie, 2007

ISBN 978-80-86877-15-0

protože oni jistě rozumějí poručíkovu smutku

4

5

Nadpřirozené schopnosti

poručíka Borůvky

Vrchní nadstrážmistr Šinták – jediný muž této hodnosti v re-

publice – si nedal vymluvit, že poručík Borůvka vládne si-

lami, jež zcela neodpovídají normálním lidským mohutnos-

tem. Byl to ovšem téměř šedesátník, zatížený náboženskými

předsudky, které ve službě tajil. Ale v rodné vesnici Deštné

v Orlických horách, kam jezdíval na dovolenou a kde se zú-

častňoval spiritistických seancí v chalupě bývalého domác-

kého tkalce, jistého Potěšila, nekladl si žádná omezení a na

svého služebně nadřízeného prozradil všechno. Podle něho

byl poručík Borůvka vlastně kouzelník.

———

Dokázal to zjevně a pro vrchního nadstrážmistra Šintáka ne-

zvratně na slavném případu Semeráková, k němuž se dosta-

vil pozdě, protože večer předtím strávil na abiturientském

sjezdu v K. Byl to sjezd po třiceti letech, po příslušném roz-

jaření v pozdních hodinách nočních se dostavila úměrná de-

prese a poručíku Borůvkovi také selhal budík. Takže když se

časně odpoledne dostal na místo činu – k několika osamě-

lým rodinným baráčkům, jaké si za celoživotní úspory stavěli

před válkou zatvrzelí dělničtí individualisté – byl už prapor-

čík Málek s případem téměř hotov a čekal jen na výsledky

laboratorních zkoušek.

V tom je právě, jak se praporčík udýchanému poručíku

Borůvkovi vyjádřil, poslední zádrhel. Z psychologického hle-

diska, říkal, pozná člověk v tom chlapovi vraha po čuchu. Ale

přece nechceme, aby nám pak někdo předhazoval, že se zatče-

ním jsme se ukvapili. Psychologicky vzato, je to vrah jak Brno,

stačí se na něj kouknout – jo, a potom se ukáže, že jsme se

zbodli, veřejnost se bude rozčilovat a seshora přijde stíračka,

že budem zářit jak vyleštěný brejle, pravil praporčík. Ne, ne,

člověk se musí zasichrovat a k zasichrování nám slouží věda.

7

Zatímco praporčík seznamoval poručíka se svou krimina-

sek pod provazem, směrem dolů, je ještě jedna! Přece sebou

listickou filozofií, klouzal starý kriminalista smutnýma po-

ve smyčce necukla. Neoběsila se přece nadvakrát. Šinták sice

mněnkovýma očima v kulaté tváři po bezútěšném podkroví

tvrdí, že je ta strangulačka jenom jedna, nebo že je zdvojená,

domku. Uprostřed ze střešního trámu visela na provaze sta-

protože oběšená reflexivně napnula krční svaly, ty potom po-

řena ve špinavých kostkovaných šatech a šedivé vlasy jí zakrý-

volily a smyčka se svezla kousek výš, ale podle mě je to ne-

valy obličej. Jedna noha, špičkami prstů asi ve výši praporčí-

smysl. Proto jsem ji taky nechal viset. Doktor ji chtěl sundat,

kova opasku, vězela dosud v děravé pantofli, druhá byla bosá

že to nemůže rozhodnout, dokud ji nebude mít na stole, ale já

a velké zčernalé klouby vyprávěly poručíkovým očím jakousi

si to vzal na sebe. To ne, povídám, tohle musí vidět soudruh

historii. Neveselou historii toho, čemu se také říká život. Na

poručík tak, jak to je!“

podlaze pod mrtvou ležela druhá pantofle jako smutné opuš-

„No, děkuji ti, Pavle, za důvěru,“ pravil rozpačitě poručík

těné zvířátko. Jinak byla půda prázdná, chudičká, v rohu

Borůvka a spočinul truchlivým pohledem na dychtivé snědé

u stěny stálo několik rozeschlých almárek a židlí, květináče,

tváři mladého kolegy. „Ovšem –“

nějaké bedny, stoh zažloutlých novin, a poručíka napadlo, že

„Je to fakt, ne?“ skočil mu Málek do řeči. „Ty seš tady šéfem

kdyby se jimi začal probírat, dozvěděl by se patrně nejno-

a ty to musíš vidět. A zatím se koukni na tohle,“ dodal pyšně

vější zprávy o nálezu Vranské nebo o zatčení anarchistického

a rozvinul před poručíkem svitek papíru. „Udělal jsem si ná-

vraha Klepetáře. Otevřeným vikýřem vál chladný vítr babího

črtek a takový graf, víš? Tys nám jednou ve vědecké metodice

léta a na chvíli poodhrnul šedivé vlasy nebožce z obličeje.

šetření přednášel o tom případě na Moravě, kdy ti právě graf

Ten starému kriminalistovi dopověděl tu historku.

umožnil analyzovat časovou a topografickou situaci a získat

„Sebevražda,“ řekl Málek pohrdavě. „Tůdle. Jo, všechno je

tím podklady pro usvědčení pachatele.“

to pěkný, měla prý astmatické záchvaty, pořád vyhrožovala,

„Ano,“ řekl chmurně poručík. „Ale –“

že se oběsí. Sousedi mu to dosvědčují. Jenomže, Josef, po-

„Tak se podívej!“ přerušil ho opět Málek. „Tady máš plá-

dívej se na ty strangulačky. Počkej,“ rozhlédl se, „my ti při-

nek pohybů pachatele – tedy podezřelého – a všechny časové

stavíme židli. Soudruhu vrchní nadstrážmistře, podejte židli.

i vzdálenostní souřadnice.“

A pak se pořádně podívej na ty strangulačky, Josef.“

„Ano. Jenomže –“

A zatímco vrchní nadstrážmistr Šinták vykonával rozkaz,

„Jo, nejdřív tě musím, na vysvětlenou, seznámit s průbě-

Málek pokračoval. Nemohl se dočkat, byl to jeho první samo-

hem šetření,“ skočil Málek potřetí do řeči starému krimina-

statný případ a vděčil za něj poručíkovu včerejšímu rozjaření

listovi a pokračoval tak horlivě, že si vůbec nevšiml slabého

a špatně nataženému budíku. Třásl se, aby mohl svého šéfa

poručíkova povzdechnutí.

přesvědčit, že je mužem na svém místě, vlastně že jeho místo

Poručík Borůvka se vzdal. Oblé čelo se zkrabatilo jakýmsi

by podle zásluh mělo být o stupínek výš na služebním žeb-

vnitřním utrpením a smutné oči rezignovaně spočinuly na

říčku. A tak vykládal:

plánku, pečlivě vyvedeném barevnými tužkami a opatřeném

„Všechno je v pořádku. Jo, to je, mrtvá o tom sama mlu-

krasopisnou legendou.

vila. Ale ty strangulační čáry, Josef? V kursu nás přece učili,

„Semerák volal v 0.45 tady kousek odtud z budky,“ vyklá-

že strangulačky při oběšení procházejí šikmo od podbradku

dal praporčík. „V 0.57 jsme byli na místě činu. Všechno jsme

k zátylku. A tahle má strangulačky dvě! Aspoň se vsadím, že

našli, jak to tu vidíš, s ničím jsme nehnuli. Semerák – tvrdí on

má! Jen počkej, až se podíváš. Ono to není moc vidět, v jedné

– se vrátil v půl jedné v noci z hospody, chalupu našel prázd-

je ještě provaz, ale když se koukneš pořádně, uvidíš, že kou-

nou a na půdě oběšenou manželku. Tak prý hned běžel tele-

8

9

fonovat pro SNB. Už tohle, Josef: v 0.30 se vrátí z hospody

zapomene pytlík s tabákem. A je tak líný, že se neobtěžuje

a v 0.45 už volá – přitom je k té budce dobrých pět minut.

dojít si pro něj sám. Místo toho honí astmatickou bábu.“

To přece nevypadá, že manželku hledal. To vypadá, že šel

Praporčík se vítězně podíval na drobnou stařenku, visící

rovnou na půdu. Najisto.“

jim nad hlavami, a potom na poručíka.

„Jistě. Ale –“ pokusil se poručík Borůvka.

„Hm,“ odkašlal si starý kriminalista. „Dedukuješ správně.

„Ale dejme tomu,“ dořekl Málek větu za něho. „Jenže teď

To opravdu, to klobouk dolů. Nic ti neujde. Jenom –“

se podívejme zblízka na Semerákovu historku. Z domova

„Ale to není všechno,“ pravil rychle Málek. „Jak uvidíš,

prý odešel v 18.00. Totiž ne prý. Tohle mu potvrzuje soused,

v Semerákově výpovědi je takových zádrhelů a kliček a sla-

nějaký Pěnkava, železničář. Ten se právě vracel domů, když

binek celá hromada. Tak třeba hned dál. On tvrdí, že šel ten

Semerák vyšel z chalupy. Dal se s ním do řeči, tedy Seme-

den k nějakému Bártovi pro vosk. Ten Bárta je totiž známý

rák s Pěnkavou, a všimni si, Josef, o čem: o počasí! A pak si

chovatel včel a Semerák taky včelaří. Ne zrovna moc od-

vzpomněl, že doma nechal pytlík s tabákem, a co bys řek, že

borně ani pečlivě. Stačí se kouknout dozadu na zahrádku

udělal?“

na jeho včelín. V takovém včelíně, člověče, to můžou vydr-

Poručík pokrčil rameny. „To nevím. Jenže –“

žet jen včely posledního řádu. Nějaké deklasované včelstvo

„Zavolal na manželku!“ pravil vítězně Málek. „Zavolal na

nebo co,“ praporčík se zasmál. „No, ale prostě on šel pro

manželku, místo aby se pro ten pytlík vrátil sám! A dohado-

vosk. Bárta, ten včelař, bydlí o samotě v lese, asi tři kilometry

val se s ní přes plot, kde ho má hledat. Chápeš? Pěnkava ji

odtud. Semerák tam dorazil v 18.45, zdržel se tam tři čtvrtě

viděl! To je přece perfektní, no ne?“

hodiny a pak odešel lesní cestou do Hodkonína do hospody.

„Ano,“ pravil ponuře poručík Borůvka.

Podívej se na plánek. Do hospody se dostal asi ve tři čtvrtě na

„Tomu říkám alibi,“ pochvaloval si rozradostněný Málek.

devět a v devět zased ke karbanu. Karbanil až do 23.30, kdy

„Pachatel – tedy podezřelý – má svědka na to, že odešel z do-

odešel domů. Z té hospody je to sem čtyři kilometry a trvalo

mova, dokonce přesně v kolik, protože Pěnkava do práce

mu to hodinu. To odpovídá, to všechno odpovídá.“

dojíždí a vrací se vždycky vlakem v 17.45. A svědek taky vidí

jeho ženu dokonale živou, a dva další svědci pak potvrzují, že

je Semerák potkal na silnici, jednoho u křížku a druhého asi

o čtvrt hodiny později u stanice autobusu. A s oběma se dal

do řeči, on sám, Semerák, sám od sebe, a zase o počasí. To

je přece! Chlap, který obvykle – podle svědků – mlčí jako za-

řezaný, cítí najednou potřebu konverzovat o počasí. A hned

s třema lidma po sobě! A to zrovna v den, kdy se mu oběsí

manželka. To za á.“

„Ano,“ pravil poručík Borůvka. „A –“

„A za bé: pro odchod z domova si vybere přesně chvilku,

kdy se Pěnkava vrací z práce, a kdy tedy ví, že se s Pěnkavou

potká. A on ho potřebuje potkat. A nejenom potkat: on po-

třebuje – to za cé – aby Pěnkava viděl jeho manželku ještě

naživu, a proto, právě v den, když se mu žena oddělá, si doma

10

11

„Jenže –“ poručík Borůvka spustil oči z mrtvé stařeny a spo-

„Já myslím –“

činul jimi na zardělé tváři praporčíkově.

„Ale mám oprávněné podezření, že tomu tak bylo.“

„Jenže celá řada věcí mu sice hraje, ale trochu falešně,“ řekl

Starý kriminalista se opět vzdal dalších pokusů získat slovo.

spěšně Málek. „Podívej se na ten plán.“

Přenechal je mladému kolegovi a ten toho náležitě využil.

„Pěkný,“ pochválil náčrt poručík Borůvka. „Nakreslils to

„Tedy předpokládám, že Semerák je vrah. On má ovšem

hezky, přehledně. Jenom tady –“

dokonalé alibi. V 18.00 odešel z domova – svědek viděl jeho

„Chceš vidět časovou tabulku, viď? Tady je.“ Málek podal

manželku živou – v 18.20 s ním jiný svědek mluvil u stanice

poručíkovi jiný papír. „A zároveň tabulka vzdáleností a kore-

autobusu skoro na poloviční cestě mezí D a V. V 18.45 dorazil

spondujících časových údajů. Podívej se.“

k Bártovi do V – čas je zase přesný, protože se mu prý cestou

Poručík Borůvka se podíval:

zastavily hodinky, tak požádal Bártu, aby mu řekl přesný čas,

a před ním si hodinky natahoval. To Bárta potvrzuje. A máme

18.00 – odchod z D

i přesný čas jeho odchodu od Bárty – to se zas podíval na ná-

18.45– příchod k V

stěnné hodiny, zděsil se, že už je půl osmé, a ačkoliv ho oba,

19.30 – odchod od V

Bárta i Bártová, zdržovali, nedal si říct a odešel.“

20.45 – příchod do H

V tomto bodě se starý kriminalista zmohl jen na zakašlání.

}z toho cca 30 min. na záchodě

23.30 – odchod z H

„Zastavme se u těch manželů Bártových, než budeme Se-

00.30 – návrat do D

meráka sledovat do hospody,“ pravil Málek, jako by předná-

00.45 – telefonoval na SNB z budky

šel nějakému kursu kriminalistických začátečníků. Poručík

00.57 – příjezd naší skupiny na místo činu

opět přejel smutnýma očima holé podkroví. „Zase tu máme

tři zajímavé body,“ pokračoval Málek. „Předně ten zájem

Vzdálenosti a potřebné časy:

o přesný čas. Ausgerechnet ten den, co se mu oběsí žena, za-

vzdálenost D – V = 3 km, tj. 45 minut chůze

staví se podezřelému hodinky, a ausgerechnet ten den musí

vzdálenost V – H = 5 km, tj. 1 hod. 15 minut chůze

přijít přesně a včas do hospody, jako kdyby tam měl bůhvíjak

vzdálenost H – D = 4 km, tj. 1 hod. chůze

důležité jednání. A zatím tam jde jenom mazat karty – a při-

vzdálenost V – D – H = 7 km, tj. 1 hod. 45 min. chůze

tom nemá vůbec pověst karbaníka. Hospodský vypovídá, že

vzdálenost H – D – H = 8 km, tj. 2 hod. chůze

karty chodí hrát velice nepravidelně a málokdy u nich vydrží

vzdálenost V – D – V – H = 11 km, tj. 2 hod. 45 min. chůze

víc jak hodinu. Jenomže včera, jak vidíš, je mastil skoro tři

hodiny. Ale to až později. Teďka k těm Bártovým. Tak ten

„Proč tady uvádíš taky vzdálenost V–D–H nebo V–D–V–H?“

zájem o přesný čas je první podezřelá okolnost: nenápadný

zeptal se poručík, když prostudoval tabulku.

způsob, jak vyhlídnutého pozdějšího svědka upozornit,

Praporčík lišácky zamrkal.

v kolik přesně přišel a v kolik přesně odešel. Druhá zajíma-

„Hned ti to vysvětlím,“ řekl. „Vycházím z hypotetického

vost je svědectví manželů Bártových. Vytáhl jsem na ně starý

předpokladu, že Semerák je vrah, že se tedy Semeráková

trik, naučil jsem se ho od tebe,“ Málek se usmál a rovněž

sama neoběsila, nýbrž že byla zardoušena Semerákem a po-

poručíkovu kulatou tvář ozdobil na chvilku rozpačitý úsměv.

tom oběšena.“

„Jednou jsi nám o tom přednášel na školení taktiky výslechu,

„Ale to přece –“

pamatuješ se? Zásada odděleného výslechu svědků téže okol-

„Ano. To zatím nemůžu dokázat. Zatím.“

nosti a –“

12

13

Poručík se ještě jednou chabě pokusil zarazit příval pra-

vykle nemají oko na to, co má kdo na sobě. Ale přece: co

porčíkových slov:

když to všechno byla smluvená hra, rozumíš, falešné alibi?

„Ano, to jsem přednášel. V tomhle případě ovšem –“

Co když Semerák u Bártů vůbec nebyl, vrátil se od stanice

Hned nato zase podlehl kolegově nadšené výmluvnosti.

autobusu tajně domů, oddělal manželku a šel potom do hos-

Zachmuřil se, vzdychl.

pody. V hospodě, to ti pak řeknu, jsem zjistil další podezře-

„Počkej,“ pravil Málek netrpělivě. „Nevíš, o co šlo. O do-

lou okolnost. Ale zatím tohle: smluvili se, jenže se zapomněli

cela jednoduchou věc. O sako.“

smluvit o všech detailech. Tys nás na to na školení vždycky

„Sako?“ hlesl poručík.

upozorňoval, že falešné alibi se snadno rozbije vyšetřením

„Ano, sako. A potom – a to dej obzvláště dobrý pozor

detailů. Za to teda vděčím tobě, Josef.“

– o velocipéd!“

A znovu se na kriminalistově tváři objevil kyselý úsměv

Významná pauza, Málek pohlédl na poručíka a ze snědé

a ruka s plánkem se pokusila o jakési drobné odmítavé gesto.

tváře mu starý kriminalista bez obtíží vyčetl touhu po po-

Praporčík okamžitě zareagoval:

chvale. Ještě víc zesmutněl. Rád dělal lidem radost. S největ-

„Já vím – je to přitažené za vlasy, že by si umlouval alibi

ším sebezapřením se proto usmál a řekl:

na vraždu, a hned s dvěma lidmi, když jeden z nich je ještě

„Velocipéd?“

k tomu vyhlášená drbna. Taky tomu nepřikládám důležitost

„Ano.“ Praporčík zamnul rukama. „To souvisí s pracovní

a uved jsem to jenom kvůli úplnosti. Mnohem zajímavější je

hypotézou, kterou jsem si pak utvořil – vlastně právě z toho

ta druhá věc ve výpovědi Bártové: viděla minulý týden Seme-

velocipédu moje pracovní hypotéza vychází. A hlavně proto

ráka na velocipédu. No, na tom by nebylo nic divného, že?

jsem taky kreslil ten plánek,“ zaťukal na kus papíru, který

Lidi ze samot mívají velocipédy. Jenomže vtip je v tom, že

poručík Borůvka dosud zdvořile držel v ruce. „Nejdřív to

Semerák žádný velocipéd nemá! A taky tohle setkání s Bár-

sako. Položil jsem oběma manželům Bártovým – každému

tovou rozhodně popírá!“

zvlášť – jednoduchou otázku: co měl Semerák na sobě, když

Praporčíkovy oči žadonily o pochvalu. Poručík Borůvka

k nim přišel na návštěvu. A teď poslouchej: Bárta tvrdil, že

si odkašlal.

tvídové sako, Bártová chtěla přísahat, že hnědé manšestrové.

„Ano,“ pravil ponuře. „Dobrá usuzovací práce. Takže

Málem si kvůli tomu vjeli do vlasů. Je to vůbec povedený

z toho velocipédu soudíš na –“

párek,“ praporčík se zasmál. „Doporučoval bych každému,

Pochválený praporčík se chopil slova se zvýšeným úsilím.

kdo má cukání se ženit, zajít si k nim na kus řeči. Vsadím

„Na neplatnost časových korelací případu. Jestli měl Semerák

se, že by z něj byl potom zapřísáhlý starý mládenec jako já!

někde tajně schované kolo, potom celá časová tabulka vypadá

Hahaha!“

úplně jinak. Podívej se!“ Z náprsní kapsy sebevědomě vytáhl

Poručíkovi zkrabatil tvář kyselý úsměv, ale praporčík si té

další papírek a doprovodil jej slovy: „Já věřím v systém. Celé

kvality nevšiml.

naše zřízení je založeno na plánování a systematičnosti, tak

„Hádali se – no, divže jim nepraskly hlasivky a nám bu-

přece se my, kriminalisti, nemůžeme řídit nahodilýma nápa-

bínky,“ pokračoval, „a jak byli v ráži, povídá, tedy vlastně

dama jako v nějaké detektivce.“

zaječí Bártová: ,Měl na sobě to samý sako jako minulej

Tabulka skutečně byla systematická.

tejden, když jel tady vokolo na velocipédu!‘ Tak tedy: zase

jeden podezřelý bod – rozpor ve výpovědi údajných očitých

Vzdálenosti a potřebné časy při použití jízdního kola:

svědků. Samozřejmě sám o sobě není průkazný. Chlapi ob-

vzdálenost V–D–H = 7 km, tj. cca 20 minut

14

15

vzdálenost H–D–H = 8 km, tj. něco přes 20 minut

Co poručík chtěl, nedořekl. Praporčík ho důvěrně uchopil

vzdálenost V–D–V–H = 11 km, tj. cca 45 minut

za rukáv, naklonil se k němu a starý kriminalista ucítil jeho

vzrušený dech, vonící partyzánkami.

Na provedení činu 20 minut, tj.:

„To je právě to, že neseděl!“ pravil vítězně Málek. „Něja-

při V–D–H celkem 40 minut

kých třicet čtyřicet minut z toho času seděl na záchodě!“ Po-

při H–D–H celkem něco přes 40 minut

ručíkova tvář sebou zaškubala, jako by ho něco zabolelo. „Jak

při V–D–V–H celkem něco přes 1 hodinu

dlouho to bylo, na tom se svědci nemohou shodnout. Vy-

slechli jsme jich osm, včetně kibiců, hostinského a jeho dcery,

Dlouho a zasmušile zíral poručík Borůvka na řádky pečli-

která tam dělá servírku. Semerák sám tvrdí, že to nebylo více

vého praporčíkova rukopisu. Vypadalo to, jako by v duchu

než čtvrt hodiny, jeden z hráčů zas říká, že to byla skoro ho-

sváděl nějaký těžký vnitřní boj. Vzdychl, odkašlal si, pak se

dina. To je relativita subjektivního vnímání času,“ pravil Má-

zeptal:

lek pomalu a zamrkal. „Když vezmeme průměr, vychází nám

„Proč vypočítáváš taky úsek H–D–H?“

tak třicet čtyřicet minut. A to pro úsek H–D–H plus dvacet

„Hned ti to vysvětlím.“ Praporčík vzal plánek od poru-

minut stačí. Je to nová asfaltka, tam se dá jet hodně rychle.

číka a začal na něm ukazovat prstem. „Za předpokladu, že

V každém případě je ten pobyt na záchodě symptomatický.“

Semerák měl někde v okolí Bártova domku schované kolo

„Jak?“ zeptal se nejistě poručík.

– a to snadno mohl, domek stojí na kraji lesa a kolem je plno

„Symptomatický,“ opakoval praporčík a pečlivě vyslovil

křoví – přicházejí v úvahu tři eventuality. Za á: Když se Se-

všechny souhlásky. „Buď dává možnost provedení činu po

merák v 19.30 u Bárty zvedl, sedl na kolo, jel po úseku V–D,

štrece H–D–H, anebo svědčí o tom, že Semerák krátce před

tedy domů, vykonal čin – na to mu taxíruju tak dvacet mi-

příjezdem do hospody prožil velké nervové vzrušení. Na ško-

nut – a odjel potom po úseku D–H do hospody. Tedy cesta

lení z kriminální psychologie nám přece doktor Seifert říkal,

V–D–H plus dvacet minut na vykonání činu dělá dohromady

že na prudká vzrušení reaguje lidský organismus někdy ne-

cirka čtyřicet minut. To znamená, že měl spoustu času zbavit

zvládnutelným nutkáním na stolici.“

se někde u hospody velocipédu a ve 20.45 se objevit v hos-

„Ano. Já vím.“ Zdálo se, že se poručík Borůvka ponořil do

podě.“

nějaké vzpomínky. Byl to kliďas, známý tím, že jednou bez

Poručík Borůvka kývl.

mrknutí oka a holýma rukama vykroutil dopadenému vra-

„Ale cesta D–H je brzo zvečera poměrně frekventovaná sil-

hovi z ruky nabitou pistoli, a když na něho ten výtečník po-

nice. Byla už sice tma, ale co kdyby. Semerák se na ni možná

tom neočekávaně vytáhl nůž, srazil ho přesně mířenou ranou

neodvážil a místo toho se po vykonání činu vrátil poměrně

na bradu k zemi. Ovšem i poručík Borůvka prožíval občas

málo používanou silnicí z D do V a odtud jel lesní cestou V–

silná nervová vzrušení s příslušnou, ne zrovna příjemnou

H. Tedy: štreka V–D–V–H plus dvacet minut na vraždu dělá

reakcí organismu. O těch však nikdo nevěděl; nepocházela

dohromady nějakých pětašedesát, sedmdesát minut. Pořád

z oblasti služební.

ještě dost času dostavit se ve 20.45 do hospody k mariáši.“

„Tedy lidově řečeno,“ pokračoval zatím Málek, „náš milý

„Ano,“ poručíku Borůvkovi zaskočilo v krku, rozkašlal se.

vrah dostal po provedení činu sračku. Ale tady nastupuje kri-

Když zvládl tu nehodu, pravil: „Ale proč H–D–H, když jsi

minalistická laboratoř, chemickobiologická analýza, hahaha!“

říkal, že od 20.45 do 23.30 seděl u karet? Ostatně, já jsem

Nové škubnutí projelo poručíkovým obličejem. Na oka-

chtěl –“

mžik se ho zmocnila fantastická představa jakéhosi podiv-

16

17

ného laboratorního rozboru velmi nevábných materiálů, ale

„To je jistě správné, ovšem –“

praporčík ho z toho omylu ihned vyvedl.

„– přispět ze všech sil k dopadení vraha. No, ale musím

„Pečlivou prohlídkou místa činu,“ řekl, „vlastně toho zá-

říct, že jinak se občané z Hodkonína zachovali uvědoměleji.

chodku myslím, bylo zjištěno, že tam někdo lezl oknem ven

Totiž: aby se potvrdila moje pracovní hypotéza, musel jsem

nebo dovnitř nebo obojí. Taky na skle okénka je celá sbírka

najít ten velocipéd.“

daktyloskopických objektů,“ pravil odbornicky a starý kri-

Na poručíkově čele se začínal perlit pot.

minalista zamrkal. Sám tomu říkal „otisky prstů“; prapor-

„A našels?“

čík však pocházel z mladší, vědečtější generace. „A Semerák

„Zatím nenašel,“ řekl praporčík sebevědomě. „Ale zapojila

má na dlani pravé ruky podezřele čerstvé odřeniny. Nařídil

se do toho celá místní organizace ČSM a taky soudruh ředitel

jsem tedy za á: chemickou analýzu nátěru stěny pod ok-

osmiletky projevil pochopení. Svazáci a svazarmovci prohle-

nem záchodku a obleku podezřelého. Výsledky tu máme

dávají rybník.“ Málek poklepal na plánek. „Ze dvou stran je

tak do čtyř odpoledne. Za bé: sejmutí a srovnání objektů

tam husté rákosí. V Hodkoníně mají taky potápěčský oddíl,

z okénka na záchodku a otisků podezřelého. A konečně za

ti mi taky píchli. Je tam místy hloubka až čtyři metry, ale tam

cé: prozkoumat zeď pod oknem záchodku zvnějšku, jestli

to právě prolézá jeden soudruh ve skafandru.“

nejeví stopy biologických tkání identických s pokožkou po-

Poručíku Borůvkovi uniklo cosi jako vzdech.

dezřelého. Za tím účelem jsem nařídil sejmout Semerákovi

„Poslyš, Pavle, ty máš organizační talent. To já vím –“

vzorek kůže z dlaně. Museli jsme zajet na první kožní pro

„To já vím taky,“ zazubil se Málek. „Taky jsem to tu zorgani-

dermatom –“

zoval. Pionýři a ostatní žáci se soudruhem ředitelem a svými

„Pro co?“ vydechl poručík.

učiteli prohledávají zatím les. To by v tom byl ďas, abysme

„Takový speciální dermatologický nůž. Dá se jím sejmout

ten velocipéd do večera neměli!“

kompaktní tenká povrchová vrstva pokožky jako vzorek pro

„Jestli ovšem –“

srovnání.“

„Neboj se,“ uklidnil Málek poručíka, jenž znovu začal jevit

Poručík pravil ponuře:

známky silné nervozity. „Naše hypotéza platí. Uvidíš. Mám

„Ano. Ovšem –“

tu další věci, které mluví pro. Tak za á: na Semerákových bo-

„Ovšem tady se vyskytly potíže,“ vzdychl Málek. „Omítka

tách se našla hlína s kousky mechu. Na první pohled ta hlína

pod okénkem se drolila a vzniklo nebezpečí, že se nepodaří

i ten mech vypadají přesně jako hlína a mech, které jsou pod

přenést ji neporušenou do laboratoře. Povolali jsme proto

okénkem záchodku. Semerák ovšem tvrdí, že takový mech

zedníky, a ti celou část zdiva pod okénkem kolem dokola pro-

roste na lesní cestě v úseku V–H, kudy prý šel pěšky od Bárty

sekali, zdivo zafixovali cementem do speciálního kovového

do hospody. No dobře. Tak jsme teda sebrali vzorky toho

rámu – pro ten jsme narychlo dojeli do ČKD, tam nám ho

mechu od hospody a ještě asi na patnácti místech v lese, kudy

svařili na počkání – a přenesli jsme to do biologické labora-

Semerák údajně šel, a poslali jsme to do Botanického ústavu

toře celé, sakumprásk.“

Akademie věd. Soudruzi nám taky píchnou. Sám jsem mluvil

„Takže ten záchodek – “

telefonicky s profesorem Kavinou.“

„Takže ten záchodek,“ zasmál se praporčík, „je na nějakou

Poručík Borůvka téměř zoufale přelétl očima půdu. Zasta-

dobu mimo provoz. Hospodský taky dělal potíže. Ale pře-

vil se na ubohých nohách mrtvé stařenky. Za zády mu zakašlal

svědčil jsem ho domluvou, že jde o vyšetřování hrdelního

vrchní nadstrážmistr Šinták, a když se po něm oba otočili,

zločinu a že je společenskou povinností všech občanů –“

viděli, že drží v ruce židli.

18

19

„Moment soudruhu. Zatím to soudruhovi poručíkovi do-

Ale ty nám vyjasní laboratorní testy. Podívej.“ Málek opět

povím, a pak ať se na to mrkne sám,“ řekl Málek a obrátil se

rozvinul plánek. „Na úseku V–H pes kousek za Bártovým

zpátky na poručíka Borůvku. „No, a když jsme byli u toho

domkem stopu ztratil a nikde v lese ji nemohl najít. Na úseku

sbírání vzorků mechu, poohlídli jsme se taky po stopách. Na

V–D ji našel, ale s jistými obtížemi. Zato v úseku H–D ji na-

té cestě je na několika místech vlhká jílovitá půda, ideální

šel docela bezpečně. Co to potvrzuje?“ otočil se s řečnickou

materiál pro otisky. Taky tam byly: stopy po pneumatikách

otázkou na poručíka. Poručík však zaraženě mlčel. „No, vi-

nejmíň pěti různých velocipédů. Dal jsem je všechny odlít do

dím to zrovna před očima,“ pravil nadšeně Málek. „Kousek

sádry. Až najdem corpus delicti, srovnáme to, a máme důkaz

za Bártovým domkem nasedl Semerák na kolo, odjel do D

jak vyšitý. Všechny ty velocipédy byly hodně oježděné, takže

po úseku V–D, za dvacet minut se touž cestou na kole vrátil

stopy jeví charakteristické individuální znaky.“

a jel po úseku V–H až k hospodě, kde kolo hodil do rybníka.

„A –“ ale víc praporčík starému kriminalistovi poznamenat

To znamená, že úsek D–V absolvoval jednou pěšky – když šel

nedovolil.

v 18.00 z domova k Bártovi – a dvakrát na kole. Od té doby

„Samozřejmě, abysme vůči Semerákovi hráli fér hru, dal

uplynulo už –“ praporčík pohlédl na hodinky, „– skoro dvacet

jsem taky pořídit odlitky jeho bot – tedy stop, které nám

hodin, proto pes stopu nacházel jen s velkými obtížemi. Úsek

v nich zkusmo udělal do sádry – a odlitky všech čerstvějších

V–H absolvoval pak Semerák pouze na kole – pes stopu vů-

stop z té lesní cesty. Je jich teda požehnaně, ale jde o těžký

bec nezachytil. A úsek H–D absolvoval vrah konečně pěšky

protispolečenský zločin, takže při všech ekonomických ohle-

a poměrně nedávno – před necelými patnácti hodinami. Ta

dech na druhé straně šetřit nejde.“

stopa ještě drží, a proto ji pes snadno zachytí i sleduje.“

„No, ono by možná šlo,“ vmísil se mu do řeči poručík Bo-

„A –“ odvážil se poručík Borůvka nesměle, „– mluvils o ně-

růvka, „kdyby –“

jakých nesrovnalostech –“ rozpačitě zašilhal po Šintákovi,

„Jo: kdyby to ten lump neměl tak chytře vymyšlené, že je

který stál vedle s židlí u nohy, téměř v pozoru, a hltal každé

pro nás nesnadné ho usvědčit,“ rozhořčil se Málek. „Ale však

praporčíkovo slovo. Služební léta vybavila tohoto přísluš-

on se přepočítal! My máme k dispozici nejmodernější vědu,

níka velikou úctou k nadřízeným, jíž ho nezbavilo ani zave-

mocnou zbraň! A na tu kam se on hrabe! Dal jsem zavolat

dení soudružských vztahů mezi policisty. Poručík Borůvka si

psy.“

odkašlal, chtěl něco říci. Málek ho však ani tentokrát nepustil

„Psy?“ pravil zděšeně poručík.

ke slovu.

„Ano. Našeho Ajaxe. Znáš ho přece, Josef? Nádherné zvíře!

„To máš tak: u hospody pes zaváhal – stopu našel, to ano,

Kříženec psa s vlkem. Ten zákus! Tak báječný zákus jsem v ži-

jenomže našel dvě! Jedna vedla do dveří a druhá pod okno

votě neviděl.“

záchoda. No, to není žádná tragédie. Mluví to jenom pro

„Ano,“ řekl poručík ponuře. Zákus báječného Ajaxe mu

variantu H–D–H. Vrah vylezl oknem a šel pro kolo, které měl

nebyl neznám. To skvělé zvíře se ho pokusilo demonstrovat

schované někde u cesty na úseku H–D, a potom, o půl dva-

právě před chvílí na poručíkově zadnici, když se hnal z auta

nácté, vyšel normálně dveřmi a šel domů pěšky. Jenom mi

přes dvůr na místo činu. Vyžádalo si úsilí dvou zkušených pso-

to trochu nehraje s tím, že na úseku V–H pes žádnou stopu

vodů, než zvládli dravce, jehož poručíkův tělesný pach z ne-

nemohl najít. Ledaže vrah měl kolo schované v lese u Bártova

známých příčin rozběsnil do stavu nejvyšší práceschopnosti.

domku, přijel do Hodkonína po cestě V–H, schoval je někde

„Nasadili jsme ho na stopu,“ pokračoval Málek, „a výsledek

u cesty H–D, aby je měl při ruce, chvíli počkal, aby to časově

hovoří pro variantu V–D–V–H, i když je tu několik nejasností.

odpovídalo cestě pěšky, a provedl variantu H–D–H.“

20

21

„Ano,“ řekl poručík Borůvka, „všechny ty varianty jsou asi

a zprávy z Botanického ústavu a z dermatologie. A taky to

možné, Pavle. Opravdu, odvedl jsi tady kus práce, to je jisté.

srovnání odlitků a hlášení daktyloskopa. Abysme se nedo-

Ovšem –“

pustili nějakého přehmatu. Víš, jak je na to veřejnost háklivá.

„Děkuju ti, Josef,“ pravil praporčík Málek dojatě a pak za-

Prostě,“ odkašlal si, „počkáme s tím radši, až nám naše věda

hlaholil: „Tak teď by ses snad moh podívat na ty strangulačky.

opatří nezvratný důkaz.“ Nový závan větru pootočil mrtvo-

Soudruhu!“ Nemusel ani nic dodávat, neboť vrchní nadstráž-

lou. Nebo se to poručíkovi jen zdálo? Otřásl se.

mistr Šinták pohotově přiskočil s židlí ke stařeně. „Vyskoč si

„Nepotřebuju důkaz,“ pravil zadumaně. ,,Já vím, že ji za-

tam a pořádně si to prohlídni!“ vyzval Málek starého krimi-

vraždil. Soudruhu,“ obrátil se na vrchního nadstrážmistra

nalistu.

Šintáka, „kdybys, prosím tě, došel dolů a řekl jim, ať sem při-

Poručík Borůvka vzhlédl. Otevřeným vikýřem přilétl zas

vedou Semeráka.“

závan větru a poodhalil zamodralou starou tvář. Stačil po-

Tak se stalo, že vrchní nadstrážmistr Šinták neslyšel, co

hled; ta tvář znovu zopakovala poručíkovi historku života.

potom poručík Borůvka řekl praporčíkovi. A proto mu také

Poručík se otřásl. „Já –“ pravil.

nikdy nikdo nevymluvil, že poručíkova jistota, pokud jde

„Jen lez!“ vybídl ho vesele praporčík. „Budem ji už stejně

o pachatele, byla výsledkem jeho zvláštních a spíše nadpři-

muset sundat. Už tam visí moc dlouho.“

rozených schopností.

„Já –“ opakoval poručík, a vtom se chatrný krov starého

A vůbec nikdy nikdo se nedozvěděl, co poručík řekl ten-

domku otřásl ohlušujícím rachotem. Všichni tři kriminalisté

krát v tom chatrném podkroví pod tím smutným tělem za-

mimovolně vzhlédli vzhůru. Na Šintákově tváři se objevil

vražděné stařenky praporčíkovi. Poručík Borůvka měl měkké

výraz úcty, v tváři poručíka Borůvky výraz děsu, Málek se

srdce, a pokud to jen trochu šlo, vždycky raději zamlčel okol-

spokojeně usmál.

nosti, které by mohly vrhnout nepříznivé světlo na krimina-

„Helikoptéra,“ pravil se zadostiučiněním. „Tak to soudruh

listické schopnosti jeho kolegů.

major přece povolil. Víš,“ otočil se na poručíka, „ze vzduchu

A tak ve spisech Semeráková bylo zaznamenáno vedení dů-

máš dno rybníka jako na dlani. Ušetří se tím spousta pracov-

kazů tak, jak je s pomocí moderní vědy a techniky provedl

ních hodin svazáků i potápěčů. No,“ konstatoval spokojeně,

v zastoupení nepřítomného poručíka Borůvky praporčík

„teď tu můžem každou chvíli čekat radiotelegrafickou zprávu,

Málek Pavel, které nakonec vraha donutilo k přiznání.

že našli ten velocipéd.“

Jisté je, že když se tenkrát vrchní nadstrážmistr Šinták

„Já –“ pravil poručík Borůvka, zaváhal, a náhle dodal roz-

podle rozkazu vrátil s vrahem Semerákem na půdu, všiml

hodně: „– já tam nahoru nepolezu!“

si, že poručík Borůvka má v kulatém obličeji výraz nevý-

„Já vím, že mi věříš, Josef,“ řekl polichoceně praporčík,

slovného smutku a že praporčík Málek je červený jako příliš

„ale –“

uvařený rak. Nevěděl proč. Nevěděl, protože pochopitelně

„Ne, o to nejde,“ řekl poručík rychle. „Věřím ti, samozřejmě.

nemohl slyšet tři otázky, které v jeho nepřítomnosti položil

Ale – já tam lézt nemusím. Můžete ho zatknout,“ pravil truch-

starý kriminalista svému mladšímu kolegovi.

livě a dodal: „Pro vraždu.“

První dvě zněly:

„No,“ usmál se Málek, „to mě těší, že tě moje vedení důkazů

„S ničím jste tu nehnuli, Pavle? Všechno je přesně tak, jak

přesvědčilo. Nashromáždil jsem poměrně dost materiálu

jste to tu našli?“

– ale s tím zatčením bych přece jen počkal, až budu mít v ruce

A když se praporčík rozhlédl po té prázdné, pusté půdě, v je-

aspoň ten velocipéd, výsledky všech laboratorních zkoušek

jímž středu, asi metr nad zemí a přímo nad jediným smutným

22

23

opuštěným pantoflem, visela drobná stařenka, a odpověděl

ten. sax. solo

na poručíkovu otázku kladně – že všechno je tak, jak to našli,

a s ničím, vůbec s ničím nehnuli – zeptal se starý kriminalista:

Žestě držely korunu, forte, pak naráz přestaly. Trumpetisti

„Tak mi, Pavle, prosím tě, řekni, jak se tam sama dostala?“

opřeli nástroje o kolena a pohlédli na zpěvačku. Byl to i ze-

A baculatým prstem ukázal do výše na zpuchřelý pod-

zadu velmi hezký pohled. Přistoupila k mikrofonu a špičatým

krovní trám a pak beze slova na metrovou propast mezi sta-

střevíčkem vyťukávala rytmus. Zkouška na večerní koncert se

řeninýma nohama a prázdnou, pustou podlahou, po níž vítr

chýlila ke konci.

honil jen několik cárů novin a drobné závěje prachu.

Potom umlkly i saxofony, až na první tenor. Basista, po-

dobný gorile, udiveně vzhlédl, ale tenor sjel rychlou a za-

lykavou sólovou pasáží z vysoké polohy až někam strašně

hluboko a najednou přestal. Všichni slyšeli, že pasáž zůstala

bez konce. Zpěvačka se po tenorákovi překvapeně ohlédla.

Saxofonista vyňal náustek z úst, zrudl a do nastalého ticha

pravil vztekle a nahlas:

„Který prase to aranžovalo?“

Nyní se všechny tváře otočily k basistovi. Byl to svalnatý

muž a basa v jeho objetí vypadala skoro jako cello. Jmenoval

se Bedřich Poláček, ale v kapele mu říkali „Benny“.

„Co má bejt,“ hlesl hlasem špatného svědomí.

„Co?“ pravil saxofonista ironicky. „Od který doby se to-

hle dá zahrát na saxofon?“ a posměšně hodil noty basistovi

k nohám. Ten je sebral a zakoukal se do nich. Maličký plešatý

kapelník k němu přistoupil a pohlédl mu přes rameno.

Stálo tam:

Kapelník ukázal prstem na poslední notu a řekl polohlasem:

„á!“

Basista se udeřil do čela.

„Jo promiň!“ řekl. „Promiň! Zapomněl jsem ti tuhle napsat

čenž na klarinet. Promiň! To se může stát každýmu.“

„Každýmu ne,“ ozvala se polohlasá, ale dobře slyšitelná po-

známka z míst žesťové sekce, kde seděli největší vtipálkové

orchestru. „Jenom zabouchnutýmu.“

24

25

Trombonisté se zasmáli. Basista zrudl a půvabná zpěvač-

Vrátila se do pokoje, z koupelny si přinesla punčochy,

čina záda ztuhla. Tenorsaxofonista Gustav Randál přijal

které tam visely, aby uschly, a usadila se do křesla k otevře-

opravený part z rukou basistových tak zamračeně, jako by se

nému francouzskému oknu. Byl teplý podvečer. Na nebi sví-

mu ten žert vůbec nelíbil.

til měsíc. Za chvíli se z vedlejšího pokoje ozvaly zvuky něja-

kého hudebního nástroje. „Tak tohle je ten saxofon,“ řekla si

———

v duchu slečna. Nelíbilo se jí to. Ale černému mládenci byla

ochotna odpustit víc než jen podivné bučení, které běhalo

Velké hodiny v hotelové hale ukazovaly čtvrt na osm, když

nahoru dolů a nemělo, zdálo se jí, žádnou melodii.

vrchní postavil před zpěvačku Marii Laurinovou, zvanou

Saxofonista pokračoval v přehrávání divokých pasáží asi

Mici, talíř s maďarským gulášem.

deset minut. A pak se najednou z chodby z ničehož nic ozval

„Hodím to do sebe a půjdu se převlíknout,“ pravila dívka

zoufalý výkřik hlubokého mužského basu:

k Bedřichu „Benny“ Poláčkovi a bohatě si opepřila předlo-

„Pomóc! Doktora!“

žený pokrm. „Stav se pro mě, duše, jo? Musím odnýst dolů

Saxofonista přestal, jako když utne, a slečna Matyášová

kufr a mám ho strašně těžkej. Pomůžeš mi s ním, jo?“

vyskočila z křesla a s bušícím srdcem utíkala ke dveřím.

Bedřich „Benny“ Poláček zamilovaně zabroukal a položil

těžkou uhlířskou ruku na bílou pracičku Mici Laurinové. Od

———

vedlejšího stolu vstal rázně Gustav Randál a beze slova vyšel

z hotelové haly. Dívka se tvářila, že ho nevidí, a mezi dvěma

Bedřich „Benny“ Poláček doprovodil Mici Laurinovou ke

sousty maďarského guláše stačila ještě ostentativně pohladit

dveřím jejího pokoje a pak se odebral do druhého poschodí,

těžkou ruku Bedřicha „Benny“ Poláčka a obdařit basistu, který

aby se rovněž převlékl na večerní koncert. Ve svém pokoji,

vzhledem připomínal gorilu, nápadně zářivým úsměvem.

který byl v opačném křídle velkého cizineckého hotelu, svlékl

manšestrové kalhoty a želví svetr a oděl se bílou košilí a čer-

———

ným motýlkem, černými kalhotami a nakonec si navlékl br-

čálově zelené sako. To byl jeho pracovní oděv. Potom se ještě

„Promiňte,“ řekl Gustav Randál starší hubené slečně, když

navíc napomádoval a výsledek prohlédl ve velkém zrcadle na

mu otevřela dveře. „Nebudu vás rušit, když si vedle přehraju

vnitřní straně šatníkových dveří. Uhlířskou tvář mu ozdobil

několik pasáží na saxofon?“

spokojený úsměv. Sebral basu v plátěném povlaku a vyšel

Starší hubená slečna Slávka Matyášová se mile usmála.

s ní z pokoje.

„Ale jen hrejte! Ráda si to poslechnu,“ pravila. „Nejsem

Sestoupil o poschodí níž a zabočil do protějšího křídla ho-

sice muzikální, ale – ale stejně je teprve čtvrt na osm a já před

telu. Chodbou se slabě nesly vzdálené riffy tenorsaxofonu. Na

desátou spát nechodím.“

uhlířské tváři Bedřicha „Benny“ Poláčka se objevil úšklebek.

„Děkuju,“ řekl Gustav Randál a bez dalšího omlouvání

Zastavil se přede dveřmi pokoje č. 118 a zaklepal. Úšklebek

rychle zmizel ve vedlejším pokoji.

byl vystřídán zamilovaným úsměvem, který však Bedřichu

Slečna nechala dveře ještě chvíli pootevřené a pak si po-

„Benny“ Poláčkovi nedodával zvlášť duchaplného vzezření.

vzdychla. Randál byl hezký černý mládenec s cikánskýma

V pokoji bylo ticho. Poláček zaklepal znova. Zase nic. Vzal

očima. Vypadal divoce. Slečna Matyášová ráda přemýšlela

za kliku a lehce ji stiskl. Dveře se otevřely a mezerou zazá-

o divokých mládencích.

řilo světlo rozsvíceného lustru. Bedřich „Benny“ Poláček si

26

27

sáhl na motýlka, otevřel dveře dokořán a vevrávoral i s basou

nami. Poručík Borůvka se tázavě otočil na lékaře, staršího

dovnitř.

tělnatého pána, který si v hotelu léčil nervy a teď se třásl po

A vzápětí otevřel dokořán ústa a z nich se mu vydralo ne-

celém těle.

artikulované zachroptění. Uhlířskou tvář naplnil výraz děsu.

„S – smrt nastala okamžitě,“ řekl lékař rozechvělým hlasem.

Bedřich „Benny“ Poláček upustil basu, otočil se mezi dveřmi

„Ta d – dýka nepochybně zasáhla srdce.“

a vší silou svých mohutných plic a mužných hlasivek zařval:

Poručík se rozhlédl po přítomných. Chvíli utkvěl pohle-

„Pomóc! Doktora!“

dem na zhroucené postavě Bedřicha „Benny“ Poláčka, který

seděl v křesle a držel si hlavu v dlaních. Pak klouzal očima

———

dál, až se zastavil u drobného mužíka v brčálovém saku, jenž

si fialovým kapesníkem rozčileně utíral zpocenou pleš. Znal

Poručík Borůvka dorazil se svou skupinou ve služební volze

ho. Byl to David Goliáš, a v republice ho znal každý člověk

k hotelu u jezera pět minut před tři čtvrtě na osm. Na lavičce

obého pohlaví, snad kromě od narození hluchých. Poručíku

před hotelem se hádali dva starší hosté, kteří zřejmě dosud

Borůvkovi bylo osmačtyřicet a měl šestnáctiletou dceru, která

netušili, co se stalo uvnitř.

ráda tančila twist.

„Jsou tady! Říkám ti, že jsou!“ tvrdil jeden.

„Mohl bych na chvíli mluvit s vámi, pane –“ poručík zavá-

„A já ti říkám, že tady ryby nikdy nebyly.“

hal a pak se rozhodl: „– Mistře?“

„A já ti říkám, že před chvilkou támhle z vody vyskočil kapr,

„Prosím, k službám,“ pravil Mistr a podal poručíkovi

dobrejch pět kilo!“

ruku.

„Nepovídej, žes ho viděl! S deseti dioptriema!“

„Goliáš,“ řekl. „Kapelník.“

„Neviděl, ale slyšel! Takový šplouchnutí rybář pozná na

„Ostatní prosím opusťte místnost a počkejte na chodbě. Ni-

sto honů.“

kdo ať neodchází,“ řekl poručík, a když se poslední vytratil,

Poručík Borůvka, který ten rozhovor poslouchal ve voze,

zavřel za nimi dveře.

vzdychl, vystoupil z auta a prošel vestibulem na červený ko-

„Byla to moc hodná holka, moc hodná holka, trochu po-

berec na schodišti.

tvora,“ drmolil kapelník a vytrvale si otíral vlhnoucí pleš.

„Měla swing, víte? Cítila jazz. Všichni jsme ji měli rádi –“

———

„Kdo nejvíc?“ přerušil ho poručík. Kapelník zrudl po celé

rozloze čela, pokrývajícího mu víc než polovinu hlavy.

Mici Laurinová ležela na modrém koberci uprostřed pokoje

„Myslím,“ dodal poručík rychle, „měla s někým známost?

č. 118 na břiše. Měla na sobě jenom bílý korzet a ze zad jí

Chodila s někým?“

pod levou lopatkou trčela dýka s držadlem z jeleního parohu.

„No, víte, v tomhle ohledu ona byla, no –“ kapelník měl

Francouzské okno, vedoucí na balkón, bylo otevřeno. Na po-

zřejmě nesnáze s vyjadřováním, „– prostě, no teď momen-

steli byly připravené krátké brčálové večerní šaty bez ramínek

tálně jsem slyšel, že se rozešla s Gustou Randálem a –“

s odvážným dekoltem a přes židli visela hedvábná květovaná

„Jaký vztah k ní měl ten pán, co ji našel?“

blůza a bílá terylénová sukně, v níž Mici ještě před půlhodi-

„No to právě,“ kapelník si rozčileně vložil prst pod límeček.

nou pojídala maďarský guláš.

„Jak se zdá, teď právě momentálně chodila snad s ním. Víte,

Jinak bylo v pokoji uklizeno, nikde žádné známky činnosti

ono se to u ní dá těžko odhadnout. Ona to byla moc hodná

lupičů. Na stole ležela dokonce peněženka s pěti stokoru-

holka, ale –“

28

29

„Jak jste myslel to: ,teď právě momentálně‘?“

jiných před ním i po něm – na základě lehké četby. „Pane

„Myslel jsem – na tomhle zájezdu.“

inspektore, já měl v hlavě jiný věci. A pak to leknutí –“ nové

„A jak jste na něm dlouho?“

slzy se skutálely po rozměrných tvářích. „Já už nevim.“

Kapelník vytáhl prst zpod límečku, otřel si pleš a zakašlal.

„No – od včerejška od večera.“

———

———

Poručík stál na balkóně před otevřeným francouzským oknem

pokoje č. 116. Balkón byl společný celé řadě pokojů v prvním

„Včera se s ním strašně poštěkala,“ vykládal těžce Bedřich

poschodí a jednotlivé úseky oddělovala jen nízká zídka se

„Benny“ Poláček. „Čekal jsem na ni před barákem, co von

skleněnou přepážkou. Slečna Slávka Matyášová, bledá jako

bydlí, už byl nejvyšší čas ject. A pak – vona vylítla z domu

stěna, seděla v křesle. Poručík Borůvka hleděl přes zábradlí

celá červená – a von se eště vyklonil z vokna a řval – chci říct

balkónu na hladinu jezera dole před hotelem. Hotel stál na

volal – ,Tohle si eště s tebou vyřídim, ty –‘ řek takový sprostý

samém břehu a od hlavního vchodu vedlo schodiště k pří-

slovo –“

stavišti nájemných lodiček. V hladině jezera se zrcadlil velký

„Proč k němu šla?“ zeptal se ohleduplně poručík Borůvka.

klidný měsíc. Byla vlahá noc na sklonku léta. Lehký větřík

„Vrátit mu dary,“ pravil Bedřich „Benny“ Poláček.

čeřil hladinu a jemně pohyboval bleděmodrými záclonami

„Dary?“

ve francouzském okně.

„Vona dary dycky vracela,“ pravil Bedřich „Benny“ Poláček.

Poručík Borůvka vzdychl a otočil se k slečně Matyášové.

„Pokud nebyly podléhající zkáze. Byla to moc fajn holka.“

„Vzpomínáte si, v kolik hodin u vás byl?“

Po uhlířské tváři se skutálely dvě obrovské slzy.

Slečna na něho vyděšeně pohlédla.

„A pak jste, jak říkáte, utíkali na autobus?“

„Ano. Bylo několik minut po čtvrt na osm. Právě jsem si

„Jo.“

natahovala náramkové hodinky, když zaklepal.“

„A Randál?“

„A kdy začal hrát na saxofon?“

„Ten přilít na poslední chvíli. Ani neměl čas uvázat si šlajfku.

Slečna se zamyslila.

Z kufru mu eště lezla nohavice vod pyžama, jak to tam v tom

„Přesně vám to nemohu říct. Šla jsem do koupelny pro

kvaltu asi naházel,“ pravil truchlivě Poláček.

punčochy a pak jsem si sedla tady do křesla a chvíli jsem tak

„A dnes, když jste šel se slečnou Laurinovou do jejího pokoje,

seděla – a potom spustil.“

říkáte, že jste z Randálova pokoje slyšel hrát na saxofon?“

„Mohlo to být, řekněme, pět minut? Nebo víc? Nebo míň?“

„Jo.“

„Asi tak pět minut,“ zaváhala slečna. „Spíš snad o něco víc.“

„Kdy jste to zaslechl poprvé?“

„A potom hrál nepřetržitě, ano? Až do toho okamžiku, kdy

„No,“ basista svraštil čelo. „Vlastně hned, jak jsem šel po

jste slyšela volat o pomoc?“

schodech dolů. Slabě, z dálky, ale vono se to v těchhle chod-

„Ano.“

bách rozlejhá. Všude tu je takový ticho –“

„Nepřetržitě? Bez přestávek?“

„A poznal byste, co hrál?“

„Ano. Hrál pořád. Jenom vždycky udělal maličkou pauzu

Bedřich „Benny“ Poláček se znovu zamyslil.

a začal znova. Takové – takové divoké troubení – nahoru

„Jo, to nevim. Ňáký takový laufy. Já, víte, pane –“ Polá-

dolů –“

ček nejistě zašilhal po poručíkovi. Pak se rozhodl – jako tolik

„Pauzu? Jak dlouhou?“

30

31

„Tak – pět deset vteřin. Možná o trošku delší, ale o moc ne.“

„Tak?“ řekl Randál.

Poručík Borůvka se zachmuřil.

„Na altku,“ pravil poručík. „A bzučela, pane, docela slušně.

„Poznala byste to, kdybyste to slyšela znova?“

Tenor musí v hlavě bzučet ještě víc. A co jste hrál, jestli to

Slečna zavrtěla hlavou.

smím vědět?“

„To bohužel asi ne. Já, víte, nemám vůbec hudební sluch

„Píšu klarinetové a saxofonové etudy pro Státní hudební

a ono to nemělo žádnou melodii.“

vydavatelství,“ řekl Randál. „Mám to rozdělané a pořád si to

„Hm,“ řekl poručík nespokojeně a zamyslel se. Potom

přehrávám. Chápete, abych využil všech technických obtíží

slečně poděkoval a vyšel z jejího pokoje.

nástroje.“

„Jazzové etudy?“

———

„Přirozeně.“

„Nemohl byste mi to ukázat?“ zeptal se poručík. „Čistě jen,

Na chodbě před pokojem č. 118 se dosud tísnil vzrušený

že mě to zajímá, víte? Jsem koneckonců taky saxofonista.“

hlouček, který uklidňovali praporčík Málek a vrchní nad-

Randál na něho nejistě pohlédl.

strážmistr Šinták. Poručík vyhledal očima černovlasého muže

„Prosím,“ pravil chladně, sebral ze stolu černé desky se

s cikánskýma očima, jenž rozčileně debatoval s dlouhánem,

symbolickým obrázkem starořecké lyry a podal je poručíkovi.

držícím v ruce pouzdro s trumpetou.

Poručík je otevřel. Zadíval se na part plný rytmických i me-

„Pane Randál – na okamžik,“ řekl.

lodických záseků, napsaný zkušenou rukou zběhlého písaře

Černovlasý muž sebou škubl a otočil se k poručíkovi.

not. Skladba neměla nadpis. Byla v Des dur s četnými enhar-

„Když dovolíte, půjdeme na chvilku do vašeho pokoje.

monickými změnami. Poručík ji četl a v duchu si představo-

A vy taky, pane kapelníku, buďte tak laskav.“

val, že by tohle měl zahrát na saxofon. Neměl ho v ústech už

Poručík ustoupil stranou a černovlasý muž rovněž ustoupil

skoro dvacet let, ale při pohledu na pasáže v šestnáctinkách

kapelníkovi. Maličký kapelník se poručíkovi uklonil a ner-

a triolách mu bylo jasné, že tohle by nezahrál ani tehdy, před

vózně vešel do pokoje č. 117.

léty, když byl ještě prvním altkařem vojenského bandu. Po-

Tam svítil lustr a na ustlané posteli ležel zlatý tenorsaxo-

díval se na Randála.

fon. Poručík rychle střelil pohledem po Randálovi. Kolem

„Je to šeredně těžké,“ pravil. „A vy to zahrajete?“

saxofonistova krku visela kšandička. Saxofonista měl na sobě

Hezké rty saxofonistovy se zkřivily do pohrdavého

jen bílou košili a černého motýlka. Brčálové sako leželo na

úsměvu.

posteli vedle saxofonu.

„Přirozeně. Kdybych to nezahrál, tak to nebudu psát.“

„Podívejte se, pane Randál,“ řekl kriminalista. „Vedle vás

„A ty klarinetové etudy jsou taky tak těžké? Mě to, chá-

v pokoji někdo zavraždil slečnu Laurinovou. Potřeboval

pejte, zajímá. Vždycky jsem býval lepší klarinetista než sa-

bych vědět, jestli jste neslyšel něco podezřelého. Nějakou

xofonista.“

hádku nebo rány, kroky a podobně.“

„Jsou,“ řekl Randál. „Jsou to všechno etudy pro vyspělé

Černovlasý saxofonista zavrtěl hlavou.

hráče.“

„Neslyšel. Něco jsem si tu přehrával, tak jsem ani nemoh

Poručík Borůvka zalistoval v notách.

slyšet. Když hrajete na saxofon, zní vám to v hlavě.“

„Nemáte náhodou nějaké s sebou?“

„Já vím,“ řekl poručík. „Hrával jsem taky, ale to už je dávno.

„Ne. Klarinetové etudy mám v jiných deskách. Na tenhle

Na vojně. Ovšem jenom čistě amatérsky.“

zájezd jsem je s sebou nebral.“

32

33

Poručík se vrátil k svým notám.

Poručík vzdychl. Z kapsy vytáhl velkou kulatou svítilnu

„A tohleto tady, to jste hrál tak, jak je to napsané? Ve fox-

a ponořil ji reflektorem pod hladinu. Nebylo tam ani metr

trotovém tempu?“

hloubky – na dně se jasně objevily všelijaké předměty.

„Jistě,“ pravil sebevědomě Randál.

„Vesluj pomalu sem tam, Pavle,“ vybídl poručík svého po-

„A s pěti bé? Netransponoval jste to aspoň do nějaké snad-

mocníka, položil se v loďce na břicho a pozorně sledoval

nější polohy?“

dno, které pod nimi v záři svítilny zvolna ujíždělo. Asi za půl

Randál zavrtěl hlavou.

hodiny našel, co hledal. Svlékl si sako, vyhrnul rukáv košile

„Je to etuda. To by nemělo smysl, transponovat ji do lehké

a opatrně to vytáhl do loďky.

tóniny.“

Poručík se znovu zadíval na noty. Zdálo se, že zesmutněl.

———

Potom vzdychl, položil desky s notami na stůl a řekl:

„Tak to je zatím všechno. Můžete jít na jeviště, pane kapel-

V jedenáct už čekal v Randálově pokoji na tenorsaxofonistu.

níku. A vy taky, pane Randál.“

Přišel v doprovodu malého kapelníka a vrchního nadstráž-

mistra Šintáka. Na poručíka pohlédl vzpurně. Za ním se ob-

———

jevila obrovská postava Bedřicha „Benny“ Poláčka.

Poručík podal saxofonistovi desky s notami a truchlivě ho

Sešel s praporčíkem Málkem před hotel k lavičce, na níž se-

vybídl:

děli rybáři. Byl tam už jenom jeden.

„Buďte tak hodný a zahrajte mi to. Mně se pořád nezdá, že

„Promiňte,“ oslovil ho poručík. „Prý tu dnes někdo v je-

by tohle někdo dokázal zahrát.“

zírku chytil kapra?“

Saxofonista položil na postel klarinet, který nesl v ruce,

„Kapra?“ ušklíbl se pohrdavě starý rybář. „To jste někde sly-

a do úst vložil se samolibým úsměvem nástroj, který měl po-

šel fantazírovat starýho Svobodu, ne? Že tu dnes večer slyšel

věšený kolem krku. Podíval se na noty. Potom to vypadalo,

šplouchnout rybu. To si asi předtím pořádně přihnul.“

jako by ztratil odvahu. Ale opanoval se. Přejel několikrát na-

„Proč by nemohl slyšet šplouchnout rybu?“

horu a dolů po klapkách a pak jistě fortissimo nasadil. A hrál.

„Protože tu žádný ryby nejsou. Na zimu se jezírko vypouští,

Prsty se mu po klapkách jen míhaly.

a jediný, co v něm plove, jsou pijavky.“

Poručík sebral z postele klarinet a dal si ho do úst. Hned

„A na léto se sem nevysazuje nic?“

ho zas vyndal a řekl:

„Na léto? Vy jste se zbláznil!“

„Moment, prosím. Ještě jednou od začátku, ano? Budu

Poručík Borůvka se zachmuřil.

vám počítat.“

„Děkuji vám,“ řekl a otočil se zpátky k hotelu.

Čtyřikrát rychle dupl botou a pak, současně se saxofonis-

Od vrátného si vypůjčil klíč k lodičkám. Za chvíli už s pra-

tou, nasadil první tón.

porčíkem Málkem seděli ve člunu a veslovali na jezero.

Ozval se zcela zřetelný dvojzvuk.

Zrcadlil se v něm měsíc a žlutá rozsvícená okna hotelu.

Oba přestali.

Chvíli pluli a pak zastavili blízko u břehu. Poručík se zadíval

„Hrajete o kvartu výš,“ pravil ponuře poručík.

na zářící průčelí. Přemýšlel. Zdálo se, že v duchu odpočítává

„Aha. Promiňte. Mám v hlavě tuhle tóninu, právě odpo-

okna odleva doprava, pak zase odprava doleva. Odkudsi z ta-

ledne jsem v ní psal nějakou etudu. Spletl jsem se.“

nečního sálu zazněly riffy velkého bigbandu.

Poručík Borůvka na něho upřel truchlivé oči.

34

35

„Tak hrajte!“

———

Saxofonistovi se na čele zaperlil pot. Znovu vložil nástroj

do úst, začal. Poručík taky. Tentokrát se ozvalo unisono. Po-

Ale nechápal ani malý kapelník, jenž v pokoji č. 117 zbyl

ručík toho hned nechal, ale pozorně sledoval v notách saxo-

sám a po celou dobu Randálova výslechu se silně potil. Teď

fonistovu produkci. Nejdřív to šlo nahoru, potom dolů. Zbě-

znovu vytáhl fialový kapesník, přistoupil ke stolu a nahlédl

silými synkopovanými laufy, pořád dolů – a pak to přestalo,

do otevřených not. Chvíli četl a náhle se mu příliš vysoké

bez zakončení, mimo tóninu.

čelo orosilo velkými krůpějemi a malý kapelník je setřel do

Saxofonista seděl, z čela se mu řinuly mocné potoky a ruce

fialového kapesníku.

se saxofonem mu klesly. Pohlédl na poručíka a svěsil hlavu.

Neboť na notovém papíře přečetl na páté řádce tyto tři

Poručík kývl.

takty:

„Ano,“ řekl nesmírně smutně. „Vy jste výborný hráč, pane

Randále, ale takovouhle pasáž ještě nikdy, od té doby, co je

tenhle nástroj na světě, na saxofon nikdo nezahrál.“ Odmlčel

se. Bedřich „Benny“ Poláček sebou neklidně zavrtěl.

„Včera jste strašně spěchal, pane Randále, abyste nezmeš-

kal autobus. Naházel jste věci do kufru páté přes deváté. To

se člověk snadno splete. Obzvlášť si splete takovéhle desky,“

ukázal na desky s notami, „když jsou úplně stejné a když je

nemáte nadepsané. Ale na jednu věc jste asi v tom shonu ne-

zapomněl. Na tuhle.“

Poručík se shýbl a otevřel noční stolek. V něm, v nejdolejší

přihrádce, stál malý bateriový magnetofon.

„Máte v něm jen jednu pásku,“ řekl truchlivě poručík. „Na

ní je nějaká písnička, kterou nazpívala slečna Laurinová. Ten

druhý pásek je tady.“

Poručík sáhl do kapsy a vytáhl cívku. Pásek z ní visel

zplihle, byl rozmočený.

„Víte, co je to na tomhle pásku, že?“

Randál svěsil hlavu.

„A dnes večer jste měl zase naspěch,“ pokračoval poručík.

„A udělal jste novou chybu. Vytáhl jste z kufru noty a vůbec

jste se na ně nepodíval. Víte, proč to byla chyba?“

„Ano,“ zachraptěl Randál a potom, sám od sebe, k poručí-

kovi vztáhl ruce.

Želízka mu nasadil vrchní nadstrážmistr Šinták, který vů-

bec nic nechápal.

36

37

membrány, do níž neznámý – ale jí známý – na druhém konci

Vědecká metoda

drátu metal výmluvný ohňostroj slov. Pak dvakrát Esteřino ne-

Sotva se přihnaly – ve velmi zanedbatelných kostýmech – z je-

trpělivé „Hm. Hm,“ a konečně velmi rezolutní: „Ne. Nečekej.

viště do šatny, zazvonil telefon. Vzala to Alena, protože se-

Já nechci. Prostě nechci. Po tom, jak ses choval včera večer, ne-

děla nejblíž aparátu. Nějaký mužský hlas s cizím přízvukem

chci.“ A zase pauza vyplněná drobnými explozemi, a nakonec

chtěl slečnu Nakoncovou. Alena dobře věděla, komu patří.

tónem, který nepřipouštěl odvolání: „Mně už ta tvoje pitomá

Položila sluchátko na stolek vedle přístroje a podívala se přes

žárlivost jde na nervy. Když mi nevěříš, tak sbohem. Adié!“

šatnu plnou dívek, zbavujících se právě svých nepatrných

A cinknutí prudce zavěšeného sluchátka.

kostýmků, k zrcadlu na druhé straně.

V zrcadle Alena viděla, jak Ester hrdě odchází ke svému

„Ester!“ zvolala. „Máš tu telefon.“

stolku a kroutí přitom půvabným zadkem.

Od stolečku na opačném konci šatny se zvedla drobná he-

zoučká blondýnka a přešla přes místnost k aparátu. Nad ním

———

zaváhala.

„Kdo to je?“

Jejich výskání a štěbetavé hlasy, podmalované zurčením vody

„No von!“

a hudbou, kterou jim pro osvěžení mysli pouštěl do sprch

Blondýnka, která užuž chtěla uchopit sluchátko, stáhla

z reproduktoru vrátný, rozléhaly se prostorou umývárny. Spr-

ruku a pravila tlumeným hlasem:

chy stály v řadě vedle sebe, odděleny přepážkami a opatřeny

„Řekni mu, že s ním nechci mluvit.“

závěsy z igelitu. Za těmi se rýsovaly obrysy nahých dívčích těl.

Alena se ušklíbla a pokrčila rameny. Pak vzala sluchátko

Dívky se bavily jedna s druhou přes přepážky, hodně nahlas,

a pravila ležérně do mikrofonu:

aby překřičely tu moderní směsici hudby a mechanických rá-

„Mám vám říct, že s váma nechce mluvit.“

musů, myly si vlasy a půjčovaly si mýdlo. Štíhlá pevná těla se

V telefonu mohutně zapraskalo, jako kdyby někde došlo

krásně leskla v bílém světle a proudy vody odnášely šminku

ke krátkému spojení. Alena udělala na blondýnu obličej

a pot právě absolvované generálky.

a poslouchala. Dlouho. Potom přetlumočila obsah praskání:

Přátelská výměna mýdel a jiných toaletních předmětů čile

„Říká, že mu napukává srdce. Když prej nepřijdeš k telefonu,

pokračovala v překotném hlaholu.

tak mu bude pořád a pořád napukávat, až vypukne.“

„Holky, která jste mi ukradla ručník?“ ječela bruneta, jež

Tanečnice, které špicovaly uši u nejbližších stolků, se roz-

stála dosud v koupacím plášti před krajní kójí. „Aleno, neby-

chichotaly.

las to ty?“ zeptala se přirozené blondýnky, právě se chystající

„Tak mu řekni, ať jde k doktorovi,“ pravila Ester ledově.

osvěžit tělo ve vedlejší kabině.

„Prej máte jít k doktorovi,“ opakovala Alena do telefonu.

„Prosím tě, co bych dělala s tvým ručníkem. Mám svůj.

Z něho opět zazněl hlas nějakého elektrického výboje.

A čistej.“

„Že prej na jeho nemoc není léčiv,“ řekla Alena.

„Mně zas někdo seknul šampón, sprosťáci!“ ozval se soprán

Dívky se opět rozřehtaly.

z obsazené kóje vedle Aleny.

„Tak mi ho dej.“ Ester šatně názorně předvedla otrávený

„Že bych ho zapomněla v šatně?“ zamyslela se bruneta.

obličej a uchopila sluchátko. Alena si sedla ke svému zrcadlu

„No jasně, zamilovaná,“ řekla Alena.

a natáhla uši. Slyšela Ester velice chladně říkat do mluvítka:

Bruneta po ní vztekle loupla očima a otočila se ke dveřím

„Haló?“ a potom dlouho nic, jenom nezvykle hlasité praskání

ze sprch.

38

39

Alena viděla, jak vychází na chodbu a zavírá za sebou. Pak

„Soudruh Bublina?“ zeptala se mile poručíka Borůvky,

se znovu ozval soprán odvedle:

který právě kamufloval svou denní křížovku jakýmsi tlustým

„Tak kdo si vypůjčil ten šampón, hergot?“

kriminologickým spisem.

„Neřvi, Ester. Tumáš můj,“ řekla Alena a podala kolem pře-

Poručík Borůvka se zachmuřil.

pážky tubu se šampónem sousedce.

„Ne. Borůvka,“ pravil ponuře.

V sousední kóji se leskla a třpytila jako štíhlý bělostný tu-

„Promiňte, soudruhu poručíku. Ale vy máte přece v refe-

leň Ester Nakoncová v rouše Evině a právě strkala hlavu pod

rátě případ Vránová?“

sprchu. Měla půvabný dlouhý krk; když sehnula hlavu, aby

„Ano. Mám,“ pravil poručík Borůvka ještě ponuřeji.

si našamponovala vlasy, vytvářela šíje líbeznou křivku.

„No, a oni mně řekli, že soudruh poručík Bublina, který má

Alena zatáhla závěs, shodila ze sebe koupací plášť a posta-

v referátě případ Vránová, pracuje v knihovně.“

vila se do proudu vlažné vody.

„Řekli soudruh poručík?“

Příslušnice, která právě ten den nastoupila službu a po-

———

ručík ji viděl poprvé, se zapýřila. Poručík si všiml půvabné

křivky dlouhého krku, ale tím více se zachmuřil.

A potom se to stalo. Vlastně nebylo nic slyšet. Slabé prask-

„Řekli Bublina, že ano?“ vzdychl.

nutí se v šumění vody a v galimatyáši povídavých hlasů skoro

„Ano,“ šeptla příslušnice.

ztratilo. Alena mu nevěnovala pozornost; ani tupému nárazu,

„To jsou naši soudruzi tak vtipní,“ pravil poručík smutně.

který, zdálo se jí, se ozval z vedlejší kóje, jako by tam něco

„Vypadám jako bublina, ale jmenuji se Borůvka.“

těžkého uhodilo o přepážku.

Dívka v klotovém plášti k němu rychle vzhlédla.

Všimla si něčeho jiného: přepážky mezi kójemi nesahaly až

„Ale kdepak, nevypadáte!“ pravila spěšně.

k zemi – a pod tenoučkou stěnou, která ji dělila od sousedky,

Poručík Borůvka na ni upřel žalostně smutné oči.

vyklouzla najednou nahá Esteřina ruka, jako by něco hledala

„Tak nevím,“ řekl. „Vy chcete pracovat u kriminálky? Nevím

na podlaze, a potom zůstala nehybně ležet. Alena se lekla,

nevím – s tak špatným postřehem –“

shýbla se. Napadlo ji, že Ester omdlela. Vzala nehybnou ruku,

Zazvonil telefon. Poručík Borůvka ho zvedl, chvíli poslou-

a ruka jí zůstala bezvládně viset v dlani.

chal. Pak řekl energicky:

A pak se v žlábku bílých kachlíků, kudy odtékala voda ze

„Divadlo Odeon? Dobře.“

sprch, objevil temně rudý pramínek, jako kdyby někdo vedle

A zavěsil, a aniž věnoval zrudlé dívce další pozornost, vy-

lil do žlabu malinovou šťávu.

padl – na svou tělnatost překvapivě rychle – z místnosti.

Jenže Alena pochopila, co to je. Pustila Esteřinu ruku

a proti své vůli se rozječela tak pronikavě, že to přehlušilo

———

rozjařený mumraj hlasů ve sprchách.

Rozčilený vrátný, který stál před zamčenými dveřmi do sprch,

———

vzrušeně koktal:

„Zamknul jsem je tam, soudruhu – soudruhu komisaři, aby

Někdo zaklepal a dveře knihovny otevřela mladá příslušnice

žádná nemohla utýct a taky aby se nic nevyneslo ven, protože

v nepěkném klotovém pracovním plášti a s vlasy staženými

aby –“

do přísného uzlu. V podpaží držela fascikl.

„Kdo vám přišel říct o vraždě?“ přerušil ho poručík Borůvka.

40

41

„Slečna Sikorská.“

„A předtím říkala, aby na ni dotyčný nečekal, ano?“

„A kde je slečna Sikorská?“

„Ano.“

„Zamk jsem ji tam taky,“ vrátný sebou rozpačitě zakroutil.

„Víte, kdo jí to volal?“

„Protože aby –“

Alena sklopila oči.

„Aby tam zatím stačily zničit všechny případné stopy, jak

„No –“ řekla nejistě.

tam běhají sem tam,“ řekl poručík Borůvka a zaposlouchal se

„Povězte mi všechno,“ vzdychl poručík. „I to, čemu se říká

do vzrušeného šveholení za dveřmi. „Tak je teď odemkněte.“

drby.“

Vrátný provinile poslechl a skupina poručíka Borůvky

„Ano.“ Alena polkla. „Byl to Alberto Tossi. Ten italský jaz-

vstoupila do sprch.

zový zpěvák, co je teď ve Vltavě. Ona s ním Ester chodila.“

Místnost byla plná děvčat v koupacích pláštích, ale některé

„Hm,“ pravil poručík Borůvka. „A na koho to asi žárlil, ne-

se taky jenom zabalily do ručníků. Ty začaly hlasitě protes-

víte?“

tovat.

Alena znovu sklopila oči. Poručík chvíli čekal, pak řekl: „I

Poručík Borůvka to ignoroval a přistoupil rázně ke kóji,

drby, slečno. To není žádná ins – inds – To není žádné po-

v níž zahlédl zavražděnou. Ležela na břiše, v zátylku měla

mlouvání. Vaši kamarádku někdo zavraždil.“

ošklivou ránu s podivně ostrými konturami, téměř bez sra-

Alena zvedla hlavu a pohlédla na poručíka velkýma čer-

žené krve. Voda ze sprchy zřejmě smyla první krvácení a ot-

nýma očima. Poručík Borůvka si rozpačitě sáhl na kravatu.

vor bylo zřetelně vidět.

„No, víte, já ty drby sama neroznáším,“ řekla dívka. „Ale

„Kdo to, prosím, objevil?“ zeptal se poručík Borůvka zdvo-

ono je to veřejné tajemství. Ona se Ester hodně stýkala se

řile a zašilhal po řadě dívek, z nichž některé byly jen v ruční-

soudruhem –“ maličko zaváhala, „se soudruhem ředitelem.“

cích. Znatelně mu poskočil ohryzek. Z řady vystoupila smr-

„Hm,“ pravil poručík Borůvka. „Rozumím. A jinak?“

telně bledá okatá blondýnka.

„Jinak nic,“ řekla Alena mnohem rozhodněji. „Ester nebyla

„Já,“ pravila skomíravým hláskem.

taková – no – že by střídala chlapce. Tossiho měla opravdu

„Jmenujete se?“

ráda, ale soudruh ředitel – no –“

„Alena Pešková.“

„Rozumím,“ opakoval rychle kriminalista. „A po té – aby se

Poručík Borůvka vzdychl a řekl:

tak řeklo – odborné stránce byla slečna Nakoncová dobrá?“

„Pojďte, prosím, se mnou.“

Alena sotva znatelně ztuhla. „Jak to myslíte?“

„Myslím – ehm – jako baletka,“ odkašlal si rozpačitě poru-

———

čík. „Jako kvalifikovaná taneční umělkyně, myslím. V téhle

revui měla přece tančit hlavní sólo?“

„A vy jste ten rozhovor slyšela jasně?“

„Ano – to měla,“ řekla Alena a odmlčela se.

Poručík hleděl pátravě na dívku Alenu Peškovou.

„Musela tedy být dobrá, ne?“

„Slyšela jsem jen, co říkala Ester,“ pravila Alena. „Mně už ta

Aleniny černé oči zabloudily někam do rohu šatny, v níž

tvoje pitomá žárlivost jde na nervy, říkala. A když mi nevěříš,

seděla s poručíkem. Řada zrcadel násobila obraz dvojice: ne-

tak sbohem. Adié!“

smělého muže v poněkud staromódním saku a křehké blon-

„Adié,“ pravil zamyšleně poručík Borůvka.

dýnky v koupacím plášti.

„To je francouzsky sbohem,“ pípla dívka.

„Fakt je, že Ester byla dobrá tanečnice. To byla,“ ozvala se

Poručík Borůvka se jenom zachmuřil. Potom pravil:

dívka váhavě.

42

43

Poručík z ní nespouštěl oči a pravil docela tiše:

Dívky se vyměnily. Řada zrcadel teď násobila nesmělého

„Ale?“

muže s vysokou tiziánkou, která zřejmě sváděla smutný zá-

„Fakt je, že –“ Alena naň pohlédla téměř zoufale, ,,– no – že

pas s vráskami, pomalu roztahujícími jemné sítě okolo zele-

původně měla to sólo tančit Žďárská.“

ných očí.

„Proč?“

„Jo řiditel?“ zpívala ležérním hlasem. „Nojo, párkát mě po-

„Protože – ale to jsou třeba opravdu jen drby.“

zval na večeři. Jednou do Hubertusu,“ zasnila se. „Ale to už

Poručík Borůvka neobyčejně zesmutněl. Kulatá tvář se mu

je nějakej ten tejden.“

protáhla a začal se podobat trudnomyslnému bernardýnovi.

„A neměla jste to velké sólo původně tančit vy?“

Otázal se:

Tiziánka se vytrhla ze snění.

„Protože před slečnou Ester byla přítelkyní soudruha ředi-

„Nojo, to bylo tak, pane inspektore,“ usmála se na poručíka

tele slečna Žďárská?“

a poručík si opět zcela podvědomě sáhl na uzel kravaty. Když

Dívka přikývla: „No ano,“ řekla, ale dodala rychle: „Jenže

zjistil, že ji má na půl žerdě, provinile si ji přitáhl. Tiziánčin

předtím se to říkalo zas o Sikorské a předtím – to už ani ne-

úsměv se sotva znatelně prohloubil.

vím o kom, takže to asi opravdu budou jenom drby.“

„Jak?“ zeptal se poručík a hlas mu přeskočil.

„Je na nás, abychom si je ověřili.“ Poručík Borůvka si od-

„No tak, jak to v životě bejvá. Tehda se Jana Sikorská zbláz-

kašlal a obrátil list. „A teď mi řekněte, jak to bylo, když jste

nila a nechala ho –“

zjistila, co se stalo?“

„Koho?“ Hlas poručíkovi opět přeskočil. Odkašlal si.

„Strašně jsem se lekla.“

„Řiditele přeci. Tak von se tehda začal točit vokolo mě.

„Pochopitelně,“ řekl poručík.

Vždyť to znáte – vám to nemusím vykládat –“ vrhla na po-

„Pochopitelně,“ opakovala dívka jako papoušek. „A za-

ručíka smaragdový pohled a poručíkovu kulatou tvář polil

čala jsem křičet. Pak se kolem mě všechny sběhly a zrovna

zřetelný ruměnec. „Jednou jsi dole, jednou nahoře,“ pokračo-

taky přišla Jana ze šatny, byla ještě suchá, tak jsme ji poslaly

vala dívka a přisedla si blíž. „A pak přišla Ester, no, a prostě

k panu Zahálkovi – k vrátnému –“

to sólo dostala ona.“

„Jana?“

„Velmi vám děkuji, slečno,“ pravil poručík Borůvka a proti

„Sikorská. Ona si zapomněla v šatně ručník, šla si pro něj

své vůli si odsedl.

a mezitím –“

Blondýnce se zachvěl hlas.

———

„– se to stalo,“ dopověděl za ni poručík. „Jinak ze sprch

neodešel nikdo?“

Praporčík Málek zdvihl bílý kapesník, v němž spočívala

„Ne. Pan Zahálka přiběh a všechny nás tam zamk.“

drobná měděná nábojnice.

Poručík Borůvka se na dívku dlouze zadíval. Byla z toho

„Sedm pětašedesát,“ řekl. „Ležela na podlaze před kabi-

leknutí dosud bledá a trochu se chvěla. Kriminalistovi se

nama. Vrah stál zřejmě přímo naproti sprše, kde se myla za-

v očích objevil jakýsi stesk. Vzdychl.

vražděná.“

„Děkuji vám, slečno Pešková,“ řekl a vstal.

„Ano,“ řekl starý doktor Seifert. „Podle směru průstřelu

můžeme soudit, že zavražděná stála zády k vrahovi a vrah

———

vypálil horizontálně přímo na zátylek. Střela pronikla spodi-

nou lebeční a vyletěla ústy.“

44

45

„Zbraň se nenašla?“

„No – děkuju za informaci,“ pravil kovboj rozpačitě.

„Ne. Soudružka Jebavá –“ praporčík kývl k statné ženě

Poručík Borůvka chvíli čekal, ale střelec nejevil známky, že

v tmavém kostýmu, která se tvářila jako přistižená andělíč-

by toužil něco říct.

kářka, „provedla tělesnou prohlídku všech dam, než odešly

„Vy umíte dobře střílet, že ano?“ zeptal se proto poručík.

ze sprch. Šatnu jsme taky prohledali. Ale –“ naklonil se k po-

„To jo, to umím. Já bejval ještě před třema lety mistr ČSSR.

ručíkovi, „ono to má jednu pikantnost – víš, Josef, že v tomhle

Měl jsem jet na olympiádu. Jenže –“ zarazil se.

divadle mají zázračnýho střelce?“

„Jenže co?“

Poručík Borůvka povytáhl obočí.

„Ale nic. Byli jsme předtím ve Švýcarsku. Na mistrovství

„Říkal to vrátný,“ dodal Málek.

Evropy. No a to víte.“

„Hm,“ kriminalista přelétl smutnýma očima šatnu, kde byl

„Nevím nic,“ pravil poručík.

po prohlídce ještě větší nepořádek než obvykle. „Pozvěte sem

„Inu – Švýcarsko je země hodinek,“ řekl kovboj. „Tak jsem

vrátného a řekněte soudr – dámám, že se mohou obléknout.“

neodolal a pár jsem si jich přivez. Jim se to zdálo moc. Takže

jsem na tu olympiádu nejel.“

———

Poručík Borůvka se zamračil. Kovboj mu uhnul pohle-

dem.

„Máme, prosím. Pana Krameše. Taky zpívá, prosím,“ vypo-

„A co jste dělal pak?“ zeptal se poručík.

vídal přeochotně vrátný a profesionálně zesmutněl. „Střílel,

„Byl jsem nucenej přejít k profesionalismu.“

prosím, právě na slečnu Nakoncovou.“

„To myslíte tady to?“

Poručík Borůvka překvapeně otevřel ústa.

„Inu – to taky. Taky ale dělám instruktora střeleckýho od-

„Proč?“

dílu Tesla Vysočany.“

„Měla to, prosím, ve smlouvě,“ řekl spěšně vrátný. „Ale ni-

„Hm,“ pravil starý kriminalista a vytáhl kapesník. Rozbalil

kdy ji, prosím, netrefil!“

jej a ukázal kovbojovi nábojnici. „Co říkáte tomuhle?“

„Až teď,“ ozval se ironicky Málek. Poručík se po něm káravě

„To je – to je jako z mý bouchačky.“

ohlédl. Opět se podíval na vrátného:

„Taky mám ten dojem,“ pravil poručík zamyšleně a najed-

„Tak ať sem přijde pan Krameš.“

nou, zcela nečekaně, prudce vyjel na kovboje: „Co jste dělal

od konce generálky až do chvíle, kdy objevili tu vraždu?“

———

„Pane poručík! Já ji nezabil!“

Střelec vyvalil oči a chytil se za klopy saka. „Vždyť já měl

V šatně se objevil slušivý kovboj. Na hlavě měl černé som-

Ester děsně rád! Vona byla taky ze Žižkova! Sám jsem ji učil

brero, které mezi dveřmi smekl.

střílet!“

„Víte, co je to genickschuss?“ oslovil ho poručík Borůvka.

„Kde? V střeleckém oddíle Tesla Vysočany?“

Kovboj se rozpačitě usmál.

Kovboj zrozpačitěl.

„Já, pane poručík, anglicky neumím. Já tady sice dělám

„Ne – tady v divadle,“ pravil zkroušeně. „Udělali jsme si tu

toho kovboje a zpívám ty westerny, ale jinak jsem ze Žižkova.

s holkama takovej –“

To já mám tu angličtinu jen tak vobšlehnutou z Laxíku.“

„No?“

„Genickschuss je slovo německé,“ poučil ho poručík. „Zna-

„Takovej soukromej střeleckej kroužek – stříleli jsme v re-

mená průstřel lebky přes zátylek.“

kvizitárně –“ Najednou prudce pohlédl poručíkovi do očí.

46

47

„Ale všechny bezpečnostní předpisy jsem dodržoval, pane

Nešťastný kovboj seděl opět před poručíkem. Poručík vzal od

poručík! A na jevišti střílím slepáky. Vostrý jsou přece na je-

Málka velké černé kazetové pouzdro a otevřel je. Podíval se

višti stejně zakázaný.“

dovnitř a kulatá tvář mu opět zesmutněla. Chvíli mlčel. Pak

„To vím taky,“ odsekl poručík. „Ale nebudete mi tvrdit, že

řekl:

se z té vaší pistole nedá střílet ostrýma.“

„V tom rezervním zásobníku máte taky slepé náboje?“

„No ne, to dá, ale na jevišti já zásadně vždycky jen slepý –“

„Totiž,“ polkl kovboj. „Totiž – já jsem měl jít z generálky na

„Slepý? A co je vlastně při té vaší produkci vidět?“

trénink do oddílu, pane poručíku, takže –“

„No – přestřeluju jako šňůrky takovejch balónků, co visej

„Takže v něm máte ostré.“

– co visely akorát Ester nad hlavou –“

„Já – no, to víte – čistě jen, že –“

„Jak to, přestřelujete – slepýma?“

„To se ale přece nesmí. Ostré náboje mají být pod zámkem!“

Kovboj se důvěrně usmál.

„To taky jsou, pane poručík! U nás jsou vždycky pod zám-

„Inu – vono to celý je podvod, pane poručík. Vám to můžu

kem!“

říct, teda vlastně musim. Von za pozadim sedí kulisák a ty

„A jak to, že je tedy máte v zásobníku?“

špagáty přestřihuje, dycky jak střelim –“

„No já – žejo – jako instruktor mám vod toho zámku klíč –“

„Aha,“ řekl poručík Borůvka. „Tak jděte zatím vedle.“

Kovboj se podrbal za uchem a uhnul očima.

Málek vzal kovboje za ruku a otočil jím ke dveřím.

Poručík přelétl truchlivým zrakem obsah pouzdra. „Hm,“

„A ať mi přinesou pistoli pana Krameše,“ zavolal za ním

řekl. „A to jste měl s sebou jen ten jeden rezervní zásobník?“

starý kriminalista. „A zatím mi sem pošlete ještě jednou

„Jenom ten, pane poručíku, fakt! Jenom ten!“

slečnu Peškovou.“

„A to vám mělo stačit na celý trénink?“

„No ne – vlastně –“

———

Poručík smutně zakýval hlavou.

„Frajeřinka, co? Připadáte si před slečnama víc jako chlap,

„Že byla mimořádně nervózní?“

když máte s sebou ostré?“

„Ano, byla,“ kývla Alena. „Rejža – pan režisér pořád chtěl,

Po kovbojově tváři se rozlil nach. Zachraptěl:

aby se při tom střeleckým čísle usmívala, a ona to vůbec ne-

„Nojo. Je to tak, pane poručík. Každej má ňákou tu slabou

svedla. Tak se rejž – režisér vztekal.“

stránku, a já –“

„A proč to nesvedla?“

„Kolik nábojů bylo v tom zásobníku?“ přerušil ho poru-

„Protože měla strach, jestli nemá pan Krameš omylem

čík.

v pistoli ostrý.“

„Šest. Von snad – von snad nějakej chybí?“

„To už se někdy stalo?“

Kovboj zděšeně pohlédl na pouzdro. Ale poručík je držel

„Nestalo. Ale on dnes ráno vykládal, že jde odpoledne na

otevřeným víkem ke střelci, takže dovnitř střelec neviděl.

nějaký trénink a že má s sebou proto ostrý.“

„To nevím,“ pravil poručík a otočil pouzdro ke kovbojovi.

„A říkal, kde je má?“

„Ale kde máte ten zásobník?“ Udělal pauzu a při pohledu na

Alena kývla.

střelcovy vyděšené oči se zachmuřil. „A kde máte tu pistoli?“

„No. V rezervním zásobníku, co nosí v pouzdře.“

Neboť v sametové vystýlce pouzdra nebyla zbraň ani zá-

sobník. Zely tam jen dva důlky obrysem přesně naznačující,

———

co v nich kdysi spočívalo.

48

49

Kovboj překvapeně hvízdl.

až do chvíle, kdy se dozvěděli o vraždě, hrál v šatně mariáš.

„Tě pic!“ pravil. „Tak to v tom teda lítám, že, pane poručík?“

Přijal to vděčně a nadšeně se pustil do krokodýlího oplaká-

vání mrtvé tanečnice, dokud mu poručík Borůvka nesdělil, že

———

na něho bude stejně uvalena žaloba pro neoprávněné nošení

ostrých nábojů, čímž se vlastně také stává mimovolným spolu-

„Pouzdro tedy leželo v koši s ostatními rekvizitami, které jste

pachatelem; nato kovboj soustředil veškeré své city na vlastní

odnesl ze scény?“

pravděpodobnou nejbližší budoucnost. A jeho alibi poručíka

Proti starému kriminalistovi stál hubený rekvizitář a báz-

stejně příliš neuspokojilo. Pět Lascados byli zamlklí muži

livě pomrkával.

neurčité národnosti a vyhýbavého pohledu a bylo na první

„Ano, to se tak dělá, pane – pane prefekt.“ Poručík, který

pohled zřejmé, že z jakési pradávné zásady udělají vždycky

byl zvyklý na všemožné titulatury od nezasvěcených civilistů,

pravý opak toho, co na nich chce policie. Poručík, ponořený

sebou překvapeně škubl. Ale rekvizitář si toho nevšiml a po-

v neveselé myšlenky, odešel s vrátným do rekvizitárny.

kračoval: „V jednom koši se nosej nový rekvizity na scénu,

Tam objevil na průčelní stěně střelecký terč se stopami

v druhým ze scény. Ale před posledním obrazem je děsně

mnoha zásahů. Vedla k němu pěšinka, proražená nesmysl-

rychlá přestavba. Máme tam hotovej blázinec. Nemohli jsme

nou směsí nejrůznějších krámů, jež tu zbyly po starých pro-

to stihnout. A ještě se nám tam motal ten Talián –“

gramech a uchovávaly se k dalšímu možnému použití. Ko-

„Talián? Pan Tossi?“

lem terče se válely měděné nábojnice.

„Tossi, ano. Div mě neporazil. Pan režisér ho pak vyhodil.“

Poručík jednu zdvihl a truchlivě se na ni zadíval. Vrátného,

Poručík Borůvka se zadíval na osudný košík.

který až do té doby mlčel, přemohla sdílnost:

„Ale hned po generálce jste pouzdro odnesl do šatny pana

„Tohohle svinstva je tady plno, pane komisaři. Jak měly děv-

Krameše?“

čata moment volno, tak tu byly pečený vařený. Voni byly celý

„Ano.“

žhavý do střílení.“

„Jenže až do té doby leželo v koši za scénou, kde k němu

„Takže vlastně všechny věděly, jak se zachází s pistolí.“

prakticky měl přístup každý.“

„To samozřejmě. Krameš je to všechny naučil. Někdy se tu

„A – ano.“

pořádaly hotový střelecký turnaje.“

Poručík se odmlčel. Rekvizitář na něho hleděl úpěnlivě

„A střílely slečny dobře?“

a nakonec si dodal odvahy.

„Některý docela jo. Nejlepší prej byla slečna Pešková. Po-

„Bu – budu zatčen, pane prefekte?“

tom taky Dvořáková, Sikorská – a i chudák slečna Ester. To

„Proč?“

víte, děvčata se před tím seladónem předháněly. Ale mně se

„Byla to ode mě nedbalost, já vím,“ říkal zdrceně rekvizitář.

nikdy nelíbil, pane komisař. Měl takovej divnej kukuč – moc

„Ale jako polehčující okolnost bych uvedl, že mám ženu a tři

bych za to nedal, že slečnu Ester voddělal von.“

děti a s první ženou ještě dvě a ta přestavba je děsně rychlá.“

„Děkuju vám za úsudek,“ pravil stroze poručík Borůvka

a zdálo se, že následující větu pronesl téměř vztekle: „Ale

———

nechte si ho pro sebe. Je to pitomost.“

A ráznými kroky vyšel z rekvizitárny, provázen vrátného

Ale pak vypadl první podezřelý ze hry, když mu Pět Lascados,

udiveným:

akrobati na trampolíně, dosvědčili, že s nimi od svého výstupu

„Že bych se byl zmejlil?“

50

51

———

„Že vevnitř někdo zastřelil slečnu Ester,“ vrátný se náhle

zatvářil provinile. „Sakra, to jsem asi neměl, co?“

Potom seděl poručík na secesní plyšové pohovce ve výklenku

„Jak se choval pan Tossi?“

za rohem chodby, kudy se chodilo ke sprchám, a šikmo proti

„Jak se choval?“ Vrátný chvíli pod maskou přemýšlení po-

němu sebou vrtěla bruneta v zahraničním kostýmku.

kukoval po poručíkovi, a když zjistil, že za svou sdílnost vůči

„Když jste odešla ze sprch, slečno Sikorská,“ ptal se krimi-

Tossimu nebude pokárán, spustil zase horlivým tónem: „Von

nalista, „uviděla jste na chodbě někoho?“

– sakra, na mou duši, ani jsem si nevšim.“

Bruneta zamrkala.

„A pak jste šel zatelefonovat pro nás?“

„Ano.“

„Šel.“

„Koho?“

„A kde byl pan Tossi, když jste se vrátil?“

„Pana Tossiho.“

Vrátnému cosi došlo. Udiveně otevřel ústa.

„Co tam dělal?“

„Hergot!“ řekl. „No vidíte! To už tam nebyl! Někam se vy-

„Nic. Stál tady na rohu a pozdravil mě.“

pařil!“

„Vy ho znáte?“

„Ano.“

———

„Odkud?“

„Chodil pořád do divadla za Ester,“ řekla bruneta. V umě-

„Čistě pro pořádek, soudruhu řediteli,“ pravil poručík Borůvka.

lém osvětlení chodby se zahraniční kostým revuálně leskl.

„Vy jste odešel po generálce nahoru do klubu. Ale my máme

Od výstřihu zabloudily poručíkovy oči někam ke stříbřitému

zjištěno, že v době, kdy byla spáchána vražda, jste tam nebyl.“

hezkému klínu. Ovládl se.

Muž sedící na plyšové pohovce šikmo naproti poručíkovi

„A když jste se vracela do sprch s ručníkem, stál tam pan

si nervózně zajel prstem pod límec.

Tossi ještě?“

„Je to trapné, ale – byl jsem na toaletě. To asi není zrovna

„Nestál už tady na rohu… Šel po chodbě –“

prvotřídní alibi.“

„Směrem –“ pobídl ji poručík. Pohlédla mu do očí.

„Jestli jste tam byl sám, není to vůbec alibi,“ řekl ponuře

„Směrem jako – jako od sprch.“

poručík Borůvka.

Poručíkovu tvář přikryl truchlivý stín.

„Bohužel, byl jsem tam sám.“ Ředitel Mára se velice ne-

„Ano,“ řekl. „Děkuji vám, slečno. Zůstaňte zatím ještě

jistě podíval na poručíka a hned zas uhnul očima. Protože

v šatně.“

kriminalista mlčel, vytáhl Mára kapesník a vysmrkal se. „Je

to hrozné,“ řekl. „Taková mladá, nadaná umělkyně. Kdo jí to

———

mohl udělat? Každý ji přece musel mít rád –“

„Vy také?“

„Takže když jste přiběhli se slečnou Sikorskou ke dveřím do

„Já? No ovšem. Byla to velice milá soudružka –“

sprch, viděli jste pana Tossiho?“

„Říkal jste jí soudružko?“

„Jo, viděli,“ kývl vrátný. „Seděl tady co vy, v tomhle vinglu

„No – ne, přirozeně. Říkal jsem jí Ester.“

na kanapi, a vstal, jak jsme utíkali kolem. Potom, když jsem

„Byla to vaše – ehm –“ poručík si odkašlal a pronesl jakoby

tam děvčata zavřel, tak se mě ptal, co se jako stalo –“

s mírným steskem v hlase: „– milenka?“

„A vy jste mu řekl?“

„Milenka! No promiňte! Kdo vám to řekl?“

52

53

„V divadle se to říká. Proto prý také dostala to velké sólo.“

„Kdybyste se obtěžovali pěšky, soudruzi,“ řekl Mára.

„To jsou pomluvy!“ vyletěl Mára a hned se zarazil. „Tedy

Poručík Borůvka zesmutněl.

– to velké sólo nedostala vůbec proto, že by byla moje – je to

„Kde máte tu kancelář?“

směšné. Mám ženu a děti. To sólo dostala po dohodě s cho-

„V šestém poschodí.“

reografem. Párkrát – párkrát jsem ji pozval na večeři, z toho

„Hm. Níž bysme tu kávu nedostali?“

to asi vzniklo. Byla to moje přítelkyně.“

„Já bych, soudruhu řediteli,“ ozval se vrátný, „skočil pro

Poručík Borůvka sklonil hlavu a pohlédl na ředitele zpod

klíč od nákladovýho vejtahu, ne?“

obočí.

„Pravda,“ řekl Mára. „Skočte.“

„Slečna Žďárská byla taky vaše přítelkyně?“

Vrátný se rozběhl po schodech vzhůru a zmizel.

„Žďárská! Taková – to jsou samé pomluvy!“

„Pana Tossiho jste ještě nesehnali?“ obrátil se poručík na

„A slečna Sikorská?“

vrchního nadstrážmistra Šintáka.

„A vy tomu věříte, soudruhu poručíku?“ Mára si položil

Šinták srazil paty.

ruku s elegantním prstenem na dobře ušitou vestu v krajině

„Ještě ne,“ pravil řízně. „Ale z budovy ho nikdo neviděl

srdeční. „O všech divadelních ředitelích se říká, že mají v sou-

vycházet.“

boru milenky. Za Sikorskou jsem se například přimluvil, aby

„Jenomže tady je nahoře pasáž,“ přerušil ho Málek, „a dům

dostala nějakou roli ve filmu. Ale sotva ředitel někomu po-

má taky skoro ve všech poschodích spojení s vedlejšími bu-

může, hned si to lidi vyloží v tom nejhorším smyslu.“

dovami. Zmizet odsud není problém.“

„Bylo by to docela lidské,“ pravil temně starý kriminalista.

„Hm,“ broukl poručík Borůvka. Zahleděl se do ohbí chodby,

„Mezi tolika krásnými –“ zarazil se, zoufale se rozhlédl. „Ale

kde se právě vynořila skupinka vyfintěných tanečnic. Hodily

strašně bych potřeboval černou kávu.“

se do parády a zrovna odcházely ze šatny, jak jim to poručík

Mára byl ihned pohotově.

Borůvka dovolil. Moc se jim z divadla nechtělo. Když uviděly

„Jestli vám můžu nabídnout nahoře v kanceláři?“

poručíka, zarazily se.

Poručík se zvedl.

Vrátný se přihnal po schodech dolů a v ruce vítězoslavně

„Děkuji vám. Uděláme si při té kávě malou konfrontaci.

držel klíč.

Pavle,“ otočil se na Málka, „požádej slečnu Peškovou, slečnu

„Tak jsem tady, můžem jít. Nákladní vejtah je vzadu za

Žďárskou a slečnu Sikorskou a taky pana – toho čarostřelce,

rohem, na druhý straně, soudruhu komisaři. Až za pánskou

rekvizitáře a vrátného, aby šli s námi. A ještě pana režiséra.

šatnou.“

Ostatní můžou jít domů.“

Poručík vykročil a za ním se hnula celá skupina. Vrátný mu

úslužně poskakoval po boku.

———

„Totiž, ten vejtah je zamčenej,“ vykládal, „protože aby –“

a vtom zhasla světla a suterénní chodba utonula v naprosté

„Hergot!“ zaklel vrátný. „To zas někdo nechal vejtah viset

tmě. Z ní zaječely dívčí hlasy. Atmosféra vraždy byla dosud

v sedmým poschodí!“

příliš živá a náhlá temnota dívky poděsila.

Skupina stála před výtahem, odděleným od chodby oz-

„Zahálka!“ ozval se vzteklý baryton ředitele Máry. „Co je to

dobnou secesní mříží. Vévodila jí odporná soška jakéhosi

zase za bor – za nepořádek!“

litinového amorka. Výtah byl uprostřed chodby hned vedle

„Asi kraťas, pane řediteli. Už na to jdu!“ promluvil vrátný

schodiště.

z temnot.

54

55

Jekot děvčat se poněkud utišil; tím zřetelněji bylo slyšet,

„Já jsem nezatměl! Jak jsem chodil po schodech dolů, tak

jak ředitel Mára náhle bolestně zařval a jak hned nato zdě-

zatmělo. Samo sebou. Úplně beze mě!“

šeně vykřikla nějaká dívka.

Poručík přikývl.

Znovu zavládl zmatek.

„A proč jste vlastně odsud utekl, když jste zjistil, co se stalo

Tmu proťal kužel světla.

ve sprchách?“

Vrchní nadstrážmistr Šinták dobyl ze služební brašny ba-

„Protože dostal jsem do těla to – hrůzu – strach, jak se rříká.

terku, rychle přejel světlem po chodbě a vystrašené obličeje

Napadlo mi, že budu podezrřelý.“

se objevily jeden po druhém, každý na vteřinku, jako procesí

„A proč jste se tedy zase vrátil?“

duchů. Světlo se zastavilo na postavě ředitele Máry. Mára

„Protože napadlo mi, že když odcházím, budu ještě víc nej-

seděl na zemi a z rány na spánku mu prýštila krev. Vedle něho

podezrřelejší. Ona byla moje milovaná!“

se z podlahy zdvihala Alena Pešková a o kus dál, u mříže vý-

Po osmahlém čele pana Tossiho stékala čisťounká krůpěj

tahu a blíž k úpatí schodů, Jana Sikorská.

potu.

„Nějakej mizera vypnul hlavní vypínač. Máme ho tady za

„A jak to vlastně mezi vámi bylo?“ zeptal se poručík.

rohem –“

„Já miloval Ester,“ Tossi ukázal na sebe a pak hned prstem

Poručík Borůvka spočinul pohledem na obou dívkách,

namířil do neurčita. „Ester milovala mě. Naše láska byla za

které se oprašovaly a rovnaly si sukně.

hrob. A já teď budu nešťastný do hrob.“

„Někdo do mě vrazil!“ řekla Alena.

„No,“ řekl poručík, „máme zjištěno, že se s vámi slečna Na-

„Do mě taky. Praštila jsem se tady o tu mříž,“ řekla Jana

koncová rozešla.“

Sikorská a zamnula si loket.

„Se mnou? Rozešla? To vůbec tak není! Byli jsme jako dvě

„Neslyšeli jste kroky?“ zeptala se Alena. „Jako kdyby někdo

ty – hrdélka – ne! Hrdličky!“

utíkal po schodech.“

„Opravdu?“

Málek a Šinták se rychle rozběhli po schodišti vzhůru.

Tossi pozdvihl ruku k přísaze.

Zmizeli a ztichlou chodbou zněl dusot jejich kroků. Pak do-

„Pan tenente! Já ji nepřizabil!“

zněl. Ozvaly se nějaké hlasy, někdo protestoval. A znovu du-

„To tedy ne, to ne,“ pravil pomalu poručík a přistoupil ke

sot a protesty. Nahoře nad ozdobnou mříží výtahu se objevila

dveřím šatny. „Slečno Pešková, na okamžik.“

Málkova hlava.

Blondýnka vešla, měla na sobě poněkud uválený šusťáček

„Máme Tossiho, Josef!“

a s úctou pohlédla na Tossiho.

A potom jiná, černá hlava, jako vystřižená z italských

„Kdybyste laskavě opakovala, co říkala slečna Ester panu

filmů.

Tossimu do telefonu.“

Zašklebila se dolů na poručíka a pravila:

„Mně už ta tvoje pitomá žárlivost jde na nervy,“ odříkávala

„Buona sera!“

dívka, jako by to měla naučené. „A když mi nevěříš, tak sbo-

hem. Adié!“

———

Jiskrný muž vylétl, jako by ho z plyšové pohovky vymrštil

nějaký katapult.

Poručík Borůvka hleděl ponuře na toho elegantního snědého

„Slečna Pešková! To je lhaní! Takové obrovské lhaní, slečna

muže s jiskrnýma očima. Krasavec seděl na krajíčku plyšové

Pešková!“

pohovky a gestikuloval rukama.

„Ostatní to slyšely taky. Můžou to dosvědčit.“

56

57

Dosvědčily to.

„Když jste se vracela do sprch, kde byl pan Tossi?“

„Ale to tak není, slečna Žďárská! To jste přeslechla!“ po-

„Pan Tossi šel rychle po chodbě směrem od sprch,“ pravila

kusil se stát na svém Tossi, a když Sikorská prohlásila, že to

bez zaváhání.

v šatně slyšely skoro všechny, vybuchl: „Jana! Jak vy můžete

„Ne rychle!“ ohradil se prudce a hlasitě Tossi. „Ne rychle,

takovou vylhanost rřikat! Prřece to byla jen taková hněvaná

Jana! Pomálu! Krok sum krok, krok sum krok!“

láska. Jak vy rřikáte, není milovaná – ne! Když není hněvaná,

Sikorská pokrčila rameny.

není zamilovaná!“

„Mně se to zdálo rychle.“

„No tak podívejte se.“ Poručík Borůvka mu položil ruku

„Ale já chodím vždycky rychle! Já když chodím pomálu, to

na rameno a Tossi okamžitě ztuhl. Jenom na okamžik. „Vy

jako když jiný chodí rychle!“

tvrdíte, že jste celou dobu, co jste čekal na slečnu Ester, seděl

„No,“ pravil poručík Borůvka pohřebním hlasem. „Nebu-

tady na tom kanapi. A že nikdo kromě slečny Sikorské ani

deme se tady přít o revali – reali – relavi – o vzájemné rych-

nepřišel, ani neodešel ze sprch.“

losti pohybů. Fakt je, že jste šel směrem od sprch sem do

„Ani žádná noha!“ pravil rozhodně Ital.

chodby.“

Poručík se otočil k brunetě v lesklém kostýmu.

„To je fakt,“ potvrdil Tossi. „Není fakt, že rychle! Je fakt, že

Řekl:

pomálu! Jako ten –“ zagestikuloval, „to zvirřátko malilinin-

„Opakujte, prosím, co jste viděla, když jste odešla ze sprch

kovatý – šneke!“

a než jste vešla do šatny – a potom, když jste se zas vracela

„Hlemýžď,“ poučil ho poručík Borůvka. „Tak půjdete

do sprch.“

s námi!“

„Kdybyste promluvil víc pomaleji, nerozumím,“ řekl Tossi.

„Ptám se slečny Sikorské,“ pravil chladně poručík.

———

Brunetka si nevraživě změřila Tossiho a řekla klidně:

„Když jsem přišla ze sprch na chodbu, stál pan Tossi tamhle

„Mára je v pořádku.“ Dr. Seifert si utíral ruce do poněkud

na rohu a pozdravil mě.“

zakrváceného ručníku. „Je to jen povrchové zranění. Žádná

Tossi spokojeně přikývl.

lebeční fraktura, jak jsem se obával.“

„Ale vy jste říkal, že jste seděl tady,“ poznamenal krimina-

„A zbraň?“ poručík Borůvka přimhouřil oči.

lista.

„Předmět s ostrými hranami.“

„Jako vyšitý!“ pravil Tossi kategoricky, pak mu to došlo

„Mohla to být pažba pistole?“

a trhl sebou. „Totiž ne! Nesedával jsem tu vždycky! Byl jsem

„Mohla. Jakýkoliv kovový předmět.“

nervózní. Prochodil jsem chodbou sem tam, tam sem!“

„Hm,“ vzdychl starý kriminalista. „Jenomže Tossi u sebe

„Tak seděl jste, nebo jste chodil?“ obořil se na něho poručík.

pistoli nemá a u nikoho se taky žádný zakrvácený předmět

„Chvíli seděl, chvíli chodil,“ zvolal Tossi zoufale. „Když se-

nenašel.“

děl, seděl jako vyšitý, když chodil, chodil jako pomátnutý!“

„A když jste pozdravil slečnu Sikorskou, šel jste si zas sed-

———

nout?“

„Ne! To jsem pak procházel od dverře na roh a opáčně od

V sedm hodin večer to byla pořád ještě naprostá záhada. Po-

roh na dverře.“

ručík Borůvka seděl s praporčíkem Málkem ve své kanceláři,

Poručík pokynul brunetě v importovaném kostýmku.

mlčeli, čekali na nezajímavý výsledek pitvy a na stejně fádní

58

59

balistické hlášení a jen občas jeden nebo druhý zauvažovali

„Střílet musel někdo, kdo vlezl do sprch zvenčí dveřmi a po

nahlas.

činu utekl. Ve sprchách neměl nikdo u sebe zbraň. Vyhodit

„Všechno ukazuje na Tossiho,“ zadumal se Málek a tužkou

ji ven taky nemohl, protože tam nejsou okna. A Tossi uvádí,

jezdil po plánku divadelního podzemí, který si před chvílí

že ze sprch nikdo kromě Sikorské neodešel ani nevstoupil

nakreslili.

dovnitř. To je ovšem trochu zarážející, protože pak je Tossi

jediný, kdo se tam mohl nepozorovaně dostat. Proč tedy sám

přiznává, že se v kritické chvíli motal po chodbě? Ovšem, na

druhé straně to zapírat nemůže, když ho viděla Sikorská.“

„Mohl by. Je to jeho slovo proti jejímu,“ poznamenal poru-

čík. „Jenže on utekl a zase se vrátil. A myslíš, že snad proto,

aby – řekněme ze žárlivosti – oddělal před nějakými deseti

svědky Máru?“

Málek neřekl nic, ale v hlavě mu pracovala fantazie, pro-

tože za chvilku se ozval:

„Třeba nejde o žárlivost. Nebo jenom o žárlivost. Třeba

Mára ví víc, než říká, a Tossi věděl, že ví.“

„Prosím tě, Pavle,“ pravil poručík Borůvka unaveně, „jen

mi z toho nakonec neudělej špionážní případ. Víš, že to ne-

mám rád.“

„Ale ne,“ řekl rychle Málek. „Jenomže žárlivci neuvažují

moc logicky a jsou všeho schopní. Nemyslím špionáže,“ do-

dal honem, „ale nepředloženého činu.“

Zazvonil telefon. Poručík Borůvka ho zvedl a vzápětí se-

bou zmučeně zakroutil. „Ano, Lucinko,“ zacukroval překva-

pivě sladkým hlasem a jeho obvykle smutnou tvář pokryl vý-

raz blížící se naprostému zoufalství. Ze sluchátka pronikavě

zaštěbetalo. Málek se ušklíbl. Jako všichni v poručíkově od-

dělení znal dobře hlas paní Borůvkové.

„No, mám případ, Lucinko, víš?“ cukroval dál poručík

Borůvka a potom asi pět minut pokračoval v podobných

sladkých, chabých a mírně nesouvislých projevech. „Cože?

Pětku, říkáš?“ podivil se jednu chvíli. „Tak mi ji, prosím tě, dej

k aparátu!“ A výraz zoufalství vystřídal na poručíkově tváři

zamračený přísný pohled neoblomného otce, který vypadal

značně ochotnicky. „Co to slyším, Zuzanko,“ pravil a odml-

čel se, protože ho umlčelo jiné, vyšší, a snad ještě rychlejší

štěbetání. „No dobře, dobře. To je ale dobře, že pan profe-

60

61

sor Lavecký je přísný!“ Na víc se nezmohl a zase poslouchal.

do okruhu myšlenek stále a stále drobná a půvabná tvář ko-

Teprve za chvíli ho něco popudilo tak, že se ozval znovu:

ketní dívky, čtoucí ten obrácený časopis. Tímto zvláštním

„Cože? K Tondovi Špačkovi? K tomu parašutistovi? Vždyť

neklidem je snad možno vysvětlit jeho pozdější prapodivné

ten byl z matematiky napomínán? Že už se to naučil? No jen

počínání v kabině.

aby!“ A znovu poslouchal, a nakonec dal dceři svolení, aby

Odložil klobouk, povolil kravatu a zamyšleně se zadíval

se s obtížným úkolem z algebry uchýlila o pomoc k mladíku,

na bílou stěnu, za kterou v sousední kabině šuměla voda. Pa-

kterého opovržlivě charakterizoval slovem „parašutista“. Te-

trně se tam právě svléká neznámá, a přece povědomá dívka,

lefon opanoval znovu hlas paní Borůvkové, a když ji byl po-

neboť poručík si bystře všiml, že poslední pokus o navázání

ručík nesčíslněkrát ujistil, že se vrátí, jak jen to bude možné,

známosti učinila právě ve chvíli, když současně s ním vkročila

podařilo se mu konečně po čistých dvaadvaceti minutách –

do vedlejšího oddělení.

praporčík to zlomyslně stopnul na hodinkách – zavěsit. Klesl

Přepážka byla z jakési umělé hmoty, a jak na ni poručík za-

na židli a otřel si čelo kapesníkem.

myšleně zíral, něco v ní zazářilo. Přistoupil blíž a zjistil, že do

„Pavle, sprchy nám pořád nefungujou, že ne?“

ní, zřejmě nedávno, neznámý pachatel vyvrtal otvor, o jehož

„Ne. Zařadili nás do plánu oprav až na příští kvartál.“

účelu nebylo třeba pochybovat.

„Tak já si skočím vedle do lázní,“ prohlásil vyčerpaný krimi-

Takové věci se ve veřejných lázních stávají. Nestává se však,

nalista. „Už mi to nemyslí.“

aby poručík Veřejné bezpečnosti, kriminalista s nejlepší po-

věstí a otec dospívající dcery použil takového otvoru přesně

———

k účelu, pro nějž byl zhotoven.

A přece právě to poručík udělal.

Ve veřejných lázních vedle stanice byl nával. Při pohledu

V oblaku páry se mu objevily příjemné obrysy dívčího těla,

na čekající dav zmocnila se poručíka Borůvky melancholie,

po němž stékala voda. Poručík Borůvka sledoval ty obrysy

a ještě víc mu zkazil náladu pokus jakési štíhlé krasavice v ele-

od kolenou, viditelných ještě nad okrajem vany, přes měk-

gantním modelu a se slušivým kloboučkem navázat s ním

kou linii stehen a zadničky a po ladné křivce zad až k zátylku.

známost pomocí okaté koketérie.

Dívka si pod sprchou myla vlasy. Měla hlavu skloněnou na

Aspoň jemu to připadalo jako pokus o koketérii. Sotva ho

prsa a labutí linie dlouhého ženského krku vypadala ne-

dívka uviděla, kývla na něho a líbezně se usmála. Ale poručí-

smírně esteticky.

kova ponurá tvář zůstala ledově vážná, dívčin úsměv znejis-

Poručíkovi vyrazil na čele pot a on nevábně, poněkud

těl; nakonec se horlivě ponořila do četby jakéhosi ženského

oplzle otevřel ústa.

časopisu, který držela vzhůru nohama.

Ne však proto, že mu právě došlo, že nahá koketka ve

I poručík však znejistěl. Nestával se už drahná léta před-

vedlejší kabině je civilní, vlastně přírodní podoba nové pří-

mětem pozornosti neznámých hezkých dívek a krom toho

slušnice v klotovém plášti, o jejímž postřehu dopoledne za-

měl pocit, že koketku už někde viděl. Jal se na ni nenápadně

pochyboval. Proto ne.

pokukovat, ale protože se znovu několikrát setkal s jejím

Ale provedl něco, co by člověk od staršího kriminalisty

kradmým pohledem, po němž vždycky následoval náznak

teprve neočekával.

milostného úsměvu, raději toho nechal.

Z kapsy kalhot vytáhl značkovač FIX a na bílou stěnu ka-

Neubránil se však neklidu; snažil se srovnat si v hlavě fakta

biny rychle načmáral dva obrázky, které při nejlepší vůli ne-

případu zavražděné tanečnice, ale místo nich vracela se mu

bylo možno označit za zcela mravné.

62

63

Jeden znázorňoval – dosti primitivně – nahou dívku stojící

ného čepu. A potom, sotva se podíval na omšelého bůžka

rovně jako voják v pozoru. Hlavou jí ve výši zátylku vodo-

v dlani, truchlivě vzdychl.

rovně procházela šipka směřující ústy ven.

Amorek měl vzadu na hlavičce temnou skvrnu. Poručík

Druhý, rovněž primitivní obrázek znázorňoval také na-

Borůvka nehtem kousek sloupl a zkušeným zrakem poznal

hou dívku, také stojící rovně, ale s hlavou na dlouhé labutí

zaschlou krev.

šíji skloněnou k ňadrům. Zátylkem a ústy procházela rovněž

Pečlivě nasadil figurku zpátky na vyviklaný čep a vydal se

šipka, ale ta mířila šikmo odshora dolů.

chodbou ke dveřím do dámské šatny. Byly odemčené. Vešel

Ještě chvíli zíral kriminalista na tyto ne zcela vhodné ob-

dovnitř a rozhlédl se. Na druhé straně místnosti uviděl jiné

rázky. Potom si jakoby v tranzu nasadil klobouk a tryskem

dveře. Přešel šatnou k nim a vzal za kliku. Ale tyhle dveře

se vyřítil ven.

byly zamčené.

Jak utíkal po chodbě, zastihl ho rozhořčený hlas lázeňské,

Zmateně se rozhlédl a setkal se s podezíravýma očima

která právě vešla do uvolněné kabiny.

starší ženy v lesklém pracovním plášti, která právě vstoupila

Ale poručík Borůvka ho vůbec nedbal.

dovnitř s nákladem hedvábných kostýmů.

„Poručík Borůvka,“ představil se. „Nemáte klíč od těchhle

———

dveří?“

Žena si ho změřila pohledem ne právě vlídným, položila

Zastavil se až ve vrátnici divadla Odeon, kde už téměř končilo

ranec kostýmů na nejbližší toaletní stolek a mlčky sundala

večerní představení. Seděl tam noční vrátný, kterého poručík

z hřebíku velký klíč.

neznal.

„Tumáte,“ zavrčela. „Dveře se zamykaj, protože naproti je

„Klíče od výtahu,“ pravil stručně.

pánská šatna a chlapi sem dřív lezli.“

„Výtah je odemčený, soudruhu – majore.“

Seshora se ozval potlesk, pak ševel hlasů. Potom na scho-

„Myslím od nákladového výtahu. Toho, co se zamyká.“

dech zazněl cupot mnoha ženských nohou. Představení

Vrátný po něm šlehl podezíravým pohledem, ze skoby

skončilo. Když poručík odemkl dveře a když je za sebou za-

vedle okénka sundal klíč a podal jej poručíkovi.

víral, zahlédl ještě první tanečnici – ve velmi zanedbatelném

„Mám jít s váma?“ zeptal se.

úboru – jak se hrne do šatny a za ní se tam cpou ostatní.

„Není třeba,“ štěkl poručík a vyřítil se k výtahu na druhé

Zaklapl dveře, klíč strčil do kapsy a rozhlédl se. Přímo proti

straně vestibulu.

sobě viděl jiné dveře s tabulkou „Pánská šatna“. Napravo

Pro svoje širší horizontální rozměry chodil poručík nerad

v průčelní stěně slepé chodby byla vrátka nákladového vý-

pěšky, zejména po schodech. Proto mu stálo za to sjet jediné

tahu.

poschodí z vestibulu v přízemí do chodby v suterénu.

V ohbí chodby se objevili tři muži v bílých trikotech. Po-

Skutečně, stálo to za to.

ručík se obrátil ke dveřím výtahu a sáhl do kapsy. Nahmatal

Neboť když se výtah asi za pět vteřin zastavil dole, všiml

dva klíče a vytáhl je oba. Zarazil se. Na dlani mu ležely dva

si poručík, že skleněnými dveřmi na něho civí litinový amo-

úplně stejné klíče. Prohlédl si je pozorně, jeden po druhém,

rek, vévodící ozdobné mříži vnějších výtahových dveří. Proti

a zkusil jedním odemknout výtah. Šlo to.

všem zvyklostem byl amorek otočen tváří k výtahu.

Ale poručík dovnitř nevstoupil. Místo toho výtah opět za-

Poručík otevřel skleněné dveře a sáhl po litinové sošce. Vik-

mkl a zkusil druhý klíč.

lala se. Když ji nadzdvihl, snadno ji sundal z opotřebova-

Zase to šlo.

64

65

Poručík slabě zasténal. Podruhé už nezamkl. Skočil do vý-

zajímavý pohled na řadu sprchových kójí, v nichž se právě

tahu a zavřel za sebou dveře.

myla děvčata, a siluety jejich těl se rýsovaly za igelitovými zá-

Chvíli zachmuřeně přemýšlel, potom se začal věnovat

věsy. Přes horní okraje závěsů bylo jasně vidět blond a černé

vnitřku kabiny. Bylo to primitivní, zastaralé zařízení, vlastně

hlavičky.

jen prkenná podlaha opatřená dřevěným zábradlím, které sa-

Ale poručík, třebaže na ně upřeně zíral, nevypadal už

halo sotva do výše pasu. Celá kabina visela na čtyřech kovo-

oplzle. V očích se mu usídlil nesmírný smutek.

vých tyčích s prkenným stropem nahoře. Neměla ani tlačítko-

Spustil plát a truchlivě vzdychl, posadil se na malinké se-

vou obsluhu. Spouštěla a zastavovala se pákou. Starožitnost.

dátko v rohu výtahu a zamyslil se.

Mělo to jedinou výhodu: dalo se to zastavit kdekoliv mezi

Najednou se zase vymrštil, vyklonil se z kabiny a rukou

poschodími.

zašmátral seshora po prkenném stropě.

Poručík Borůvka ponuře zíral na otlučené stěny šachty, jež

Po obličeji se mu rozlil výraz čirého zoufalství.

bylo vidět nad nízkým zábradlím na všech třech stranách. Za

Stáhl ruku zpět a v zamazané dlani držel černou zbraň

dveřmi zaduněly kroky a nějaká ozvěna sem zanesla poslední

ráže 7,65.

závan aplausu nahoře. Poručík vzdychl a vzal za kliku. Výtah

se pomalu rozjel.

———

Oprýskané stěny šachty se zvolna sunuly dolů a otevřená

kabina se starým kriminalistou se vznášela do vyšších po-

„Já nevím, proč se ten výtah zamyká,“ říkal noční vrátný. „Je

schodí. Tu a tam byly v prastaré omítce šachty vyryty věko-

to nařízený. Asi aby se tam nikomu nic nestalo. Je to taková

vité nemravné nápisy a kresby, podobné těm, jaké poručík

stará kraksna. Ale přesně to nevím. Já jsem tu novej.“

sám před chvílí zhotovil ve veřejných lázních. I těmto kres-

„Má pan Zahálka domů telefon?“ zeptal se netrpělivě po-

bičkám věnoval poručík Borůvka pečlivou pozornost.

ručík Borůvka.

A najednou, jako by se něčeho lekl, prudce vzal za kliku

„Má. Jeho syn je doktor a –“

a výtah se zastavil. Poručík opatrně posunul páku opačným

„Podejte mi ho,“ poručík sáhl do vrátného budky po apa-

směrem a kabina začala pomalu klesat.

rátu. „Číslo?“

A hned nato ji opět zarazil. Ve stěně šachty po jeho pravé

Vrátný mu je řekl.

ruce se objevil kulatý otvor asi půl metru v průměru, zakrytý

Dlouho to nikdo nebral. Kolem budky se začala trousit

na vzdálenější straně vodorovnými plechovými pláty, které

děvčata ze sboru. Na některá čekali nastrojení mládenci. Po-

trochu připomínaly plátkové brnění. Kdysi tu zřejmě bývala

ručík Borůvka je sledoval pohledem.

vrtule větráku, ale zbyl po ní jenom rozlámaný nosník. Jinak

Konečně se ozval ospalý hlas.

byl otvor prázdný.

„Soudruh Zahálka?“ zeptal se poručík, a když ospalý hlas

Prázdný, až na malou mosaznou nábojnici, ležící v nejniž-

přisvědčil, pokračoval:

ším bodě oblouku.

„Pamatujete se, soudruhu Zahálko, když jsme šli dnes

Poručík Borůvka ji opatrně vzal do kapesníku. Byla to

k tomu nákladovému výtahu, než zhaslo to světlo – chtěl jste

stejná nábojnice jako ta, kterou odpoledne držel v kapesníku

mi něco říct. O tom výtahu, myslím. Proč se musí zamykat

Málek.

nebo tak.“

Potom se nahnul do otvoru a nadzdvihl jeden z kovových

„A jo, to máte pravdu,“ zapraskal vzdálený hlas. „No, a pak

plátů. Jeho zrakům se – z mírně ptačí perspektivy – naskytl

už jsme se k tomu nedostali, žejo? To tak bejvá. Jak někdo

66

67

křísnul soudruha řiditele, tak jsem na to v tom rozčilení úplně

ne?“ Vrátný se pobaveně zasmál. „Soudruh řiditel to schválil,“

zapomněl.“

dodal pak rychle. „Jo, a toho kluka, toho Nováčka, toho pak

„Povězte mi to teď,“ pravil kriminalista a hlas se mu ma-

vyhodili. Nejenom kvůli tomu. Voni si na něj děvčata stěžo-

ličko, sotva znatelně zachvěl.

valy, že je vobtěžuje, a taky se furt něco ztrácelo –“

„No to máte tak,“ řekl vrátný a pustil se do vyprávění

Poručík už neposlouchal. Tvář mu zatáhl mrak truchlivého

historky. Poručík mlčel a poslouchal, očima sledoval štíhlé,

žalu a on se opět proměnil ve velmi smutného bernardýna.

překrásné dívky, které se kolem něho trousily od schodiště

Kolem vrátnice se pořád míhaly ty překrásné dívky, spěchající

ze suterénu, zdvořile zdravily nočního vrátného, zvědavě

do života velkoměstské noci.

utkvívaly pohledem na poručíkově tváři a pak si nasazovaly

Objevila se jedna obzvlášť krásná, celá brunet, v bílém

sladké úsměvy, s nimiž odcupitávaly každá ke svému mladí-

kostýmku, s velikou tyrkysovou broží v klopě. Nikdo na ni

kovi. Poručík stál, osamělý, jakoby zapomenutý, a jak hleděl

ale nečekal. Poručík Borůvka položil telefon a vyklonil se

na ten průvod téměř vymyšlených krasavic, byl čím dál tím

z vrátnice.

smutnější.

„Slečno Sikorská!“ zavolal tiše. „Šla byste na okamžik se

A vrátný vyprávěl:

mnou?“

„To byl u nás takovej pomocnej režisér, víte, nějakej Nová-

Dívka se zarazila, vytřeštila na něho velké černé oči, za-

ček, kluk jeden uhrovatá, a já si všimnul, že von večer co večer

vrávorala; a když ji pohotový kriminalista zachytil do náručí,

po představení někam odjíždí nákladním vejtahem. Bylo mně

nebyla už při smyslech.

divný, proč nejezdí tím pohodlným, osobním, a najednou mě

Buď měl poručík rýmu, anebo to, co ukáplo na tyrkysovou

taky praštilo, čím si ho otvírá, když klíč je u mě v kukani. Tak

brož, byla slza.

jsem si na něj dal bacha, a co byste neřek, soudruhu komisaři?

Von si ten vejtah vodmykal klíčem vod pánský šatny. Já si to

———

pak vyzkoušel a voni voba ty klíče byly úplně stejný!“

„Od pánské šatny?“ podivil se poručík.

„Vzít pistoli z koše na rekvizity nebyl žádný problém,“ dikto-

„Jo,“ pravil tajemně vrátný. „No a mně bylo divný, co tam

val starý kriminalista mladé příslušnici, která – už zase v klo-

pohledává, a tak jednou, když měl Nováček chřipku, vyjel

tovém plášti a s vlasy do přísně služebního uzlu – psala na

jsem si po představení tím nákladním vejtahem sám, a co

stroji jeho zprávu o uzavřeném vyšetřování. „Moje dedukce

byste neřek, soudruhu komisaři, vono je tam z jednoho místa

byla následující: Stříleno bylo prázdným větrákem z nákla-

dírou po větráku vidět –“ vrátný se zarazil, odmlčel se a pak

dového výtahu. Ten se dal otevřít klíčem od dámské šatny,

vykřikl, až membrána v sluchátku zapraskala: „Ježíšmarjá!“

a tam byla v době vraždy Sikorská. A pokud jde o motiv.

„Já vím,“ řekl temně poručík Borůvka. „Do dámských sprch.

Všiml jsem si, že Tossi všechna děvčata oslovuje příjmením

Kdo všechno o tom věděl? Vzpomeňte si dobře.“

a titulem slečna, jenom Sikorské říkal Jana. Sikorská, jak vy-

„Ježíšmarjá!“ opakoval vrátný a trochu se uklidnil. „No,

povídá Pešková a ostatní, se z vlastní iniciativy rozešla s ře-

nikdo. Teda vlastně potom všichni. Já to nikomu neřek, je-

ditelem. Proč by rušila poměr pro ni tak výhodný? Jedině

nom soudruhovi řiditelovi, a ten nařídil vyměnit zámek. To

proto, že se zamilovala do jiného muže. A tím byl, jak sama

víte, toho si pak každej všimnul – a já eště přišel na zlepšovák,

doznává, Tossi. Když nastoupila do souboru nová tanečnice

a taky se tím jeden zámek ušetřil. Dal jsem zámek od pánský

Ester Nakoncová, došlo k dvěma událostem: oblíbil si ji ře-

šatny na dámskou a opačně. Ať se holky na sebe jezděj dívat,

ditel a zároveň se do ní zamiloval také Tossi a se Sikorskou

68

69

se rozešel. Motivem tedy byla žárlivost. A nyní, pokud jde

„Aby se tím odvedla,“ pravil chmurně poručík Borůvka,

o nábojnice: jedna byla nalezena ve sprchách, druhá mnou

„pozornost příslušníků od vrátného Zahálky a aby ten zapo-

ve větrákovém otvoru, ale střela se na místě činu nachází jen

mněl na svůj původní úmysl, pokud jde o vyprávění nařízení

jedna. Vysvětlení je toto: Sikorská chtěla vzbudit dojem, že

přemístění – prostě, že se mají u výtahu vyměnit zámky. To

stříleno bylo ve sprchách, proto sebrala v rekvizitárně prázd-

už si stylisticky upravte sama podle svého.“ Poručík se od-

nou nábojnici, kterých se tam povalovalo velké množství po

mlčel a nahlédl příslušnici přes rameno do stroje. Byla to

střelbách, konaných zde Kramešem, a pohodila ji před svým

dobrá zpráva o vyřízeném případu. Mohl s ní být spokojen.

odchodem ze šatny na místě činu. Po výstřelu si v rozčilení

Pak si povšiml dívčina líbezně dlouhého krku a uvědomil si,

nevšimla, že nábojnice z použité střely uvízla ve větráku, kde

že v hlášení zamlčel jednu okolnost – okolnost pro odhalení

byla tamtéž mnou tato nalezena.“

vraha mimořádně důležitou. Znovu pohlédl na dívčinu la-

„A –“ ozvala se příslušnice, která se už delší dobu podivně

butí šíji a rozhodl se, že o této okolnosti raději pomlčí.

ošívala, „– promiňte, soudruhu poručíku, ale správně česky

Dívka doklepala poslední větu a s rozzářenýma očima se

se říká: kde jsem ji nalezl.“

otočila na kriminalistu.

„Myslíte?“ otázal se zamračeně kriminalista.

„To bylo báječné, soudruhu poručíku!“ zvolala nadšeně.

„Určitě,“ řekla dívka.

„Ten váš úsudek! Kam se na vás hrabe Sherlock Holmes a ta-

„Kde jsem ji tedy nalezl,“ pokračoval poručík. „Okolnosti

koví románoví detektivové. Vy pracujete čistě vědecky –“

vraždy vysvětlují také pozdější útok na Máru v suterénní

„Ehm,“ odkašlal si kriminalista. „No, abyste zas Sherlocku

chodbě. Když Sikorská zaslechla, že se mi vrátný chystá vy-

Holmesovi nekřivdila. On používal na svou dobu poměrně

právět historii pomocného režiséra Nováčka, dostala strach,

vědeckých postupů –“

aby možnosti výtahové šachty nebyly mnou odhaleny –“

„To jistě,“ pravila dívka. „Ale vždycky mu pomohla nějaká

„Abych neodhalil –“ pípla tichounce příslušnice.

náhoda, kdežto vy máte systém. Důslednou, přísně vědeckou

„Abych neodhalil možnosti výtahové šachty, a zatímco

metodu!“

vrátný šel pro klíče, bleskově si vymyslela plán. Nepozoro-

Poručík Borůvka si znovu odkašlal.

vaně stiskla knoflík hlavního vypínače, který je za rohem pod

Když hned nato vešel do kanceláře Málek, domníval se

úpatím schodiště, ve tmě našla po hmatu figurku amorka

– podle silně zarudlé barvy poručíkovy tváře – že bezúhon-

– zjistili jsme, že o figurce většina tanečnic věděla a tato jim již

ného kriminalistu vyrušil z činnosti, jež nemá nic společného

několikráte posloužila k různým žertům – a udeřila jí první

s bezpečnostní službou a rozhodně nepřísluší otci dospíva-

osobu, která jí přišla pod ruku, přičemž náhodou strčila do

jící dcery.

Aleny Peškové. Poté ve tmě figurku opět po hmatu nasadila

Proto se krátce omluvil a pozpátku velmi rychle vycouval

na mříž – anebo se tak stalo ve vzrušení následkem objevení se

z místnosti.

Tossiho – jenže obráceně.“ Dívka se opět ošila, ale ovládla se.

V hloubi duše pocítil vůči poručíkovi i vůči dívce hořkost,

„To všechno mělo jediný smysl,“ pokračoval poručík. „Si-

která se časem změnila ve vztek. A nikdy nikdo mu už nevy-

korská neměla v úmyslu zavraždit ještě bývalého milence

mluvil, že to tenkrát – po stránce služebních vztahů – bylo

Máru; chtěla jen, aby tmou byl zapříčiněn zmatek, a tím aby

v poručíkově kanceláři naprosto v pořádku.

byla odvedena –“

„Aby se tím odvedla –“ pípla znovu příslušnice, která to už

nemohla vydržet.

70

71

zahnal. Je to jen tréma, která na tak riskantní trase provází

Smrt na Jehle

i zkušeného lezce, řekl si a lezl opatrně dál.

Za ohybem skály zmizel Patera v jemné mlze. Bartoš viděl,

Dostal se právě ke kritickému místu a visel na třech ba-

jak lano klouže přes jisticí smyčku v hodinách a jak se mu

lančních bodech: na obou palcích u nohou v keckách a na

napíná na prsou. Podzimní větřík mu chladil zpocené čelo.

prstech levice, zaháknutých do nepatrného důlku na hraně

Mezi vrcholky skal proudila řídká mlha jako dým z nějaké

převisu. Pravicí hledal bezpečný chyt, na němž by se mohl

gigantické cigarety.

vzepřít a přenést tahem těžiště přes hranu skály.

Potom uslyšel Paterův hlas: „Můžeš. Dobírám tě.“

A právě v té chvíli ucítil – tentokrát docela jasně, nemělo

Opatrně se vztyčil, otočil se a vyhmátl první chyt.

to nic společného s trémou – že lano, jímž ho seshora jistí

„Jdu!“ vykřikl nahoru do mlhy a poněkud prokřehlými

Patera, není napjaté.

prsty zašmátral po dalším chytu.

„Tondo!“ zvolal. „Tondo! Dober mě!“ Ale tenze lana se ne-

„Víc nalevo,“ řekla vedle něho Jiřina a Bartoš se beze slova

zvýšila.

zařídil podle její rady.

„Spíš, Tondo, nebo co?“ vykřikl vzhůru do mlhy a celým

tělem se přitiskl k hladké vypouklině převisu. Uvědomil si

———

příšerný tah, jímž jeho vlastní váha naléhala na špičky dvou

prstů levice zaklesnutých v mělkém chytu.

Uviděl ji asi čtyři metry pod sebou, když zapínal své lano

A najednou se opravdu lekl, protože lano, mizící nad ním

do karabinky na jisticí smyčce v hodinách nad traversem ve-

v řídké mlze, počalo pomalu stékat po oblé hraně převisu

doucím za skalní ohyb, kde před chvílí zmizel Patera a kde

dolů a skládat se mu v neurovnanou hromádku na prsou, ji-

on za chvíli ztratí Jiřinu z dohledu. Pohlédl na ni. Dole zela

miž se tiskl ke stěně.

asi dvacetimetrová propast, kterou už zdolali. Obvykle se

„Tondo!“ zařval zoufale. „Co blbneš, člověče?“

takových prohřešků proti pravidlům nedopouštěl, ale dnes

Patera se neozval. Jenom lano tiše stékalo dál a hromadilo

mu to nedalo. Jiřina jeho pohled neopětovala. Byli ovšem na

se Bartošovi pod bradou.

laně a tam nepatří nic než okamžitý úkol, který se musí splnit.

„Jiřino, jisti!“ zvolal dolů. Odpověď neslyšel. Nebylo ovšem

Lidé na laně jsou na sobě závislí životem.

třeba odpovídat – stačilo ucítit slaboučký tah lana, prochá-

zejícího za ohbím skály jisticí smyčkou v hodinách. Jenže

———

neucítil nic; nemohl se však ohlédnout, aby se na vlastní oči

přesvědčil, jak je lano napjaté, takže to mohla být zase jen

Přetraversoval kolem skalního ohbí a nyní ho čekal nejtěžší

iluze vzbuzená strachem.

úsek výstupu na Jehlu: velký převis pod vrcholkem. S oběma

Zato lano hromadící se mu na prsou žádná iluze nebyla.

spolulezci ho spojovalo už jen lano; ani jednoho, ani dru-

Propadl panice a náhle pochopil neuvěřitelné.

hého neviděl. Opatrně se sunul pod drsnou pískovcovou

„Tondo!“ zavolal přiškrceným hlasem. „Proboha, neblbni!

oblinu, visící téměř třicet metrů nad úpatím skály. Na chvíli

Tohle mi přece neuděláš!“

se ho zmocnil nepříjemný pocit, že Jiřina nějak příliš rychle

Žádná odpověď. Jenom pád lana se zastavil, ale lano se

popouští lano, které se táhlo od uzlu na jejích ňadrech k uzlu

nenapjalo. Bartoš, zbrocený smrtelným potem, zavřel oči

na jeho hrudi – nebylo dost napjaté – ale ihned tu myšlenku

a soustředil vůli i sílu. Zdálo se mu, že si pravici vykloubil

72

73

v ramenním kloubu, jak v nemožné dálce nahmátl nejistý

Poručík Borůvka se opatrně podíval dolů, kde mezi smrčky

chyt. Zoufale překročil pravou nohou k úzké spáře.

ve stínu na úpatí skály postávala jeho skupina, která už se

Potom tam přehmátl levičkou. Příšerně riskantní sokolí

na holý vrchol pískovcové věže nevešla. Před chvílí ho sem

technikou se milimetr po milimetru sunul přes nejtěžší místo

pracně – v těch dávných dobách, kdy studoval tělocvik, ne-

trasy.

bylo horolezectví ještě v osnovách – vytáhli po laně tihle dva,

Konečně nahmátl chyt nad převisem, vzepřel se a s vypě-

z nichž jeden byl vrah. Jenom nebylo jasné, který.

tím všech sil se přehoupl přes okraj skály do bezpečí. Tam,

Poručík o tom přemýšlel, ale nemohl nic vymyslet.

na vrcholku Jehly, zůstal vysílen ležet obličejem na drsném,

„Co se dělo pak?“ zeptal se proto.

deštěm vymletém povrchu pískovcové čepice.

„Franta – Malát – vyběhl támhle z lesa na Vyhlídku. Máme

Když se mu podařilo popadnout dech, zvedl hlavu – a ce-

tam kousek dál stany. Zavolal jsem na něj, aby došel pro vás.“

lým tělem mu projelo škubnutí, jako kdyby se dotkl obnaže-

Poručík sledoval Bartošovu pravici. Asi deset metrů od

ného drátu elektrického vedení.

Jehly trčel z kolmé skalní stěny ostrý výběžek, na němž právě

Ale to se tak lekl.

stál vrchní nadstrážmistr Šinták a zkoumavě na ně hleděl

Protože na holém vršku skály, obklopené ze všech stran

dolů. Výčnělek byl nějakých sedm osm metrů nad úrovní vr-

širokou a hlubokou propastí, dřepěl Antonín Patera, podivně

cholu Jehly. Byla to součást pískovcové hradby, na kterou se

zkroucený, s obličejem mezi koleny, a ze zad mu trčela vyře-

od severu dalo pohodlně dojít lesními cestičkami a jež lemo-

závaná střenka loveckého nože.

vala dlouhou propast. Ze dna propasti ze zdvíhaly věže skal-

Bartoš v něm poznal svůj vlastní nůž, který ráno před vý-

ního města. Výčnělek Vyhlídky byl ze všech těch přerůzných

stupem zanechal ve stanu v tábořišti.

útvarů Jehle nejblíž, ale přece jen fantasticky daleko a vysoko.

Tudy, uvažoval poručík, se přeskočit nedá. To by byl výkon

———

pro supermana.

Otočil se zpátky na Bartoše.

Poručík Borůvka se smutnýma očima rozhlédl z holého vr-

„Přesto je to pro vás nepříjemné, že je to váš nůž.“

cholku Jehly, kde se tísnil s mrtvolou, s Bartošem a s dívkou,

„Snad,“ pravil Bartoš s podivným klidem. „Ale já ho neza-

která, jak zjistil, se jmenovala Jiřina Fikotová. Mlha se už

bil. Nejsem přece blázen.“

rozptýlila a z Jehly bylo vidět bělavá temena skalního města

Poručík Borůvka na něj smutně pohlédl.

zvedající se k šedivé obloze.

„Jenže jste byl za těchhle okolností jediný, kdo ho mohl

„Takže když jste se vzpamatoval, vyzval jste slečnu Fikoto-

zabít,“ řekl.

vou, aby vylezla k vám, a zavolal jste pana Maláta?“

„Ano,“ řekl stísněně Bartoš. „Chtěl jsem zůstat tady, na

———

místě činu, aby se všechno dalo zrekonstruovat, protože já

jsem ho nezabil.“

,,A tak když jste Bartoše slyšel volat, nechal jste sbírání klestí

„Ale váš nůž to je?“

a běžel jste na Vyhlídku?“

Bartoš pokrčil rameny a otřel si dosud zpocené čelo.

Poručík hleděl zamyšleně na velice ošklivého muže s ohnu-

„Nechal jsem ho ráno ve stanu. Vrah mi ho mohl snadno

tým nosem, který seděl na kavalci proti němu v odřených

ukrást.“

pumpkách s koženými záplatami na kolenou.

Ve stanu bylo šero, déšť bubnoval na napjatou plachtu.

74

75

„Ano,“ řekl Malát. „Odsud je to na Vyhlídku ani ne padesát

Že je to nesmysl, to si znovu ověřil za pár minut, když stál na

metrů.“

Vyhlídce s Bartošem. Vrcholek Jehly byl vskutku děsivě daleko

„A co jste viděl?“ Poručík si chmurně prohlížel spartánský

a hluboko pod nimi a pod ním zela ještě téměř třicetimetrová

interiér stanu, kde nebylo nic zbytečného.

propast. Dole z ní vyrůstaly černé koruny vysokých smrků.

Zaujalo ho veliké zchumlané klubko obyčejného tenkého

Poručík se vytrhl z přemýšlení – teď už nic nepředstíral –

špagátu, ležící v hlavách lůžka. Nevěděl proč.

a zeptal se:

„Všichni tři byli na vršku Jehly,“ pravil Malát. „Nejdřív jsem

„Vy jste byli s Paterou dobří kamarádi?“

myslel, že se někomu udělalo špatně a nemůže slanit. Pak –“

Bartoš neodpověděl.

„Pak?“ zeptal se tiše poručík.

„Říkal jste to přece?“

„Pak na mě Jiřina zavolala, abych došel pro esenbé, protože

Bartoš zvedl hlavu a podíval se poručíkovi do očí.

Tondu někdo – protože Tonda je po smrti.“

„Poslyšte, soudruhu poručíku, vy si to stejně všechno zjis-

Malát svěsil hlavu a zadíval se do země.

títe, tak vám to radši řeknu sám.“

„Ano,“ řekl poručík Borůvka. „Na co tu máte ten špagát?“

Poručík pochvalně přikývl.

„Na sušení. V tomhle období člověk často zmokne.“

„Byli jsme kamarádi. Dokud s námi nezačala jezdit Jiřina.

„Hm,“ poručík Borůvka si zamnul čelo. „Poslyšte, nebylo

Rozumíte?“

by možné, že by někdo vylezl na Jehlu ráno před nimi, počkal

Starý kriminalista znovu přikývl. Tiše se zeptal:

si nahoře na prvolezce, zavraždil ho a pak slanil na druhou

„Je vám jasné, že mi dáváte do rukou dobrý motiv

stranu?“

k vraždě?“

Malát zavrtěl hlavou.

„Je,“ řekl Bartoš. „Ale já přece nejsem šílenec. Kdybych ho

„Možné by to bylo. Ale kdo? Jsme tu sami. Na nádraží

chtěl oddělat, tak ho někde strčím ze skály, aby to vypadalo,

včera kromě nás nikdo nevystupoval. A auta na silnici taky

že sletěl sám. Tady je k tomu tisíc příležitostí.“

žádná nejela. A pak, byli by ho viděli z Vyhlídky, když šli pod

„Jenomže ono je vždycky nápadné, když takový zkušený

Jehlu.“

horolezec spadne jen tak ze skály.“

„A přeskočit z Vyhlídky na Jehlu –?“

Bartoš se ušklíbl.

„Nesmysl,“ pravil Malát rozhodně. „A kdyby – jak by skočil

„A není nápadnější, když ho najdete s nožem v zádech na

zpátky? Výškový rozdíl je nějakých deset metrů.“

vršku Jehly, kam se nikdo nemůže dostat, aby ho ostatní ne-

„Ano,“ poručík opět zamyšleně pohlédl na klubko špagátu

viděli?“

a představil si Jehlu, Vyhlídku a propast pod nimi. Trochu se

„To je,“ připustil poručík a odmlčel se. Pak dodal: „A taky

mu zatočila hlava. „Ano,“ opakoval. „To je zřejmě nesmysl.“

to vyšetřující orgány velice zmátne. Možná že právě s tím

Něco ho napadlo, ale zprvu neměl odvahu říct to nahlas. Pře-

vrah počítal –“

sto se vzmužil: „A co takhle – hodit?“

„Já zas myslel –“ Bartoš se zarazil.

Z Malátových očí vyčetl příliš snadno posměch.

„Co jste myslel?“

„No,“ řekl ošklivý horolezec, „to bych teda chtěl umět. Do

„Ale – když mě Tonda přestal dobírat, napadlo mě –“

smrti bych měl s čím jezdit po světě s cirkusem.“

„No?“

Poručík se zastyděl a začal předstírat, že přemýšlí.

„Že chce oddělat on mě. Že třeba přeřízl lano a bude potom

dělat, že se přetrhlo. Úplně jsem ztratil nervy. Zdálo se mi do-

———

konce, že mě i Jiřina přestala jistit. Zavolal jsem na ni, aby –“

76

77

„A co ona? Jistila?“

„Protože tohle je okrajová skála. Když už by na ni někdo

„Ano. Myslím, že ano.“

lezl – a pokud vím, sem se nikdy neleze – nemusí přece slaňo-

„Ale jistě to nevíte?“

vat. Může sejít dolů po cestičce lesem. Támhle, vidíte?“

„To se jistě vědět nedá. Neviděl jsem na ni.“

Ukázal dolů. Asi patnáct metrů pod nimi se po srázu kli-

„A jak vás vlastně měla jistit? Zespodu? To přece nejde.“

katila pěšina.

„Jde. Přes smyčku v hodinách. Zůstal bych viset ve smyčce.“

„Třeba se tu někdo cvičil ve slaňování. Dřív než se odvážil

„Nemůže se taková smyčka utrhnout?“

někam lézt.“

„Těžko,“ řekl Bartoš. „A kdyby –“ Zamyslel se. Pak pokra-

„Leda to,“ řekl Bartoš. „I když tohle není zrovna ideální

čoval: „Uvědomujete si, co by se mohlo stát?“

místo na nějaké takové cvičení. Když provlíknete lano touhle

„Co?“

skobou, bude vám viset rovně dolů.“

Bartoš se ušklíbl.

„To vadí?“

„Přemýšlejte!“

„Nevadí. Ale není to typické slaňování. Při slaňování se mu-

Poručík to učinil. Smutně pohlédl Bartošovi do očí.

síte naučit odrážet nohama od skály. To tady nejde.“

„Slečna Fikotová by se mohla zřítit s vámi, že ano?“

Poručík se zamyslil. Na vrcholku Jehly namáhavě pracoval

„Jasně. Proto jsem ten nápad – že mě Patera chce oddě-

obtloustlý fotograf Káňa. Vytáhli ho nahoru dva horolezci

lat – hned pustil z hlavy. Proč by ohrožoval i ji?“

z místního oddílu, které poručíkova skupina zalarmovala na

„Pokud ovšem,“ pravil starý kriminalista ponuře, „pokud

pomoc. Ti teď viseli na slaňovacích lanech po obou stranách

vás ovšem skutečně jistila. Pokud neprovedla něco s jisticím

skalní věže, aby měl fotograf dost místa a mohl pořídit sní-

lanem – třeba si ho neodvázala – nebo tak.“

mek mrtvoly. Seděli ve smyčkách a nohama se opírali o okraj

Bartoš se pokusil něco říct, ale jenom zachraptěl. Odkašlal

malinkého plató na vrcholku Jehly. Byl to fantastický, skoro

si a pokusil se znovu:

neuvěřitelný pohled. Poručík měl pocit, že se mu to všechno

„Proč by to dělala?“

zdá a že se z toho musí probudit, protože jak tohle Bartoš

„To nevím,“ řekl poručík trpce. „Nevěděl byste to spíš vy?“

provedl, na to nikdy nepřijde. Anebo Fikotová. Zdvihl k očím

Bartoš polkl a sklopil oči. Poručík přistoupil těsně k okraji

dalekohled a začal si prohlížet hladké šedivé stěny Jehly, až se

Vyhlídky a podíval se dolů. Netrpěl zrovna závratí, ale při po-

zastavil těsně pod vrcholkem.

hledu na koruny vysokých stromů v té strašné hloubce pod

„Nebylo by možné vylézt tam z téhle strany?“ zeptal se.

ním se mu sevřel žaludek.

„Ze západní?“ Bartoš zavrtěl hlavou. „Vy myslíte, že za-

„Co je tohle?“ zeptal se a ukázal na kovové oko, vyčnívající

tímco my jsme lezli východní stěnou, vrah mohl – ne. To není

ze špice skalního výběžku, na němž stáli.

možné.“

Bartoš se na to podíval.

„Proč?“

„Slaňovací skoba. Tou se provlíkne lano a –“

„Prostě to není v lidských silách. Je to skoro desetimetrová

Zarazil se. Pohlédl na poručíka.

úplně hladká stěna, a ještě k tomu tvoří mírný převis. Mu-

„Co a?“

sel byste do ní každého půl metru zatloukat skobu. A to pak

„Nic,“ řekl rychle Bartoš. „Provlíkne se tím lano, shodíte

není alpinismus, ale akrobacie. A mimoto tam žádné skoby

ho dolů se skály a spustíte se po něm. Jenom mi napadlo, co

nevidím.“

tady dělá slaňovací skoba?“

„Já taky ne,“ pravil poručík. „A když se leze na Jehlu vý-

„Proč?“

chodní stěnou, jsou lezci vidět odsud?“

78

79

„Ne.“

„Tak?“ Poručík viděl, že Bartoš zápasí s vlastním, neuvě-

„A oni sami sem taky nevidí?“

řitelným podezřením. Věděl s jakým, ale zeptal se:

„Taky ne. Lezou celou cestu po východní stěně. Ta jim za-

„Takže třeba –“ udělal pauzu a Bartoš přestal dýchat, „– třeba

krývá výhled.“

pan Malát je všechny zná?“

„Aha.“ Poručík znovu přejel stěnu dalekohledem. „Co je to

Bartošovi se znatelně ulevilo. Pravil skoro s úsměvem:

tamhle,“ zeptal se. „Takový jako sloupek z pískovce –“

„Malát? To nevím, jestli je Malát zná. Ale kdybychom na-

„Kde? Myslíte nad tím traversem? To jsou hodiny,“ řekl

krásně připustili, že se nějaký akrobat dostal na Jehlu západní

Bartoš. „Podobá se to přesýpacím hodinám, proto se tomu tak

stěnou,“ to už se docela zřetelně usmál, „určitě to nemohl

říká. V pískovci to najdete všude. Vzniklo to prý vodními víry,

být Malát.“

když tu ještě bylo moře. Pro nás je to ideální místo k jištění.“

„Proč ne?“

Poručík se pozorně zadíval na hodiny na Jehle. Když si

„Protože to je největší padavka, jaký se kdy dotkl lana,“

představil to diluviální moře, z kterého vyčnívaly divoké če-

spustil Bartoš ochotně. „Ten dokáže tak nanejvýš trojku, a to

pice – a mezi tím snad pluli ještěři podobní nestvůře z Loch

ho tam ještě musíme prakticky vytáhnout.“

Ness – přinutil myšlenky, aby se od fantazie vrátily ke sku-

„Tak proč jezdí do skal?“

tečnosti. Nepřipadala mu však příliš skutečná. Hodiny byly

Bartoš se ušklíbl a pokrčil rameny.

těsně pod vrcholkem věže a pod nimi se ve skále táhla vodo-

„Nevím. Něco ho sem patrně táhne. Ale skály to nejsou.“

rovná puklina tvořící to, čemu Bartoš říkal travers.

Poručík se na něho dlouho zahleděl, až se horolezce znovu

„A vy tvrdíte, že z téhle strany se až k těm hodinám vylézt

zmocnil neklid.

nedá?“ pravil náhle lišácky.

„Ale já nemám na mysli západní stěnu,“ řekl potom. „Mys-

„Rozhodně ne.“

lel jsem, že Malát mohl vylézt za vámi východní stěnou, když

„A nedá se,“ poručík zašilhal po svém sousedovi, „nějakým

jste zdolávali ten poslední, nejtěžší úsek. Sám jste říkal, že

způsobem skála obejít asi ve výši toho traversu, nebo do-

tam nemá člověk čas ohlížet se dolů. A pak po tom traversu

konce po něm, z východní strany na západní?“

přešel k hodinám na západní straně a –“

Bartoš k němu prudce vzhlédl.

Bartoš rozhodně zavrtěl hlavou.

„Myslíte přetraversovat z východní stěny sem?“

„Ale teoreticky by to možné bylo?“

„Patrně ano – odborně řečeno.“

„Nebylo. Ani teoreticky.“

Bartoš se zamyslel. Poručíkův nápad ho zřejmě překvapil.

„Ne?“

Překvapení, zračící se mu v obličeji, přešlo v náznak děsu.

„Ne. Protože na ten travers by se muselo nastoupit od po-

„Jakživ jsem neslyšel, že by se o to někdo pokusil. Travers

lice, z které se nastupuje na převis pod vrcholkem. A na ní

– nevím to jistě, ale mám dojem, že za ohbím skály mizí –“

seděla Jiřina a jistila mě. To by Malát musel nejdřív počkat,

„Ale nevíte to jistě? A nemožné to není?“

až se Jiřina sama dostane za ohyb – a to já už byl nahoře. A se

„Bylo by to fantasticky riskantní. A ona sama –“

mnou tam už byl Patera a bylo po něm.“

Zarazil se.

Poručík se znovu zamyslil. Nebyl tak naivní, aby si předem

„Co jste chtěl říct?“

nedovedl představit možnosti lezce, který by tajně vystupo-

„Nic,“ řekl rychle Bartoš. „Podívejte se, soudruhu poručíku,

val za trojicí, a řekl to z jiného důvodu. Z toho, pro který nyní

tohle jsou cvičné skály. Všechny jen trochu možné cesty jsou

pravil:

tu dokonale vyzkoušené.“

80

81

„Jak dlouho vám asi trval ten poslední úsek? Myslím od

„Ano.“

ohbí, kde jste ztratil z očí slečnu Fikotovou, až nahoru do

Nezdálo se, že jeho skon ji zrovna dojal.

chvíle, kdy jste uviděl mrtvolu?

„A pan Bartoš?“

Bartoš se opět vnitřně sesypal.

Znovu pokrčila rameny.

„To vám nemůžu říct. Ztratil jsem nervy.“

„Můžu já za to? To přece není trestné.“

„Aspoň přibližně.“

„To není. Aspoň paragrafy na to nejsou,“ pravil trpce poru-

„Opravdu nevím. Připadalo mi to jako věčnost, ale bylo to

čík. „A co pan Malát?“

asi jen pár minut.“

Černé oči studené krásky na něm spočinuly nechápavě.

Poručík se k němu naklonil. Řekl významně:

„Pan Malát?“

„Ale bylo to dost dlouho, aby se zatím dalo přetraversovat

„Taky vás miloval?“

z východní stěny na západní?“

Slečna vytáhla obočí.

A Bartoš svěsil hlavu a zbledl.

„Franta? No –“ pravila pomalu, „jestli myslíte, že mě obtě-

žoval, tak to ano. Jenomže já –“

———

„Vy jste ho nemilovala?“

„Přirozeně že ne.“

„Na Jehlu jste tedy šli vy tři, protože pro pana Maláta je to

„A Bartoše jste milovala?“

příliš obtížný výstup?“

Slečna sklopila oči. Chvíli mlčela. Pak řekla:

„No to je,“ pravila slečna Fikotová. „On je Franta děsný

„Nebyla jsem si jistá. Ale nepříjemný mi nebyl.“

dřevo.“

„A Patera?“

„Necháváte ho v táboře často, aby vám uvařil oběd?“

Mlčení.

„Skoro pokaždé.“ Slečna Fikotová se zasmála. „Rozhodně

„Taky vám nebyl nepříjemný?“

líp vaří než leze a nás nikoho nebaví dělat ty dvojky a trojky,

Pohodila hlavou a platinové kadeře jí spadly do očí.

co on se na ně zmůže.“

„No prostě jsem se nemohla rozhodnout. To se člověku

Poručík se rozhlédl. Ve stanu slečny Fikotové byl hrozný

stává. Vám se to nikdy nestalo?“

nepořádek. Ale slečna Fikotová sama byla upravena velice

Poručík provinile sklopil oči. Pomyslil si, že jeho vlastní

pečlivě. Třebaže dosud vězela v horolezeckých knickerboc-

nerozhodnosti nepramenívají z takovýchhle dilemat. Řekl:

kerech, stačila se nalíčit a z jejích maskárovaných očí čišel

„Došlo kvůli tomu mezi Bartošem a Paterou k nějakým –“

na dobrosrdečného poručíka chlad. V duchu si řekl, že při

Odmlčel se.

vší chuti, jakou zejména poslední dobou míval na takové

„Myslíte, jestli si kvůli mě vjeli do vlasů,“ pravila slečna Fi-

slečny – a obzvlášť na jednu v klotovém plášti – neměl by

kotová klidně. „Ano. Vjeli.“ Pak ctnostně dodala: „Byla jsem

patrně odvahu začínat si něco mimoslužebního s touhle

z toho nešťastná. Nevěděla jsem kudy kam.“

plavovláskou. Trpce si uvědomil, že zatím k tomu neměl

„Ale přesto jste podnikali společné výpravy na nebezpečné

odvahu ani v Případě pokorné příslušnice, kterou spatřil

skály?“

nedávno v lázních bez jejího vědomí in natura. Zesmutněl.

„Na laně se zapomíná na osobní rozepře,“ odpověděla

Ponuře se optal:

slečna jako z horolezecké příručky. „Tam platí jen kamarád-

„Zavražděný vás miloval?“

ská obětavost.“

Slečna klidně pokrčila rameny.

Poručík pravil rychle a úlisně:

82

83

„Tak proč jste tedy neodpověděla panu Bartošovi, když vás

„Že vás – jak tomu říkáte – obtěžuje?“

volal, abyste ho jistila?“

„To věděl přece každý,“ pravila pohrdavě. „Jenomže Frantu

Blondýnka sebou trhla.

nikdo nebral vážně.“

„Jak to víte?“

„S ním si tedy nikdo z nich nevjel do vlasů?“

„Řekl mi to.“

„Prosím vás! S Frantíkem?“

Opět se uklidnila a zatvářila se arogantně.

Vyslovila to jméno tak, jak poručík v dávných dobách

„Prostě jsem ho jistila. Každý začátečník vám řekne, že na

svého dětství, kdy byl nesmělým smrtelně vážným kvartánem,

skále se nemluví. Jen co je absolutně nutné.“

slýchával ústy jiné takové blondýnky vyslovovat svoje vlastní

„Hm,“ pravil poručík. „A jak dlouho asi panu Bartošovi

jméno – a dosud na to nezapomněl.

trval ten poslední úsek?“

„Z toho si každý jedině utahoval,“ dodala.

„Strašně dlouho. Byla jsem z toho celá nervózní.“

„Patera a Bartoš taky?“

„Jak dlouho? Pět minut?“

„Ti nejvíc! Od těch pane něco zkusil!“

„To nejmíň. Řekla bych, že spíš deset. Člověk ztrácí v tako-

„Od vás taky?“ zeptal se starý kriminalista tiše.

vých situacích pojem o čase.“

V příšeří stanu slečna trochu ztemněla v obličeji.

Její ochota se poručíkovi nelíbila. Ani to, že Bartoš ten údaj

Pak znovu pokrčila rameny a zkřivila ústa do pohrdavého

zatloukal a ona jej tak ochotně poskytovala. Zachmuřil se a zase

oblouku.

měl dojem, že se mu to všechno zdá a že tomu nikdy nemůže

„To přece není trestné.“

přijít na kloub. Přesto to zkusil s psychologickým šokem:

„To ne,“ pravil poručík ponuře. „Bohužel ne.“

„A jak dlouho trvá rozvázat uzel jisticího lana, který máte

na prsou?“

———

Buď se slečna tak dokonale ovládla, nebo jí to nedošlo.

„To je hned,“ řekla. „Proč se ptáte?“

„Ale proč,“ otázal se naléhavě praporčík Málek. Poručík Bo-

„Abych to věděl,“ řekl poručík, a protože kráska dál nechá-

růvka těžce usedl na balvan ve stínu, který na dno propasti

pavě mlčela, zeptal se: „Poslyšte, víte vy předem, než sem

vrhaly pískovcové věže.

jedete, na kterou skálu ten den polezete?“

„To nevím,“ řekl. „Zatím. Zatím jenom víme, že to udělat

„Obvykle ano,“ pravila slečna. „Ne vždycky.“

mohla, a hlavně, jak to mohla udělat. Když Bartoš přelezl za

„A že dnes to bude Jehla, to jste věděli?“

ohyb, odvázala se z jisticího lana, přešla na západní stěnu

„To ano, to jsme věděli. Chtěli jsme ji dělat už minulou ne-

k hodinám, zabila Pateru, vrátila se a zase se přivázala.“

děli, ale Tonda – pan Patera – v poslední chvíli nemohl, tak –“

„Ale proč?“

„A jak dlouho před tou minulou nedělí jste to věděli?“

Málek otázku skoro vykřikl.

„Jehla je tady jedna z nejtěžších skal,“ řekla slečna. „Nej-

„Zatím nám musí stačit, že můžeme dát uspokojivou odpo-

vyšší stupeň obtížnosti. Chystali jsme se na ni celé léto.“

věď na dvě otázky: Kdo? a Jak?“

„Aha,“ řekl poručík a nenadále změnil téma. „A ještě něco.

„U Bartoše můžeme dát uspokojivou odpověď na všechny

Věděli oni dva taky o Malátovi?“

tři,“ řekl praporčík. „I na tu Proč? A ve všech případech jsou

Slečně to zas nedošlo. Jenomže tentokrát jí poručík ne-

odpovědi přijatelnější.“

věřil.

„Ale všechny dohromady skládají nesmysl,“ pravil rázně

„Co?“ řekla.

poručík a zvrátil hlavu nazad. Nad vrcholkem Jehly kroužil

84

85

klidně velký pták, jehož se ta lidská záležitost netýkala. Ten

„To nevím. Možné to je.“

to patrně ví, napadlo poručíka, a chová se podle toho. Pták

„Myslíte? A proč?“

klidně usedl na osudný travers a upustil cosi – poručík na tu

„Patera měl u ženských štěstí.“

dálku neviděl, jestli ze zobáku nebo odjinud – co s plesknu-

Ozval se v těch slovech stín závisti? Poručík si nebyl jist.

tím dopadlo vedle praporčíka. Praporčík se po tom ohlédl

„A Bartoš?“ zeptal se.

a odplivl si.

„Snad taky. Nevím. Já jsem se o tyhle jejich záležitosti ne-

„Proč nesmysl?“ zeptal se vztekle. V poslední době se na

staral.“

poručíka často utrhoval a zatím si ještě neuvědomoval důvod.

„Ale nevylučoval byste to? Myslím u Bartoše.“

Ale starý kriminalista nebyl urážlivý.

Malát se zamyslil.

„Přece by nespoléhal, že ho vyloučíme z podezření jenom

„To spíš Patera,“ řekl.

proto, že je ze všech nejpodezřelejší,“ řekl. „Nejsme v detek-

„Byl, jak se říká, větší donchuán?“

tivce.“

„To ani ne. Ale Bartoš o ni stál víc.“

„Já nevím,“ pravil nerudně praporčík a pohlédl také

Teď už se v hlase černého muže zřetelně ozvala melancholie.

vzhůru k nebi, které začínalo modrat. Mlha i mraky se roz-

Poručík se rychle zeptal:

ptýlily. „Mám skoro dojem, že jsme.“ Odmlčel se, pak řekl:

„A neměl jste dojem, že ona následkem toho stála víc o Pa-

„Ale i kdyby – Fikotová by přece musela mít motiv. A ten ona

teru?“

nemá –“

„Snad,“ pravil váhavě Malát. „Můžu říct jen tolik, že podle

„Nebo my o něm nevíme. Copak se někdo vyzná v žen-

mého mínění to táhla s oběma.“

ských?“

„Ano, to jste říkal. A že Patera měl asi ještě jiné ženy.“

Málek po něm podezíravě šlehl očima a poručík honem

Malát prudce vzhlédl.

dodal:

„To jsem neříkal!“

„Byl to nějaký pěkně zamotaný trojúhelník, a někdo by

„Ale nevyloučil jste tu možnost.“

nám ho měl pomoct rozmotat.“ Vzdychl. „Ať mi sem ještě

„Ne. To ne.“

pošlou Maláta.“

„Děkuji vám. Můžete jít zpátky do stanu,“ pravil chmurně

poručík Borůvka a otočil se k Málkovi.

———

———

Potom dlouho zíral na ošklivého černého muže, než řekl: „Po-

dívejte se, pane Malát. Vám je jasné, že ti dva – zavražděný

Potom vydal řadu složitých instrukcí a asi za hodinu stál opět

a Bartoš – byli soupeři.“

na Vyhlídce po boku chladné plavovlásky, která mu i v zápla-

„Myslíte kvůli Jiřině?“ zeptal se klidně Malát.

tovaných knickerbockerech působila zúžení jícnu.

„Ano. Mohl byste mi říct, kterému z nich vlastně dávala

Pod nimi, na vrcholu Jehly, stál praporčík Málek se stop-

přednost?“

kami v ruce. Vedle něho seděli dva mládenci z horolezeckého

„To nevím.“ Poručíkovi se zdálo, že se Malát zamračil.

oddílu s lany přes ramena a zajišťovali někoho, koho z Vy-

„Myslím, že to táhla s oběma.“

hlídky nebylo vidět.

„A co oni – Bartoš a Patera – neměli ještě nějaký jiný, jak se

„Ten nalevo,“ pravil chmurně Borůvka, „jistí muže, který

říká, zástoj?“

provede výstup přes velký převis pod vrcholkem – tou cestou,

86

87

kterou šel Bartoš. Ten napravo jistí druhého muže, který –“

Mládenec, který tak úspěšně zdolal obtíže – jestli vůbec

odmlčel se.

nějaké byly – traversu k hodinám, byl už na západní straně.

„Ano?“ zeptala se plavovláska. „Který představuje mě?“

„Pane Bože!“ pravila dívka. „A proč bych to dělala tady?

Poručík se na ni zadíval.

S takovým rizikem! Když v táboře jsem mu mohla klidně ho-

„Přesně tak,“ řekl a potom zavolal na Málka: „Můžeme za-

dit něco do čaje –“

čít!“

„Možná že to tak velké riziko nebylo. Podívejte se.“

Málek vykřikl kamsi do hloubky:

Podívala se.

„Připraveni?“

Mládenec v horolezeckém se chytil hodin a obratně a lehce

A z hlubin se ozvalo dvojhlasně:

se vyšvihl na vrcholek Jehly. Tam ochotnickým gestem nazna-

„Připraveni.“

čil nepěkný čin.

Dívka to všechno sledovala dosud klidně. Jenom svaly na

Málek zmáčkl stopky a obrátil se k Vyhlídce.

hebkých líčkách se napjaly.

„Dvě minuty sedmnáct vteřin!“ zavolal vítězně.

„Tak připravit se – pozor – teď!“ zavelel Málek jako při lehké

„Jak to šlo?“ zavolal poručík na mládence.

atletice a zmáčkl stopky. Poručík pohlédl na plavovlásku.

„Výborně! Dokázal bych to klidně i bez lana!“

„Ten první tedy jde Bartošovou cestou – teď se už asi dostal

„A co ten druhý?“ zavolal poručík zase na Málka.

za ohyb, takže vás – tedy toho, co hraje vás – nevidí. Zato my

Málek se opatrně naklonil přes okraj skály.

už brzo uvidíme –“

„Je asi v polovici cesty,“ řekl. „Ještě se nedostal přes převis.“

Udělal pauzu.

„A to ví, že ho jistíme,“ pravil poručík a otočil se k dívce.

Krasavice poprvé znervózněla.

Byla bledá, bledší než její krásné platinové vlasy. „Dvě minuty

„Co uvidíme?“

sedmnáct sem, pár vteřin na vraždu, dvě minuty sedmnáct

„Uvidíte,“ dovolil si poručík slovní hříčku a přiložil k očím

zpátky. A tamten je v polovičce. Ani ne.“

zbytečný dalekohled. Tak daleko to zase nebylo. Ale nebyl

„Ale proč?“ zasípala bezmocně. „Řekněte mi proč?“

vlastně zbytečný. Zakryl poručíkovi oči, a on mohl z jeho

stínu šilhat po své společnici.

———

Ta napjatě zírala na skálu a pořád nechápala. Nebo dělala,

že nechápe. Ale když se jí na obličeji objevilo zděšení, vypa-

Odvedli ji, trošku hysterickou a ne už tak pěknou, a poručík

dalo zcela nefalšovaně.

se zamyslel. Znovu se rozhlédl po kamenném městě, mlčícím,

„Ale –“ vydechla, „ale –“

tajemném a poněkud příšerném. Z vrcholku Jehly začali sla-

Poručík odložil dalekohled. I bez něho viděl dobře mlá-

ňovat. Slunce už se chýlilo k západu a ozařovalo tu dost pří-

dence z horolezeckého oddílu, který obratně a zřejmě bez

zračnou scénu světlem, které připomínalo rudý odstín krve.

nejmenších potíží traversoval jižní stěnou k hodinám.

A poručíkovi se zase zdálo, že je to jenom sen.

„Proč bych to dělala?“ dokončila dívka vyděšené vydechnutí.

Nebyl spokojen. Přestože všechno v rekonstrukci souhla-

„To nevím,“ pravil poručík. „Nepředstírám, že bych se vy-

silo, nebyl spokojen. Otočil se. Na druhé straně za Vyhlíd-

znal v ženských důvodech,“ dodal upřímně.

kou trčela jiná vyšší skála jako černý prst výhružně vztyčený

Slečna odsekla.

k červenému slunci.

„Neměla jsem k tomu vůbec žádné důvody. Ani ženské, ani

Anebo jako vykřičník s červenou tečkou postavený vzhůru

mužské!“

nohama, napadlo poručíka.

88

89

Zarazil se.

nebi bylo jasně vidět i černý kroužek slaňovací skoby nelo-

Něco mu začalo s něčím souviset, skládat se dohromady.

gicky zatlučené do nejzazšího výčnělku Vyhlídky.

Zatím jen nejistě, zmateně.

„Teď mi ukážete, jak se slaňuje,“ řekl poručík a shodil ze

Otočil se a zařval:

zad lano, které na tu turistickou cestu vzali s sebou. Podle

„Přiveďte mi sem Bartoše!“

Bartošových pokynů je provlékl slaňovací skobou a pak si je

omotal pod pravé stehno a přes levé rameno. Sedl si do něho

———

a opatrně a na svou tělnatost obratně se spustil přes oblý

okraj skály. Nebylo to tak obtížné. Odrážel se vší silou no-

„Co je tohle prosím vás?“ ukázal na obrácený vykřičník.

hama od skalní stěny a vždycky, když byl na vrcholku výkyvu,

„To? Homole,“ řekl mdle Bartoš. „Jednička.“

sklouzl kousek po laně. Dokázal se odpoutat od skály hezky

„Jednička?“

daleko. Zmocnil se ho dost nelogický pocit naprostého bez-

„Nejnižší stupeň obtížnosti. Dá se tam vylézt bez výstroje.

pečí a absolutní svobody. Ale věděl, že to je starý horolezecký

Jen tak. Turisticky.“

sebeklam. Když byl kousek pod vrcholem Homole, podíval

„Prosím vás! Taková vysoká skála!“

se přes rameno na Jehlu. A třebaže uviděl to, co v té chvíli už

„Obtížnost s výškou nesouvisí,“ pravil suše a pohrdavě

věděl, že uvidí – nebo to aspoň s jistotou očekával – lekl se tak,

Bartoš.

že sjel po laně příliš rychle až dolů a popálil si dlaně.

,,A dolů se dá taky slízt bez výstroje?“

„No – jistě by se dalo. Ale lepší je slanit. Skoba tam je, vi-

———

díte?“ řekl a najednou spustil: „Poslyšte, soudruhu poručíku,

Jiřina to určitě neudělala. Já –“

Pak se na půl hodiny zavřel ve služební volze s mládencem

„Tak se tam půjdem podívat,“ přerušil ho starý krimina-

z horolezeckého oddílu a nato poslal vrchního nadstrážmis-

lista. „Myslíte, že tam vylezu? Býval jsem sice kdysi tělocvikář,

tra Šintáka do stanu, kde hlídali Bartoše a Maláta, aby mu

ale –“

přinesl klubko špagátu, které tam leží na kavalci. Když se

„Tam vyleze každý,“ pravil netrpělivě Bartoš. „Ale Jiřina –“

vrchní nadstrážmistr vrátil, sebrali ještě lano a zmizeli s mlá-

Poručík už energickými kroky rázoval z Vyhlídky.

dencem od horolezců ve skalním bludišti.

Byli pryč dost dlouho a poručík se vrátil sám. Strčil hlavu

———

do stanu, kde zamračeně seděli živí účastníci tragédie na

Jehle, střežení vrchním nadstrážmistrem a dvěma příslušníky.

Ukázalo se, že Bartoš mluvil pravdu. Ze západní strany, od-

Řekl stručně: „Pojďte se mnou!“

vrácené od Vyhlídky, vedla na Homoli strmá, krkolomná,

Fikotová, Bartoš i Malát vylezli ze stanu a v doprovodu

ale zdolatelná turistická cesta. Nahoru se doškrábali po-

obou příslušníků SNB se vydali po pěšině za poručíkem.

někud udýchaní. Otevřel se jim neskutečný pohled na

Vedla hustým smrkovým lesem a asi po padesáti metrech ús-

Jehlu, jakoby číhavě přikrčenou za hrozivým výčnělkem

tila na skalní plató, odkud čněla Vyhlídka ze tmy lesa nad

Vyhlídky. Špička Jehly byla rudá jako od krve. Ale to bylo

barevnou pláň večerní krajiny. Tam, nad špicemi skal, se za-

jen slunce.

stavili. Z křoví k nim přistoupil praporčík Málek.

Poručík se na ni zahleděl. Rozeznal travers i útvar, jemuž

„Podívejte se,“ vybídl je poručík a ukázal do propasti. Ze

Bartoš říkal hodiny. Proti růžovému a modrému východnímu

slaňovací skoby na špičce skalního výběžku viselo lano a sa-

90

91

halo asi patnáct metrů dolů, až na pěšinu, která se klikatila

hlas, zeslabený dálkou a hloubkou skalní propasti. Řekl ty-

po strmé stráni pod Vyhlídkou k úpatí Homole a dál za ní na

pické horolezecké slovíčko:

dno propasti. U dolního konce lana stál na pěšince mládenec

„Můžu?“

z horolezeckého oddílu a nedočkavě se díval vzhůru.

Poručík jenom pokynul rukou a žasnoucí skupince se na-

Poručík se otočil ke skupince a přelétl ji smutným pohle-

skytla fantastická podívaná.

dem.

Mládenec se zhluboka nadýchl a vší silou vyskočil vzhůru,

„Dávejte dobře pozor,“ pravil. „Vím už, kdo zabil Antonína

pryč od Vyhlídky. Když dosáhl nejvyššího bodu výskoku,

Pateru. A vím taky, jak ho zabil.“

skrčil nohy v kolenou a prudce jimi vystřelil vpřed. Minul

Trojice horolezců ztuhla a vytřeštila oči.

okraj Homole a vzápětí mohutným obloukem prolétl pod

„A co je nejsmutnější,“ pokračoval poručík, „vím i proč ho

Vyhlídkou. Všichni se rychle otočili k východu. Mládenec se

zabil. Dávejte pozor.“ Naklonil se přes okraj skály a zavolal

objevil hluboko pod nimi a téměř stejně mohutným oblou-

na mládence.

kem se vznesl vzhůru a přistál na traversu těsně pod vrcholem

„Můžete začít.“

Jehly, kde se čehosi pevně zachytil. Potom na to něco upevnil

Všichni se napjatě zadívali dolů. Mládenec se sehnul ke

lano.

koncům slaňovacího lana, vytáhl z kapsy klubko špagátu,

Jenom poručík Borůvka věděl, že to je skalní útvar nazý-

vypůjčené ve stanu, a oba konce lana jím svázal. Potom se

vaný hodiny.

otočil, odklusal po pěšině k úpatí Homole a zmizel za pískov-

Jenom poručík Borůvka a vrah.

covou věží. Špagát, jedním koncem upevněný na slaňovacím

„Kdo tohle dokázal,“ pravil starý kriminalista, „dokázal

laně, táhl za sebou.

sám sobě, že není žádná padavka. Někdy má takový důkaz

„Tuhle vraždu,“ ozval se smutně poručík Borůvka, „spáchal

pro člověka velkou cenu. Občas i větší cenu než život. Ales-

člověk, který chtěl dokázat několik věcí najednou. Jednak

poň,“ dodal zamyšleně, „cizí život.“

sám sobě, jednak jiným lidem.“

Mládenec se pohodlně usadil na Jehle.

Odmlčel se. Nikdo se neodvážil zeptat, co mínil svou po-

V posledních paprscích zapadajícího slunce mu rezavě za-

někud pythickou poznámkou.

zářila hlava.

„Ten soudruh z horolezeckého oddílu vystupuje teď po zá-

„Zejména život někoho, kdo jemu ze života dělal malé

padní stěně Homole,“ pokračoval. „Je to velmi lehký výstup.

peklo. Kdo ho zraňoval v jeho mužské ješitnosti, a k tomu

Nejdéle za deset minut se objeví támhle.“ Ukázal na holý vr-

před ženou, kterou miloval.“

šek věže.

Trojice nedýchala. Poručík jim hleděl kamsi přes hlavy

Mládenec to dokázal za osm. Stanul na hladké vypuklině

a kulatá tvář mu zrůžověla.

pískovcového jehlanu, ve slunci podobný nějakému pradáv-

„Existovali dva takoví lidé. A tak ho napadlo, že by mohl

nému lovci sokolů nebo drakobijci, a rukama začal před sebou

zabít dvě mouchy jednou ranou. Stačilo jednoho z těch dvou

podivně točit, jako by něco vytahoval. Brzo uviděli, co to je.

zavraždit někde, kde to mohl udělat jen ten druhý a kde je

Konce slaňovacího lana visícího ze skoby na Vyhlídce stoupaly

prakticky vyloučen zásah třetí osoby. Tím by vlastně byli oba

pomalu po stěně Homole k horolezci. Vytahoval je špagátem,

mrtví. Protože na toho druhého by čekala šibenice.“

který prve vlekl za sebou při výstupu po západní stěně.

Odmlčel se, pohlédl na Jehlu. Mládenec už zase stál

Když je dostal nahoru, odvázal špagát a veliké zmuchlané

u hodin a právě se oběma rukama chytil za lano a zhoupl se

klubko strčil do kapsy. Skupina na Vyhlídce zaslechla jeho

zpátky. Chvíli se kýval jako živé pendulum, a když se výkyvy

92

93

zmenšily, sklouzl obratně dolů na cestu pod Vyhlídkou. Začal

Chvíli jeli mlčky. Černé hrady naplnily už skalnaté údolí

slaňovací lano vytahovat ze skoby.

temným příšeřím a vrchní nadstrážmistr rozsvítil reflektory.

Poručík Borůvka vzdychl. Lano vyklouzlo a se slabým

Skalní město se proměnilo v kulisy z loutkového divadla.

úderem dopadlo dolů na cestu. Starý kriminalista se otočil.

„Stejně si připadám jako ve snu,“ zameditoval Málek a při-

„Bylo to všechno velice riskantní, ale on to riziko podstoupil.

pomněl poručíkovi jeho odpolední duševní stavy. „Takovýhle

Potřeboval to dokázat, aby získal sebevědomí, které ztratil

případ jsem ještě nezažil.“

kvůli té ženě, co ji miloval.“

Kriminalistovu tvář přelétl úsměv.

Znovu se odmlčel. Pohlédl přivřenýma očima na ty tři.

„Asi nečteš dost detektivky, Pavle. Věděl bys, že tohle ne-

Dva z nich se vyděšeně ohlédli na třetího. Na malého čer-

bylo nic tak neobyčejného. Jenom varianta Záhady zamče-

ného muže s ošklivým nosem.

ného pokoje.“

„Že to tak bylo, Františku Maláte?“ zeptal se tiše starý kri-

„Čeho?! Zamčeného pokoje? Kde tu máš jaký pokoj?“

minalista.

„Žádný pokoj tu nemám. Ale mám tu místo, kam se vrah

Ale František Malát neodpověděl. Vrhl se kolem poručíka

nemohl dostat a odkud nemohl uprchnout. A přece se tam

k okraji skalního výčnělku a se strašným výkřikem skočil do

dostal, a přece odtamtud utekl. Jako z pokoje zamčeného

propasti.

zevnitř, ve kterém leží mrtvola zavražděného.“

Když potom dole sbírali jeho roztříštěné tělo, napadlo

Málek zavrtěl hlavou.

vrchního nadstrážmistra, že je divné, proč mu v tom skoku

„Co všechno si ti lotři nevymyslej!“

poručík Borůvka, jindy tak duchapřítomný, nezabránil.

„Myslíš spisovatele?“ zeptal se úlisně poručík.

A jak se po něm ohlédl, měl dojem, že si to starý krimina-

„Myslím vrahy,“ odsekl nevrle praporčík Málek.

lista ani příliš nevyčítá.

———

Zato praporčík Málek si to bral k srdci.

„Do smrti si neodpustím, že jsem na něj nedával pozor!“

zanaříkal na zadním sedadle služební volhy, když se vraceli

klikatou silnicí mezi skalami, vrhajícími na vozovku černé

stíny středověkých hradů z pohádky.

„Já ne,“ pravil poručík záhadně.

„To jsi tak otrlý Josef?“ pohlédl na něho Málek udiveně.

„Právě že nejsem,“ řekl poručík. „Čekala by ho stejně šibe-

nice. Takhle to má za sebou. Bez čekání, beze strachu –“

„Ale vždyť to byl vrah?“ řekl praporčík nechápavě. „Trochu

toho strachu si zasloužil.“

„Myslíš?“ pravil poručík naprosto záhadně a praporčík mu

vůbec nerozuměl. „Já mám dojem, že tady zasloužil spíš ně-

kdo jiný.“

94

95

na koncert Slovenského lidového uměleckého kolektivu, hos-

Čí dedukce?

tujícího právě v Praze. Má tam starého přítele z vojny, nyní

Poručík Borůvka seděl za psacím stolem ve své kanceláři

cimbalistu, a s tím po představení zajde někam – pravděpo-

a ponuře zíral z okna na oprýskané průčelí starého kostelíka

dobně k Flekům – na pivo.

v úzké uličce naproti zadnímu traktu stanice VB. Za oknem

Ve skutečnosti zamýšlel strávit tu dobu úplně jinak. V půl

kalně zhasínal svěží předjarní den a ve výklenku na kostelní

osmé – bylo sedm – hodlal dorazit do jisté malé vinárny na

fasádě, kde si nějaká vrabčí rodinka právě budovala hnízdo,

Starém Městě pražském a sejít se tam s mladou příslušnicí,

se hrbil sádrový sv. Sidonius. Socha i poručík se na sebe

která mu, aniž o tom věděla, pomohla úspěšně vyřešit případ

mračili; socha, protože ji secesní štukatérský mistr jinak neu-

zavražděné tanečnice v divadle Odeon; zároveň jej – a jestli

měl, poručík, protože v něm světec probouzel nepříjemnou

tohle nevěděla, jistě to aspoň tušila – vyvedla zcela zvláštním

mravní nejistotu.

způsobem z duševní rovnováhy.

Ne že by poručík byl zbožný – a to, že paskřivá socha

Že zvláštním, připadalo ovšem pouze poručíkovi. Proje-

v sádrovém hábitu je imaginární portrét clermont-ferrand-

vovalo se to příznaky úplně obyčejnými: v kulaté tváři se co

ského biskupa, věděl jen proto, poněvadž to pod ní bylo

chvíli usazoval ne zrovna inteligentní výraz náměsíčného

napsáno zdaleka čitelnými plastickými písmeny; kdysi však

snění a různé zprávy a hlášení, které dříve vyťukával na stroji

ve velmi útlém dětství uctivě chodíval na náboženství a tam

sám, chodil nyní zásadně diktovat příslušnici.

mu do kulaté hlavy vtloukal strašlivý důstojný pán Meloun

Při těchto diktátech prohodil občas větu, jež do hlášení ne-

desatero božích přikázání. Strašlivý byl velebníček ovšem

patřila; musel k ní vždycky sebrat celou svou – v jiných situa-

pouze v očích pokorného školáka; ve skutečnosti to byl las-

cích značnou – zásobu odvahy. „Jste u nás spokojená?“ zeptal

kavý pán, který pocházel z Olešnice a ani na gymnáziu v K.

se například jednou mezi hlášením o muži, jenž se pokusil

se nezbavil horáckého dialektu, zvyku nosit dlouhé spodky

otrávit manželku prášky pro spaní, ale naštěstí si je v rozčilení

k zavázání na tkaničky i v nejparnějším létě a mimořádně na-

spletl s laxativem. A zněla-li tato věta ještě nevinně, bylo už

ivní katolické víry. Hlavu měl rovněž kulatou, podobající se

konstatování: „Tenhle účes vám sluší, ten noste!“ projevem

jeho jménu i hlavě vyděšeného hříšníka v první lavici, jenž

statečnosti přímo heroické; poručík přitom nad vlastní odva-

se měl později stát detektivem. A když líčíval hříchy a jim

hou zbledl a později zčervenal.

příslušné tresty pekelné, koulel očima pod huňatým obočím

A mělo to také významný – ba osudný; to však vyšlo najevo

tak hrůzostrašně, že povědomí čehosi nedovoleného zůstalo

až mnohem později – následek: účes, veliký zrůdně krásný

v jeho posluchači i dávno potom, co přestal věřit té krásné

drdol v zátylku nad labutí šíjí (v němž byla ukryta výztuha

lidové pohádce o nevinné panně, hodném pěstounovi a dob-

z pěnové gumy, ale to naivní poručík nevěděl), stal se od té

rotivém příteli lotrů, rybářů a prostitutek. Povědomí, že jisté

chvíle stálou ozdobou dívčiny hlavy – ačkoliv do té doby no-

věci se prostě nemají. Někdy to bylo poručíkovi v životě na

sila přísný ulízaný služební účes a třebaže praporčík Málek se

škodu, ale uškodilo-li to jemu, jiným to zpravidla prospělo.

proměnil v zavilého nepřítele drdolu. Vynaložil také nemalé

Nyní však, toho zrádného, předjarního podvečera, kdy od

úsilí na to, aby příslušnici přesvědčil, že mnohem vhodnější

Vltavy táhla předtucha šeříkové vůně a velkoměsto zurčelo

jsou k jejímu obličeji staré zplihlé kadeře; přesto však jeho

životem svých barů, hospod a divadel, chystal se bohužel po-

výmluvnost – na rozdíl od schopností poručíkových vůči že-

ručík provést něco, co se nemá. Chtěl zavolat manželce, že

nám značná – nezmohla proti té jediné nesmělé poručíkově

na večeři nepřijde a že se vrátí až pozdě v noci, protože jde

větě – „Tenhle účes vám sluší, ten noste!“ – pranic.

96

97

A dívka drdol nenosila proto, aby si u poručíka šplhla.

spojené s technickou závadou, jíž se odborně říká „přeslech“,

Pravda, měl funkci ovlivňovací, ale působit měl na starého

a místo aby zavěsil, poslouchal. Zabloudil přitom pohledem

kriminalistu v jiném než služebním směru a byl v tom, jak se

k světcově tváři a zazdálo se mu, že se ten starověký výtečník

ukázalo, dost úspěšný. Bylo to všechno trošku absurdní a na

ušklíbl. Ale nebyl pověrčivý; ušklíbl se sám na oprýskaného

stanici si z toho každý kromě Málka dělal legraci. Ale tak to

biskupa a natáhl ucho:

na světě chodí a poručík, jak nervózně dumal tváří v tvář sád-

,,Ja nemôžem čakať, kým zavolajú, Sidi! Musím do divadla,

rovému světci, vzpomněl si maně na jistou větu klasického

už je sedem, práve najvyšší čas.“

básníka, jež se vynořila z ruin jeho dávno zapomenuté latiny,

Nato promluvil naléhavý mužský hlas:

a zažil okamžik – velice krátký okamžik – kdy věci viděl v pra-

„Tak neblázni, zlatko! Ako to mám ináč zariadiť?“

vém světle. Věta zněla: Sic visum Veneri, cui placet impares formas

„Ale pochop to! Ja si predsa nemôžem dovoliť neprísť. Tak

atque animos sub iuga aenea saevo mittere cum ioco, a v českém pře-

sa každú hodinu pýtaj, či už ten voz našli. Ja –“

kladu, jemuž se v dobách popsaných v historických spisech

V sluchátku zapraskalo, ozvala se nějaká rána. Hlásek vy-

učeného profesora Jaroslava Žáka říkalo „tasan“, byla přetlu-

děšeně zaúpěl: „Sidi! Sidi! On je tu! On mal kľúč! Sidi, po-

močena slovy: Tak zachtělo se Veneře, jež zálibu má ve spojování těl

môž! On ma zabije! Si –“

i duší nerovných pouty společnými krutým žertíkem.

Někdo přerušil spojení. To už poručík stál na nohou a na

Od těch časů uplynulo již třicet let a teď se poručík trápil

čele se mu zaperlil pot.

zlým svědomím, které se u něho dostavilo ještě ante factum.

Potom si zase sedl a pečlivě položil sluchátko do vidlice.

Nejblíže ke hříchu proti šestému přikázání dostal se zatím

K reji myšlenek a výčitek se připojila nová. Blbost, řekl si

jinou větou, vloženou mezi hlášení o ženě, jež si bohužel la-

v duchu. Co můžu dělat? Přeslech se na poště zjistit nedá.

xativa s barbituráty nespletla, a znějící: „Ehm, co děláte dnes

Mohla volat odkudkoli v rozsahu pražské telefonní sítě a ne-

večer? Nešla byste se mnou na – ehm – večeři? Mohli bysme

řekla nic, podle čeho by se dala najít. Musím, pomyslel si

si – tak nějak – porozprávět.“ Efekt měla okamžitý a jedno-

cynicky – a to, aniž věděl, podvědomě přispělo k opačnému

značný.

rozhodnutí – musím počkat, až ji ten dotyčný, co měl klíč,

Takže nyní poručík seděl trápen trémou, předčasnými

opravdu zabije. Pak mě zavolají, najdu stopy, půjdu po nich,

výčitkami svědomí a různými komplexy svého věku i zamra-

dopadnu –

čeným pohledem sv. Sidonia odnaproti, což vše dohromady

Neřekla opravdu nic? Poručík užuž zdvihal sluchátko, aby

se nazývá záletnickou rozkoší. A jeho ruka se nezadržitelně

provedl svůj původní úmysl, ale zase je položil do vidlice.

blížila k telefonu.

Přece dvě věci: muž se jmenuje Sidi a dívka se chystala do

Dotkla se ho a zaváhala – ale chladivý větřík zavál v tu

divadla, kam „si nemohla dovoliť neprísť“. A kdo „si nemôže

chvíli pootevřeným oknem do poručíkovy kanceláře hříšný

dovoliť neprísť“ do divadla?, položil si v duchu řečnickou

hlas saxofonu, jak si někdo v okolí pustil gramofon; starému

otázku. No, patrně asi především herečka.

kriminalistovi se sevřelo srdce tou banální pradávnou touhou

Pohlédl na hodinky. Sedm pět. Do vinárny U kocoura je to

a zvedl sluchátko.

deset minut. A najednou ho napadla ta třetí věc.

Číslo však nevytočil. V sluchátku se totiž, dřív než se dotkl

Neznámá mluvila slovensky.

ciferníku, ozval ženský hlas a promluvil řečí, která, vyslovo-

SLUK!

vána ženskými ústy, probouzela v poručíkovi vždycky ero-

Znovu se podíval na hodinky a zaváhal. Před vnitřním

tické pocity. Poručík podlehl obecně rozšířené neslušnosti

zrakem se mu objevilo svůdné jablko kaštanového drdolu

98

99

nad labutí šíjí – no, když si vezme taxíka, dá se to všechno

Slovenský lidový soubor? Zase pohlédl na hodinky. Sedm

stihnout.

sedmnáct. Pořád to ještě může stihnout.

Nebo se na to radši vykašlat? promluvil v poručíkovi hlas,

„Telefonovali sme mu,“ pokračoval zničeně ředitel. „Nechal

který nebyl jeho. Třeba ta ženská přehání. Někdo jí přišel

u Jožka číslo a meno nejakej dievčiny, vraj tam popoludní

nafackovat z jakéhosi nepochybně spravedlivého důvodu a –

a večer bude –“

Jenomže pracoval už pěknou řádku let na vraždách a věděl,

„Ano?“ otázal se poručík, proti své vůli se zájmem.

že jde-li o život, je lepší být tisíckrát příliš horlivý, než se na

„Je to nejaká Viera Selucká. Volali sme tam, ale asi to bol

to jednou vykašlat.

omyl. Vzal to akýsi chlap, a keď som mu povedal, že chcem

A ten hlas nebyl jeho, nepoznával ho. Popadl klobouk

hovoriť s pánom Roháčom, začal sa strašne rozčuľovať a po-

a kabát, vrhl vzteklý pohled na světce, který se už zase tvářil

tom tresol slúchadlom. A keď som to vytočil znova, tresol

jako sfinga, a vyřítil se z kanceláře.

slúchadlom, len čo ho zdvihol.“

Poručík Borůvka se zachmuřil. Automaticky pohlédl na

———

hodinky a zeptal se:

„Jaké to bylo číslo?“

Do divadla dorazil v sedm čtrnáct a policejní legitimace mu

„Počkajte, napísal som si ho tamto na pijak –“ ředitel se

ihned zjednala přístup do šatny.

otočil a nahnul se přes stůl. Na stole před prázdným křeslem

Panovala tam nervozita, která poručíka přesvědčila o správ-

ležel popsaný piják.

nosti jeho dedukce.

„Sedem, osem, osem, tri, dva, šesť,“ četl s námahou a po-

„Chybí vám někdo?“ zeptal se rozčileného uměleckého

ručík si poznamenal číslo do zápisníku. A připsal k němu

šéfa. Předtím, obával se, urazil přítele cimbalistu, neboť jeho

jméno Věra Selucká.

hlasité projevy radosti nad opětným shledáním dosti stroze

odbyl. Ale neměl opravdu čas.

———

„Áno. Vy to už viete, súdruh poručík?“ podivil se nervózní

muž a zavedl poručíka do malé kanceláře, kterou téměř beze

Ve veřejném automatu naproti vrátnici divadla vytočil potom

zbytku zaplňoval psací stůl posetý papíry.

číslo telefonních informací. Nechtěl se do případu zaplétat

„Vím. Jak se jmenuje?“

před ředitelem, protože hodlal nejdéle za pět minut sedět

„Pavol Roháč.“

v intimní vinárničce a čekat na příchod své příležitosti ke hří-

„Cože?“

chu, první po osmnácti letech manželství. Ale zároveň chtěl

„Roháč. Pavol.“

mít taky čisté svědomí.

„Vám nechybí žena?“

„Haló?“ ozval se otrávený hlas službu konající telefo-

„Nie, ženský súbor je kompletný. Chýba Roháč. Bez neho

nistky.

nemôžem zaradiť Zbojnícky tanec. A to je naše parádne číslo,

Poručík zmáčkl knoflík automatu a řekl: „Prosím vás, mů-

súdruh!“

žete mi říct adresu účastníka, který má číslo –“

Poručíka se opět zmocnilo pokušení na všechno se vy-

„Tak haló?“ pravil otrávený hlas ještě nevrleji.

kašlat. V duchu se dokonce za svou dedukci zastyděl – jaká

Poručík rychle zmáčkl knoflík znovu.

vlastně dedukce. Že jakási Slovenka musí do nějakého diva-

„Haló!“ zvolal. „Slyšíte mě?“

dla, kterých je v Praze možná třicet, a že tu zrovna hostuje

„Tak haló! Co chcete?“ Dívka, která tak dala najevo, že ja-

100

101

kékoliv volání ji obtěžuje, chviličku počkala a současně s tím,

vloudila obava nepřiměřená neštěstí, jež by se stalo, kdyby

jak poručík zběsile zabušil do přístroje, zavěsila.

nějaká příslušnice VB nepočkala v nějaké vinárně na něja-

Poručík si teprve teď všiml, že jakýsi kolektivně cítící ne-

kého svého služebně nadřízeného.

známý vyryl do nátěru automatu upozornění: Pozor! Nefun-

Dívka to dobře slyšela.

guje, avšak krade! Zaklel, vyběhl z budky, mrkl na hodinky

„Já na vás počkám, soudruhu poručíku,“ pravila měkce

a s novým zaklením zapadl do vedlejší kabiny. Tam celý

jako kočka. „Vůbec nemějte strach!“

proces opakoval, a když mu dívka konečně začala diktovat,

Poručík zavěsil, a přestože kdesi kdosi – snad dr. Tejlibě-

přikrčil se pod arogantním tónem jejího hlasu a rychle si za-

novský v Podbabě – vraždil nějakou Věru Seluckou, ozdobil

psal do zápisníku jméno „Dr. Radegast Tejliběnovský“. Měl

mu kulatou tvář šťastný úsměv.

dojem, že dívce dobře nerozuměl, ale nenašel v sobě dost

Rychle se zamračil, vyběhl z divadla a zamával na taxíka.

odvahy, aby se zeptal znovu, a mimoto měl co dělat, aby si

stihl poznamenat překotně a napůl úst vychrlenou adresu:

———

Dejvice, Podbaba. Okrouhlá 6. Vyběhl z budky, zarazil se,

zaváhal. Otočil se jako blesk a vrazil zpět do kabiny. Tam

Do Okrouhlé dojel v sedm čtyřicet dva a v roztržitosti taxí-

vytočil číslo doktora Tejliběnovského, ale nikdo to nebral.

káře propustil. V sedm čtyřicet tři mačkal už knoflík zvonku

Poručík se sluchátkem na uchu sledoval nervózně pochod

u zahradních vrátek nízké jednopatrové hypermoderní vily,

vteřinové ručičky, v duchu si rychle za sebou a mnohokrát

opatřených mosazným štítkem s nápisem

opakoval jisté nemravné slovo a na popsané a špinavé stěně

veřejné hovorny se mu zjevila příslušnice, jak právě vchází

Dr. RADEGAST TEJLIBĚNOVSKÝ

do vinárny U kocoura, rozhlíží se, hledá ho, nějaký oplzlík

mimořádný profesor Akademie výtvarných umění

ji od vedlejšího stolku mlsně sleduje – a teď už sedí v koutku

a říká, chudák, příliš ochotnému číšníkovi, že ještě počká, že

Vila stála osaměle na kopečku a přes střechy jiných vil doleji

se tu má s někým sejít –

na stráni se dívala do dejvického údolí.

Uvědomil si, že aparát dr. Tejliběnovského vytrvale vy-

Nikdo neodpovídal. V širokém okně v přízemí se zrcadlilo

zvání do prázdného bytu, a vztekle zavěsil.

to, co bylo za poručíkem: daleké panorama Prahy s rozsvíce-

Vyřítil se z budky.

nou červenou hvězdou na věži hotelu International a s me-

Okamžitě se do ní vrátil, zběsile zalistoval v seznamu a vy-

dově žlutým měsícem v jarním úplňku.

točil číslo.

Poručík ještě jednou netrpělivě stiskl zvonek, pohlédl na

„Vinárna U kocoura? U vás je prosím soudružka – slečna –“

hodinky a vzal za kliku.

Když říkal dívčino jméno, bodlo ho u srdce. Chvíli čekal. Po-

Bylo otevřeno.

tom mu bubínky pohladil dobře známý vlahý hlas.

Přešel rychle k domovním dveřím a drobné bílé kamínky

„Prosím vás, soudružko,“ řekl koktavě. „Něco – něco mi

na cestičce hlasitě zachroupaly. Tichem vilové čtvrti se to roz-

do toho přišlo. Ale ne, nechoďte domů. Přijdu jenom poz-

léhalo jako výstřely.

ději – kdybyste na mě počkala. – Ne, dejte si zatím večeři, já

Poručík zjistil, že domovní dveře jsou pootevřené.

to potom – budu u vás tak za půl – nejvýš za hodinku. Ano,

Zaklepal, nikdo neodpověděl. Vstoupil.

jde o vraždu, nebo spíš o podezření – prostě musím se na to

Uvnitř byla tma. Vytáhl z kapsy baterku a přejel jejím

podívat. Počkáte na mě?“ pravil úpěnlivě a do hlasu se mu

světlem po stěnách foyeru. Visely tam nějaké obrazy – to-

102

103

tiž donedávna. Teď po nich zbyla jen světlejší místa na

Muž, který vstoupil, nebyl patrně dr. Tejliběnovský. Ne-

malbě.

rozsvítil, přes halu kráčel jako kočka a zmizel ve velkém po-

Poručíka se zmocnilo instinktivní tušení. Rozhlédl se

koji v přízemí. V ruce nesl cosi podobného lodnímu kufru

a spatřil otevřené dveře do nějakého pokoje.

a hned nato se ze salónu ozvalo podezřelé cinkání.

Vešel tam. Byl to velký přízemní salón s tím širokým oknem,

Poručík se vztyčil a oknem v hale uviděl, že na cestě před

v němž se zvenčí zrcadlilo moře pražských světel. Teprve teď

vilou zastavila mezitím bílá volha. Světélkovala v noční tmě,

si poručík všiml, že je rovněž pootevřené.

jíž se zezdola z údolí linula zář města k vlhkým hvězdičkám.

A všiml si dalších světlých míst na stěnách. Všiml si zaskle-

Poručík sáhl do podpaždí a vytáhl revolver. Potom opatrně

ného příborníku, který byl otevřený a zel prázdnotou. Všiml

po špičkách sešel ze schodů a otevřenými dveřmi nahlédl do

si těžkého, patrně perského koberce, který ležel u stěny sto-

velkého pokoje. Muž stál u stolu, bral sošky z houfu na desce

čený do role. Všiml si houfu sošek nakupených uprostřed

jednu po druhé a spěšně je skládal do lodního kufru. Na ru-

stolu, kolem něhož chyběly židle. Pan dr. Tejliběnovský se

kou měl bílé jelenicové rukavice. Široké okno bylo dokořán

buď stěhuje, nebo – a kde je Věra Selucká? Rychle vyšel z po-

a v něm se rýsovala silueta jiného muže, jenž počínání pra-

koje a vystoupil po schodech do prvního poschodí. Prohlédl

covníka s kufrem komentoval slovy:

několik pokojů, jež nesvědčily o přípravách k stěhování, ale

„Majzla, Tondo, ať nic nerozflákáš!“

nikde nebylo ani stopy po nějaké Věře, živé ani mrtvé, ani po

Poručík tichounce vzdychl, ale neudělal nic. Zachmuřeně

nějakém zápase.

sledoval muže, který dokončil skládání sošek a nyní se roz-

Vrátil se do haly a chtěl sejít po schodišti dolů – dalším ner-

hlížel. Poručík sledoval jeho pohled, a proto i on očima spo-

vózním pohledem na hodinky zjistil, že je osm hodin – a vtom

činul na ozdobném piedestalu z vykládaného dřeva v rohu

mu napadlo, že zapomněl zavolat manželce. Rozhlédl se. Na

místnosti, na němž se tyčila dřevěná pozlacená figura. V roz-

stolečku v rohu terasy nad schodištěm stál telefon. Zvedl jej,

ptýleném světle okna se slabě třpytila.

vytočil číslo.

Muž stál chvíli jakoby okouzlen a hleděl na sošku.

„Borůvková,“ ozvalo se netrpělivě v sluchátku.

„Na co čumíš, Tondo?“ ozvalo se od okna.

„To jsem já, Lucinko,“ zacukroval poručík. „Nečekej na mě,

„Támhle na to. Mám to vzít?“

buď tak hodná, s večeří. Mám náhlý případ –“

„Co to je?“

„Kde jsi, prosím tě? Volám už půl hodiny do kanceláře.

„Nevim. Ňákej svatej.“

Okamžitě přijď domů! Zuzka byla místo na piáně v biografu

„Je to bronz?“

s tím páskem, s tím Špačkem. Náhodou jsem tam zašla taky

„Ne. Pozlacený dřevo.“

a načapala jsem je osobně. Tak si to s ní přijď vyřídit. Já už

„Tak se na to vyser.“

na ni nestačím.“

„Vole, třeba to má velkou uměleckou cenu.“

Energický hlas paní Borůvkové neodpovídal takovému

„Na uměleckou cenu se vyser. Hoď mi sem kufr a vem tébich.“

defétismu.

Muž s kufrem se však k tomu neměl. Jako fascinován hle-

Poručík nasadil bezmocně výhružný tón:

děl na sošku.

„Cože? Tak jí vyřiď, ať se těší. Já jí dám –“

„Tak dělej! Kufr!“

Co dá, už nedořekl. Na cestičce k hlavnímu vchodu zaskří-

Teprve teď se pohnul. Zavřel kufr, zvedl jej a s námahou

paly opatrné kroky a dveře se lehce otevřely. Poručík zavěsil

vyzdvihl na rám okna. Muž za oknem jej vytáhl ven a zmizel.

a rychle se skrčil za zábradlí schodiště.

Na cestičce zaskřípaly kroky, pak cvakla dvířka auta.

104

105

Muž, který zůstal v místnosti, se otočil a shýbl se pro srolo-

a nejlíp bude se na Věru Seluckou vykašlat. Tady to, pomyslil

vaný koberec. Ale opět se narovnal. Znovu se zadíval na mdle

si, ohlásím seshora telefonem, počkám, až sem soudruzi při-

třpytivou sošku. Přistoupil k ní. V měsíčním světle to vypa-

jedou, a nejpozději v devět můžu být U kocoura. V žaludku

dalo, jako by si ti dva, soška a muž, navzájem hleděli do očí.

se mu hnula tréma a smísila se s pocitem úlevy v heterogenní

Poručík ani nedýchal. Měl pocit, že mu to cosi připomíná;

směs. Snad tam ještě pořád čeká – ale možná že už ne.

nevěděl co. Vtom se však neznámý rozhodl a sáhl po figurce.

Pohlédl ještě jednou z okna a vzdychl. Zmocnilo se ho

A vtom se rozhodl také poručík Borůvka. Rázně vpadl do

slastné rozechvění. Vzápětí se zachmuřil.

místnosti, rozsvítil baterku a namířil na muže pistolí. Pravil

Dole na silnici lemující vilovou čtvrť se objevila bílá volha

přísně:

a jankovitě tančila po cestě dolů do údolí. Poručík ke své

„Ruce vzhůru!“

velké nelibosti zjistil, že z okna dr. Tejliběnovského je zby-

Muž se rychle otočil. V pravé ruce držel pozlacenou sošku.

tečně dobrá viditelnost a že cesta, po níž kličkuje auto s lu-

Oslepen zamrkal proti světlu a ruku se soškou i druhou, vol-

piči, se táhne velikým obloukem po stráni obrovského pří-

nou, zdvihl nad hlavu. Poručík k němu vykročil, ale přitom

rodního amfiteátru, jasně osvícena měsícem, a mizí až kdesi

na něco šlápl, co pod ním na parketách zbavených koberce

u gymnázia. Nezbylo mu než poslechnout hlasu povinnosti

ujelo. Ztratil rovnováhu a poroučel se na zem.

a sledovat kužele reflektorů, dokud je neztratí z očí. Zdálo se

Neznámý toho využil. Ne k tomu, aby po způsobu lepších

mu, že to trvá věčnost.

gangsterů napadl poručíka; bleskurychle přiskočil k oknu,

Podíval se na hodinky a podvědomě zalitoval, že vůbec

přehoupl se přes rám a zmizel ve hvězdnaté noci.

střílel, i když jen po té pneumatice. Bílá volha zatím pomalu

Sošku vzal s sebou.

a laškovně skotačila na tmavém pozadí vil.

Také poručík se okamžitě vymrštil ze země a vrhl se k oknu.

A pak se poručík zamračil a dokonce polohlasem zaklel.

V měsíčním světle uviděl prchajícího docela zřetelně; pádil

Vůz totiž zastavil, zhasil světla a v nastalém šeru se okamžitě

k zahradní brance a zlatá soška v ruce opisovala jiskřivé

zabělal jako vzrostlejší bludička.

křivky, podobné Ptolemaiovým epicyklům.

Poručík utonul v novém dilematu. Lupiči zřejmě přehlédli,

„Lojzo! Startuj!“ ječel a poručík pomalu zdvihl pistoli

že jsou z místa svého činu vidět. Naskýtá se mu možnost rychle

a přimhouřil levé oko.

a účinně zasáhnout. A dívka zatím – snad si aspoň dala večeři…

Uprchlík se zatřepetal ve žlábku hledí jakoby připíchnutý

Vztekle si uvědomil, jak žalostnou obětí smyslu pro povinnost

na černé mušce. Podivná lítost sáhla poručíkovi do srdce. Ko-

vlastně je. Věděl to už dávno, jenomže pokud povinnost koli-

lem vily dr. Tejliběnovského byla krásná vlahá předjarní noc.

dovala s jeho přítomností u rodinného krbu, nijak ho netížila.

Zrádná, přeludná a bláznivá. Prchající doběhl k autu a skočil

Teď mu však vadilo, že nemůže sedět ve vinárně U kocoura.

dovnitř. Poručík počkal, až se auto rozjelo. Teprve pak střelil.

A také to, že chce sedět ve vinárně U kocoura. A najednou mu

Mířil na pneumatiky.

začalo vadit, že by tam měl sedět. Najednou docela malinko

Ale vypálil pouze jednou, neboť vůz prudce zahnul za živý

pocítil cosi jako nepochopitelnou nenávist k příslušnici; ne-

plot a ztratil se z dohledu. A střílet naslepo poručík nechtěl,

věděl proč – že tak narušila jeho klid, pobourala svět, který

protože v autě byli lidé.

si, jako každý člověk, pracně vystavěl, že ji chce, že z ní má

Když vůz s vetřelci zmizel, starý kriminalista si oddychl

strach, že má strach z následků věcí, po nichž touží… Zatřásl

a pohlédl na hodinky. Osm patnáct. Podíval se zpátky do po-

hlavou a nemravně zaklel, zoufale mrkl na hodinky a na svou

koje. Je to všechno zřejmě nějaký omyl, pomyslil si s úlevou,

tělnatost podivuhodně mrštně vyskočil z okna.

106

107

Venku na svěžím vzduchu předjarní noci, nabité přestupky

Bez dalších úvah vběhl do domu a klusal do prvního po-

proti přikázáním božím i proti paragrafům trestního zákona,

schodí. Tam, u dveří s přesně stejnou vizitkou, jaká byla vedle

se ho zmocnil milosrdný lovecký pud. Přitiskl ruce na prsa

branky, se zastavil. Nebylo pochyb. V bytě pana Seluckého se

a cvalem se pustil po silnici vedoucí mírným obloukem dolů

spolu hádali muž a žena.

do údolí.

Jenomže – když přiložil ucho až na dveře – poznal, že se

hádají česky.

———

Přesto zazvonil.

K bílé volze doběhl silně zadýchán. Byla prázdná, dvířka

———

zela dokořán a ve startéru trčel klíč. Poručík se shýbl k zadní

pneumatice. Splaskla a rám kola téměř dosedal na vozovku.

Dveře mu otevřel rozlícený pán v kšandách a s rozepjatým bí-

Poručíka však ten přesný zásah příliš nepotěšil.

lým celuloidovým límečkem, jaký poručík na živém člověku

Narovnal se v kříži a pohlédl na dům. Byla to vysoká dvou-

nespatřil už nejmíň dvacet let.

poschoďová činžovní vila. V prvním poschodí zářila do pří-

Proto si tím spíše všiml elegantního světle hnědého pán-

šeří noci okna a z dálky jako by zaznívaly nějaké hádavé ro-

ského pláště z polyvinylu, nepochybně zahraniční výroby,

zezlené hlasy. Poručík přistoupil k zahradní brance a pohlédl

který visel v předsíni na věšáku vedle černého pánského rag-

na štítky se jmény obyvatel. Strnul.

lánu se sametovým límcem.

V prostředním rámečku byla zastrčena vizitka:

„Co chcete?“ obořil se na něho muž.

„Promiňte,“ řekl poručík a vytáhl služební legitimaci.

ANTONÍN SELUCKÝ

„A!“ Zdálo se, že muži se to hodí. „Policie! Koho hledáte?“

zástupce Státní pojišťovny

„Sleduji dva zloděje. Nechali stát auto před vaším do-

tel. 788 329

mem –“

„Dva?“ přerušil ho muž. „Tady byl, doufám, jen jeden. Dou-

Měl pocit, jako by se ho někde uvnitř, v duši nebo ve svědomí,

fám!“ výhružně se otočil kamsi do pokoje a pak zpátky k po-

dotkl nějaký nehmotný prst, posměšně ho zalechtal a ukázal

ručíkovi. „Pojďte dál.“

na to číslo. Rychle vytáhl z kapsy notýsek. Ano. Tady to je:

Poručík ho následoval do místnosti. Francouzské okno

Věra Selucká, 788 326. Nesouhlasí poslední číslo.

vedlo zřejmě na balkón a na gauči v rohu seděla uplakaná

A najednou si uvědomil, že umělecký šéf Slovenského li-

asi pětatřicetiletá hezká žena. Na poručíka se ani nepodí-

dového uměleckého kolektivu mu to číslo diktoval natažen

vala.

přes stůl. Četl je z pijáku – a četl je vzhůru nohama! Nic

„Tady byl taky zloděj!“ rozběsnil se muž v kšandách. „Zlo-

není snadnější než splést si v takovém případě šestku s de-

děj počestnosti! Zloděj žen!“

vítkou.

„Hledám zloděje uměleckých předmětů,“ pravil tiše krimi-

Náhodou.

nalista.

Náhodou? řekl v něm nějaký cizí posměšný hlas.

„Ty vzal ďas!“ vybuchl muž. „Věro! Podívej se na pana in-

Poručík se zaškaredil a vzhlédl k průčelí vily; zdálo se mu,

spektora!“

že na balkóně v prvním poschodí někdo stojí. Někdo, kdo se

Žena však nechala hlavu sklopenou na prsa.

zády tiskne ke zdi vedle rozsvíceného okna.

„Stydíš se, viď? Stydíš se! Ale předtím, to ses nestyděla?“

108

109

Starý kriminalista se zdvořile uklonil směrem k mlčící

„Kdybyste dovolil,“ řekl. „Potřeboval bych, abyste se obtě-

ženě.

žovali se mnou dolů identifikovat to auto.“

„Poručík Borůvka.“

„Prosím!“ pravil muž energicky. „ Já zákony ctím! Já plním

„Věra Selucká,“ pravil muž za ni posměšně. „Paní Věra Se-

svoje povinnosti! Občanský i manželský! Vstaň!“ vybídl ženu

lucká. Moje manželka. Moje manželka a – běhna!“

nerudně, a když se zvedla, hrubě ji vystrčil do předsíně, až

Žena se zachvěla. Poručík spočinul pohledem na velkém

klopýtla o práh. Poručík ji v duchu znovu politoval, zastyděl

popelníku, v němž ležely oharky tří cigaret.

se, že ji lituje, a honem se umístil mezi pána a polyvinylový

„Ano! A mazaná k tomu!“ zuřil pán v kšandách. „Já si ne-

plášť. Ale nebylo toho třeba. Bystrozraký muž byl stižen sle-

můžu pomoct, pane inspektore, ale je to jako v nějaké frašce

potou ze vzduté žárlivosti.

od Šamberka! Vypravím se na služební cestu – ujede mi vlak

„To neznám!“ pravil potom nerudně venku před vilou. „Vi-

– příští jede až ráno. Vrátím se domů – tady všechno v po-

dím poprvně. Takový auto tu v okolí nikdo nemá. Takovýhle

řádku. Jenomže,“ zařval, „jenomže se tu nepočítalo s mým

ne. Já to musím vědět, ponivač to tu mám všechno pojiš-

postřehem! Pojišťovák musí mít postřeh, pane! Musí mít oči

těný!“

všude! Musí si umět všimnout každý maličkosti! Podívejte

Když si je prohlížela, podíval se jí poručík opatrně přes

se!“ Popadl popelník, až z něho špačky téměř vypadly. „Já

hlavu na balkón.

cigarety nekouřím. A ona tvrdí, že je vykouřila sama. Ale

Okno zářilo jako předtím, ale postava zmizela. Poručík se

krabičku od nich nemá. Prý ji spláchla do záchodu. Chacha!

zachmuřil. Doprovodil manžele zpátky nahoru, ale když pán

Jenomže záchod nesplachuje, pane inspektore! Přesvědčil

v kšandách odemkl dveře, zarazil se.

jsem se o tom. Nesplachuje! A kýbl tam není. Nene, na mě si

„Vlastně,“ řekl, „děkuju vám za ochotu. Dál už nepůjdu,

žádnej takovej nějakej vošoust nepřijde! Já mám oči všude!“

jsme vlastně hotovi. Sbohem.“

Otočil se na ženu a zaječel:

A ještě než bystrozraký muž zavřel dveře, aby se dál oddá-

„Kohos tu měla, kurvo?“

val rozkoši týrání, zahlédl, že i polyvinylový plášť z věšáku

Žena poprvé vzhlédla. Zašilhala k francouzskému oknu,

zmizel.

ale bystrý pán tomu nevěnoval pozornost. Měla oči modré

Vyšel před vilu a zahleděl se na město. Zhluboka se nadý-

a kolem panenek červené.

chl a podíval se na hodinky. Osm pětačtyřicet. Neměl by se

„Nikoho,“ šeptla.

na to opravdu vykašlat? Ta ženská – Věra Selucká to nebyla

„Nelži! Mýmu bystrozraku se nevykroutíš! Já si všimnu

– už je dávno bůhvíkde zavražděná. Vzdychl. Možná rozře-

každý maličkosti! I takový nepatrnosti, jako jsou tři špačky

zaná do igelitových sáčků, a ty už vrah, po vzoru Jana Ne-

v popelníku!“ zařval pán.

rudy, pohazuje po pražských odpadkových koších… chudák

Paní znovu zašilhala po francouzském okně a poručík se

ženská. Ale co pro ni může udělat? Neví o ní nic, než že je

v duchu podivil, že muži při tom postřehu ušel polyvinylový

to Slovenka. Dedukce na SLUK a všechny další dedukce se

plášť v předsíni – neboť nevěřil, že nositel kšand a celuloi-

ukázaly falešné. Mohl už dávno sedět U kocoura a – a co čert

dového límečku by mohl být zároveň nositelem polyviny-

nechce, musí mu do toho přijít tahle bláznivá noční honička.

lového svrchníku. Pohlédl na běsnícího břicháče a zželelo

Co čert nechce? Čert?

se mu uplakané paní. A zase ho v hrudi šťouchl nějaký prst.

Zatřásl hlavou a nevěděl, kdo vlastně nechce a co nechce.

Vzpomněl si na dívku čekající ve vinárně a prudce zatoužil,

A co chce a nechce on. Náhle měl pocit, že jediné, co chce, je,

aby odešla.

aby si nikdy nebyl nic začínal s příslušnicí. Na schodech ve

110

111

vile, jak očekával, zavrzaly kroky. Rychle se sehnul a vlezl do-

„Nie,“ řekl. „Ale ja som ho nechcel ukradnúť, pán poručík.

zadu do bílé volhy. Vyhlédl nad okrajem okénka a uviděl, jak

Musím sa za každú cenu dostať pred prestávkou do divadla.

z vily opatrně vychází plavovlasý mladík oděný světle hně-

Aby som stihol ten Zbojnícky tanec.“

dým svrchníkem, jenž donedávna visel v bytě bystrozrakého

Poručík pohlédl na hodinky. Osm padesát dvě.

pana Seluckého.

„V kolik je přestávka?“

Mladík se rozhlédl na všechny strany, podíval se na ho-

„O deviatej. Trvá štvrť hodiny. Ešte by som to mohol stihnúť,

dinky a pak jeho pozornost upoutala otevřená dvířka volhy.

pán poručík!“

V ní udělal poručík Borůvka k zemi. Ucítil, jak se vůz lehce

Prosebně upřel hezké oči na kriminalistu.

zhoupl, někdo skočil na přední sedadlo a zabouchl dvířka.

„No dobře,“ řekl poručík. „Jestli odsud vylezete, tak běžte.

Zabručel startér, motor naskočil. Řidič zařadil rychlost a vo-

A zítra se hlaste u nás.“

lha se rozjela.

„Spoľahnite sa, pán poručík!“ vydechl vděčně blondýn a jal

Poručík se honem vztyčil, aby řidiče varoval před prask-

se rychle otáčet klikou okénka. Poručíka něco napadlo.

lou pneumatikou, a uzřel svou kulatou tvář ve zpětném zr-

„Poslyšte, není u vás v souboru nějaký Sidi?“

cátku. V tom si jí všiml i řidič. Polekal se, zděšeně zakroutil

„Pán Sidi?“

volantem. Vozem to smýklo, kolem oken se divoce zatočily

„Ne ne. Asi křestním jménem Sidi.“

pouliční lucerny, cosi zaskřípělo, snad brzdy. Poručíkem to

„U nás žiadny Arab nie je, pán poručík.“

hodilo na zadní sedadlo. Přední kola narazila na něco pev-

„Já nevím, jestli Arab,“ poručíka napadly další věci. „Prostě

ného, vůz nadskočil, ozvala se rána a zapraštění a pak se na-

Sidi.“

jednou zase všechno uklidnilo. Poručík si sedl a spatřil, že

„Sidi, Sidi,“ drmolil rozčileně blondýn a šilhal po otevře-

muž za volantem se zběsile, avšak marně snaží otevřít dvířka.

ném okénku. „Sidi, Sidi, Sidi –“

Zbytečná snaha, neboť auto se zaklínilo mezi dva betonové

„Tak běžte!“

sloupky zahradní branky před jakousi vilou. Byli v něm prak-

„Ďakujem, pán poručík!“ zahlaholil mladík a obratně se

ticky uvězněni.

začal soukat z okénka ven. Poručík se zamyslil.

„Nechte toho. Ten Zbojnický tanec už stejně nestihnete,

„Tak polezte, polezte! Už na vás čekáme!“ ozval se zvenčí

soudruhu Roháči,“ pravil proto poručík klidně. Blondýn na

nevlídný hlas, v němž poručík neomylně poznal hlas osoby

něho vytřeštil oči.

úřední a uniformované. A hned nato tanečník zabědoval:

„Vy ste kto?“ vydechl. „Pán Blatný? Nie – pán Matějka!“

„Ale pán kapitán! Nič som nevyviedol! To je autonehoda!“

„Ne,“ pravil starý kriminalista ponuře. „S mojí manželkou

„Jo,“ řekl hlas. „To je. A to auto je ukradený!“

jste nic neměl. Ona je Italka, a proto horlivá katolička. Má

„Ale ja som ho neukradol!“

přísné mravní zásady a nesedne na lep nějakému záletníkovi,

„Ne. Vy jste ho vez vrátit, že?“

jako jste –“ zarazil se, neboť nehmotný prst se mu zase dotkl

Poručík vyhlédl z okénka a spatřil dva příslušníky. Jeden

svědomí. „Ehm,“ odkašlal si a chabě dodal: „A vůbec.“

z nich měl otevřený notýsek a hleděl na evidenční číslo vozu.

„A vy ráčite byť pán –“

Potom notýsek sklapl a prohlásil rozhodně:

„Jsem poručík Borůvka,“ řekl starý kriminalista. „To je vaše

„Tak půjdem. Je tam ještě někdo?“

auto?“

„Já,“ pravil poručík Borůvka a vystrčil z okna kulatou

Blondýn nápadně zrozpačitěl.

hlavu.

112

113

———

Poznal v něm zavazadlo, do něhož neznámý zloděj nasklá-

dal lup ve vile dr. Tejliběnovského.

„Ano, soudruhu poručíku,“ říkal hubený strážmistr v omšelé

„Heleď, Vašku,“ pravil tlustý příslušník udýchaně. „Heleď,

služební místnosti na rohu ulice. „To auto bylo ukradeno

co nesu! Ale voni mi frnkli!“

dnes v půl šesté večer na Žižkově –“

„Nehlásí se,“ řekl strážmistr rozmrzele. „Bylo mu řečeno, že

„Tak to teda môžem dokázať, že som ho neukradol ja!“ sko-

má zůstat u aparátu, ale nikdo se nehlásí.“

čil mu do řeči blondýn, který dosud pokukoval po nástěnných

„Fuj!“ pravil tlustý příslušník. „Ale že to je váha!“ a s po-

hodinách nad přepážkou. Sunuly se nezadržitelně k deváté.

mocí poručíka Borůvky položil kufr na pult. Poručík zíral na

Poručík Borůvka se po něm ohlédl.

zavazadlo, jako by nevěřil vlastním očím.

„Můžete?“ pravil téměř vyčítavě.

„Jdu s Jardou, Vašku,“ vykládal udýchaně břicháč a sun-

Blondýn se podrbal za uchem.

dal si čepici, „a proti nám takoví dva kluci s tímhle kufrem.

„Vlastne nemôžem,“ řekl zoufale. „Ono – mohol by som, ale

To víš – hned jsem je vodhad. A taky jo. Jen jsem je zastavil

ohľad na istú dámu mi v tom bráni. Ibaže by mi to dosvedčil

a říkám: ,Osobní doklady, prosím,‘ ruply jim nervy a frnk!

tu pán poručík –“

Jarda je honil, ale nechytli jsme je. No, snad bude něco v tom

Poručík mávl rukou.

kufru.“

„Pusťte ho. Já ho znám. Poškození vozu samozřejmě za-

Poručík pořád udiveně mlčel, a když tlustý příslušník ote-

platí, ale právě proto ho pusťte. Aby měl z čeho.“

vřel kufr, zamrkal a promnul si oči.

Mladík se s voláním díků bleskurychle vzdálil.

Kufr byl plný sošek – bronzových, z alabastru, z mramoru,

„Kdo je majitel?“ zeptal se poručík.

z pálené hlíny i ze sádry – a navrchu ležela pozlacená figurka

„Nějaký,“ hubený strážmistr nahlédl do knihy hlášení,

znázorňující vousatého muže v barokně rozevlátém rouchu.

„Zdeněk Farkaš, V mlází 3, Žižkov. A má tady telefon. Tak mu

Poručík si znovu promnul oči a opět zamrkal.

hned brnknem, že vůz je na světě.“

Na podstavci té vyřezávané sošky byl jasně čitelný nápis:

Strážmistr vytočil číslo, čekal. Poručík zasmušile pozo-

roval plakátovou výzdobu pusté služebny. Pamatovala ještě

S. SIDONIUS

kult osobnosti a nebylo tu také zvlášť uklizeno. Ale toho si ne-

všímal. Ponořil se do svých soukromých myšlenek a přiznal

Podruhé toho večera setkal se tedy starý kriminalista s tímto

si, že si přeje, aby příslušnice nevytrvala. S úlevou si uvědo-

málo známým světcem.

mil, že je nejvýš pravděpodobné, že nevytrvala. Ale zároveň

s tím, jak se ulehčilo jeho špatnému svědomí, dostavila se

———

i lítost, hlodavý zármutek, že nevytrvala-li, ztrácí se ze světa

jakási možnost. Možná poslední. A poručík zas nevěděl, co

„No, to teda nevím,“ pravil zkoprněle tlustý příslušník. „To

vlastně chce.

teda někde museli vykrást muzeum!“

Strážmistr pořád čekal se sluchátkem na uchu. Dveře slu-

„Nehlásí se,“ řekl strážmistr a zavěsil. „Co to máš? Nějaký

žebny se otevřely a dovnitř se vevalila předjarní vůně pro-

pašeráci?“ pravil s nadějí v hlase.

bouzejících se stromů a velice tlustý příslušník. Vlekl s sebou

„Houby. Dva kluci. Takoví pásci. Měli nějak nahnáno.

velice objemný kufr.

Nojo,“ břicháč se začal hrabat v soškách. „Ale už to byli pro-

Při pohledu na kufr zanechal poručík soukromých úvah.

fesionálové. Když jsme je načapali, měli voba rukavice. Takže

114

115

žádný vobtisky prstů na těchhle volovinkách nebudou. Hele!“

Tomu říkám dedukce, pomyslel si poručík.

zvolal náhle s nadšením a vytáhl z kufru bílou alabastrovou

„Ach jo, jak povídám, byli to cucáci, ale už pracovali v ru-

sošku. „Hele, Vašku! Pěkná prasečinka, co?“

kavičkách,“ vzdychl břichatý příslušník a nasadil si čepici.

Natolik poručík ještě svoje klasické vzdělání nezapomněl,

„Mladý, ale byli to profesionálove!“

aby nepoznal manželku spartského krále Tyndarea spočíva-

Poručík zamyšleně sáhl do kufru. Oba příslušníci z něho

jící v objetí Dia, jenž se k té příležitosti ovšem lstivě proměnil

mezitím vyndali všechny sošky a nastavěli je do řady na pult.

v labuť.

Kufr byl zevnitř vystlán hnědým balicím papírem. Poručík jej

A zas ho něco napadlo.

vyňal a obrátil. Na rubu se objevila těžkou rukou a inkousto-

„Nemohlo by to bejt trestný, přechovávat takovýhle zvrh-

vou tužkou psaná adresa:

losti?“ zasnil se tlusťoch, ale hned ho zas upoutalo něco ji-

ného.

Vážený pán

„Nebo tady – to je, co?“ zvedl jinou skulpturu. „Tohle,

p. Alois Bróďa,

Vašku, to má bejt asi Franta Jeřábek, pamatuješ? Pamatu-

Praha – Žižkov

ješ? Na plaveckym školení –“ Tlustý příslušník se rozřehtal

Na Majzlovce 7.

a také hubený strážmistr pohlédl na novou sošku se zájmem.

3. poschodí do dvora

Znázorňovala Priapa, starořeckého boha plodnosti. Legen-

dárního Jeřábka nemohla připomínat ničím jiným než svým

„Nebyli to profesionálové,“ pravil smutně poručík.

pohlavním údem. Jiný charakteristický rys neměla.

Poručíkovi něco hučelo v hlavě – nevěděl co – najednou se

———

to spojilo v dedukci.

Pohlédl na dřevěnou sošku světce, kterou břicháč jako na-

Na Žižkov ho svezli soudruzi služebním vozem, a protože

prosto nezajímavou odložil na stranu.

celou cestu vzrušeně žvanili, neměl čas užírat se svým problé-

Potom mrkl do knihy hlášení na pultě.

mem. Ale v pozadí duše problém stále pracoval.

SANCTUS SIDONIUS

V ulici Na Majzlovce vystoupil, a zatím co soudruzi bušili

To je latinské jméno.

na vrata špinavého činžáku, který se stavěl mrtvým, zahnul

ZD. FARKAŠ

za roh do ulice V závětří a kráčel rychle pod měsícem po holé

To je jméno slovenské.

pláni, poseté plechovkami, papírem a prezervativy, k něko-

Na Slovensku, jak vzdělaný poručík věděl, byla poměrně

lika osamělým domkům nahoře na kopci, které dohromady

donedávna úřední řečí latina.

skládaly ulici V mlází. Bylo skoro půl desáté a poručík si

„Zd.“ je užívaná zkratka křestního jména „Zdeněk“.

s úlevou i žalem uvědomil, že víc než dvě hodiny příslušnice

„Zdeněk“ je zčeštěná podoba latinského „Sidonius“.

čekat nebude.

A protože to je jméno nepohodlně dlouhé, staromódní,

Č. 3 V mlází byl chudý dělnický domek se dvěma okny

s koncovkou, jež spíše než k laškování vybízí k pokání

a dveřmi uprostřed. Za okny byla tma, ale když poručík přišel

a modlitbám, proč by si je nějaká milenka nemohla zkrátit

blíž, všiml si, že se tam hýbe jakési světélko.

na mazlivé „Sidi“?

Nebylo těžké nakouknout přízemním oknem dovnitř.

Sidi, který se má vždycky „každú hodinu pýtať, či už ten

A když tak učinil, velice zesmutněl, neboť se mu naskytla za-

voz našli?“

rmucující podívaná.

116

117

Uviděl malou, ale pohodlně a nečekaně moderně zaříze-

Když mu pečlivě svázal ruce za zády šňůrou od hedváb-

nou místnost, kterou kus po kuse odhaloval světelný kužel

ného pánského županu, povalujícího se na zemi, rozsvítil

kapesní baterky. Když oči poněkud přivykly přítmí, rozeznal,

a přistoupil k pohovce, aby se podjal radostnějšího úkolu

že u stěny na gauči leží svázaná postava s roubíkem v ústech

vyprostit přepadenou. Tím radostnějšího, když zjistil, že

a jiná že sedí v lenošce. Ta v lenošce byl muž, ta na gauči

dáma na gauči je docela pohledná mladá dívka, vynikající

– podle nohou, které se silonově zaleskly, když na ně dopadlo

tělesnými křivkami, jimž lze – někdy – odolat až po sedm-

světlo baterky – byla žena. Pokoj prohledával jiný muž a příliš

desátém pátém roce věku. Rozvázal ji, něžně jí vyňal roubík

se nezdržoval snahou po sobě uklidit. Zjišťoval právě obsah

z úst a usmál se.

prádelníku, a v měsíčním světle, podobny velikým motýlům,

„Ďakujem vám,“ pravila lahodnou slovenštinou a starý kri-

létaly bílé, růžové a bledě modré obláčky jemných součástí

minalista se otočil k muži v lenošce.

dámského spodního úboru, které muž jednoduše vyhazoval

To byl drobný hubený střízlík. Poručík jej brzo zbavil pout,

na zem. Velké sloupkové hodiny na světlé komodě ukazovaly

a právě když se narovnával, zatmělo se mu před očima a ze

tři čtvrtě na deset.

tmy vyskočily červené a zelené hvězdičky. Těžce se otočil

Poručík vzdychl, odstoupil od okna a rozhlédl se. Domek

a spatřil, jak se dívka ozbrojená paličkou na roztloukání oře-

obklopovala zahrádka s nízkým plotem. Nepředstavoval váž-

chů rozpřahuje k novému úderu.

nou překážku. Poručík jej snadno přelezl a octl se u zadního

vchodu. Stiskl kliku a dveře povolily. Na kriminalistu dýchl

———

vlhký chlad chodby bez oken.

Vytáhl rovněž kapesní svítilnu a opatrně vešel. U dveří

Ani to nebyl pro starého kriminalistu problém, ačkoliv ho to

vpravo se zastavil a přiložil oko ke klíčové dírce. V zorném

překvapilo. Chytil dívku za slabou paži a ohleduplně jí zbraň

poli se objevila vetřelcova záda skloněná nad dolní zásuv-

vykroutil. Zezadu ho kdosi uchopil kolem krku a chabá pěs-

kou komody. To se poručíkovi hodilo. Sáhl pod paži, vytáhl

tička mu zabušila do hlavy. Nevykřesala z ní víc než dvě ma-

– ten večer už podruhé – plochou pistoli, jemně stiskl kliku

linké zelené hvězdičky, poručík provedl chvat zvaný přehoz

a prudce otevřel dveře. Muže, který se spěšně otočil, oslepil

pádem vpřed a udeřil hubeným střízlíkem o zem tak silně, že

přitom kuželem světla.

mužík zůstal ležet. Poručík poodstoupil.

„Ruce vzhůru,“ pravil bolestně.

„Tak klid!“ pravil konejšivě. „Co to tu vyvádíte, občani!“

Tento muž měl však blíže k typu lepších chicagských

Rozhlédl se po shromáždění, ale všichni tři přítomní za-

gangsterů. Vrhl se divoce na poručíka, a protože kriminalista

chovali hluboké a nepřátelské mlčení. Třebaže se navzájem

– jako vždy – neměl to srdce, aby vystřelil, chytil se s ním do

ohrožovali, proti poručíkovi je, jako řádné gangstery, cosi

křížku.

spojovalo.

„No,“ vzdychl poručík. „Vezmem to tedy po pořádku.“

———

———

Zápas netrval dlouho. Muž měl sice sílu, ale neovládal zá-

kladní chvaty jiu-jitsu, a tak nebyl vážným soupeřem pro

V deset třicet, po složitém a nepříjemném výslechu, věděl

poručíka, jenž se kdysi dávno živil vyučováním tělesné vý-

všechno. Byl to smutný případ vyděračství; past, jaká svou

chově.

pošetilostí volá do nebe, a přece do ní inteligentní lidé pa-

118

119

dají stále znovu a patrně budou vždycky padat jako oběti

V jedenáct hodin dorazil do kanceláře a otevřel okno. Mě-

toho trapného omylu, jenž nedostatek kázně a jistou činnost

síc, který nějakými atmosférickými vlivy mezitím poněkud

žláz pokládá za něco, čemu dávní truvéři romanticky říkali

zezelenal, visel nad prejzovými střechami ztichlého města

láska.

a osvětloval oprýskané průčelí kostelíka a omšelou postavu

Muž, který se pokoušel uvést pohodlný byteček do co

sádrového světce.

možná největšího nepořádku, byl vysoký úředník jistého

Poručík vzdychl a zauvažoval o dívce s půvabným drdolem

ministerstva a čekala ho dvojí možná kariéra: jaká měla být,

a labutí šíjí a o své hádavé manželce, které je už osmnáct let

záviselo na výsledku jeho horečného pátrání.

věrný. Myslel i na Věru Seluckou a na onoho ministerského

Mohla být skvělá, neboť muž se přiženil do rodiny velmi

úředníka, kterého právě zachránil před následky kompromi-

váženého a ještě mnohem výše postaveného státního funk-

tující nevěry.

cionáře, a protože nebyl neschopný, měl ucházející původ

Znovu vzdychl. Znovu zauvažoval o dívce s labutí šíjí

a téměř nadprůměrnou píli, nedalo se říct, že by za jeho rych-

a zmocnila se ho směs zadostiučinění a lítosti. Bylo jedenáct

lým služebním postupem byla jen protekce. Ale mohla být

deset. Jistě, pomyslil si smutně a zároveň s úlevou, měla ro-

také ne snad přímo sestupná, ale daleko méně skvělá, neboť

zum a šla domů.

dcera onoho funkcionáře trpěla silnou žárlivostí. A žena vy-

Jenomže se ukázalo, že dívka rozum neměla. Když poručík

bavená neodolatelnými tvary, jež se pokusila poručíka omrá-

vytočil číslo vinárny U kocoura, nemusel ji ani příliš popiso-

čit paličkou na ořechy, měla ve svém vlastnictví jisté dopisy;

vat.

úředník ministerstva je napsal té zimy, kdy se mu zdálo, že

„Jo, slečna tu na vás pořád čeká!“ řekl mazaný číšnický hlas.

k dalšímu životu nezbytně potřebuje ony kouzelné a zcela

„Okamžik!“

běžné tvary. Na radu střízlíka jménem Sidi Farkaš hodlala

V tom okamžiku prožil poručík Borůvka znovu celý svůj

žena dopisů použít, neboť pán Farkaš měl opět nad ní ne-

život. A z ničeho nic na něho padla veliká tréma, jakýsi strach.

odolatelnou a nevysvětlitelnou moc, ačkoliv se nevyznačo-

Nevěděl přesně z čeho.

val vůbec žádnými tvary. V zoufalství sáhl úředník k násilí.

„Soudruh poručík?“ ozvalo se ze sluchátka, jako by někdo

Sidi se pokusil přispět na pomoc – pochopil dobře, o kom

hrál na idealizovanou šalmaj básnických příměrů.

je řeč v přerušeném telefonním hovoru, jehož svědkem se

„Ano,“ odpověděl chraptivě.

díky přeslechu stal i poručík Borůvka – ale neuspěl. A pro-

„Už jsem myslela, že nepřijdete,“ řekla tiše dívka. Udělala

tože poručíka považovali ti dva jen za další ze svých obětí,

pauzičku. Poručík slyšel, jak mu buší srdce. A pak, lstivě,

nebo snad za jiného vyděrače, anebo v každém případě za

naléhavě, milostně, jako kočka nebo had. Ten s velkým H.

svého nepřítele, snažili se jej zlikvidovat, sotva je vysvobodil

„Přijďte!“

z ponižující situace.

„Já –“ zachraptěl poručík, zoufale pohlédl z okna a omrá-

V deset třicet věděl tedy poručík všechno. V deset čtyřicet

čila ho taková lítost, takový strach a taková touha po ztrace-

se ubíral zpátky měsíční plání, posetou papírem, plechov-

ném klidu – špatné svědomí, nedostatek odvahy – nevěděl

kami a prezervativy, a v kapse si odnášel osudné dopisy, které

– že se odmlčel, a když dívka po chvíli slabounce zašeptala

v kanceláři zamýšlel zničit. A truchlivě uvažoval o morálních

„Haló?“, zbaběle zavěsil.

i praktických výhodách manželské věrnosti.

Zahleděl se z okna a do oka mu padl opršelý světec. Zamra-

čil se na něho. Běž se bodnout, zabručel polohlasem. Ty tomu

———

tak zrovna rozumíš! Ty s těmi svými přikázáními! Potom vstal

120

121

a umínil si, že všem pletkám je konec. Mezi ním a příslušnicí

Horizontální vražda

bude ode dneška panovat pouze komisní zdvořilost. A ne-

bude už na to myslet.

„Zpráva o objasnění případu horizontální vraždy,“ diktoval

S jistou pýchou si pomyslel, jak málo měl na začátku té

poručík Borůvka, jenž měl rád květnaté nadpisy, příslušnici

bláznivé noci k dispozici, jak pranepatrné stopy, a jak ho

s monumentálním drdolem. „Dne dvacátého května –“

přece k zdárnému výsledku – a také, napadlo ho, zpět k tíživé

„Soudruhu poručíku –“

věrnosti – dovedla fantastická dedukce. Trhl sebou.

„Co je?“

Pohlédl z okna a zamračil se.

„Nezlobte se, ale s jakým ,i‘ se píše slovo horizontální?“

Opět se dostavila halucinace. Zazdálo se mu, že sádrový

„To máte vědět,“ pravil poručík nevlídně. Odpornou nerud-

světec se oplzle ušklíbl.

ností chtěl totiž zahladit složité výčitky svědomí po nedávné

Doprčic, řekl si v duchu, čí dedukce?

bláznivé noci. „Máte přece kurs.“

„No ano. Jenže –“

„Tak to napište česky.“

„Ano. Ale horizontální –“

Poručík prudce udeřil blokem s poznámkami o stůl a od-

pornou nerudnost svého tónu naplnil navíc ještě nepříjem-

nou ironií:

„Víte co, soudružko? Podívejte se na to do slovníku!

A pište!“

Příslušnice sklonila hlavu na líbezné labutí šíji ke klávesám.

Poručíka bodlo u srdce, a proto poněkud mečivým hlasem

pokračoval:

„Dne dvacátého května v sedm dvacet pět hlásila telefo-

nicky Božena Potěšilová vraždu, spáchanou v Nerudově ulici

čp. 32. Oběť byla námi nalezena ležící na zádech na lůžku

s dýkou trčící z pravého oka hlavy spočívající na pravém

uchu ve vodorovné poloze směrem k oknu.“

„Já tomu nerozumím,“ pípla příslušnice.

„Mám vám to říct německy?“ rozčertil se poručík. „Prostě

ta bába ležela na zádech, hlavu měla pootočenou doprava

a v oku dýku, no. Co je na tom k nerozumění?“

Ale když si v duchu vybavil tu scénu, musel si přiznat, že

se nevyjadřuje přesně.

Nebyla to tak docela dýka, co trčelo scvrklé stařence z pra-

vého oka, a proto poručík zavrčel na příslušnici, aby dole

přičinila poznámku, že nákres vražedné zbraně je přiložen.

Zhotovil jej později vlastnoručně.

122

123

nábytku a všemožných tretek, lamp, svícnů a váz, takže při-

pomínala spíše starožitnictví. Ve vzduchu – přes to otevřené

okno – lpěla nakyslá vůně.

„Takhle jste ji ráno našel, pane profesore?“ zeptal se poručík

Borůvka vytáhlého kolohnáta, který s vyděšenou tváří stál za

ním.

„Ano. Švagrová jí nesla snídani, ale ona na klepání neod-

povídala. Dveře měla zevnitř zamčené, takže nás napadlo,

jestli – jestli se jí v noci něco nestalo. To víte, bylo jí pěta-

osmdesát let – a – švagrová v tom leknutí nevěděla, co dělat,

poslal jsem ji pro souseda a pak jsme společně vyrazili dveře

a –“

Muž pokynul hlavou ke starým vyřezávaným dveřím visí-

cím našikmo v pantech.

„A pak jste hned poslal švagrovou, aby pro nás zatelefono-

vala. S ničím jste nehýbal?“

„S ničím. Soused tu celou dobu byl, že, pane Kemr?“

Šedovlasý muž v pruhované košili, stojící stranou, přikývl.

„Nechtěl jsem tu pana profesora nechat samotného,“ řekl.

„To okno jste neotevřeli vy?“

„Ne. Maminka spala od jara do podzimu vždycky při otevře-

ném okně. Ona věřila na čerstvý vzduch,“ pravil kolohnát.

„A takhle rovně na zádech?“

„Přesně tak. Říkala, že ležet na levém boku tlačí na srdce

a na pravém zas na játra. A pod hlavou že má člověk mít co

nejméně.“

„Byla tedy, řeklo by se, puntičkář?“

A pak si s přimhouřenýma očima přesně vybavoval situaci.

Profesor – jmenoval se Petr Potěšil – se smutně usmál. „V

Stařenka ležela na široké posteli, natažená jako šňůra přesně

některých věcech ano. Řekl bych, že zachovávala přísnou ži-

uprostřed, a hlavu měla podloženou malým tenkým polš-

votosprávu.“

tářkem. Za ní, v dosahu hubených rukou, visel přes pelest

„A vyplatilo se jí to,“ ozvala se, nikým netázaná, hubená,

tlačítkový vypínač na šňůře. Rukojeť podivné dýky mířila,

kdysi snad dost hezká žena. „Pětaosmdesát – toho se my ne-

podobná nějakému strašnému ukazováku, ven z otevřeného

dožijem.“

okna přímo do okna protějšího domu. Tam stál vousatý muž

Praporčík Málek se k ní ostře obrátil:

a zvědavě sledoval počínání policie.

„Proč myslíte, soudružko?“ pravil nebezpečně.

Místnost – byl to prostorný pokoj ve třetím poschodí úz-

„Prosím vás – ty starosti – ten shon. To ona si žila klidně. Ta

kého domu z osmnáctého století – byla plná starožitného

se ze svého pohodlíčka nedala vyrušovat!“

124

125

„Božko!“ okřikl ji druhý muž, podobný profesorovi, ale

pravidelně střídaly. Inženýr postavil sklenici na stoleček vedle

o něco menší. „O mrtvých nic než –“

postele a odešel. Slyšel, jak stařenka za ním – jako vždycky

„Ne ne,“ skočil mu do řeči praporčík. „Pro úřední výslech

– zamkla na dva západy, a potom se vytratil do hospody. Ve-

tohle pořekadlo neplatí. Jak jste to myslela, soudružko?“

čery doma byly pro něho už delší dobu nesnesitelné. Poručík

Žena se ušklíbla.

Borůvka to chápal.

„Tak si prohlídněte tenhle byt!“ pravila s nenávistí. „Dva

„Takže poslední jste u ní byl vy. Ostatní ji viděli naposled

kumbály, jídelna a tahle ratejna. A v té bydlela ona – a v těch

u večeře?“

kumbálech jsme bydleli my. A přitom máme s Pavlem tři malé

„Ne,“ ozval se profesor Potěšil. „Když po večeři odešla do

děti a Petr s Máňou dvě. A jídelna se na obývací pokoj pře-

svého pokoje, šel jsem do kuchyně pro vodu a ona mě zavo-

dělat nesměla. Ona tam byla zvyklá obědvat, ona tam byla

lala k sobě.“

zvyklá večeřet, ona tam byla zvyklá celé odpoledne vysedá-

„Proč?“

vat. A sem do pokoje jí děti nesměly. No škoda slov. Prostě

„Jen tak. Vykládala mi, chudák, nějakou zmatenou his-

– staří lidé jsou někdy nesnesitelní.“

torku, jak jí děti někam založily brejle a že je k tomu navádí

Málek se významně podíval na poručíka. Poručík mu ten

pan nadlesní, a chvilku mi dělala kázání o výchově.“

pohled vrátil. Případ se začal rýsovat jasně. Až příliš jasně.

„A pak jste odešel a teprve potom k ní šel pan inženýr s mlé-

Nejasné byly jen ty zevnitř zamčené dveře.

kem?“

„Abychom si to zopakovali,“ vzdychl poručík. „Vy, pane

„Ano.“

profesore, bydlíte s manželkou a s dvěma dětmi v tom men-

„Hm,“ zabručel znovu poručík a opět se zahleděl na vou-

ším pokoji do dvora, a vy, pane inženýre, také s manželkou

sáče v protějším domě. Vousáč – nebo se mu to jen zdálo? – se

a se třemi dětmi v tom větším pokoji do ulice. A babička sama

na něho zazubil.

tady v tom velkém pokoji.“

„Ještě něco,“ otočil se poručík na souseda v pruhované ko-

„Ano,“ kývl inženýr Pavel Potěšil a polkl naprázdno.

šili. „Když jste ráno vyrazili ty dveře, bylo v pokoji rozsví-

„Hm,“ řekl poručík. Rozhlédl se po místnosti. Byla to vy-

ceno, nebo zhasnuto?“

soká místnost starodávného domu a na špinavém stropě vi-

„Zhasnuto,“ řekl rozhodně svědek. „Ničeho jsme se ani ne-

sely pavučiny a porůznu několik starožitných lustrů. Také na

dotkli, natož vypínače.“

stolech a stojáncích stály bronzové lampy, svícny, zaprášené

Poručík vrhl ještě jeden pohled na zvědavého vousáče od-

alabastrové sošky, na sekretáři sloupkové hodiny, na stěnách

naproti.

spousty starých obrazů. Skladiště. Muž naproti byl vyložený

„Kdo je to?“ zeptal se profesora.

z okna a nestoudně hleděl přes ulici.

Profesor se usmál.

„Hm,“ opakoval poručík. „Kdo vlastně viděl nebožku na-

„Pan nadlesní,“ řekl. „Ten, co údajně navádí moje děti. Je

posled živou?“

tu na penzi u ovdovělé dcery. S maminkou se vždycky strašně

hádali.“

———

Málek s poručíkem si vyměnili pohledy.

„Hádali? Proč? A to se chodili navštěvovat?“

Vyšlo najevo, že inženýr Potěšil. Kolem deváté večer jí donesl

„Ne, nenavštěvovali se. Hádali se přes ulici,“ řekl profesor

do postele sklenici mléka. Ta sklenice patřila k zdravotnímu

se slaboučkým náznakem úsměvu. „A proč, to ví Bůh. Asi

rituálu staré paní a v povinnosti ji poskytovat se obě rodiny

z nudy. Konečně, zeptejte se jeho.“

126

127

Málek znovu významně mrkl na poručíka.

Málek se vrátil od okna a tvářil se zpupně.

„To uděláme,“ pravil poručík. „Jděte teď, prosím, vedle.“

„Hladká fasáda,“ řekl. „Nejbližší okno tři metry odsud.

Myslíte, že to má na svědomí nějaká moucha?“

———

„To musíte zjistit vy,“ odsekl muž. „Já jen můžu místopří-

sežně prohlásit, že byly zamčené a ještě měly vevnitř zastrče-

„Tak je to jasné,“ prohlásil za zavřenými dveřmi Málek. „Bába

nou závoru.“

jim zabírala metry, potřebovali se jí zbavit. Tak to narafičili

Oba příslušníci se mimovolně ohlédli. Na vyřezávaných

na toho zálesáka odnaproti: zevnitř zamčený pokoj, vražedná

dveřích se skvěla masivní petlice, jejíž objímka byla teď ovšem

zbraň dobře uzpůsobená k házení – všimni si: ostrá ocelová

utržena a výsměšně visela na jednom šroubu.

špice v těžkém olověném aerodynamickém předku a lehký

zadek z duralu – člověče, to je jak okopírované z té hry, jak

———

se házejí šipky do terče. A hádky přes ulici –“

„Ale ten pokoj byl skutečně zamčený zevnitř,“ přerušil ho

„Že by to opravdu byl ten vousatej odnaproti?“ zadumal se

tiše poručík.

Málek. „Ale hodit? Na takovou vzdálenost? A mít takovouhle

„Povídají oni!“

mušku? Ne. To si z nás někdo dělá srandu.“

„A soused.“

„Nevypadá to na srandu,“ zabručel poručík a pohlédl na

„Heleď, Josef,“ Málek se rozšafně zazubil, „když si je trošku

mrtvou stařenu. „Ale hodit tohle přes ulici –“ potěžkal vra-

podáme, jednoho po druhým, víš takový menší křížový vý-

žednou zbraň, kterou dr. Seifert mezitím vyňal z oka mrtvoly

slech, vsadím se, že bude po zamčených dveřích. Měli to s tím

a jež byla teď pečlivě zabalena v šátku, „– tomu teda taky ne-

sousedem smluvené.“

věřím. Leda –“

„Já nevím,“ pravil poručík Borůvka. „Zavolej ho sem.“

Odmlčel se.

Praporčík chvíli čekal, pak se popuzeně otázal: „Co

———

leda?“

„Četl jsi Aluminiovou dýku od Austina Freemana?“

„Ano. Zamčené byly,“ kýval hlavou prošedivělý muž. „Sám

„A je!“ ušklíbl se Málek. „Zase detektivky!“

jsem se nejdřív podíval klíčovou dírkou. Klíč byl zevnitř.

„Ano, zase,“ pravil poručík. Tam byla přesně takováhle

A pak jsem je pomáhal vyrazit.“

situace. Vrah vystřelil aluminiovou dýku přes ulici ze staré

„Nelžete!“ zařval na něho praporčík z ničeho nic. „Jak by

muškety.“

mohly být zevnitř zamčené, když ji tam někdo vevnitř oddě-

„Tě pic!“

lal!“

Poručík Borůvka vzdychl a pravil:

„Nekřičte na mě, soudruhu,“ pravil muž v pruhované košili

„Nevím, co tím myslíš. Ale na toho nadlesního se půjdem

důstojně. „A podívejte se z okna. Třeba se dá přelízt po římse.“

podívat.“

Málek zrudl, nejistě pohlédl na poručíka. Poručík kývl.

Málek odešel k oknu a vyklonil se ven.

———

„Paní inženýrová mě požádala,“ pokračoval mezitím ura-

ženě svědek, „abych jim pomohl s těmi dveřmi. Nemohu si

Vousáč se z příchodu policie zaradoval.

pomoct, byly zamčené.“

„Račte, pánové, jsem vám plně k službám. Tak babu někdo

128

129

zamordoval, povídáte? To dobře udělal! Jenom to měl udělat

Praporčík Málek hrozivě přikročil k vousáči a ten k němu

už dávno!“

dychtivě vzhlédl a ochotně napřáhl ruce.

„To není hezké, takhle mluvit,“ zamračil se poručík.

„Jo. Dejte mi želízka. A honem! To budou sousedi koukat!“

„Hezké nehezké,“ prohlásil kmet, „byla to bába počvach-

dodal. „A přes Malou Stranu mě povedete pěšky?“ zeptal se

taná a já jí to přeju.“

s nadějí. „Myslíte, že Večerní Praha –“

„Vy jste ji nenáviděl?“ otázal se bystře Málek. Stařec chytrácky

Praporčík, jak byl fascinován, skutečně sáhl do kapsy.

zamrkal a po tváři – nebo po tom, co z ní bylo vidět za hrani-

„Počkej, Pavle,“ zadržel ho poručík a ponuře pohlédl na ra-

cemi krakonošského vousu – se mu rozlil radostný úsměv.

dujícího se dědečka. „Řekněte mi jedno, pane nadlesní. Když

„Jsem podezřelej?“ otázal se s neskrývanou rozkoší. „Hodně

jste ji z té brokovnice zastřelil – jak jste u ní v ložnici potom

podezřelej? Podezíráte mě z vraždy?“

zhasnul?“

„Nic takového jsem neřekl,“ pravil Borůvka.

Děda se vyjeveně zadíval na starého kriminalistu a úsměv

„Ale já měl důvod!“ pravil naléhavě děda. „Chtěl jsem ji

mu pomalu mizel z vousaté tváře. „Nojo,“ řekl zklamaně.

zabít už kolikrát! Vidíte tamhle tu flintu?“ ukázal na krásnou

„Na to sem nepomyslel. To víte, pane revírní. Každej vrah

tepanou brokovnici na stěně. „Já už měl mockrát trhání ji

udělá nějakou tu chybičku.“

naládovat a –“

„Kdy jste ji viděl naposled živou?“ skočil mu poručík do

———

řeči.

Děda lišácky přivřel oči.

Jenomže možnost té čarostřelby vrtala poručíkovi hlavou do

„No, než jsem ji zavraždil.“

té míry, že než šel na oběd, vytáhl ze služební knihovny spis

„A kdy to bylo?“

Vnější a vnitřní balistika a nadějeplně ho otevřel. Protože mu

„Včera večer,“ pravil pohotově kmet. „Přídu z televize –

však hned na první stránce padla do očí věta „V souřadném

dcera ji má vedle v kuchyni – a koukám, naproti se svítí. Baba

systému x, y platí pro souřadnice bodů na parabole dráhy ve

stojí u dveří se synem – s tím profesorem – a něco do něj hučí.

vzduchoprázdnu

g

On pak jde ven, baba chvíli šmejdí po kvartýře – to jsem sun-

x(0) = v . cosϕ .t y(0) = v . sinϕ .t — —t2,“

0

0

2

dal flintu ze skoby –“ děda si radostně zamnul ruce a očička

se mu zaleskla. Poručík ho zasmušile pozoroval. „– jenomže

opět knihu zklamaně zavřel a odešel domů k obědu. Tam, po

se mi do rány připlet ten druhej syn, inženýr nebo co to je.

ostré kontroverzi s dcerou Zuzankou, která mu předložila

Přines bábě mlíčko. Tak jsem musel krapet počkat, až to baba

k podepsání žákovskou knížku, se zamyslel, a za trest dceři

vychlastala, ale flintu jsem měl nabitou a položenou tadyhle

do odpoledního doučovacího kroužku z matematiky uložil

na vokně. No, a potom si baba lehla –“ starci vzrušením ho-

vypočítat, kolik atmosfér by bylo zapotřebí, aby vypudilo

řely tváře, „– já si ji vemu na mušku, a akorát když mám na

z hlavně o průměru 21,6 mm střelu vážící 500 g, aby tato na

mušce ten její vodpornej vopičí ksicht, vona votočí hlavu

vzdálenost 12 m dopadla rychlostí 6 m/sec.

a podívá se těma svejma krkounskejma vočima rovnou na

Zuzanka, protože o matematice neměla ani ponětí, a nedo-

mě. A to neměla dělat, pánové! Byl bych si to možná rozmys-

vedla proto odhadnout, je-li to úkol lehký nebo těžký, odklu-

lel, ale když jsem zmerčil ten lichvářskej kukuč – zkrátka –“

sala do kroužku vedeného panem RNDr. Pavlem Laveckým.

děd naznačil činnost svého ukazováku, „– zmáčk sem to,

Netušila, že její otec tentokrát spíše než na její matematické

a máte to!“

buňky spoléhá na účinnou pomoc tohoto pána.

130

131

———

Ale na druhé straně tu byly jisté věci, jež se zdály potvr-

zovat poručíkovu balistickou hypotézu: ty zevnitř zamčené

Všechny ty údaje o váze střely, jejím průměru a rychlosti je-

dveře a výpověď domovnice, která večer kolem deváté ho-

jího dopadu získal poručík předtím v laboratoři.

diny zaslechla ránu, jež se rozlehla Nerudovou ulicí, jako

„Nesmysl,“ řekl dr. Seifert. „Tohle nikdo z žádné pušky

kdyby někdo vystřelil. Ránu, kterou slyšelo i několik jiných

nevystřelil. Narazilo to na lebku poměrně malou rychlostí

naprosto věrohodných svědků. Ránu jako z pušky. Jenomže,

– maximálně tak pět šest metrů za vteřinu. Jinak by ta stará

řekl si poručík trpce, to mohl být také výfuk některého z aut,

lebka vypadala jinak, kdyby do ní vlítla takováhle bomba.

která v Nerudovce vždycky přidávají plyn, aby zdolala příkré

Byla by na maděru. Kdepak, Josef. Někdo to prostě ho-

stoupání.

dil.“

„Mimoto na tom nejsou vůbec stopy střelného prachu,“

———

vmísil se do rozhovoru dr. Hejda, chemik z laboratoře.

Poručík k němu nesměle vzhlédl.

Když potom Zuzanka odešla do doučovacího kroužku, poru-

„A co kdyby – víš, to dělají někdy sebevrazi – co kdyby nalil

čík se s bolestným vzdycháním uvelebil v křesle u svého psa-

do hlavně nejdřív vodu – to by pak ty stopy třaskaviny –“

cího stolu. Nedalo se zatím nic dělat než přemýšlet a čekat

„Blbost,“ přerušil ho balistik Jandáček. „Abys moh odpálit

na přesné výsledky pitvy a laboratorních zkoušek, a poručík

půlkilovou střelu, k tomu bys potřeboval menší kanón, a ne

přemýšlel nejraději doma. Opřel se pohodlně v křesle, zavřel

brokovnici. Ano, ráže by souhlasila skoro nachlup, ale říkám

oči, založil ruce v týl a zvrátil hlavu nazad. Před vnitřním

ti, to by musel být kanón. Puška by to nevydržela.“

zrakem se mu zjevilo to přízračné skladiště se spartánským

Poručík se však nechtěl dát odbýt.

lůžkem uprostřed, s bronzovými lustry, se soškami alabastro-

„Anebo,“ zamrkal, „to by taky nezanechalo žádné stopy

vých pastýřek. Uviděl tu vrásčitou stařeckou tvář, jíž z oka

po střelném prachu – kdyby to bylo něco na způsob vzdu-

trčí rukojeť kuriózní zbraně, tvář staženou v smrtelné křeči

chovky –“

– otřásl se. Bylo to jako z obálky nějaké americké detektivky.

Nedomluvil. Jandáček vyprskl a svalil se zády na desku

A rukojeť té zbraně, která vodorovně ukazovala k jednomu

poručíkova stolu, na jehož okraji se usadil.

jedinému místu, k otevřenému oknu –

„Páni!“ zařičel. „Teda tohle, Josef, nikde neříkej! Obzvlášť

Náhle prudce otevřel oči a zadíval se do stropu na ab-

ne před starým. Nebo tě pošle dávat pozor na kapesní zlo-

straktní malbu, vzniklou kdysi tím, že někdo nad nimi za-

dějky do Labutě, jestli ne něco horšího!“

pomněl zavřít vodu v koupelně. Znovu zavřel oči, otevřel

Zrudlý poručík přestal klást otázky a umlkl. Jistě je to

je. Vyskočil jako splašený a hnal se k Zuzančině knihovničce

všechno nesmysl. K údajům kolegů připočetl ještě záhadu,

v rohu pokoje, nad niž jí kdysi, v chvályhodné pedagogické

jak by mohl vrah zhasnout světlo ve stařenině ložnici, které

snaze, pověsil portrét Komenského; Zuzanka k němu poz-

tam jak podle svědectví inženýra Potěšila, tak podle svědec-

ději a sama od sebe připojila obrázek jiného, podstatně

tví dědečka lačného zatčení přece svítilo – a potmě ji nikdo

mladšího vousáče s banjem. Zuřivě se pustil do přehrabování

nemohl trefit – jistě je to nesmysl, někdo si z nás dělá srandu,

dceřiných školních knih, až vytáhl jednu, a tu si zamyšleně

pomyslil si slovy praporčíka Málka. Patří to spíš mezi moje

odnesl k psacímu stolu. Obálku z balicího papíru pokrývaly

fantastické příběhy, kterým nikdo nevěří, když je vypravuju;

nestvůrné kresbičky a poručíkovi nesrozumitelné nápisy

spíš mezi ně než ad acta naší služebny.

jako: „U Čamrů, jo?“ nebo: „Víš?“ (jedním rukopisem), „Vím!“

132

133

(Zuzančiným rukopisem), „To je fajn!“ (opět tím původním

myslí, že by nebylo vhodné, aby nás učil matematiku na pří-

rukopisem) a „To je!“ (zase Zuzančiným rukopisem). Upro-

kladech z balistiky.“

střed nich se téměř ztrácel titul: Fyzika pro II. ročník. Poručík

„To říkal?“ pravil jedovatě poručík a pomyslel si, nedostal-li

v knize chvíli listoval, něco ho zaujalo, přitáhl si blok, vzal

ten nesnášenlivý pán záchvat mírutvornosti teprve tehdy,

tužku a během následující hodiny vytvořil na bloku nejasné

když si v nějaké příručce vyhledal rovnici

výpočty:

g

x(0) = γ .cosϕ .t y(0) = γ .sinϕ .t — —t2.

0

0

2

Nahlas to však neřekl a pokračoval ve výslechu.

„Co jste počítali?“

„Rovnice o jedné neznámé.“

„A šlo ti to?“

„Šlo,“ řekla drze Zuzanka a vyzývavě pohlédla otci do očí.

„No, hned uvidíme,“ pravil zlověstně otec. „Sedni si. Piš.

Z jaké výše –“

„Ale tati, já se chtěla dívat na televizi. Dávají –“

„Mlč, sedni a piš!“

„Ale tati –“

„Dokud to nevypočítáš, žádná televize!“ rozhodl otec.

„Hned se přesvědčíme, jestlis uměla rovnice o jedné neznámé!

Piš!“

„Ale –“

„PIŠ!!!“ zvolal poručík Borůvka velikým hlasem. Jeho

vskutku nezvyklá velikost Zuzanku překvapila, a proto po-

slušně usedla ke svému stolku v rohu pokoje, vrhla nešťastný

pohled na vousáče s banjem a psala:

Právě když dospěl k výpočtu vzdálenosti a zhnuseně jej pře-

„Z jaké výše,“ diktoval poručík, „muselo by spadnout těleso

škrtal, vrátila se Zuzanka z doučováku.

půl kilogramu těžké, aby na zem dopadlo rychlostí šest metrů

„Neseš ten příklad?“ zeptal se přísně.

za vteřinu. Máš?“

Zuzanka ohrnula rty.

„Mám,“ kňourala Zuzanka.

„Nenesu, tati.“

„Tak počítej! Já se půjdu dívat vedle na televizi, abys zase

„A pročpak ne?“

nemohla říct, že tě moje přítomnost ruší!“

„My jsme dnes měli soudruha ředitele. Pan profesor La-

vecký musel na brigádu. A soudruh ředitel říkal,“ vykruco-

———

vala se Zuzanka, „že on si je sice vědom, že tobě jako krimi-

nalistovi je balistika blízká, ale on jako učitel nás prý má vést

Ta poslední věta byla od poručíka Borůvky čiré pokrytectví.

k myšlence mírového soužití mezi všemi národy, a tak prý si

V pozadí jeho odchodu do pokoje s televizorem byl plán, za-

134

135

ložený na jistých znalostech Zuzančiny psychologie, hlavně

Poručík se zamyslel, nevesele zauvažoval o tom, jak se asi

ve vztahu k úkolům z matematiky.

jeví své dceři, a že asi jako starý pán, a že tak se nepochybně

Pokoj byl prázdný, paní Borůvková byla na pionýrské be-

jeví i jiné mladé dívce, jenom o nějaké dva nebo tři roky starší,

sedě s malým Pepíčkem, a když za sebou poručík zavřel, zů-

než je Zuzanka – z těch tísnivých úvah ho konečně vytrhlo

stal stát a přiložil ucho k desce z lakovaného dřeva. Tváří mu

vrznutí dveří a Zuzančin kňouravý hlásek, jehož používala

přelétl náznak úsměvu. Jeho výpočet byl správný – ne ten na

jako prostředku k dojetí:

papíře, těch osmnáct kilometrů – ale ten týkající se Zuzančiny

„Už jsem to vypočítala, tati.“

činnosti v nejbližších minutách.

„Tak? No dobře. Ukaž!“

Za dveřmi se totiž ozval slabý zvuk, jako když někdo nata-

Papír s výpočtem jí poručík téměř vyškubl z ruky a oka-

huje staré hodiny se závažím; zazněl celkem šestkrát za sebou

mžitě se zahloubal do číslic.

a trval vždycky jenom zlomek vteřiny. Pak bylo ticho a potom

„Už se můžu dívat? Je to správně!“ broukla Zuzanka.

Zuzanka tichounce promluvila.

Otec toliko kývl. A když Zuzanka otočila vypínačem a bla-

„Olda? Ahoj! Hele – von mi dal úkol – no, z matematiky

ženě se usadila na nízkou trojnožku vedle otcovského křesla,

– nesmím se dívat na televizi, dokud to nevypočítám – ale

poručík vstal a jako náměsíčný odešel do své pracovny. Tam,

Olíku, Olíne! Seš přece kamarád, ne? – pro tebe to je jak nic

na psacím stole, rozložil pod lampou popsaný list.

– no, tak si vem papír a tužku, ale dělej – von tam vedle čumí

na svou oblíbenou Simonovou.“

Poručík za dveřmi, vytrvale označovaný jako „von“, se při

zmínce o Simonové zachmuřil. Doufal, že jeho dceři není

stálo tam Zuzančiným úhledným rukopisem jako v jeho vlast-

jeho zájem o televizní písničkové pořady, v nichž tato zpě-

ním výpočtu, a pak:

vačka vystupuje, nápadný. Zřejmě byl.

„Tak si piš: Z jaké výše musí spadnout těleso půl kila těžké –“

diktoval Zuzančin hlásek a poručík poslouchal. Za jiných

okolností byl by proti tak pokoutnímu opatřování vědomostí

rázně zakročil, ale teď –

„Cože?“ slyšel Zuzanku. „Co? Že ten údaj o váze je zby-

tečnej? Jak? Že vzorec pro zákon volnýho pádu je pro všechny

hmoty stejnej? No to víš. Von už zapomněl i malou náso-

bilku. Na ty svoje vrahy ji nepotřebuje.“

Poručík za dveřmi mírně zrudl a namíchnutě si šel sednout

do křesla před televizor. Seděl před ním asi čtvrt hodiny a za-

pomněl ho zapnout. Znovu se ozvaly ty zvuky, jako kdyby

někdo natahoval staré kukačky, znovu promluvila Zuzanka

tichounkým hláskem. Pak byla dlouho zticha, jenom po pa-

píře skřípala špatně ořezaná tužka. „Dík, Olínku. Máš to

u mě!“ zašeptala nakonec a zase bylo ticho, jenom telefon

slabě cinkl, když ho zavěsila.

136

137

Poručík dlouho, velmi dlouho zíral na výsledek, tak proni-

Poručík dlouho, velmi, velmi dlouho hleděl na ten pozůsta-

kavě rozdílný od jeho vlastního rezultátu, a potom zahučel:

tek pozdního baroka, zelektrizovaný pro dvacáté století. Ko-

„To by souhlasilo!“

lem lesklé tyče, podpírající plato s bůžkem, se vinuly dráty elek-

Zesmutněl, vstal, v předsíni si oblékl baloňák, nasadil si

trického vedení. Nemohl z nich spustit oči. Několikrát sebou

klobouk a spěšně vyšel z bytu.

pohnul, jako by chtěl vystoupit na postel, ale vždycky si to zase

Z pokoje slyšel hlas vousatého banjisty pějící:

rozmyslel. Kulatá tvář vyjadřovala vnitřní utrpení. Zdálo se, že

se poručík něčeho bojí. Snad zklamání, kdyby se ta fantastická

Tak já se klidně nabíd,

věc, kterou si dal lstivě vypočítat od spolužáka své dcery, uká-

Že pudu s ní, a rád,

zala falešnou. Anebo spíš kdyby se ukázala správnou.

a že se dám i zabít,

Konečně si dodal odvahy. Zhasil lustr, zul boty a stoupl si

když si to bude přát. . .

na lůžko. Když se narovnal, dotýkal se načepýřeným kohout-

kem na vršku hlavy spodní části lustru, kde byla bronzová

Ale ani toto povzbudivé rozhodnutí ho nerozveselilo.

růžice. A opět se zamyslil, a opět dlouho hleděl na tu růžici,

Spíš naopak.

ale ne s obdivem, ačkoliv to byla krásná, asymetrická práce,

s hlavou andílka uprostřed.

———

Vztáhl ruku, dotkl se andělíčka prstem, zkoumavě, opa-

trně. Palcem a ukazovákem ho jemně uchopil za nos.

V bytě v Nerudově ulici mu otevřel vrchní nadstrážmistr Šin-

Táhl.

ták a uctivě zasalutoval.

Andílek se odklopil. Z jedné strany ho přidržovalo k spodní

„Jdete provést zatčení, soudruhu poručíku?“ zeptal se

části lustru pero, nepocházející z doby barokní. A za ním,

vážně.

v místě, kde končila lesklá tyč podpírající plato, zela kulatá

„Snad,“ pravil poručík a zmizel v pokoji, kde ráno našli

díra připomínající ústí brokovnice ráže 12.

mrtvou stařenu.

Poručík se zachmuřil.

U dveří otočil vypínačem, rozhlédl se. Rozsvítil se jeden

Hmátl vzhůru a otočil soškou bůžka.

z lustrů, ten uprostřed pokoje nad leštěným kulatým stolem.

Byla na šroub. Opatrně ji sundal a uviděl, že je uvnitř

Stařenka měla zřejmě slabost pro lustry. V místnosti jich vi-

dutá.

selo celkem pět.

Pod ní se objevily dvě tlusté dlouhé cívky a ve světle has-

Jeden přímo nad postelí.

noucího večera měděně zazářily.

Poručík vzdychl a přistoupil k lůžku. Zůstal před ním stát,

Tolik si, vzdor pohrdavému přesvědčení své dcery, poručík

hleděl na ně a o něčem uvažoval. Pak se podíval na strop, na

z fyziky ještě pamatoval, aby poznal, že je to elektromagnet.

těžký bronzový lustr nad postelí. Měl dvě ramena a uprostřed

mezi nimi nahoře jakési plato na lesklé bronzové barokní tyči

———

a na něm sošku antického boha, snad Merkura. To poručík

nevěděl přesně a ani ho to nezajímalo.

„Elektromagnet,“ diktoval s odpornou nadutostí pokorné

Pomalu sáhl po vypínači, přehozeném na šňůře přes hlavu

příslušnici, „umístil do lustru – do závorky napište: nákres

postele, v dosahu rukou člověka na lůžku. Stiskl jej. Obě ra-

připojen – tady ho máte –“ a hodil před dívku vlastnoručně

mena se rozsvítila a antický bůžek zazářil.

vyrobenou kresbu.

138

139

„Měl k tomu příležitostí sdostatek, neboť dle výpovědi Po-

těšilové vysedávala stařena celá odpoledne v jídelně, a její

ložnice byla tedy prázdná. Potěšil dále doznává: osudného

dne před večeří vklouzl do ložnice zavražděné – před zavraž-

děné vsuňte později – ale ať to má úpravu! – a povolil obě žá-

rovky v lustru nad postelí. Pokusy, jež byly konány v době,

kdy stařena dlela v jídelně, již dříve zjistil, že ústí duté trubice

nalézá se přesně nad polštářkem, na nějž později zavražděná,

která byla velkou puntičkářkou, kladla svoji hlavu.“

,,Svoji u částí těla je v češtině zbytečné,“ hlesla příslušnice.

„Tak to škrtněte!“ pravil zpupně poručík Borůvka. „A po-

kračujte: Po večeři osudného dne následoval profesor Potěšil

stařenu ven z jídelny, a když tato zjistila –“

„Stařena?“

„Samozřejmě! Když tato stařena zjistila, že lustr nad její

postelí nesvítí, zavolala jej k sobě dovnitř. Potěšil přitáhl obě

žárovky, takže se rozsvítily, a zároveň tajně vsunul vražedný

projektil do trubice. Elektromagnet, napojený přes vypínač na

síť, ale odizolovaný samozřejmě od obou žárovek a opatřený

vpředu usměrňovačem, aby se zabránilo případnému hluku,

přidržel za kovovou destičku, umístěnou na svém konci,

zbraň v trubici. Když později později zavražděná – ne, na-

pište: když později zavražděná později ulehla – ne! počkejte,

napište to takhle: později, když později zavražděná ulehla

a hmatem za hlavu po paměti zhasila lustr, smrtící zbraň se

uvolnila, vlastní vahou odklopila andílka na péro a volným

pádem dopadla na hlavu později – ne! škrtněte! – na hlavu

vražděné, a to rychlostí šest metrů za vteřinu. Vzhledem k os-

trosti bodce, váze zbraně a stáří za – ne, stáří vražděné, do

Udělal pauzu, aby se dívka mohla dostatečně vynaobdivovat

závorky: osmdesát pět roků a sedm měsíců, byl tento dopad

jeho kreslířské dovednosti, a pokračoval:

smrtelný. Vahou rukojeti zbraně byla hlava potom otočena

„Tedy: elektromagnet umístil do duté sošky profesor Potě-

vpravo, takže zbraň se zdála poukazovati, jako by ji někdo

šil, jenž, jak bylo námi zjištěno, je profesorem fyziky, a tímtéž

býval byl vhodil otevřeným oknem. Potěšil dále věděl, že za-

byl andělíček na spodině lustrové opatřen perem.“

vražděná – ne, napište: že stařena vstává až po odchodu jeho

Odmlčel se, neboť si uvědomil, že nevhodně použil pa-

bratra i jeho ženy – před ženy vsuňte vlastní – a proto počítal

sivní vazby; příslušnice ho však tentokrát neopravila. Proto

s tím, že k objevení činu dojde švagrovou, nosící zavražděné

pokračoval:

snídani. Aby si dále opatřil nestranného svědka, přizval k vy-

140

141

lomení dveří nic netušícího souseda. Tím doufal ještě více

A tu příslušnice uraženě pohodila hlavou na krásné labutí

upevnit své alibi zevnitř zamčeného pokoje.“

šíji a odsekla:

Poručík se spokojeně odmlčel a pohlédl příslušnici přes

„Víte co, soudruhu poručíku? Běžte se podívat do slovníku,

rameno. Labutí šíji i drdol záměrně ignoroval.

co znamená slovo horizontální!“

„Tak,“ řekl. „A teď napište: motiv činu – bytová krize v ro-

dině profesora Potěšila i jeho bratra, inženýra Potěšila.“

Zamyslel se. S praporčíkem se kvůli tomu pohádali. Málek,

vůči vrahům obyčejně neoblomný a známý zastánce trestu

smrti, se nad rozborem případu rozněžnil a řekl: „Víš, Josef,

je to svinstvo, to je. Ale já je tak nějak chápu. Ta bába byla

koneckonců stará jak Metuzalém, jakej z ní už taky kdo měl

užitek. Je bytová krize, a copak takový báby potřebujou tak

velkej pokoj? Roztahovala se jim tam – ty lidi tam vážně žili

jak slanečci.“

Poručík, zásadní odpůrce trestu smrti a shromažďovatel

všech možných polehčujících okolností, se kupodivu za-

mračil.

„Ale byli to lidi,“ řekl. „Ne slanečci.“

„No právě!“ řekl významně Málek.

„No právě!“ řekl stejně významně poručík Borůvka.

Málek se domníval, že to je výraz souhlasu. Jenže poru-

čík se zamyslil. Napadlo ho, jak bude jednou naloženo s ním

jako s majitelem třípokojového bytu, kde strávil – s malými

přestávkami – už osmnáct let života, všelijakého, ale přece jen

života – a kolik asi let žila ta sekýrující stařenka v tom svém

skladišti? Jak s ním bude naloženo, až bude doopravdy starý,

nikomu už k užitku –

„Ještě něco, soudruhu poručíku?“ uslyšel sametový a trošku

upjatý hlas příslušnice.

Odporně se zamračil.

„Ne. Dejte to sem. Ukažte!“

Vzal od ní listy, popsané toho dne údery nějak tvrdšími než

obvykle, a pohlédl na nadpis:

Zpráva o objasnění případu svislé vraždy

Okamžitě se rozčílil.

„Proč jste napsala svislé? Diktoval jsem vám přece horizon-

tální?“

142

143

obklopeno velehorským tichem. Jen občas, na strmějších

Dobrá stará daktyloskopie

úsecích, zaskřípěly brzdy. Auto opatrně zatočilo kolem hro-

Bylo to v polovině října, mimo sezónu. Po asfaltce, která vede

zivě vyčnívajícího útesu a sjelo k nejnižšímu bodu horského

ze San Candida do Cortiny, se plazilo osamělé červené auto

sedla. Tam opět zastavilo a pozorovateli, který by se díval

s bílou střechou. Dolomitská údolí byla plná husté podzimní

odněkud z prostoru nad olověnými mraky, jevilo by se jako

mlhy a její hladina, podobná jakémusi přeludnému dýmají-

červená jahoda pod zlatě a oranžově zářícím chocholem toho

címu moři, sahala právě k okraji asfaltky. Auto se zastavilo,

surrealistického chrámu. Anebo jako rubínová krůpěj krve

vystoupil z něho muž v balónovém plášti a otevřel kapotu.

pod bronzovou pochodní na mrákotné černavě zataženého

Z druhé strany vyskočila dívka v úzkých kalhotách a mohé-

nebe.

rovém svetru. Muž se zuřivě pustil do jakéhosi díla v motoru.

Ale kdyby se ten nebeský pozorovatel snesl níž, zaslechl

Dívka přešla k okraji silnice, půvabně se rozkročila a začala

by nevlídné hlasy.

snít: přímo proti ní stoupala z bílé hladiny mlžnatého moře

Dívčí hlas: „Tak. A jsme v rejži!“

divoká rozeklaná skála, kamenný vrcholek nějaké hory. Při-

Mužský hlas: „Já po té cestě jet nechtěl. S vypnutým mo-

pomínal věže gotického chrámu, vytesaného Salvadorem

torem je to stejně vždycky riskantní.“

Dalím, a roztrhanými mraky šedivého podzimu naň právě

„Ale je to tvoje vina, tati. To seš celej ty.“

dopadl svazek slunečních paprsků. Příšerná gotická vidlice,

„Jak to, celej já! Nemůžu přece myslet na všechno, Zu-

Dračí štít, zasvítila dozlatova a vystoupila z šedi a černě mlh

zanko.“

jako mýtický hrad z artušovské legendy, obydlí strašlivých

Muž si sundal klobouk a na kulaté hlavě se vztyčil nepo-

rytířů a kouzelníků sbratřených s ďáblem. Dívka vzdychla

slušný kačírek.

a hleděla na ten přelud, ohromena dotykem čehosi mnohem

Byl to poručík VB Josef Borůvka a jeho sedmnáctiletá

staršího a nádhernějšího, než jsou věci světa, na který byla

dcera Zuzana.

zvyklá. Byla to štíhlá, ale ne hubená dívka s blond kšticí

a světle zelenýma očima, v nichž se zlatá Dračí hora dro-

———

bounce zrcadlila. Studený větřík shrnul jí žlutou kadeř z čela

a ona znovu vzdychla. Muž pod kapotou nemravně zaklel.

V této nepříjemné situaci se ocitl vinou Zuzančiny nezřízené

touhy po cizích zemích. Aby té touhy pedagogicky využil,

———

slíbil jí, že dopadne-li dobře vysvědčení, pojedou spolu do

Itálie, odkud pocházela rodina Zuzančiny matky. Dopustil se

V letní i zimní sezóně táhnou touto asfaltkou nekonečné ka-

však osudné chyby: nespecifikoval pojem „dobře dopadne“,

ravany aut; teď však byla prázdná. Poblíže místa, kde zasta-

a tak byl nucen, po těžkém boji s dcerou i manželkou, slib

vilo červené auto, odbočuje z ní úzká, ale sjízdná vozovka,

splnit, třebaže vysvědčení se skládalo ze záplavy trojek, ze

označená cedulí ALBERGO NESTE DI FALCONE 4 km. Táhne

dvou čtyřek – z matematiky a z fyziky – a z jedničky ze zpěvu

se po úbočí Dračí hory, pak přetíná velehorské sedlo – tady

a z tělocviku. Zuzanka pojem „dobře dopadne“ interpreto-

vede asi padesát metrů do prudkého kopce – a nakonec se

vala jako „nepropadne“ a čtyřky z matematiky a z fyziky

četnými zatáčkami klikatí strmě dolů do údolí.

vysvětlovala jako následek odmítnutí koketovat při výkladu

Červené auto, které prve zastavilo na asfaltce, sjíždělo

o derivacích s panem profesorem RNDr. Pavlem Laveckým.

právě pomalu a s vypnutým motorem po úbočí Dračí hory,

V chmurné náladě se tedy poručík Borůvka odebral na Če-

144

145

dok. Bývaly kdysi doby, kdy také – marně, byly to takové

další služby odmítlo. Na návrh Zuzanky je sice dostrkali na

doby – toužíval po cizích zemích. Nyní však dospěl do věku,

cestu k hotelu Neste di Falcone, kde měla být podle značky

kdy mu bylo milejší pohodlné křeslo před televizorem, je-

benzínová stanice, nepočítali však s pastí horského sedla.

hož používal místo barbiturátů. S hlavou plnou odpudivých

Takže nyní sestupovali pěšky klikatou serpentinou a záhy je

představ o tvrdých lůžkách laciných hotelů a jiných obtížích

obklopila hustá šedobílá mlha, která vyplňovala celé údolí.

cestování kráčel tedy pražskými ulicemi, v nichž rozkvétalo

léto, a v duchu počítal, kolik mu zbude na rodinné vkladní

———

knížce, až na Čedoku uhradí náklady na Zuzančino úspěšné

studium.

Zuzanka šla napřed, starý kriminalista, poněkud se tetelící

V skrytu duše také doufal, že kvóta devizového přídělu

v tenkém baloňáku (oblékl jej do slunné Itálie), za ní. V mlze

bude na ten rok už vyčerpána. Ale nejlepší naděje bývají pra-

ztrácely Zuzančiny obrysy důvěrně známé tvary a proměňo-

videlně zklamány. Poručík měl sice pořád ještě jakési vyhlídky,

valy se v obecný symbol mladé ženské postavy. Z chmur-

že mu nevyřídí pasové formality nebo že mu jako komunis-

ných myšlenek kriminalistových se oddělila jedna poněkud

tickému policistovi bude díky nějaké politicko-byrokratické

příjemnější; vzpomínka na jinou, a přece velmi podobnou

caprice odepřeno italské vízum, ale všechno fungovalo zcela

postavu jiné, a přece jemu – i když jinak – také milé dívky, na

bezvadně a v duchu mezinárodního dorozumění. Od podání

niž byl stejně – třebaže poněkud jinak – nevrlý jako na svou

žádosti neuplynuly ani čtyři měsíce a přišly pasy.

dceru. Ale ta dívka byla daleko, poručíka bolely nohy, mlha

Poručík učinil poslední pokus: říjen už značně pokročil

mu krátila dech, kamenitá cesta ho trýznila. Klopýtl, vzdychl,

a Zuzanka chodila zase do školy. Má před maturitou, snažil

zatřepetal hlavou, aby z ní vyhnal neveselé myšlenky, a roz-

se vysvětlit manželce. Čtrnáct dní bude chybět a pak neudělá

hlédl se. V husté šedobílé kaši vytvořil nějaký přírodní zákon

závěrečné zkoušky. Setkal se však s naprostým nepochope-

podivný kornout, do něhož se jako medová limonáda vlil

ním, a to i u ředitelky školy, v níž tajně spatřoval své poslední

proud slunečních paprsků a ukápl do propasti pod serpen-

útočiště. Inu, pravila ta dáma, je to sice poslední ročník, ale

tinou. Zuzanka se zastavila na kraji cesty, pohlédla do toho

Itálie je historická země, Zuzanka tam načerpá spoustu no-

rozředěného zlata a vykřikla:

vých dojmů a bude jí to k užitku v dějepise i v zeměpise, které

„Jé, tati! Podívej!“

jí stejně dvakrát nejdou.

Poručíka dojal smysl pro přírodní krásy, který u své dcery

A tak vzdor snaze, tak netypické pro československého ob-

nečekal; projevovala obvykle pouze smysl pro jemu nepocho-

čana, seděl nyní poručík Borůvka s dcerou Zuzankou v čer-

pitelné krásy protivného rámusu, vyluzovaného školním big-

vené felicii pod hořícím skaliskem Dračí hory a nedbaje na

beatem The Backside Slappers, ale kouzlo pravěké přírody se

dceřinu nedospělou přítomnost vztekle a ne zcela bezúhonně

zřejmě dotklo i jejího elektrofonizovaného srdíčka. Poručík

klel a nadával.

přistoupil k okraji srázu a zadíval se dolů. Světlo dopadalo

Vlastně už neseděl a nenadával. Felicie nezdolala ono asi

šikmo na světle žlutý pískový nános na jakémsi plató asi dva-

padesátimetrové stoupání v horském sedle, a to vinou poru-

cet metrů pod nimi.

číkovy roztržitosti. Starý kriminalista dal sice vozu víc, než

„Je to krása,“ pravil. „Škoda, že tu s námi není maminka.“

bylo třeba, a poslední dva dny před odjezdem strávil prak-

Zuzanka však netrpělivě zavrtěla hlavou.

ticky vleže na zádech, ale v rozčilení před italskými hranicemi

„Ale né! Koukej! Támhle! Ty stopy!“ ukázala prstem na

zapomněl natankovat, a tak se stalo, že pod Dračí horou auto

pískoviště.

146

147

Poručík se tam podíval. Hladká písková plocha byla upro-

Atmosférický jev přestal v tu chvíli existovat a větřík zaha-

střed rozryta, jako by tam došlo k nějakému zápasu. Od toho

lil znepokojivou věc mlhou.

místa vedly jasné, čerstvé a přesně ohraničené otisky velkých

„Anebo to byla fata morgana,“ pravil poručík a měl dojem,

mužských bot někam do mlhy. Jenže poručík byl na dovolené

že věc vysvětlil uspokojivě, racionálně a logicky, jak se sluší

a na dovolené hodlal zůstat.

na příslušníka vědecky pracujícího sboru. Tak nějak, řekl si,

„No ano,“ zahučel. „Někdo tam upad a pak šel dál.“

by se daly vysvětlit i šlépěje v té Čapkově idealistické story.

Zuzanku to pohoršilo.

Kdybych já psal detektivní příběhy, pomyslil si, nikdy bych

„Ale no tak, tati, copak to nevidíš?“

si nedovolil nechat čtenáře v nejistotě.

„Vidím,“ zabručel starý kriminalista. „Kdyby ses radši kou-

kala na tu krásu. Třeba se sem už v životě nedostaneš.“

———

„Ale odkud tam přišel!“ zaúpěla zoufale Zuzanka.

„Kdo?“

Jenomže potom najednou dovolená skončila. Ušli asi kilometr,

„No ten, co se tam s někým pral a pak šel dál.“

mlha se trochu zvedla, ale pořád visela nad cestou, podobna

Poručík Borůvka sebou trhl. Opravdu. Stopy vedly od

stropu nízké jeskyně – a náhle Zuzanka zděšeně vykřikla

místa zápasu, a byla to docela zřetelně pouze jediná řada

a štíhlým, poněkud zamazaným prstem ukázala před sebe.

stop. K místu zápasu nevedlo nic. Všude kolem byla hladina

Tam, pod převalujícími se řídkými cáry vodních par a kousek

písku naprosto rovná, úplně neporušená.

od kamenité cesty, to leželo. Poručík Borůvka se nespokojeně

Ale poručík se vzbouřil:

zamračil. Byla to mrtvola ženy, natažené na zádech s ústy do-

„Co je mi do toho?“ pravil zpupně. „Byl tu spáchán nějaký

kořán a s očima vytřeštěnýma k rozsvícenému temeni Dračí

zločin? Nebyl. A já mám dovolenou!“

hory, které prosvítalo mlhou jako přízračný lampión.

Zuzanka ohrnula rty.

Zuzanka se roztřásla hrůzou – byla to její první skutečná

„Mluvíš jako ten komisař z té povídky od Čapka,“ pravila

mrtvola – a poručík rozmrzele přistoupil k neznámé. Shle-

pohrdavě. „A jak to víš, že tu nebyl spáchán žádný zločin?“

dal, že hlava spočívá zátylkem na plochém balvanu a pod ní

„Z jaké povídky?“

je velká, dosud ne zcela zaschlá kaluž krve. Také na spánku

„No z té. O těch šlépějích.“

bylo vidět menší krevní podlitinu, stopu – poručík to zkušeně

Poručík se matně upamatoval, že tuhle Čapkovu povídku

odhadl – po úderu tupým předmětem. Žena byla oblečena

kdysi četl. Byly si tam tropeny šprýmy z jeho povolání a to ho

v úzkých černých šponovkách, v tlustém svetru, přes který

popudilo. Mimoto neměla povídka konec, původ záhadných

měla bundu z nějaké jemné a patrně drahé kůže. Bylo jí něco

šlépějí nebyl objasněn, a on tehdy knihu znechuceně odložil

kolem čtyřiceti, byla hezká, zřejmě pěstěná a nevypadala na

a už se k ní nevrátil. Pak jim někdo na všeobecně vzděláva-

chudáka. Na prstech s růžově nalakovanými nehty svítilo ně-

cím školení pro příslušníky VB uváděl tu historku jako projev

kolik velikých briliantů. Poručík jí sáhl na puls, ale ruka byla

Čapkova idealismu a sklonu k mystice. Měl pravdu. Poručík

už studená, po tepu srdce ani památky. Starého kriminalistu

měl sice rád záhady, ale jenom vyřešené. Ostře pohlédl na

automaticky napadlo, že o loupežné přepadení tu nepůjde.

stopy a zachmuřil se.

„Tatatatati, pojď odsud!“ drkotala zuby zbledlá Zuzanka.

„No co,“ řekl. „Tady jsou všude kolem skály, jenže je mlha.

„Pojď! Toto je hrozný!“

Asi se tu odněkud spustil nějaký horolezec, nebo sesko-

„To je,“ pravil starý kriminalista. „Tohle mi ještě scházelo!

čil –“

No, ohlásíme to v hotelu a půjdem dál. Pojď.“

148

149

Jenomže to už věděl – a zlobil se proto sám na sebe – že

o rám opřený pohrabáč a toho se poručík pro všechny pří-

mu to nedá a že se z hotelu nehne, dokud se nedozví, kdo

pady zmocnil.

zavraždil ženu s brilianty. Neboť poručík Borůvka si – na

Zuzance to dodalo odvahy, přiložila ruku k ústům a zvo-

rozdíl od idealistického humanisty, jemuž perspektivy života

lala vysokým, roztřeseným hláskem: „Haló!“

a společnosti nebyly jasné – nikdy nedovolil nechat čtenáře

Kdesi nahoře se někdo probudil k energické činnosti.

v nejistotě.

Zadupaly kroky a promluvil mužský hlas: „Ja, ich geh schon,

gnäďge Frau!“

———

Vzápětí se nad zábradlím objevila brunátná tvář s černým

banditským knírem a širokou pleší. Zarazila se.

Kousek dál se cesta rozdvojovala a na rozcestí trčel ukazatel

„Ja?“ otázal se majitel té tváře skoro nevlídně. „Sie wün-

se dvěma šipkami. Pod levou stálo CASTELL GIORNO 3 km,

schen?“

pod pravou ALBERGO NESTE DI FALCONE 1 km. Přidali

Poručík Borůvka zmobilizoval svou kdysi výbornou něm-

do kroku; Zuzanku poháněla hrůza a poručíka nutkavý

činu a pravil:

smysl pro povinnost. Za necelou čtvrthodinku dorazili do

„Eine Frau liegt auf dem Wege – unweit von dem Hotel.“

hotelu.

„Eine Frau?“ Zdálo se, že muž sebou zděšeně trhl. „Die gnä-

Bylo to luxusní velehorské zařízení s taneční terasou, nyní

dige Frau Winterbourne?“

pustou a opuštěnou, s krytým parkovištěm a s nově natře-

„Ich weiss nicht,“ řekl poručík Borůvka. „Sie ist tot.“

nými zelenými okenicemi, které byly většinou zavřené. Sví-

Muž zbledl, zavrávoral.

tilo na ně z mlhy jako barvotiskový obrázek ze švýcarské čo-

„Tot?“ vykřikl, „Alice tot?“

kolády. Skleněnou verandou prošli do plyšové a chromované

„Ja,“ pravil poručík Borůvka. „Er – ermordet.“

haly. Nikdo tam nebyl; recepce zela prázdnotou a na pultě

A tu se muž chytil za hruď v krajině srdeční a se zoufalým

stál vyvěšený telefon. Panovalo tu ticho a slabě voněla káva.

výkřikem se svalil na schody jako špalek.

V tabákově hnědém příšeří vestibulu se leskly prázdné ko-

žené klubovky a na řadě háčků na tabuli za recepčním pultem

———

visel jediný klíč.

Zuzanka se zachvěla a přitiskla se k poručíkovi.

Nahoře zacupitaly jiné, ženské kroky a po kokosovém ko-

„Tady je to divný, tati. Třeba – třeba to tu někdo všechno

berci přiběhla pokojská.

vyvraždil!“

„Tohle se mu stává často?“ zeptal se poručík, když přiklekla

Místo odpovědi zavrčel někde v útrobách hotelu vzdá-

vedle něho k omdlelému.

lený vysavač. Poručík nesměle zakašlal. Rozlehlo se to, tichá

„Ne,“ odpověděla rovněž německy. Byli v kraji pohranič-

ozvěna se ztratila v chodbách obložených mořeným dřevem.

ních sporů a odvěké dvojjazyčnosti. Poručík na ni pohlédl,

Poručík si znovu odkašlal a zvolal slabým hlasem: „Haló!“

protože se mu zazdálo, že to řekla nějak studeně. Byla to

Nic.

černá hezká dívčina a chovala se nepřiměřeně klidně. Něžně

„Zavolej ty, Zuzanko,“ pravil poručík.

začala fackovat muže s banditským knírem.

„Já se bojím!“

„Tak proč asi omdlel?“ zeptal se poručík.

„No tak! Jsem přece s tebou,“ řekl poručík rozšafně a při-

Dívka, aniž na něho pohlédla, pravila chladně:

stoupil ke krbu. Nehořel v něm žádný plamen, ale stál tam

„Byl zamilovaný do paní Winterbournové.“

150

151

„Tak počkejte,“ řekl poručík. „Jak to víte, že paní Winter-

„Proč to chcete vědět? A kdo vůbec jste?“

bournová –“

Poručík se slabě začervenal.

„Slyšela jsem vás nahoře,“ pravila pokojská. „Dalo se to

„Jsem kriminální policista,“ pravil. ,,Na dovolené. Ale udě-

čekat.“

láte líp, když mi všechno řeknete. Jestli vám ovšem záleží na

„Co?“

tom, aby se vrah paní Winterbournové rychle našel.“

Dívka jen pokrčila rameny.

Chvíli trvalo, než padrone promluvil. Řekl:

„Že pan – že tenhle pán omdlí?“ dorážel poručík. „Nebo že

„Přinesl jsem Winterbournovým snídani do jídelny a pak

někdo zavraždí paní Winterbournovou?“

jsem odešel ven. Byl jsem se projít. Vrátil jsem se před pěti

Dívka se ušklíbla.

minutami.“

„Spíš že zavraždí pana Winterbourna.“

„Kdo?“

———

„No on,“ dívka pohodila hlavou k muži, který se pomalu

probíral z bezvědomí. „Signor Faggioti. Padrone.“

A vyprávěl: „Ano, jsou to teď jediní hosté v hotelu. Nechávám

je tady vlastně jen proto, že pan Winterbourne je přítel profe-

———

sora Skeeta nahoře z hvězdárny. Ano, nahoře na Dračím štítě

je hvězdárna. Cože? Ne. Nenechávám je tu kvůli paní Winter-

Když konečně přišel k sobě a na poručíkův rozkaz přistou-

bournové. I když – taky. Paní Alici musí – musel každý splnit,

pil k telefonu, aby zavolal policii, poručíkovi pořád něco vr-

co jí na očích viděl.“ Poručík si všiml, že černé hoteliérovy

talo hlavou. Padrone rozčileně drmolil do telefonu a poručík

oči se zaleskly, a padl na něho nevysvětlitelný smutek. „Teď

klouzal truchlivýma očima z jeho brunátné tváře k nehyb-

není sezóna. Hotel se upravuje, personál má volno. Ale Win-

nému voskovému obličeji úpravné pokojské. Připadalo mu,

terbournovi jsou vlastně skoro spíš moji osobní hosté. Vařím

že křivku velkých a lákavých úst zformoval pohrdavý – nebo

pro ně sám – a pro sebe a pro Carlu. Taková věc,“ vzlykl. „Ne-

ironický? – úsměv. Ale nevěděl to jistě.

můžu tomu pořád uvěřit!“

„Proč byl ten telefon vyvěšený?“ zeptal se hoteliéra, sotva

„A kde je teď pan Winterbourne?“

domluvil.

„Nevím. Říkali, že po snídani půjdou do Castell Giorna.“

Muž se rozpačitě zadíval na telefon.

„A v kolik hodin snídali?“

„Proč? Proboha, proč?“ zamnul si čelo. „Už vím. Chtěl

Hoteliér pohlédl na hodiny v recepci. Ukazovaly deset.

jsem ráno volat Savinimu. To je kamarád z Castell Giorna.

„Před devátou.“

Měl obsazeno. Položil jsem sluchátko na pult – pak jsem na

Poručík se zamyslil, zeptal se: „Do toho Castell Giorna se

to zapomněl –“

jde odsud do kopce, na to rozcestí před hotelem?“

„A co jste dělal?“

„Ne. Dalo by se tamtudy také jít, ale to je strmá, nepoho-

„Kdy?“

dlná horská stezka. Oni chodili vždycky tady od hotelu dolů.

„Když jste zapomněl na to sluchátko?“

Po silnici. Jako na zdravotní procházku.“

Padrone se zadíval do prázdna a spustil unaveně a pomalu,

„Ale ona –“ poručík se zarazil. Vzpomněl si na mrtvou, která

jako by mu to dělalo potíže. A co asi? řekl si v duchu poru-

leží na plochém balvanu mezi rozcestím a horským sedlem,

čík. Co mu dělá potíže? Snad to, že si nemůže rychle nic

kde by podle hoteliérovy výpovědi neměla být. Neřekl mu to

vymyslet.

však. Místo toho se zeptal:

152

153

„Jak je daleko do Castell Giorna?“

Pokojská nejdřív svěsila hlavu, pak jí prudce škubla a zadí-

„Po silnici asi sedm kilometrů. Ale je to pohodlná chůze.

vala se do bílé mlhy za oknem.

A zpátky si vždycky najímali taxík.“

„Říkal,“ pravila ledově a skoro jakoby s potěšením. „Říkal,

Po tváři se hoteliérovi skutálela slza.

že je těžce nemocná. Že nebude žít déle jak dva tři roky.“

„Hm,“ řekl poručík Borůvka. „A kde je tedy pan Winter-

bourne?“

———

Hoteliér setřel slzu a utrhl se na poručíka:

„Řekl jsem vám, že nevím! Já ho nehlídám!“ hystericky se

„Věděl jsem to od doktora Benita,“ vzlykal hoteliér. „Madonna

rozeštkal. „Pan Winterbourne mně může bejt ukradenej!“

mia, nemohl jsem to snést! Ona tak – někdy v noci naříkala.

Bylo to strašné! Strašné! Chudák paní! Tak mladá! Tak krásná!

———

A takové utrpení!“

Velikým kapesníkem si utřel oči a znovu se rozeštkal.

Do budoáru paní Winterbournové, kam dopadalo studené

„Uklidněte se,“ pravil chmurně poručík. „A na té procházce

bílé světlo, dovedla poručíka pokojská. Světlo se linulo na

jste byl sám?“

velké oválné zrcadlo na toaletním stolku, na baterii flakónů,

„Sám,“ vzlykl padrone.

kelímků a ostatních předmětů určených k výrobě krásy. Ale

„A z hotelu jste odešel kudy? Po cestě nahoru, nebo po sil-

ty poručíka nezajímaly. Upoutaly ho jiné flakóny, kelímky

nici dolů?“

a tuby, které se pestře hromadily na nočním stolku, a když

„Nahoru,“ řekl hoteliér. Nervózně se rozhlédl. Utkvěl po-

jej otevřel, i v jeho zásuvkách. Ty – přesvědčil se jediným

hledem na pokojské, která seděla v jedné ze čtyř kožených

pohledem – sloužily k výrobě a udržování něčeho mnohem

klubovek ve vestibulu. V druhé se jako oukropeček tetelila

důležitějšího.

vyděšená Zuzanka, ve třetí si mnul ruce poručík Borůvka. Ne

„Ano,“ říkala lhostejně pokojská. „Tohohle měla vždycky

potěšením. Zimou. Hoteliér seděl ve čtvrté.

plný stolek. Pan Winterbourne jí to vozil z města. Byla prý

„Nikoho jste nepotkal?“

nemocná.“

„Ne.“

„A nevíte, co jí scházelo?“ Poručík vzal do ruky jednu z kra-

„A vás taky nikdo nepotkal?“

biček. Název mu nic neříkal, ale v chemickém složení se vy-

„Nikdo.“

skytovalo slovíčko „barbituratum“.

„Takže,“ pravil zvolna poručík, „svědky na to nemáte?“

„To nevím,“ pravila pokojská.

„Svědky? Proč? Na co svědky? Snad – proboha – snad si

„Pan Winterbourne o tom nemluvil?“

nemyslíte –“

„Mluvil. S padronem.“

„Nic si nemyslím,“ řekl poručík. „Je tu jen malý rozpor,

„A padrone?“

který se možná vysvětlí. Vy jste říkal, že Winterbournovi ode-

Pokojská se zamračila. Možná se to poručíkovi jen zdálo.

šli po silnici dolů. Ale paní Winterbournová leží u horní cesty.

Držel v prstech jinou krabičku. Otevřenou. Skoro prázdnou.

U té, co jste po ní odešel vy.“

Zbývaly v ní jen dvě malé skleněné ampulky s čirou tekuti-

„Madonna mia,“ zaúpěl padrone. „Ale já – já jsem po ní šel

nou. Mezi cizími slovíčky chemického složení poznal poručík

jen kousek! Jenom kousíček! Zahnul jsem hned za hotelem

slovo „morphine“.

k té lavičce, k takové lavičce, co je z ní výhled do údolí. Tam

„No?“ pobídl pokojskou. „Padrone neříkal nic?“

jsem si sedl –“

154

155

„V téhle zimě?“

Rozhlédl se a rázně přistoupil k recepčnímu pultu. Poru-

„Ano. Mně zima nevadí. Jsem otužilý. A tam jsem seděl.

čík Borůvka vstal a rozběhl se za ním.

Carla!“ otočil se prudce k pokojské. „Vždyť tys mě musela

„Jak dlouho to bude trvat, než sem přijede pan kapitán?“

vidět! Seděl jsem na té lavičce a díval jsem se na tebe, jak dá-

„Tak půl hodiny. Spíš tři čtvrti. Proč?“

váš do okna přikrývky v Alicině pokoji – v pokoji paní Win-

„Nic. Jenom bych chtěl, aby se to tu už začalo vyšetřovat,“

terbournové. Viděl jsem tě! Zamával jsem na tebe! Přeces mě

odpověděl poručík najednou zamyšleně, neboť ho napadlo,

musela vidět!“

je-li hoteliér opravdu takový citlivka, že nedokázal pojmeno-

Poručík rychle pohlédl na pokojskou. Mlčela, černým po-

vat věc pravým jménem, nebo jestli to zdržení, než přijedou

hledem posměšně šlehla po hoteliérovi. Pravila líně:

odborníci, nemá nějaký jiný důvod a smysl.

„Neviděla jsem vás, padrone. Byla mlha.“

„A kdo jste vlastně vy?“ slyšel nedůvěřivou otázku carabi-

„Ano,“ pravil poručík. „A jak vy jste skrz tu mlhu mohl

niera.

vidět slečnu v okně?“

„Turista.“

Hoteliérovi se roztřásla brada.

„Je to policista!“ vykřikl hoteliér. „Na dovolené.“

„Ale,“ zakoktal. „Ale já ji nezabil! To on! To on!“

Carabiniere se zarazil.

„Kdo?“

„Policista?“

„Winterbourne!“ zaštkal padrone.

„Ano. Ale zahraniční,“ pravil spěšně poručík Borůvka.

„Proč myslíte!“

Carabiniere nechal ruku, která se už téměř dotýkala tele-

„Protože se v poslední době strašně hádali.“

fonu, opět klesnout.

„A kvůli čemu?“

„A na dovolené?“ zeptal se temným, podezíravým hlasem.

„Kvůli té – té – ženské z hvězdárny!“

„Teď? A tady?“

Než mohl poručík zjistit víc o obyvatelce observatoře,

„Ano. Nevyřídili mi včas žádost o pas. Chtěl jsem jet v létě,

ozvaly se na zasklené verandě těžké kroky a do haly vstoupil

ale –“

osmahlý mladík v uniformě horského četníka.

„Co že vám nevyřídili včas?“

„Žádost. O výjezdní doložku. Do pasu.“

———

„A kdy jste si ji podával?“

„V červnu.“

„Vražda?“ zeptal se dychtivě mladý carabiniere. „Proč jste

Poručík cítil, že se začíná potit. Carabiniere z něho ne-

se o tom do telefonu nezmínil? To jste měl hlásit hned! Na

spouštěl oči.

vraždu musí přijet z města pan kapitán! Kde máte telefon?

„Máme říjen!“ pravil významně a vytočil číslo.

Budu mu to okamžitě hlásit! Je to má povinnost! Proč jste mi

neřekl hned, že jde o vraždu?“

———

I carabiniere, přes snědý italský zjev, mluvil německy.

„Neměl jsem odvahu,“ zašeptal padrone. „Nemohl jsem ze

Zdálo se však, že mu záležitost poručíkovy výjezdní doložky

sebe dostat – to slovo.“

leží v hlavě víc než okolnosti vraždy. Brzy se ukázalo proč.

„Já myslel, že vám tu někdo z personálu něco ukrad,“ pravil

„Kdyže jste žádal o ten pas?“ zeptal se, když asi dvacet mi-

rozmrzele carabiniere. „Na tohle nejsem kompetentní. Kde

nut nato stáli ve smutném půlkruhu nad mrtvolou.

tu máte telefon?“

„V červnu.“

156

157

„A říkáte, že mrtvou jste našel vy?“

„Já jsem bezpartijní,“ šeptl poručík.

„Ano.“

„Tedy tajný policista!“ pravil carabiniere.

„A že vám nahoře na silnici došel benzín, protože jste za-

„Od kriminálky, prosím,“ ohradil se poručík, ale muž v uni-

pomněl natankovat?“

formě měl už zřejmě o věci své mínění.

„Ano.“

„Agent!“ pravil. „Komunistický agent! A madame Winter-

„A jeli jste bez motoru z kopce a uvízli jste nahoře

bournová byla bohatá americká dáma. Patrně dcera nějakého

v sedle?“

politika. Možná dokonce dcera senátora Spojených států se-

„Mohu to dokázat,“ pravil chabě poručík Borůvka. „To

veroamerických.“

auto tam stojí.“

Poručík Borůvka se vzdor mrazivému počasí silně po-

„To,“ zdůraznil carabiniere a vyvalil oči, „vám věřím. A ří-

til. Doprčic, říkal si v duchu. Prvně v životě za hranicemi

káte, že jste sem jeli jako turisti?“

a hnedka politický malér.

„Ano.“

Náhle prudce zalitoval, že Zuzanka přece jen nepropadla

„Teď. V říjnu.“

z té matematiky.

„Vždyť jsem vám povídal, že mi včas ne –“

„Možná dokonce příbuzná prezidenta Spojených států!“

„Was erzählen Sie mir da für Märchen!“ zařval carabiniere

rozvíjel slibné možnosti carabiniere. „No, uvidíme, co se

z ničeho nic sytým tenorem. „Říkáte červen – a máme říjen!

z toho vyklube! Zatím, než přijde pan kapitán, jste zatčen,“

Takhle dlouho se takové věci vyřizují jiným lidem než policis-

prohlásil spokojeně a kousavě dodal: „soudruhu!“

tům! Lidem, kteří mají také co činit s policií, jenže v opačném

smyslu!“

———

„Ale vy nechápete –“

„Mir scheint Sie sind höchstenst verdächtig!“ Carabiniere po-

Zatčen byl poručík Borůvka skutečně pouze do té doby, než

hlédl vztekle na mrtvolu a pak obrátil nedůvěřivé oči k Zu-

se objevil kapitán, který se jmenoval Rheingold Bramante.

zance; ta naštěstí nic nechápala, protože na nepovinné

„Tak kolega!“ v kapitánově snědé tváři zacukal úsměv. „A

němčině vyřizovala obvykle svou dost rozsáhlou milostnou

od rudé policie, ano? Těší mě,“ řekl a podal poručíkovi ruku.

korespondenci, o níž ovšem poručík Borůvka neměl tušení.

„Fritz! Jsi blázen nebo co? Kolega přece nebude vraždit!

„Odkud vlastně jste?“ vyštěkl carabiniere.

Alespoň ne jako host v cizí zemi. Omluvte ho, pane kolego.

Starý kriminalista hlesl:

Dosud mladý, zelený, nezkušený,“ bůhví proč přešel k lá-

„Z Československa.“

mané němčině. „A dovolte, abych představil pana Winter-

A tu snědý mladík předvedl krásný téměř operetní výstup.

bourna.“

Zahákoval palce za opasek, zhoupl se na patách, vyvalil oči

Vysoký statný muž s prošedivělými vlasy, který na první

a hvízdl.

pohled vypadal jako vydařená ukázka idealizovaného ang-

„Ach so!“ řekl a obrátil se na hoteliéra. „Tahle dáma, pokud vím,

lického sportovního gentlemana v nejlepších letech, si mlčky

byla přece občankou Spojených států severoamerických?“

stáhl koženou rukavici a stiskl poručíkovi ruku. Pak se sklonil

„Jawohl, Fritz.“

nad mrtvou. Svaly na tvářích se mu napjaly. Poručík honem

„Teď už mi to začíná být jasné,“ pravil carabiniere a zamra-

pohlédl na hoteliéra. Hoteliér štkal. Po Winterbournově ob-

čil se na poručíka se zcela nedvojsmyslným podezřením. „Tak

ličeji nesklouzla ani slzička. Ovládal se jako dokonalý příklad

vy jste policista, co? Komunistický policista!“

anglického ovládání.

158

159

„Je to strašné,“ pravil suše. „A je to moje vina. Neměl jsem

kaz tváří v tvář dvojnásobnému vrahovi, protože ten výtečník

ji pouštět samotnou. Mohl jsem tušit, že se něco takového

byl chudý sirotek, vyrostlý v sirotčinci a stižený těžkou tu-

stane. Poslední dobou velice trpěla.“

berkulózou. Pěsti použil jen dvakrát za své kariéry a v obou

Poručík se zarazil.

případech používal ten druhý současně pistole. Proto mu teď

„Snad abychom se na tu mrtvou podívali, pane kolego,“

selhaly nervy.

pravil vesele kapitán. „Tak vy říkáte vražda?“

„Vždyť je to nesmysl,“ vykřikl. „Prosím vás! Sebevražda! Já

„Co jiného?“ řekl poručík a polilo ho horko. Prudce se

už viděl pár sebevražd fingovaných jako vraždy, ale –“

zastyděl. Ale hned to zas odmítl. „Nešťastná náhoda to být

„Oči, hlava, dedukce,“ opakoval ironicky kapitán a ukázal

nemůže. Leží příliš daleko od úpatí hor, aby se byla mohla

vzhůru k nebi. „Podívejte se!“

zřítit –“

Poručík se zaklonil, až ho zabolelo v kříži. Ani si to však

„Podívejte se,“ pravil škodolibě kapitán. „Leží zátylkem na

neuvědomil, bolest utopila nová vlna potu.

kameni. Vidíte? Lebka roztříštěna prudkým úderem. Přiléhá

Neboť mezitím se rozplynula mlha a slunce zářilo už nejen

těsně ke kameni. Tady, vidíte – vyhřezlý mozek. A kolem rány

na kamenný chrám Dračího štítu, ale i na stráně a na jinou

kužel z úlomků lebeční kosti – drží pohromadě za kůži.“

kamennou věž na druhé straně údolí. Z té se přímo nad mís-

Nová vlna horka zalila poručíka.

tem, kde stáli, táhla ve výši asi tří set metrů dvě tlustá lana

„Vy jste myslel – úder tady do spánku tupým předmětem,“

horské lanovky.

pokračoval kapitán. „Pád nazad – lebka roztříštěna o kámen.

Poručík Borůvka zrudl, pak zbledl.

Ale to by musel být obrovský pád!“ Kapitán zamrkal. „Jako

„Byla mlha,“ zašeptal. „Tohle – tohle nebylo vůbec vidět!“

z veliké výšky! Takový pád!“ Zasmál se a poručík k němu po-

cítil silnou nechuť, protože kapitán měl pravdu. Nejen proto.

———

Ital se zasmál a zaťukal si na čelo. „Policista,“ pravil, „musí

mít v hlavě. Ale u vás policie spíš do hlavy, co? Komunistická

Winterbourne mluvil klidně a v tváři se mu opět nepohnul

policie spíš do hlavy pendrekem, chachacha!“ rozesmál se

ani sval:

na celé kolo a pohlédl na Winterbourna. Winterbourne však

„Ráno jsme původně chtěli jít na procházku do Castell

zachoval vážné mlčení. Hoteliér štkal. Poručíkovi se přilepila

Giorna. Potom si to však Alice rozmyslela. Za takových mlha-

košile na záda potem, a třebaže byl veliký dobrák, začínal

vých dní, jako byl dnešní, jezdívala ráda lanovkou nahoru na

kapitána nenávidět.

hvězdárnu. Je tam skoro vždycky slunce a Alici dělalo slunce

„Tak podle vás – vražda,“ pokračoval ten veselý člověk.

dobře. Také se ráda dívala na to moře mlh. Ale protože já jsem

„Podle mě – sebevražda!“

dnes do Giorna jít musel – čekali jsme zásilku důležitého léku,

„To je přece nesmysl,“ vybuchl poručík. Selhaly mu nervy.

a na poštu jsme si chodili sami místo zdravotní procházky

Kapitán si znovu zaťukal na čelo.

– zazvonil jsem ze stanice nahoru, aby spustili motor, pak jsem

„Policista musí mít v hlavě. A taky v očích. Oči, uši, hlava

pomohl Alici do kabiny a počkal jsem, až odjela. Nato jsem

– dohromady dedukce. Ale u vás pěst, zuby, konfese, chacha-

odešel po silnici do Giorna a těsně před vesnicí jsem potkal

cha!“

kapitána. Ten mi řekl tu strašnou novinu. Můj bože, když

Starý kriminalista už se sotva ovládal. Žárlivě střežil dob-

si pomyslím, že ještě před dvěma hodinami,“ podíval se na

rou pověst kriminálky a šeptalo se o něm, že se ze samé ohle-

náramkové hodinky, „před necelými dvěma hodinami jsem ji

duplnosti nemohl kdysi odhodlat vytáhnout usvědčující dů-

viděl živou – ještě naposled jsem spatřil její drahou tvář, když

160

161

jsem za ní zavíral dvířka… Ale je to moje vina,“ svěsil hlavu,

„Ano. Zazvonil jsem, pomohl Alici do kabiny, počkal jsem,

avšak nezvýšil hlas. „Prostě jsem ji neměl pouštět samotnou.

až se ozval signál z horní stanice na znamení, že spustí motor,

Věděl jsem, že o něčem takovém uvažuje.“

zavřel jsem za Alicí dveře a Alice zazvonila znova. Kabina se

„Máte nějaké otázky, pane kolego?“ obrátil se kapitán Bra-

rozjela, já se za ní chvilku díval a nato jsem odešel do Castell

mante na poručíka. „Pěsti ale, prosím, nepoužívejte.“

Giorna.“

Poručík se ovládl. V duchu už kapitána upřímně nenávi-

Poručík Borůvka se podíval vzhůru na dráty lanovky. Může

děl; Bramante se dotkl jeho usuzovacích schopností, a co víc,

to být tři sta metrů, spíš víc. Údolí je úzké, jistě není širší než

jeho policejní cti, jeho citu, jeho neurčitého, ale dobrotivého

kilometr. Hleděl na tlusté dráty, které se nad ním prohýbaly

světového názoru. Překonal však svou nechuť a pravil:

majestátním obloukem.

„Když dovolíte, mám. Rád bych věděl – když to byla sebe-

„Hm,“ řekl. „Potkal vás někdo cestou do Castell Giorna?

vražda – odkud se vzala ta krevní podlitina na levém spánku?“

Myslím ještě před panem kapitánem Bramantem?“

Bramante se zarazil a poněkud ztemněl. Pohlédl na Win-

„Ano. Asi dva kilometry před vesnicí přejel kolem mě na

terbourna, ten však odpověděl klidně:

motocyklu tady signor carabiniere.“

„Alice ráno uklouzla a udeřila se o zábradlí. Slečna Carla

Snědý mladík vážně přikývl.

to viděla, není-liž pravda?“

„Dobře,“ pravil poručík a zamyslel se. Všichni byli zticha.

Černooká pokojská přikývla.

„Ale teď mi řekněte,“ pokračoval, „když tedy za jízdy vysko-

Usmála se přitom na Winterbourna – nebo se to poručí-

čila z kabiny, musela kabina nahoru přijet prázdná. A od té

kovi zas jen zdálo?

doby uplynuly už dvě hodiny. Jak to, že to těm nahoře nebylo

„Ano,“ pravila. „Udeřila se o zábradlí. Pomáhala jsem jí

divné? Proč nezavolali do hotelu? Nebo nepřijeli dolů?“

vstát.“

Winterbourne pokrčil rameny. Poručík se obrátil na hote-

„Chudák paní!“ vzlykl padrone. „Tolik bolesti – a ještě to-

liéra. „Nevíte?“

hle.“

Hoteliér nenávistně zašilhal po Winterbournovi.

Bramante se uklidnil a znovu se výsměšně podíval na po-

„Jak to mám vědět?“ řekl vztekle.

ručíka.

„To nevím zas já,“ pravil poručík a vtom mu do oka padla

„Odkud se řídí ta lanovka?“ zeptal se poručík a kapitánův

postava, která se objevila na cestě od hotelu. Byl to drobný

pohled ignoroval.

podsaditý muž v horských pumpkách a okovaných botách

„Z řídicí stanice nahoře na Dračím štítě,“ vykládal klidně

a rychle kráčel ke skupince.

Winterbourne. „Stanice stojí na východní straně skály, z ob-

„Kdo je to?“ zeptal se poručík.

servatoře není vidět, ale signální zvonek je propojený až

Kapitán se ohlédl po příchozím.

do hvězdárny. Takže na stanici nahoře nemusí být služba.

„Myslím, že se dozvíme, proč se nahoře na hvězdárně nedi-

Správce observatoře nebo někdo ze Skeetových přijde z hvěz-

vili té otevřené kabině,“ pravil. „Je to správce.“

dárny a pustí motor.“

„To může zezdola jen tak každý zazvonit?“

———

„Ne každý. Jen kdo má klíč od kabiny.“

„A vy ho máte?“

„Ne. Já jsem pracoval ve skladišti. Vyndával jsem konzervy

„Ano. Skeet je můj starý přítel. A Alicin.“

z beden. Zvonek jsem neslyšel,“ říkal správce. „Do stanice

„Vy jste tedy ráno zazvonil?“

šla paní Skeetová.“

162

163

„A jí vůbec nebylo divné, že kabina přijela prázdná?“

zhoupla do hluboké propasti, jak se dostali nad osudné údolí.

„Ona si myslí, že to byl žert,“ pravil správce.

Uviděli cestu, kamenitou pláň, pískoviště. Potom serpentinu

„Lanovka musela přece mít otevřené dveře?“

a pak zas jeli docela nízko nad horským sedlem a objevila

„To měla. A právě proto si paní Skeetová myslela, že si z ní

se jim červená felicie jako krůpěj krve na šedivém koberci.

pan Winterbourne vystřelil. On už to jednou udělal.“ Poru-

Zvolna se blížili k vrcholku Dračího štítu.

čík se beze slova otočil k Angličanovi.

Tyčil se před nimi hrozivě: rozeklaná skalní vidlice, dvě

„Tehdy to nebyl žert,“ pravil Winterbourne. „Chtěli jsme

gotické věže postižené zrůdnou křečí. Zuzanka zmáčkla po-

s Alicí skutečně jet nahoru. Ale v poslední chvíli jsme si to

ručíkovi ruku a zatajil se jí dech.

rozmysleli, zapomněli jsme zazvonit a vyskočili jsme z ka-

Ale poručíka hrůzné přírodní krásy nezajímaly.

biny. A pak už jsme to nestihli. Kabina se rozjela a vytáhli ji

„Na co je tady ten knoflík?“

prázdnou nahoru.“

Ukázal na červené tlačítko na stěně kabiny.

„Ach tak.“ Poručík se otočil zpátky na správce. „A proč vy

„Signál. Tím se dává znamení, že někdo chce jet nahoru.“

jste tedy jezdil dolů, když jste to pokládali za žert?“

„Jinak se zvonit nedá?“

„Protože panu profesorovi to nedalo a poslal mě. Nejdřív

„To ne. Jenom tady z kabiny. A jenom když má od ní někdo

chtěl telefonovat, ale v hotelu měli pořád obsazeno.“

klíč.“

Poručík ostře pohlédl na hoteliéra. Vzpomněl si na telefon

Kabina proplula řídkým mráčkem a vznášela se v jasných

na recepčním pultě. Na telefon, který byl vyvěšený.

paprscích slunce. Na východě, na dolním okraji nesmírné

Hoteliér smutně hleděl na mrtvou paní a po tvářích mu

a jasně modré oblohy, se táhly oranžové, bílé a žluté kamenné

stékaly nové a nové slzy.

krajky vzdáleného pohoří nad Cortinou ďAmpezzo. Na ka-

binu dopadl stín Dračí hory, která vstoupila mezi ni a slunce.

———

„Máte tu pořádek,“ řekl poručík. „Často tu uklízíte?“

„To ani ne,“ pravil správce. „Ale je po sezóně. V sezóně

V kabině upoutalo poručíka sedátko. Kabinka byla malá,

přece jen přijedou pana profesora občas navštívit přátelé. Po

sloužila zřejmě jen potřebám observatoře a někdo ji nedávno

sezóně dávám vždycky kabinu do pucu.“

pečlivě vycídil. Okna se leskla jako z křišťálu, mosazné kliky

„A teď jste ji dal do pucu nedávno, že?“

zlatě svítily. Také sedátko bylo čerstvě natřené; táhlo se podél

„Předevčírem,“ řekl správce. „Ten nátěr na sedadle je sotva

celé zadní stěny a dalo se odklopit. Když to poručík učinil,

zaschlý.“

objevil se pod ním prázdný prostor. Prostor dost velký, na-

Poručík Borůvka mimovolně nadsedl.

padlo kriminalistu, aby se do něho mohl schovat člověk.

„Nebojte se, kolego,“ řekl kapitán Bramante. „U nás,“ zdů-

Ale toho k výstupu na Dračí štít nevyužili. Tísnili se všichni

raznil, „schnou barvy rychle.“

čtyři – poručík Borůvka, kapitán Bramante, správce observa-

„Ano. Barvy ano,“ řekl poručík a pohlédl kapitánovi smutně

toře a Zuzanka, která se bála zůstat dole s cizími lidmi, jimž

do očí. Otočil se ke správci.

nerozuměla – v kabince se sklopenou sedačkou a poručík,

„A kdy byla paní Winterbournová naposled nahoře na ob-

aby se vyhnul ironickému pohledu italského kriminalisty,

servatoři?“

hleděl raději vytrvale z okna a tiskl ruku Zuzance.

„Kdy?“ správce se zamyslil. „Počkejte. Včera nejel lanov-

Dole pod nimi se pomalu sunula divoká horská krajina.

kou nikdo, předevčírem jsem ji natíral. Nojo. Jsou to tři dny,

Nejdřív docela nízko pod kabinou, pak se náhle prudce

co u nás byla naposled.“

164

165

———

„Never mind, Johnny,“ řekla rudovláska. „Pověz to.“

Profesor vzdychl.

Byli už docela blízko vrcholku. Uviděli řídicí stanici, kde mi-

„Poznali jsme ji společně s Winterbournem za války. Slou-

zelo lano a která se k nim rychle přibližovala. Vedle stanice

žili jsme spolu u commandos a Alice, well –“ vzdychl brit-

stál statný bělovlasý stařec s plnovousem a nepokrytou hla-

sky, „– myslím, že jsme byli to, čemu se říká rivalové. Přijela

vou. Prudký vítr, který tady, ve výšce skoro tří tisíc metrů, asi

do Anglie s americkými ženskými pomocnými sbory. Nu

nikdy neutuchal, mu divoce rval stříbrnou kštici.

– a dala přednost Jamesovi. Zůstali jsme všichni nejlepšími

Když kabina zastavila a kapitán otevřel dvířka, stařec se

přáteli.“

lekl a vzrušeně se zeptal:

V observatoři zavládlo ticho. Poručík Borůvka uvažoval

„Kapitán Bramante? Co se stalo?“

o záhadách britské povahy, které vždycky pokládal za výmysl

Kapitán truchlivě svěsil hlavu:

autorů humoristických románů. Ale profesor i jeho žena se-

„Nebyl to žert, pane profesore.“

děli nehybně, bez výrazu. Stín mrtvé je nevyrušil z klidu.

„Můj Bože!“ zvolal šedovlasý muž. „Alice –“

Aspoň navenek.

„Ano. Skončila to sama.“

„Jezdili sem často?“ zeptal se poručík.

Stařec neřekl nic. Ohlédl se ke skále. Poručík Borůvka

„Teprve poslední dva roky. Navrhl jsem jim to. Alici se tu

se tam podíval taky, a co uviděl, dalo mu na okamžik za-

líbilo.“

pomenout na všechno ostatní. Za skálou se objevila dívka

„To věřím,“ řekl starý kriminalista a pohlédl z okna.

ve šponovkách a v krátkém rezavém kožíšku. Měla červené

Venku se už zase prostírala hladina bílého moře. Ale bylo

vlasy, zelené oči, mohlo jí být kolem pětadvaceti a byla z toho

zčeřené; byly to obláčky, z nichž tu a tam vyčnívaly šedé

druhu dívek, které poručíka nutily konverzovat o počasí.

a oranžové špice skal. „Je tu krásně. Člověk by ani nevěřil –“

„Audrey,“ řekl stařec a hlas se mu zlomil. „Alice – si vzala

Tu větu poručík nedořekl. Hluboce se zamyslel.

život.“

„Oh!“ pravila dívka s bezcitně konvenčním soucitem. „Thaťs

———

too bad.“

„A vy,“ zeptal se potom Audrey Skeetové, když s ní osaměl

———

v jejím pokoji, „vy jste ji měla také ráda?“

Rudovláska se mu podívala do očí. Starý kriminalista ten

V obývacím pokoji observatoře se ukázalo, že stařec není

pohled nevydržel. Zamrkal.

vlastně starcem. Bylo mu nejvýš padesát; za dojem velebného

„Ne,“ řekla rudovláska. „Neměla jsem ji ráda. Neměla jsem

kmeta vděčil stříbrnému plnovousu a einsteinovské hřívě.

přece proč. Nebo měla?“

Rudovláska byla jeho žena.

„Ne, myslím, že neměla,“ řekl poručík. „A když kabina při-

„Měl jsem Alici velmi rád. Byla to vzácná, milá žena a velká

jela do stanice, byla jste na stanici sama?“

trpitelka. Karcinom žaludku,“ pravil smutně. „A ona to vě-

„Ano.“

děla. Byla příliš inteligentní, aby se to dalo před ní utajit.“

„A kabina přijela s dveřmi otevřenými?“

„Vy jste ji poznal až jako Winterbournovu ženu, nebo jste

„Ano. Myslela jsem, že Jackie mi zas provedl kanadský žer-

ji znal dřív?“ zeptal se poručík.

tík.“

„Inu,“ pravil profesor pomalu a pohlédl na manželku.

„Jackie?“

166

167

,,Winterbourne.“

„Ano,“ dívka se zamyslela, pak se ušklíbla. „Zevnitř z ka-

„Aha. A ani správce, ani váš manžel u toho nebyli?“

biny se řídit nedá, jestli jste myslel na tohle.“

„Ne. Manžel byl v observatoři a správce dělal něco ve skla-

„Ano. Na to jsem právě myslel,“ pravil poručík tiše a hned

dišti. Vykládal myslím nějaké bedny či co.“

pokračoval: „Jak dlouho by to trvalo odsud do hotelu

„A co jste udělala, když kabina přijela prázdná?“

pěšky?“

„Jak už jsem vám řekla, pokládala jsem to žert. Namíchlo

„Pěšky? Prosím vás, proč myslíte, že tu máme lanovku?“

mě to. Odešla jsem do kuchyně mýt nádobí. Sem se služebná

„Ano. Pěšky to tedy nejde. Jediná možnost je prostě ta la-

nesežene. Tady musí všechno zastat manželka.“

novka.“

Ironie, která zazněla z těch slov, nepatřila tentokrát poru-

„Inu, kdybyste byl alpinista,“ pravila dívka posměšně,

číku Borůvkovi. Ale komu tedy asi patří? napadlo poručíka.

„mohl byste se spustit po laně z východní stěny dolů na

„A potom?“

cestu.“

„Asi za půl hodiny přišel do kuchyně manžel. Řekla jsem

„Aha.“

mu to.“

„Ale to byste musel mít lano,“ řekla rudovláska s ne-

„Co?“

skrývanou kousavostí. „Nebo byste si je musel vypůjčit od

„To o té prázdné kabině. Jak si ze mě Jackie vystřelil. Je-

správce.“

nomže jemu to vrtalo hlavou, zkoušel se dovolat do ho-

telu –“

———

„– a tam měli obsazeno. To vím.“

„Tak co byste ještě rád věděl, když tohle víte?“

„Lano? Jistě. Mám ho v kůlně,“ podivil se správce.

Poručík pohlédl z okna. Mezi bílými mráčky plul sem tam

„Opravdu ho tam máte?“

veliký lesklý pták.

„No opravdu. Pojďte se podívat.“

„Winterbournovou jste tedy ráda neměla.“ pravil. „A co

Lano tam bylo. Viselo na háku v kůlně, přistavěné k věži

Winterbourna?“

observatoře. Poručík se rozhlédl. Všiml si, že ani ze skladiště,

Ostře šlehl pohledem po rudovlásce. Té se v očích zazele-

ani ze stanice lanovky není na kůlnu vidět.

nalo zlé světýlko.

„Poslyšte,“ řekl. „Vy jste byl ve skladišti sám? Profesor Skeet

„Jak to myslíte?“

tu s vámi nebyl?“

„Přemýšlím,“ pravil poručík a sledoval ptáka, který s pravě-

„Co by tu dělal? Byl v observatoři.“

kou jistotou klouzal nad vrcholky skal a nastavoval slunci še-

„A proč jste vybaloval ty konzervy právě dnes? To vám v ku-

davé bříško, „přemýšlím, jestli jste Winterbournovou neměla

chyni došly? Nebo proč?“

ráda proto, že si ji kdysi chtěl vzít váš muž, nebo – z nějakého

„Asi došly. Já nevím. Nařídila mi to paní Skeetová. Vaří ona.“

jiného důvodu.“

Poručík se zamyslil. Pak řekl: „Dobře. A jak dlouho jste

„Příliš přemýšlíte,“ pravila jedovatě kráska. „Ale to dělají

pracoval ve skladišti?“

všichni policajti. Neměla jsem ji ráda, poněvadž mi prostě

„Až do té doby, co pro mne profesor přišel, že mám jet

nebyla sympatická.“

dolů.“

„Promiňte.“ Poručík ještě chvíli sledoval ptáka, dokud mu

„Takže když zazvonil zvonek, který vy jste ve skladišti ne-

nezmizel mezi skalisky. Potom obrátil list: „Lanovka se dá

slyšel, šla na stanici paní Skeetová, a od té chvíle jste vy tři

řídit jenom odsud ze stanice?“

nejmíň půl hodiny jeden druhého neviděli?“

168

169

„No – to neviděli.“

„Tak víte co?“ řekl. „Dejte sejmout otisky prstů jenom mrt-

„To je zajímavé,“ pravil poručík. „Děkuji vám.“

vole.“

To kapitána pobavilo. „Kolega chce usvědčit mrtvolu? Ko-

———

lega chce usvědčit mrtvolu ze sebevraždy?“

„Ne,“ pravil poručík Borůvka ledově. „Z vraždy.“

Mezitím co poručík prováděl svá šetření, kapitán s profesorem

Kapitána to rozjařilo ještě víc.

Skeetem využili tragické smrti paní Winterbournové k útoku

„Ale u nás daktyloskopie – vyřízená! U vás možná – dosud

na baňatou láhev skotské whisky. Když poručík vstoupil do

ne. V zaostalých zemích vrazi ještě hloupí – nenosí rukavice.

pokoje v observatoři, byla už hladina v láhvi značně pokle-

Paní Winterbournová je ze Spojených států severoameric-

slá a černé oči italského policisty plovaly v slzách jako olivy

kých. Paní Winterbournová neměla rukavice. Tedy: paní

v oleji.

Winterbournová nemůže být vrah! V civilizovaných zemích,

Ale poručíkův příchod jej opět rozveselil.

pane kolego, vrazi nosí rukavice!“

„Co mohu udělat pro československého kolegu?“ zeptal se.

Kulatý poručíkův obličej zastřel výraz smutku.

„Někoho zatknout? Někomu dát ránu do nosu?“

„Ano,“ řekl. „Právě že nosí.“

„To podle vlastního uvážení,“ řekl poručík chladně. „Mně

by stačilo, kdybyste dal laskavě sejmout otisky prstů v ka-

———

bině. A porovnal je s otisky prstů profesora Skeeta, jeho ženy,

správce observatoře, pana Winterbourna a hoteliéra dole

V hotelu se potom poručík sháněl po mapě. Vzdychající

v hotelu.“

padrone se dlouho přehraboval v psacím stole, než se mu

Kapitán si zaťukal na čelo.

podařilo objevit starou speciálku, protože barevné reklamní

„Ach velkou věc oči neviděly – teď chtějí dohonit na maličké

mapky s malovánkami hotelů, lesních zvířátek a lyžařských

věci. Proč otisky?“

můstků poručík odmítl. S mapou se uchýlil do pokoje a tam

„Prosím vás o to.“

seděl celé odpoledne a lámal si nad ní hlavu.

„Chápu. U vás každý podezřelý. Všichni podezřelí. Smí se

Zuzanka se nezvykle tiše krčila v kulatém křesílku u okna

jen, co je nařízeno. U nás – co je dovoleno. Nikdo podezřelý.

a dívala se ven. Neodvažovala se otce rušit. Takovou nesmě-

Bez důvodů nesnímáme otisky prstů. A já –“ rozpřáhl ruce

lost vůči své osobě pozoroval na ní poručík poprvé.

a teatrálně pokrčil rameny, „– nemám důvod podezírat pana

profesora ani paní Skeetovou, ani správce, ani hoteliéra, ani

———

pana Winterbourna. Jenom nebožku podezřívám,“ hlučně se

zasmál. „Víte z čeho?“

Setmělo se a poručík dosud dřepěl nad speciálkou; ale stu-

Poručík pohlédl na kolegu s nechutí. Za patnáct let práce

dovat ji nemohl, protože zapomněl rozsvítit. Na rozčepýřený

s mrtvolami nepodařilo se mu získat takovou hroší kůži.

kačírek dopadalo oknem nejprve kalné světlo brzkého pod-

„Já vím,“ řekl ponuře. „Ze sebevraždy.“

zimního soumraku, potom oranžový a růžový odlesk skalních

„Správně!“ prohlásil kolega. „A vy – z vraždy! Ale u živých

vrcholků, které zahořely v západu slunce. A nakonec se snesla

nemám důvody k podezření. Ty mám jenom u mrtvoly.“

tma a ve čtverci okna se rýsovala jenom Zuzančina natupíro-

Poručíkovi cosi blesklo hlavou. Bylo mu, jako by ho do ní

vaná hlava. Nad ní jako neobyčejně zářivá večernice blikalo

někdo udeřil.

osamělé světýlko kdesi na vrcholku Dračí skály. Observatoř.

170

171

Poručík vstal, přešel k oknu. Položil baculatou ruku na ra-

„Tak počkej!“ zasténal poručík. „To se zas nepleť! Nakonec

meno své dcery. Zuzanka k němu otočila světle zelené oči.

jsme ho ale usvědčili!“

„Už to máš, tati?“

„Jo. Jenomže kdyby nebyl dostal ten zápal slepýho střeva

„Nemám,“ řekl smutně poručík. „Myslím, že vím, jak to

a nezačal o tom povídat, když ho uspali, tak byste –“

bylo, ale jedna věc mi tam pořád nehraje.“

„My bysme ho stejně byli dostali! Na to nepotřebujem

„Co?“

žádné zápaly slepého střeva. My –“

„Ale –“ poručík mávl rukou a něco si uvědomil. „Podí-

„Vždyť já vím, tati,“ Zuzanka se ještě víc přitulila k otci a ten

vej, Zuzanko, víš, že o své práci s tebou nikdy nemluvím.

si nevšiml škodolibých světýlek v zelených kočičích očích. „Já

Ptej se jinak, na co chceš, ale na tyhle věci jsi ještě příliš

vím, jak skvěle jsi třeba odhalil toho vraha na Vinohradech,

mladá.“

co byl nekrofil a zavraždil manželku a potom s ní –“

„Ale tati,“ Zuzanka se přitulila k otcově hrudi. „Vždyť tuhle

„Ježíšmárjá, dítě!“ zařval zoufale poručík a v duchu si zle

mrtvolu jsme přece našli spolu, takže já do tohohle případu

lál za svou domácí neopatrnost. „Tak počkej! Počkej! Já ti to

patřím, ne? A já –“ Zarazila se.

teda radši řeknu, jak se mi to rýsuje s tímhle případem.“

„Co ty?“ zeptal se poručík znepokojeně. Měl příliš cvičené

Otočil se, přistoupil ke stolu, rozsvítil lampu. „Podívej

ucho pro nuance Zuzančiny intonace, aby nepoznal, že se mu

se.“ Rozhodil po stole starou speciálku, vytáhl z otevřeného

dcera chystá sdělit něco, co původně neměl vědět.

kufru blok a rychle načrtl plánek.

„Ale nic.“

„Winterbournová,“ začal vysvětlovat, „spáchala podle toho

„Jak to nic? Něco asi ano.“

italského pana kolegy sebevraždu. Jestli něco vím o sebevraž-

„Ty se budeš zlobit, tati.“

dách, vím tohle: dáma, bohatá a podle všeho dost zhýčkaná

„No jestli to je něco nepěkného, tak budu,“ pravil tvrdě,

dáma, která má plný noční stolek opiátů, nebude skákat z la-

jenže účin svých slov ihned anuloval větou: „Víš, jak se

novky. Taková dáma, která ví, co je to bolest, nebude riskovat

vždycky zlobím, když uděláš něco, co se nesluší.“

zmrzačení. Taková dáma –“

A protože Zuzanka opravdu věděla, jak se otec zlobí, pra-

„– vezme letální dávku barbiturátů,“ dokončila za něj Zu-

vila lehkomyslně:

zanka.

„Chtěla jsem ti jenom říct, že stejně vždycky čtu ty zprávy

Poručíka tak odborné vyjadřování překvapilo. Upustil

o tvých případech, co si je nosíš domů a v noci je opravuješ.

proto od řečnického tónu.

Třeba než jsme jeli sem tu o tom čtyřnásobném vrahovi z vil-

„No ano. Správně,“ řekl. „A tak si myslím, že ji někdo z té

nosti –“

lanovky vyhodil.“

„Zuzanko!“ zaúpěl kriminalista. „Vždyť – vždyť to je úřední

„Ale jak?“

tajemství. A vůbec – dětem to do ruky nepatří!“

„Správně – jak? No, a podívej se. Ať se na to dívám, jak chci,

„Já o tom Pepíčkovi nevyprávím!“ odsekla uraženě Zu-

vychází mi, že to nemohl udělat sám. Musel mít komplice.“

zanka, neboť sebe přirozeně nepočítala do kategorie, v níž

„Ale tati!“

dosud byl desetiletý poručíkův syn. „A říkám ti to jen proto,

„Ano, ano. To mi taky nehraje. Komplice si k vraždě sjed-

abys věděl, že nejsem žádná naivka. Já třeba vím, jak ten

návají zločinci z povolání –“

prokurista ze spořitelny na Václaváku rozřezal svou ženu na

„Anebo když se chtějí mladí manželé zbavit tchána, jako –“

kousky a spálil ji v kuchyňských kamnech. A vy jste si mysleli,

„Ano,“ přerušil Zuzanku poručík. „Ale teď se soustřeďme

že utekla za hranice, tak jste po ní ani nepá–“

na náš případ. Někdo ji musel vyhodit z kabiny, jenže pak se

172

173

z ní musel sám dostat tak, aby ho nahoře na stanici neviděli.

Jinak je nutný komplic. Původně jsem si myslel, že kabina jde

řídit zevnitř, že třeba Winterbourne mohl nastoupit s man-

želkou, zastavit kabinu, vyhodit ji, vrátit se dolů a znova ka-

binu odeslat.“

„Toho by si ale nahoře přece všimli.“

„Správně. Proto jsem to vyloučil. Ale mohlo to být takhle:

všimni si – lanovku obsluhovala paní Skeetová, a ta ráno na-

řídila správci, aby šel vybalit konzervy do skladu. Tím ho

vyloučila z možnosti slyšet zvonek – chápeš?“

„To je jasný,“ pravila Zuzanka. „A ona ta Skeetová je

pěkná a ten Winterbourne taky – jenomže Skeetová je přeci

vdaná?“

„No,“ řekl poručík. „Opravdu nevím, jestli bych o takových

věcech měl s tebou mluvit, Zuzanko. Ale v životě, víš –“

„Jo! Už vím! Prasklo to na ně u Winterbournový! A Win-

terbournová pohrozila Winterbournovi, že změní závěť. Ur-

čitě měla závěť, když věděla, že brzo umře. A to se Winter-

bournovi nehodilo –“

„Tak nějak,“ pravil poručík smutně. „Vidím, že ty toho dost

víš o podobných věcech, ačkoliv já –“

Ale Zuzanku otcovy představy o jejích představách o ži-

votě nezajímaly. Hořela detektivní vášní:

„Nojo! A tak Winterbourne vyhodil Winterbournovou

z kabiny, dal signál Skeetové, ta lanovku zastavila a odeslala

ji opačným směrem. A Winterbourne dole vystoupil a tradá

do Giorna!“

„Ano. Taková možnost tady je. Jenomže to bychom jim

museli dokázat. Kdyby mi Bramante dovolil sejmout všem

otisky prstů,“ zachmuřil se poručík; a vtom zazvonil telefon.

———

Poručík ho rozmrzele zvedl. Z dálky se ozval hlásek, zkreslený

aparaturou, ale starý kriminalista v něm přesto rozeznal hlas

kapitána Bramanta. A kapitán už nemluvil lámanou němči-

nou, a také z tónu se mu vytratila veškerá ironie i alkoholická

174

175

rozjařenost. Naopak, hovořil velmi vážně. „Dovolte, abych se

„Jako ten příslušník závodní stráže, co měřil jenom metr

vám omluvil, pane kolego,“ říkal. „Nezlobte se na mne pro

čtyřicet sedm a zastřelil toho soustružníka, kterýho vůbec ne-

moje nevhodné žerty.“

znal, a jenom proto, že ho viděl objímat se s holkou, kterou

„Rádo se stalo,“ pravil poručík Borůvka, protože žádná jiná

taky neznal –“

německá fráze ho nenapadla. „Co jste zjistil?“ A pak dlouho

„Ano, a podobně,“ skočil jí poručík do řeči. „Prostě, lidi

a zachmuřeně poslouchal titěrný vzdálený elektrický hlas

jsou schopni vraždy z jakéhokoliv důvodu, jen když k ní mají

a tvář mu pokrýval houstnoucí smutek.

příležitost. Tak dejme tomu, že Winterbournová dojela až

Konečně zavěsil a otočil se k Zuzance, která na něm visela

nahoru, jeden pachatel ji omráčil, nechal se odvézt kus na-

dychtivýma očima.

zpátek, tam ji vyhodil, nechal se dovézt zpátky do stanice,

„Provedli daktyloskopické vyšetření,“ řekl. „Na klice v ka-

a Skeetová nám pak vykládala, že to považovala za žert. Tak-

bině je několik otisků prstů. Jsou úplně jasné, protože klika

hle to taky mohlo být. V každém případě vrah počítal, že

byla nedávno vycíděná.“ Odmlčel se. „Otisky paní Winter-

policie spolkne hypotézu o sebevraždě. Kdekdo tu věděl, že

bournové mezi nimi nejsou.“

Winterbournová je nevyléčitelně nemocná.“

„To ale – to znamená,“ vydechla Zuzanka, „že Winterbour-

Odmlčel se. Zuzanka ani nedýchala. Řekl:

nová vůbec lanovkou nejela! Vždyť přece neměla rukavice,

„Pak je tu ještě třetí možnost. Ale ta je strašně fantas-

a byla by proto –“

tická.“

„Ano,“ přikývl poručík. „Anebo jela, a rukavice měl vrah.“

„Tak mi ji řekni, táto. Víš přece, jak ta baletka střílela skrz

V pokoji zavládlo hrobové ticho.

ten –“

„Anebo možná ani neměl. Třeba spoléhal, že na klikách

„– větrák. Ano, to vím. Mám zvláštní štěstí na neuvěřitelné

bude všelijakých otisků spousta. Omráčil ji ranou do spánku,

případy. Ostatním soudruhům od VB se to nepřihází. Ti tak

kam se ráno uhodila, otevřel dvířka a vyhodil ji ven. Určitě

ránu kladivem do hlavy a tak –“

spoléhal na ty otisky. V rozčilení si člověk nevšimne, že je

„Ano. Jako –“

všude uklizeno –“

„Ano,“ poručík vzal rychle dceři slovo, neboť jako tak

„Winterbourne!“ zvolala Zuzanka.

mnozí přál si spíše setrvávat v iluzi o jejích vědomostech, než

„Snad. Kapitán Bramante sem přijede a sejme otisky prstů

utvrzovat se v povážlivé pravdě. „Ale když tahle možnost je

Winterbournovi a hoteliérovi. A taky lidem nahoře na obser-

nejfantastičtější, jakou jsem kdy měl.“

vatoři.“

„Tak mi ji pověz, tati.“

„Proč těm?“

„Pamatuješ se na ten případ v Prachovských skalách?“ za-

„Protože jsou tu ještě jiné možnosti. Všechny, bohužel,

razil se. „Vlastně, já jsem ti ho nevyprávěl –“

předpokládají spolupráci nejmíň dvou pachatelů. Podívej:

„Jak se ten vrah přehoupl z jedný skály na druhou po laně

dva z těch tří na observatoři mohli například být domluveni.

– Ježiš!“ Zuzanka si přikryla ústa dlaní. „Ty myslíš – ty stopy!

V době, kdy jela lanovka nahoru, a ještě skoro půl hodiny po-

Ty šlépěje, jako v ty povídce od Čapka!“

tom se pohybovali navzájem zcela izolovaně. To potvrzuje jak

Poručík kývl a sklonil se nad mapu. Zuzančina natupíro-

správce, tak Skeetová. Jeden pachatel musela být Skeetová.

vaná hlava s ním. „To pískoviště je na východním úpatí Dračí

Druhý buď její manžel, nebo správce. Nevím ovšem, proč by

hory. Tam se dá slanit. A teď si vzpomeň na tu lavici v kabině.

to dělali. Ale důvody k vraždě, víš, Zuzanko – to kdybych ti

Je pod ní prostor dost veliký, aby se tam skrčil člověk.“

měl vyprávět, jak jsou někdy neuvěřitelné –“

„Jé!“ Zuzanka si znovu položila ruku na ústa.

176

177

„No – a hoteliér uvádí, že naservíroval Winterbournovým

„Který Olda? Ten pásek se Svazarmu? Špaček nebo jak?“

snídani a pak hned odešel na procházku. Dřív než odešli oni,

„No ten,“ pravila rozpačitě Zuzanka.

chápeš. A vyvěsil telefon. A vymyslel si pohádku, že se v té

„Co jsem ti s ním zakázal veškeré styky –“

zimě bavil koukáním do okna na pokojskou. Nesmysl. Pokoj-

„Nojo, ten. Vždyť ti říkám, že Olda Špaček. Však já s ním

ská to taky vyvrátila.“

žádné styky nemám. Jenom – ježišmarjá, tati!“ Zuzanka na-

„Ale ona ho nemá ráda.“

jednou tak pronikavě zaječela, že se poručík bleskurychle

„Máš dobrý postřeh,“ pochválil ji poručík. „A proč? Pro-

otočil a zaťal pěsti.

tože hoteliér s ní zřejmě udržoval milostný poměr. Dokud se

Ale za ním nikdo nestál. Otočil se zpátky k dceři a viděl, že

neobjevila Winterbournová. Potom se zamiloval do ní a v po-

Zuzanka nemůže popadnout dech. Potom se vzpamatovala

kojské tím vzbudil žárlivou nenávist.“

a vypravila ze sebe chvějícím se hlasem: „Tati, poslouchej –“

„Ty myslíš, že to udělala ta pokojská?“

Poslouchal dlouho a pozorně. Za oknem se zvedl vítr, přes

„Ne,“ poručík se překvapeně zamyslel, ale hned zavrtěl hla-

jasnou hvězdu observatoře přetáhl černou oponu mraků, fi-

vou. „Ta nemohla. Ale hoteliér.“

čel, hučel a běsnil. Přesto, když Zuzanka dovyprávěla, vydal

„Ale proč ten – aha! Winterbournová mu nechtěla dát!“

se s ní poručík Borůvka na cestu temnou nocí.

„Jak to mluvíš!“ Poručík se rozhořčil. „Co to znamená: dát!“

Vrátili se až za dvě hodiny. A zase se nezdrželi. Dole z haly

„No, to znamená –“

zavolal poručík na observatoř a sotva se ohlásil Skeet, po-

„Já moc dobře vím, co to znamená! Ale pro mladou dívku

žádal ho, jestli ho může přijít navštívit. Potom se odebral

se takové výrazy –“

se Zuzankou ke stanici lanovky a odjeli nocí, tmavou jako

Následovala přednáška o slovníku vhodném pro mladou

inkoustové moře, větrnou a plnou meluzíny, nahoru na Dračí

dívku. Z lingvistického hlediska představoval ten slovník

štít. Když se k němu vysoko nad mraky blížili, svítil v měsíč-

stav jazyka dam v druhé polovině devatenáctého století.

ním světle bíle jako přelud z těžkého snu. A poručíkovi, který

Když ji Zuzanka pokorně vyslechla, vzala si zase slovo: „Tak

tiskl nos na chladné sklo okénka, se zdálo, že je to opravdu je-

ty myslíš, že on si vlezl pod tu lavici, telefon vyvěsil, aby se ho

nom přelud strašného a fantasmagorického snu, ale snu pře-

potom z hvězdárny nemohli dovolat a on měl alibi, cestou ji

sto docela logického, k jehož logice jej přivedly zapovězené,

vyhodil, zase se schoval pod lavici, a když Skeetová odešla do

snad pouze kamarádské styky jeho dcery Zuzanky.

kuchyně, vylez ven – a pod tou lavicí s sebou měl lano – nebo

si ho půjčil od správce – jak je to lano dlouhé?“

———

„Fantastické, co?“ vzdychl poručík. „Vypadá to skoro jako

nesmysl. Copak, slanit se dá na několikrát, když zná člověk

Kapitán Bramante dorazil do hotelu krátce poté, co poru-

terén.“

čík se Zuzankou odešli na první tajemnou noční procházku.

„Ale nebyly ty stopy moc daleko od skály?“

S bezohledností, nezvyklou u tak šarmantního italského po-

„To nevím. To bychom se tam museli jít podívat zítra, až

licisty, probudil Winterbourna i hoteliéra a sejmul oběma

nebude mlha –“

otisky prstů. Z pilnosti je vzal i pokojské, nasedl do vozu

„Nebo von možná slanil jen kus a zbytek seskočil. Lidi do-

a sílícím větrem rychle odjel po silnici přes Castell Giorno

kážou skákat z obrovský vejšky. Jako Olda –“

do města.

Zarazila se.

Poručík však byl na stopě.

———

178

179

Za hodinu po svém odjezdu na Dračí štít vrátili se poručík

Hoteliér, jako už několikrát během výkladu, žalostně za-

i Zuzanka lanovkou do hotelu. Přijel s nimi bělovlasý astro-

protestoval.

nom a všichni tři se znovu ponořili do nočních stínů. Odešli

„Uklidněte se,“ pravil poručík. „Ale potom mě má dcera

vzhůru po cestě od hotelu a na rozcestí zahnuli na strmou

přivedla na jistou myšlenku – a já si vzpomněl na některé

turistickou stezku do Castell Giorna.

okolnosti, které mi potvrdily její správnost. Předně,“ řekl

a pohlédl na Winterbourna. Angličan zachovával anglický

———

klid. „V poslední době se už jednou stalo, že kabina přijela

do horní stanice prázdná. Paní Skeetová to pokládala za ne-

Když se kapitán Bramante, nevyspalý, zasmušilý a zmatený,

japný vtip. Vy jste to vysvětlil tak, že jste z kabiny vyskočili

ráno v osm hodin vrátil do hotelu, čekali už na něho všichni

a nestačili jste už dát signál k zastavení.“

tři v hale. S nimi tam seděl hoteliér, Winterbourne a ledově

„Tak to také bylo,“ pravil Winterbourne.

se tvářící pokojská.

„Možná. Tu druhou okolnost jsme našli dnes v noci za jed-

Kapitán si odvedl poručíka stranou a tlumeným hlasem

ním balvanem u té strmé turistické cesty, kterou se nedá jet au-

mu sdělil:

tem, ale kterou si člověk velice zkrátí cestu do Castell Giorna.

„Provedli jsme daktyloskopické srovnání. Na vnější klice

Tak, že kilometr od vesnice může potkat carabiniera v době,

jsou otisky správce, Skeetové a moje, a zevnitř správcovy

která odpovídá pomalé chůzi po silnici od hotelu …“

a moje.“

Kapitán Bramante sebou prudce trhl a vytřeštil oči na Win-

„A Winterbournovy?“

terbourna.

„Winterbournovy ne. Jsou tam jedny neidentifikované.

Winterbourne mlčky přikývl.

Ty budou asi vaše – kdybyste později dovolil – kvůli úpl-

„Ta třetí okolnost,“ pokračoval poručík Borůvka, „je váš

nosti.“

přítel profesor Skeet, s kterým jste sloužil za války. U com-

„Nebude třeba,“ pravil temně poručík. „Vrah byl z civilizo-

mandos, jestli se nemýlím?“

vané země. Pracoval v rukavicích.“

„Nemýlíte se,“ pravil stále stejně klidně Winterbourne.

A pak se odebrali na místo, kde včera našli mrtvou paní

„Tento váš přítel Skeet,“ pokračoval tedy poručík, „právě

Winterbournovou. Všichni, až na Skeeta, jehož poručík z dů-

teď nastupuje do lanovky a dává signál své ženě nahoře. Paní

vodů známých jen jim dvěma – a samozřejmě také Zuzance

Skeetová spouští stroje. Za chvíli uvidíme kabinu.“ Odmlčel

– zanechal v hotelu.

se. Celá společnost se obrátila k hoře naproti Dračímu štítu,

kde se tyčil mohutný nosný stožár lanovky. Vál lehký chladný

———

vánek, obloha byla po noční vichřici jako vymetená a šmol-

kově modrá. Z výše – nebo z dálky – jako by znělo hučení

Byl krásný podzimní den v Dolomitech. Slunce žhnulo jako

nějakého motoru. Ale to snad byla jen iluze.

veliké a vzdálené magnéziové světlo a pod oranžovou fagulí

Zato nebyla iluze červená skvrna, která se objevila za sto-

Dračího štítu vykládal poručík Borůvka shromážděné sku-

žárem a blížila se k nim. Putovala, zavěšena na dvou lanech,

pince své původní hypotézy o vraždě.

ve strašlivé výši nad kamenitým údolím.

„Ale to všechno,“ uzavřel, „předpokládalo existenci kom-

„Dobře se dívejte,“ pravil tiše a nesmírně smutně poručík

plice. Kromě poslední varianty – té s ukrytím pod sedadlem

Borůvka. Dívali se. Kabina se blížila, byla už přímo nad nimi.

a slaněním, jak to mohl provést pan Faggioti.“

Najednou se od ní oddělila temná skvrna. Několik přítom-

180

181

ných zděšeně vykřiklo. Bylo to lidské tělo a padalo přímo

Padající světlo

dolů na ně.

Poručík Borůvka rychle přelétl půlkruh tváří. Jenom dvě

Třebaže mu na baculaté tělo příjemně dopadaly teplé pa-

byly klidné: Zuzančina a Winterbournova. Ale poručíkovi

prsky italského říjnového slunce, byl poručík Borůvka ne-

bylo jasné, že v tom dvojím klidu je zásadní rozdíl. Zuzanka

spokojený. Seděl na břehu moře v pruhované plážové židli,

byla skutečně klidná. Winterbourne se jenom ovládal.

překvapivě podoben bublině s načepýřeným kačírkem na

Starý kriminalista vzhlédl k padajícímu tělu. Už nepadalo.

temeni hlavy, a ponuře sledoval dovádění své dcery Zuzanky

Viselo ve vzduchu a nad ním, na pozadí modré oblohy, roz-

se dvěma pány. Zuzanka měla na sobě pohoršlivě nepatrné

kvetl velký bílý květ, podobný květu nějaké gigantické hor-

bikini, jejichž existenci se jí až do Benátek podařilo před ot-

ské sněženky obrácené kalichem k zemi, a snášel se pomalu

cem utajit. Starší z obou pánů byl oděn v bermudské šortky

k pískovišti pod Dračí horou.

ke kolenům a v košili, potištěnou názvy senzačnějších svě-

Při pohledu na ni poručík strašlivě zesmutněl. Obrátil se

tových večerníků; mladší muž měl tyrkysově modré plavky.

k Winterbournovi. Kapitán Bramante ho sledoval. Svaly ve

Mezi ním a Zuzankou sem tam poletoval červenobíle pruho-

Winterbournově tváři se napjaly, šedivé oči spočinuly bez

vaný míč provázený zvoněním a cinkotem Zuzančina smíchu.

hnutí v očích poručíkových, pak sklouzly ke kapitánovi

Poručík Borůvka uvažoval, že počínání obou pánů, zejména

a zpátky na poručíka.

toho staršího, který už dávno překročil nejlepší léta a mohl

„Yes,“ pravil klidně Winterbourne. „Thaťs how I did it.“

být docela dobře Zuzančiným dědečkem, je dosti nevhodné.

Což mnohem později – až doma v Praze – přeložila Zu-

Byl přesvědčen, že totéž si myslí mladá a zcela mimořádně

zanka svazarmovskému páskovi z parašutistického oddílu

půvabná dáma, která seděla v židli po jeho boku a již se chví-

Oldřichu Špačkovi česky naprosto nesprávně větou:

lemi pokoušel bavit lámanou anglickou konverzací o počasí.

„Ano, to je, jak jsem to udělal.“

Neboť dáma byla manželkou skotačivého kmeta v bermud-

ských šortkách.

Poručík Borůvka i jeho dcera trávili dny své italské dovo-

lené jako hosté této dámy a jejího manžela, pana Greffiho.

Greffi byl totiž bratrancem zavražděné paní Winterbournové,

a tak z vděčnosti k poručíkovi, že odhalil vraha jeho sestře-

nice (Winterbourne vraždil skutečně – bez vědomí Skeetové

– protože se bál změny závěti), pozval otce i dceru do svého

benátského sídla. Byl, jako tolik jiných usedlých Benátčanů,

občanem Spojených států, které však musel po dvaceti le-

tech úspěšné obchodní činnosti z blíže neodhalených dů-

vodů opustit. Blíže neodhalen zůstal v Itálii i charakter jeho

amerického obchodního podnikání; zlomyslnější (a chudší)

krajané činili narážky na spojení Greffiho s jistou organizací

v Chicagu, Illinois, jež byla rázu spíše ozbrojeného než ryze

obchodního, ale veřejně se to nikdo tvrdit neodvážil. Jisté

je, že veselý a křepký stařec měl peníze, a právě to okázale

182

183

předváděl svým československým hostům. Mimoto měl syna,

Než dojeli na gondolách z Lida do paláce pana Greffiho,

statného hezouna z prvního manželství; tomu pro jeho hráč-

byl hošík bez úspěchu potrestán ještě mnohokrát. Dlel – on

ské sklony (a hlavně pro velmi malý hráčský talent) nedávno

i jeho rodiče, a stejně tak i tlustá slečna jménem Isabella di

obstavil apanáž a všem známějším evropským lichvářům ro-

Campiano, jež byla snoubenkou mladého Marcella Greffiho

zeslal oznámení, že synovy finanční závazky neuznává. A ko-

– v paláci Greffi jako host bohatého Italoameričana. Jmenoval

nečně vlastnil ještě krásný palác na Canale Grande a man-

se Cesare Farina a jeho hříchy toho dne zahrnovaly mimo jiné:

želku, v pořadí druhou, jež mohla být dcerou nejen jeho, ale

vylití ranního kakaa do bazénku s vodotryskem v slavnostní

dokonce i mnohem mladšího poručíka Borůvky. Proto také,

hale paláce Greffi; položení připínáčku na židli slečny di

opakoval si poručík v duchu, tato dáma jistě nelibě nese mo-

Campiano; uvázání zvonce, jímž se obyvatelé paláce svolávali

mentální počínání svého chotě, který v rozpustilostech do-

k jídlům, na nohu bostonského teriéra Einsteina, patřícího

konce předčil mladíka v tyrkysových plavkách, syna jistého

paní Farinové; krádež francouzského koňaku, který jeho otec,

Alfieriho, přítele Greffiových.

velkoobchodník Farina, skrýval pod plážovou židlí, a jeho ne-

Slunce se pomalu klonilo k věžím chrámu svatého Marka

povolenou konzumaci; kousnutí české slečny do prstu, když

a poručík ustal ve snaze sdělit signoře Greffi, že vítr, vanoucí

ho dopadla, tak, že krvácel; propíchnutí (ze msty) červeno-

od moře, je již dosti chladný; zadíval se na jiný výjev na

bíle pruhovaného balónu (což se setkalo s tajným souhlasem

pláži. Velice tlustý pán v bílých kalhotách, velice tlustá

poručíka Borůvky, protože tím skončilo Zuzančino koketní

slečna v dvoudílných plavkách, velice hezká, statná, asi tři-

laškování se starcem v bermudských šortkách i s mladíkem

cetiletá žena a svalnatý mladý hezoun, podobný kontrastem

v tyrkysovém koupacím oděvu); a konečně, těsně před pa-

fyzické krásy a jakéhosi mdlého duševního fluida, jež z něho

lácem, zahození ošklivé loutky, suvenýru, jaké byly v Benát-

vyzařovalo, mladému Alfierimu, honili tam rozjíveného

kách právě v módě, do nepříliš čistých vod kanálu. Loutka se

chlapečka, jenž držel v jedné ruce ohyzdnou loutku se zrza-

pomalu ponořila pod hladinu, provázena zvučným pohlav-

vými vlasy a v druhé láhev francouzského koňaku a vřeštěl

kem, jenž postihl hošíkovu tvář, neboť tlustý pan Farina se

jako hlasově dobře disponovaný pavián. Chlapeček zatím

již pedagogicky neudržel. Ohyzdný obličej loutky se ještě

úspěšně unikal pronásledovatelům, a vždycky, když získal

dvakrát otočil pod hladinou, a pak ji uchopil jakýsi spodní

náskok nebo výhodnou pozici, přihnul si se zlomyslným

proud a odtáhl ji z dohledu, k neobyčejné žalosti hošíkově,

úsměvem z láhve.

jenž svého činu opožděně litoval. Hned nato přirazila gon-

Poručík Borůvka vzdychl a pokusil se sdělit sousedce, že

dola ke schodišti paláce Greffi a ochotný majordomus po-

má právě tak velkého syna. Sousedka přikývla, usmála se

mohl nejistému poručíkovi na relativně pevnou zem.

a pravila, že i ona má dojem, že bude v noci pršet. Poručík

se tedy vrátil k ponurému sledování pokračujícího dramatu;

———

k pronásledování hošíka se zatím přidala Zuzanka i oba ve-

selí pánové s barevným míčem, a nakonec byl chlapeček do-

Jisté je, že tlustý pan Farina se za svůj unáhlený a krutý zásah

paden a odevzdán rodičům k potrestání. Byli jimi tlustý pán

vzápětí kál; neuvěřitelný chlapečkův řev patrně příliš drásal

a statná třicetiletá kráska.

otcovské srdce. Za dvě hodiny, které uplynuly mezi příjezdem

z Lida a slavnostní večeří, stačil sice chlapec ještě spadnout

———

do fontány s vodotryskem, takže musel být znovu odnesen

nahoru k převlečení, ale přesto jej u tabule hladil pan Farina

184

185

dobrotivě po hlavě, a na klíně měl Cesare dokonce už novou

verného chotě – plísní za cosi, z čeho pochytil útržek věty

módní loutku, pokud možno ještě šerednější, v náhradu za

znějící přibližně „koketéria kon ragaca čeko“, zanechal dal-

tu, která se ponořila do temných vln Canale Grande. A jako

ších konverzačních dobrodružství a ponuře se usadil na okraj

by tento úplatný dar ještě nestačil k odpuštění, krmil starost-

velké fontány uprostřed slavnostní haly, odkud tryskal konej-

livý obchodník synka nejvybranějšími lahůdkami z bohatého

šivě šumící vodotrysk, a zadíval se vzhůru na skleněný strop.

stolu, na které hošík ukazoval ulepeným prstem, protože na

Pyšný majitel paláce ho odpoledne poučil, že se mu anglicky

ně pro vlastní nepatrnost nemohl dosáhnout. A poručík Bo-

říká „falling light“ – padající světlo – a že patří ke klasickým

růvka zasmušile uvažoval o podivných metodách výchovy

rysům benátské palácové architektury. A tak hleděl truchlivě

dětí v Itálii.

v ta klasická místa a skrze sklo na něho koketně blikaly stří-

Ten večer bylo dinner obzvláště honosné; zúčastnil se ho

brné hvězdičky.

i Greffiho nejlepší přítel pan Alfieri se synem a jeho hosté,

jistý pan De Cervi s manželkou, které Greffi znával kdysi

———

v Americe. Zlatým hřebem a ozdobou společnosti byla však

Zuzanka Borůvková – zářila ve světle drahých voskovic pla-

Ze zamyšlení ho vytrhla teprve zuřivá hádka, která přehlušila

vým a kočičím půvabem, jemuž, jak známo, žádný Ital ne-

konejšivé bublání vodotrysku. Vstal a pohlédl ke stolkům na

odolá a naopak. To cizokrajné kouzlo ještě zvyšovala nád-

druhém konci haly. Jako dva kohouti stáli tam proti sobě pá-

hera elegantního polovečerního úboru k tělu, jemuž ženy

nové Greffi starší a De Cervi, v obličejích brunátní a v silném

v Československu říkají „šatečky“ a který Zuzance ušila paní

předklonu. Setrvávali v tom skutečně neuvěřitelně hlubokém

Borůvková tak mistrovsky, že jej světem protřelá madame Fa-

předklonu ne proto, že by na ně neplatily zákony zemské

rinová pokládala za kreaci Schiaparelliho.

tíže, ale protože každého z nich drželi za ruce dva z ostatních

Poručíka Borůvku společenský úspěch jeho dcery příliš

pánů: pana Greffiho jeho syn a pan Farina, pana De Cerviho

nepotěšil. Plnil jej spíše obavami spojenými s osobou mla-

pan Alfieri a usměvavý majordomus, jenž se však v této si-

díka, jenž tyrkysové plavky vyměnil za jakousi námořnickou

tuaci tvářil vážně. V rohu na pohovce ležela omdlelá slečna

uniformu, a zejména s osobou starce, oděného nyní bílým

di Campiano, ošetřovaná trojicí dam, a mezi oběma rudými

smokingem místo bermudskými šortkami, ale skotačícího

soupeři poskakoval rozjívený hošík a nestranně se oběma

kolem Zuzanky o nic méně vytrvale. A tak byla poručíkova

vysmíval. Zuzanka s Alfredo Alfierim stáli rozpačitě opodál

anglická konverzace ještě chaotičtější než jindy. Nepodařilo

a vzduchem létala velmi hlasitá a nepochybně šťavnatá slova,

se mu vhodně vyjádřit, že v jídelní hale je příjemný chládek,

jimž však poručík Borůvka totálně nerozuměl.

což hodlal oznámit madame De Cervi, ani že v Českoslo-

Také se o to nesnažil a neměl ani příležitost dát si je od

vensku je touto dobou již dosti zima, kteroužto informaci

někoho vysvětlit. Večírek temperamentním výstupem obou

chtěl poskytnout paní Farinové, ani že v Itálii je ve srovnání

bývalých chicagských obchodníků zvadl a poručík tomu byl

s jeho vlastí počasí vůbec mírnější (poznatek určený slečně di

rád; oddychl si, když odváděl Zuzanku do bezpečí luxusního

Campiano); ba nedokázal nakonec srozumitelně přetlumočit

apartmá pro hosty dřív, než by mu byla zmizela v některém

jedinou z pěti myšlenek, týkajících se vesměs barometrických

z četných zákoutí paláce s některým z ohnivých mužů, kteří

úkazů, jimiž toužil upoutat pozornost mimořádně půvabné

jej obývali.

paní Greffiové. Když pak, neviděn, zaslechl za španělskou

Výkřiky rozčileného pána bylo slyšet ještě zvenčí, a když

stěnou, jak tato překrásná dáma někoho – zřejmě svého roz-

se poručík vyklonil ze svého okna v prvním poschodí, spat-

186

187

řil jej na vzdalující se gondole; zadržován mladým Alfierim

nou ve škole, ale většinou získanou pilným studiem písňových

výhružně mával pěstí k oknům druhého poschodí palazzo

textů z rádia Luxemburg, konečně vysvobodila z jazykové

Greffi. A seshora zněl vlahou hvězdnatou nocí neméně roz-

izolace, obklopující ho v paláci Greffi. Snad za nic v životě jí

hněvaný hlas pana Greffiho a odrážel se o barevná průčelí

poručík nebyl tak vděčný, protože poděšené konání tlustého

paláců podél kanálu, po nichž tančily odlesky zvlněné vodní

pána o třetí hodině ranní ho začalo prudce zajímat.

hladiny i luceren, jež se houpaly na přídích tiše, snově a pří-

zračně plujících černých gondol.

———

Poručík Borůvka stáhl žaluzie, ulehl pod hedvábná nebesa

a pokusil se usnout. Příliš se mu to nedařilo. Z vedlejšího po-

Aby zjistil, co se stalo, Zuzančinu angličtinu vlastně – aspoň

koje pronikalo kamennými zdmi mohutné chrápání slečny di

ze začátku – ani nepotřeboval; v pokoji pána domu ve dru-

Campiano a neustávalo a neustávalo.

hém poschodí, kam ho chvějící se pan Farina dovlekl za ruku,

Ale nebyl to jediný zvuk rušící noční klid starého domu:

bylo všechno jasné na první pohled. Stařec, který ještě odpo-

do ticha haly slabounce ševelil vodotrysk a zaznělo několi-

ledne tak bujaře skotačil, již doskotačil. Ležel na zemi upro-

keré zaskřípění klíčů – to starý majordomus pečlivě zamykal

střed ložnice, zařízené v nejvybranějším benátském stylu – až

všechny vchody a okenice obydlí pana Greffiho.

na to, že ji nesdílel s manželkou. Bílý smoking vyměnil krátce

předtím za citrónově žluté pyžamo a brčálově zelený župan.

———

Do stropu, pokrytého zlatým štukováním, poulil vytřeštěný

zrak a na benátský lustr vyplazoval modrý napuchlý jazyk.

Z ticha vyburcoval spící i bdící obyvatele toho starého sídla

„Šel jsem – šel jsem za manželkou,“ breptal vyděšený pan

zoufalý výkřik. „Pomoc!“ volal nějaký muž z plných plic a po

Farina a Zuzanka to, seč jí síly stačily, překládala, „a zdálo se

mramorových schodištích předávala si ozvěna pleskavý ohlas

mi, že slyším pana Greffiho chroptět. Zaklepal jsem, ale nikdo

spěšných kroků.

se neozval. Bože na nebesích! Snad jsem měl vstoupit – ale

Poručík, jenž byl – nikoli sám – mezi bdícími, vyskočil.

přirozená diskrétnost mi to nedovolila. Když jsem se vracel,

Zuzanka spala dál zdravým spánkem sedmnácti let. Poručík

zaklepal jsem znovu, a zase mi nikdo neotevřel – dodal jsem

proto opatrně otevřel dveře a vyklouzl na chodbu, matně

si tedy odvahy – vstoupil jsem – a –“

osvětlenou voskovicemi. Proti němu vyběhl velice tlustý pán

Poručík se sklonil k mrtvému. Na krku měl zřetelné otisky

ve vlajícím županu, volal největší možnou silou a každý jeho

něčích prstů. Velice silných, velice energických prstů. Zabořily

krok zněl jako výstřel z pistole, neboť pánovy baculaté nohy

se starci do hrdla s takovou silou, že stopy po nich okamžitě

vězely v domácích trepkách s volnou patou.

zčernaly. Mužská práce, řekl si v duchu poručík a rozhlédl

„Co se stalo?“ otázal se poručík, podle svého domnění an-

se kolem. Shrnutý koberec a mokrý ručník, který zavraždě-

glicky. Tlustý pán se zarazil, vyvalil na poručíka zděšeně oči

nému zřejmě vypadl z ruky – protože dveře do koupelny byly

a velice defenzivně prohlásil: „Nikoli! Mýlíte se! Já ho neza-

otevřeny a v koupelně dosud tekla voda – to obojí svědčilo

vraždil!“

o zápase. Ano, mužská práce, opakoval si poručík.

Brzy se ukázala nutnost vzbudit Zuzanku. Chtě nechtě to

A v pokoji byly ještě jedny otevřené dveře: nízká kovová

poručík udělal, ale svědomitě ji donutil, aby své koketní py-

branka se závorou, ovladatelnou pouze zevnitř. Za nimi do-

žamko s tříčtvrtečními nohavicemi zahalila bílým koupacím

padalo světlo lustru na úzké točité schody.

pláštěm. A Zuzanka ho svou angličtinou, částečně pochyce-

188

189

———

„Jste to slyšel?“

„Ne, ještě ne. Uviděl jsem – ono tam ovšem moc dobře vidět

„Kam to vede?“ zeptal se poručík majordoma.

není – ale jak jsem zahnul za ten roh, mihla se na opačném

„Do haly,“ odpověděl důstojný stařec.

konci chodby nějaká postava a zmizela mi za druhým rohem,

Ovládal se, ale bylo vidět, že osud jeho veselého pána ho

do chodby k pokoji pana Greffiho.“

dojal.

„Poznal jste, kdo to byl?“

„Do té s vodotryskem?“

„Byla to mužská postava,“ řekl tlustý pán vyhýbavě.

„Ano.“

„A kdo to byl?“

„A je to vždycky takhle dokořán?“

„Přísahat bych na to nemohl –“

„Ne. Pán branku pokaždé zavíral zevnitř. Na závoru.“

„To nemusíte. Tak kdo?“

Poručík se znovu rozhlédl. Ložnice nejevila jiné známky

„Myslím, že to byl pan – Greffi.“

nepořádku. Starcovo lože bylo rozestlané, ale nepoužité.

„Greffi? To by znamenalo, že těsně před vraždou někam

V záhlaví velkého křesla v rohu svítila lampa, na stolečku

šel –“

před ním ležela mapa s ručními dopisními papíry, pero a ote-

„Ne, ne, ne!“ pan Farina zatřepal ručičkama. „Ne starý pan

vřená tuba nějakého léku. Poručík ji zvedl. Byly to prášky

Greffi. Mladý pan Greffi!“

pro spaní.

Poručík pohlédl na starcovu mrtvolu, na jejímž zsinalém

Otočil se a odešel do koupelny. Voda z kohoutku stále zur-

krku se ošklivě černaly stopy prstů. Něčích silných, mladých

čela. Zamyšleně ji zavřel. Cosi mu zaskřípělo pod nohama.

prstů.

Shýbl se a ze země zdvihl skleněný střep. Pozorně se rozhlédl.

„A pak?“ zeptal se.

Na mramorové podlaze byla louže vody a v ní zbytky roztříš-

„Pak jsem sám zahnul za druhý roh, a když jsem šel ko-

těné sklenice.

lem dveří pana Greffiho, slyšel jsem ten chropot. Zaklepal

Narovnal se a pohlédl zadumaně na pana Farinu.

jsem, jak jsem vám řekl – ale vevnitř už bylo ticho. Odebral

jsem se tedy na toaletu – tam se mi v hlavě všechno rozleželo

———

– usoudil jsem, že panu Greffimu je možná špatně – třeba, Bůh

nedej, infarkt! –“ tlustý pán si bázlivě sáhl na srdce, „– a když

„No, já jsem vlastně u manželky nebyl,“ breptal rozpačitě

mi na nové zaklepání opět neodpověděl –“ Odmlčel se a kývl

tlustý pán. „Obvykle k ní už nechodívám, ale – nemohl jsem

hlavou k mrtvole.

usnout – požil jsem větší množství vína, chápete jistě, pro-

Poručík ho propustil a starostlivě se podíval na Zuzanku.

bouzí to chtíč, i když já už – zaklepal jsem u ní na dveře, ale

Ale zdálo se, že po zkušenostech v Dolomitech už Zuzanka

neodpověděla – měla zamčeno – chvíli jsem klepal – pak jsem

otrnula. Skláněla se zvědavě nad černými stopami škrtičo-

usoudil, že je unavena a spí, a vrátil jsem se do své ložnice.“

vých prstů a starostlivého otce napadlo, že by vlastně povo-

„A cestou jste slyšel pana Greffiho sténat?“

lání detektivky neohrozilo patrně počestnost jeho dcery na-

„To ještě ne. Já totiž – když jsem se vrátil do své ložnice,

tolik jako dráha filmové herečky, jíž se Zuzanka hodlala stát,

chvíli jsem se díval z okna a pak jsem – prostě – pocítil po-

a že je to zaměstnání koneckonců také lépe placené. Oslovil

třebu. Vyšel jsem tedy ještě jednou na chodbu a kráčel jsem

proto Zuzančinými ústy majordoma:

zpátky, a tehdy právě, když jsem zahnul za roh –“

„Vy jste dům na noc zamkl?“

Tlustý pán se zarazil.

„Ano, pane.“

190

191

„Není možné, aby sem někdo vnikl zvenčí nebo aby odsud

„Tak jsem to nemyslel, pane. Směšné je tvrzení, že by věnec

unikl?“

pana De Cerviho byl nákladnější než věnec mého pána. Pan

„To je vyloučeno, pane. Dům má pouze dva vchody, oba

De Cervi byl vlastníkem podniku mnohem menšího, než byl

byly zamčeny a klíče mám toliko já, pane. Zamkl jsem, pane,

náš. Jeho ztráty na lidech činily sotva šest mužů ročně, pane.

dokonce i kuřárnu, odkud se vchází na terasu, protože dveře

Kdežto my jsme zaznamenali v roce, tuším, dvacet sedm, tři-

na terasu jsem nechal otevřené, aby kuřárna vyvětrala. Má-

cet dva mrtvých a dvacet zraněných, pane!“

me-li větší společnost, vždycky to dělávám, pane. A pokud

„Aha,“ pravil poručík a na bližší podrobnosti sporu obou

jde o okna v přízemí, všechna mají mříže. Půda je stále za-

obchodníků se už dál nevyptával. Zamyslil se. Majordomus

mčená a otevírá se, jen je-li potřebí něco odtamtud přinést.“

stál chvíli bez hnutí, pak si odkašlal a pravil:

„Neslyšel jste nic podezřelého?“

„Jestli dovolíte, pane –“

„Ne, pane.“

„Prosím.“

Poručík se ještě jednou rozhlédl po ložnici a přistoupil

„Máte již, pane, nějaké podezření?“

k oknu. Mělo otevřené okenice. Poručík se vyklonil ven. Dole

Poručík Borůvka se na něho ostře zadíval.

se leskly černé vlnky opuštěného kanálu a kalně svítily lu-

„Co myslíte vy?“ řekl. „Žena to být nemohla – leda nějaká

cerny u přístavních kůlů. U hlavního vchodu paláce Greffi

profesionální zápasnice. Pan Greffi byl – přes svůj věk – velice

se houpaly tři připoutané gondoly. Poručík pohlédl vpravo

statný muž, a podívejte se na ten stisk. Pan Farina to taky

k vedlejšímu domu. Ne, tudy nikdo přelézt nemohl, průčelí

nebyl – jednak by o tom pomlčel, jednak je na to příliš silný

bylo zcela hladké, bez soch a bez ozdob, a nejbližší okno

– tím nemyslím vlastnost svalů, chápete. Myslím to –“ a když

bylo vzdáleno dobrých pět metrů. A stejně tak i na druhé

to Zuzanka majordomovi vysvětlila, majordomus odtušil:

straně. S nadějí se podíval přes kanál, ale hned zesmutněl.

„Chápu, pane. Myslíte to eufemisticky.“

Přímo naproti paláce stál široký kostel. Vyhlídka, že noční

„Tak nějak,“ pravil poručík. „Pak je tu ještě mladý Greffi

tragédie v Greffiho ložnici bude mít nějakého náhodného

– on a pan Farina jsou v celém domě jediní dva muži, kteří

svědka, rychle pohasla.

přicházejí v úvahu. Protože já jsem to nebyl.“

Vrátil se tedy zase k majordomovi.

Majordomus si odkašlal. Zdálo se, že se urazil.

„Poslyšte, kvůli čemu se to dnes hádali pan Greffi s panem

„Mě, pane, nepokládáte za muže?“

De Cervim?“

„Ale ano, jistě,“ pospíšil si poručík s omluvnou odpovědí.

„To je takový starý spor, pane,“ pravil suše majordomus. „Da-

„Jenomže u žádné slušné vraždy nemůže být pachatelem ně-

tuje se ještě ze dnů, kdy měl pán podnik v Chicagu, pane.“

kdo ze služebnictva. To se prostě nedělá.“

„Spor o co?“

„Děkuji vám, pane,“ pravil majordomus s úlevou. „To tedy

„O věnec, pane.“

znamená –?“

„O věnec?“

„Ano. Pošlete mi sem pana Marcella Greffiho a zavolejte na

„O pohřební věnec, pane. Pán věnoval na rakev svého ob-

policii. Ale dům nechte zatím zamčený!“

chodního přítele, jistého pana Dillingera, velice nákladný vě-

nec. Nejnákladnější ze všech tehdy věnovaných, pane. Signor

———

De Cervi mu však tuto zásluhu upírá a tvrdí, že nejnáklad-

nější věnec pocházel od něho. To je ovšem směšné, pane.“

„Tedy přiznáváte, že jste to byl vy, koho viděl na chodbě pan

„To je. Kvůli takové maličkosti –“

Farina?“ ptal se poručík o chvíli později černého mladíka

192

193

s poněkud mdlou tváří. Mladý Greffi měl na sobě květovaný

Bylo zřejmé, že si je sám vědom nepřesvědčivosti svého

župan a nervózně mžoural očima.

tvrzení. Mechanicky si položil ruku na hrdlo a zamnul si

„Ale ano. Byl jsem to já. Nemohl jsem spát.“

ohryzek. Poručík se zamračil:

„Tak jste se procházel na chodbě?“

„Máte dluhy?“ vyjel na mladíka ostře.

„Ne. Vracel jsem se –“

Greffim to škublo, strnule pohlédl na kriminalistu a kývl.

Mladík se podezřele zarazil.

„Majetek vašeho otce připadne podle závěti vám?“

„Z pokoje svého otce?“ navrhl poručík.

„Jen na půl. Půlku dostane jeho žena.“

„Ne. Z – byl jsem v kuřárně. Kouřil jsem, abych se uklidnil.“

Mladý Greffi vztáhl prosebně ruce k poručíkovi:

„Proč uklidnil?“

„Já ho nezabil! Dělá to dost, ale já ho nezabil! Uvažoval

„Totiž ne uklidnil. Abych – prostě se mi chtělo kouřit –“

jsem, že je to příliš velké riziko – byl bych první v podezření

„Vy ve své ložnici nekouříte?“

– totiž –“ opravil se rychle, „vůbec jsem o něčem takovém ne-

„Ne. Vlastně – někdy ano – ale někdy ne –“

uvažoval! Já nejsem vrah!“

„Někdy ano, někdy ne,“ pravil poručík pohrdavě. „A že se

Poručík Borůvka se na něho zachmuřeně zahleděl.

vám zrovna dnes, a ve tři ráno, chtělo až dolů do kuřárny?“

„Skutečně?“ otázal se pomalu. „Tak kde jste tedy byl dnes

„Nevím. Prostě – chtělo se mi. Byla taková chladná – vlastně

v noci?“

horká noc –“ mladík utonul ve zřejmých rozpacích.

Než mohl mladý Greffi odpovědět, zaklepal někdo na

„Noc byla chladná,“ řekl poručík anglicky, a pak si dal pře-

dveře.

ložit větu: „A vy mi řekněte, kde jste vzal klíč od kuřárny?“

„Klíč? Proč klíč?“

———

Poručík mlčky přistoupil ke dveřím, otevřel je a vyhlédl

ven. Spatřil majordoma, obklopeného dychtivě naslouchají-

„Signore tenente,“ zašeptala tlustá slečna di Campiano. „Mu-

cím kruhem nebožtíkových hostů, oděných v pestrobarevné

sím vám něco říct. Něco důležitého a –“ obrátila zamilované

noční úbory. Hlavy měli skloněné ke služebníkovým ústům,

oči na Greffiho „– a úplně privátního!“

a jakmile poručík otevřel, provinile od něho odskočili.

Na pokyn poručíkovy kulaté hlavy Greffi velmi ochotně

Poručík pozval majordoma znovu do ložnice a tam se ho

zmizel.

zeptal:

„Signore!“ Slečna si přitiskla obě ruce, sepjaté jako k mod-

„Otevíral jste dnes v noci panu Greffimu kuřárnu?“

litbě, mezi velkolepá ňadra. Poručík si těch rukou všiml; jako

„Nikoli, pane.“

všechno na slečně vymykaly se obvyklým ženským rozmě-

„Co tomu říkáte?“ obrátil se poručík na Greffiho.

rům.

„Já – já říkám jen tolik, že kuřárna byla otevřená.“

„Signore!“ pravila slečna úpěnlivě. „Vy podezíráte mého

„Můžeme se přesvědčit –“

snoubence z patricidy –“

„Ne, to ne!“ vyhrkl Greffi. „Já vám věřím.“

„Z čeho?“ zeptala se Zuzanka.

„Ano?“ poručík protáhl to slovo. „Ale já nevěřím vám.

„Vím to!“ rozpřáhla slečna ruce v naléhavém gestu a její ši-

Kde jste byl?“ zeptal se a opět pokynul majordomovi, aby

roké dlaně připomněly poručíkovi dlaně jistého muže ze Ště-

se vzdálil.

chovic, jenž jimi příliš úspěšně přikryl ústa své tchyně, takže

Mladý Greffi pravil nešťastně:

dodnes kutá v Příbrami rudu.

„Na chodbě. Procházel jsem se na chodbě – a – kouřil jsem –“

„Co víte?“ zeptal se.

194

195

„Že si myslíte, že Marcello zavraždil svého otce. Majordo-

mus to říkal. Ale on ho nezavraždil! Mohu to dokázat!“

„Tak?“

„Byl u mne! Celou noc! Až do té chvíle, co nás vzbudilo

volání signora Fariny!“ Slečna stydlivě sklopila oči. „Jenom

vás žádám o diskrétnost. Je to pro mne trapné – ale nemys-

lete si nic špatného – jsme zasnoubeni již pět let –“ zapýřila

se, zmlkla. Dlouho na ni poručík hleděl, zadumaně, smutně.

O něčem přemýšlel. Nejdřív o zvucích, které rušily noční klid

paláce, o skřípění klíčů, o zurčící fontáně, a také o hlasitém

oddychování tělnaté slečny. O tom, co u ní dělal mladý Greffi,

když ty zvuky, tak málo podobné lidským, bránily poručíkovi

ve spánku od půl jedné, kdy ulehl, až do tří, kdy nedobro-

volně vstal.

A pak o tom, co tedy mladý Greffi dělal doopravdy?

Za oknem ložnice se rozsvítilo bleďoučké kalné světlo

a krémovým světcům na fasádě protějšího kostela naskákaly

svatozáře. Začalo svítat. Poručíka něco napadlo.

Ujistil slečnu, aby byla bez obav, a zdvořile ji vystrčil ze

dveří. Dovnitř nepozval nikoho. Ze stolku pana Greffiho vzal

list dopisního papíru a tužku a – pořád přemýšlel o tom, co

ho napadlo – rychle načrtl plánek druhého poschodí staro-

bylého paláce.

Zadumaně seděl nad plánkem a prstem po něm jezdil sem

tam. Zuzance, která chtěla vědět, proč to dělá, odsekl, že je na

to moc mladá. Náhle křepce vstal a vyšel na chodbu.

Poděšení hosté, švitořící na chodbě, okamžitě zmlkli a na

poručíka se upřelo šest párů očí. Z jednoho z nich vyčetl po-

ručík špatné svědomí.

Zmobilizoval svou angličtinu a s velkým vypětím ducha

———

pravil ke statné dámě v čínském županu:

„Signora – pojďte prosím se mnou – do své ložnice.“

V ložnici dámy v čínském županu si to však poručík zase roz-

„Ano,“ pravila paní Farinová, „Luigi už na policii telefo-

myslel, poručil Zuzance, aby tu počkala, a statnou krasavici

noval.“

zatáhl posuvnými dveřmi do vedlejšího pokoje, kde sladce

A tak musela znovu zasáhnout Zuzanka, třebaže na to byla

dřímal rozjívený hošík a k prsům tiskl škaredou loutku. Zpod

ještě moc mladá.

hošíkova lože vylezl rozespalý bostonský teriér Einstein a pře-

kvapeně pohlédl na poručíka.

196

197

Poručík opět zmobilizoval svou angličtinu a pravil velmi

Poručil všem, aby se rozešli do svých pokojů, a sám se s dcerou

pomalu:

také uchýlil do vykázaného apartmá. Den za oknem pokročil.

„The murderer – Marcello Greffi!“

Světci na průčelí protějšího chrámu neměli už jen svatozáře,

Krásná paní zbledla.

ale trčeli z medového stínu nad kanálem v celé zlatožluté

„Proč mi to říkáte?“

kráse svítání. Po kanálu ujížděly první motorové čluny s mlé-

Poručík svraštil čelo a s velkým úsilím ze sebe vypravil dal-

kem, chlebem a ovocem. V okně paláce vedle kostela vykoná-

ších pár slov:

val vypasený a lesklý černý kocour pečlivou ranní toaletu.

„Vy to nevíte?“

Poručík měl pocit, že na něco zapomněl. Nevěděl na co.

V té chvíli se počal podobat bostonskému teriérovi Einstei-

Nepatrná, studená stopa něčeho spatřeného a zaregistrova-

novi; stejně jako psíkův obličej vyjadřovala i poručíkova tvář

ného, co však nedospělo k plnému uvědomění, ho nepříjemně

žalostný smutek. Paní sklopila hlavu.

tlačila v hlubinách mysli, a on si začal polohlasem odříkávat

„Yes,“ řekla tiše. „Vím to. Byl u mě.“

nesmyslná slova. Ne tak docela nesmyslná. Jednou, už dávno,

Cesare v postýlce sebou zavrtěl a ohyzdná loutka tiše

se jim na psychologickém školení zmínili o zvrhlém vědci

sklouzla na tlustý koberec. Poručík ji zdvihl. Byla vlhká, asi

Freudovi a proti němu stavěli zářný příklad slintajících psíků

od toho, jak s ní hošík před večeří spadl do fontány. Na po-

jakéhosi akademika; poručík se tehdy zachoval přesně dle

ručíka opálově zazářilo jediné, krhavé skleněné oko.

dialektických zákonů o protikladech a vyhledal ve služební

knihovně Úvod do psychoanalýzy. Poskytl mu nejednu chvilku

———

tajného úžasu, neboť si nad tou knihou uvědomil leccos z nej-

tajnějších pohybů své duše, zmítané tak mnoha nejasnými

„Ano, byl jsem u ní,“ mumlal Marcello. „Zachováte to v taj-

tendencemi; a také si tam přečetl o asociační metodě vyba-

nosti, prosím?“

vování věcí, na něž si nemůžeme vzpomenout.

„Kdy jste odešel?“ zeptal se poručík místo odpovědi.

Proto se nyní zachmuřeně zadíval na svou dceru, která

„Někdo zaklepal na dveře – ona – ona měla strach, že to je

zmožena dojmy usnula na rozestlané posteli, a mumlal:

její muž –“

„Zuzanka – Zuzanka – holčička – panenka – hošíček – ho-

„Děkuji, můžete jít,“ pravil poručík. Čekal na tuhle větu,

šíček – panenka – ach!“

a teď už věděl, že statná paní, na rozdíl od slečny di Cam-

S tímto teatrálním výkřikem se vymrštil z lenošky.

piano, mluvila pravdu.

Zuzanka se probudila.

Ale kdo tedy zavraždil skotačivého starce, když Marcello

Zamnula si oči a broukla:

byl v paláci jediný muž, který k tomu měl potřebnou fyzic-

„Co je, tati?“

kou silu?

„Nic! Počkej tu na mě!“

Ledaže by to stihl v té nepatrné a rozčilené chvilce mezi

A zběsile vyběhl z ložnice.

tím, co ho v ohbí chodby zahlédl pan Farina, a okamžikem,

kdy se pan Farina vrátil z toalety a podruhé zaklepal na Gref-

———

fiho dveře.

Jenže to se poručíkovi nezdálo.

Vrazil do dětského pokoje a vrhl se k hošíkově postýlce. Ma-

dame, která spočívala vedle, malebně zhroucená v renesanč-

———

ním křesílku, sebou zděšeně trhla a zaúpěla:

198

199

„To vám ještě nestačí? Chcete ještě něco?“

rozhalený plášť odhaloval až vysoko nad koleno. Byla nahá

„Yes. Police comes,“ pravil náměsíčně poručík, popadl šered-

a v polopřítmí růžově světélkovala. A protože si ten zdatný

nou loutku a okolí pro něho přestalo existovat. Usilovně

kriminalista příliš bystře všiml té nohy, ušlo mu, že dívka má

vzpomínal.

na hlavě nelogickou koupací čepici.

Ne. U večeře si loutky blíže nevšiml – ale té původní, té, co

se ponořila do kanálu, právě tak jako téhleté, chybělo jedno

———

oko!

Otočil se – loutka mu vypadla z prstů – a jako šílenec se

Konečně zjistil, že muž s kulatou tváří je nedávno tak prosla-

vyřítil z místnosti.

vený komunistický kolega, a neměl proto námitek, aby se na

Venku přeběhl chodbu a zmizel ve dveřích ložnice zavraž-

chvíli vzdálil z paláce Greffi. Bavící se gondoliéři mohli zane-

děného.

dlouho potom sledovat velice zachmuřeného poručíka, jak se

Tam se shýbl, ze země zvedl mokrý ručník a běžel do kou-

potýká s jediným dlouhým veslem černé gondoly a tvrdošíjně

pelny.

míří pozlacenou přídí vstříc vycházejícímu slunci, v jehož oh-

Byla z růžových kachlíčků a na chromovaném věšáku vi-

nivém kotouči se honosně rýsovala silueta paláce Alfieri.

sely ještě dva jiné, růžově a bíle pruhované ručníky.

Jenomže ručník, který držel v ruce, měl na sobě bledě ze-

———

lené puntíky.

A opět se poručík náměsíčně otočil a vyrazil ze dveří jako

Veslo bylo zřejmě špinavé, protože první, oč poručík požádal

šílený.

rozespalého majordoma, bylo, aby si směl umýt ruce. Ma-

„Zuzanko!“ zvolal nedočkavě na prahu svého pokoje. „Zu-

jordomus ho zavedl do mramorované koupelny a šel podle

zanko, převlíkni se do –“

rozkazu vzbudit panstvo.

Do čeho se měla poručíkova dcera převlíknout, to už

Touha umýt si ruce poručíka v koupelně kupodivu opus-

mladý Greffi, dychtivě naslouchající za rohem, neslyšel, pro-

tila. Když se majordomus vrátil, aby ohlásil, že je host očeká-

tože kriminalista za sebou zabouchl dveře. Ostatně, i kdyby

ván v hale, zastihl starého kriminalistu, jak nesmírně smutně

to slyšel, nerozuměl by tomu. S dcerou mluvil poručík Bo-

hledí na dva bílé, bledě zeleně puntíkované ručníky na vě-

růvka česky.

šáku, jako by je chtěl hypnotizovat.

Anebo naopak, jako by ty bledě zelené puntíky, podobné

———

očím poručíkovy dcery, zhypnotizovaly jeho.

Když asi o půl hodiny později konečně dorazila rozespalá

———

policie, spatřil obtloustlý kapitán na okraji fontány v hale se-

dět muže s kulatou tváří a rozčepýřeným kohoutkem na te-

Starého pana Alfieriho zpráva zdrtila, ale ještě víc, zdálo

meni hlavy a mladičkou dívku v bílém koupacím plášti. Muž

se, zasáhla bývalého kolegu skotačivého nebožtíka. Pan De

hleděl zamyšleně na malého bostonského teriéra před sebou,

Cervi pozvedl dlouhé ruce k nebi a kostnatými prsty si počal

jenž mu byl nápadně podobný, a na všechny tři se shůry ze

rvát pozůstatky kdysi bujného vlasu. „Můj Bože! Bože můj!“

skleněného stropu linulo narůžovělé „padající světlo“; kapi-

volal zoufale. „Panenko Maria! Svatý Josefe! Všichni svatí!

tán utkvěl očima na štíhlé a půvabné dívčině noze, kterou po-

To není možné!“

200

201

Poručík ho však chladně ponechal péči jeho manželky, jež

této záhady byla již vyčerpána, a naše řešení bude tedy nutně

zachovala mnohem důstojnější klid i potom, když všichni

jedním z nich. Vrahem,“ pokračoval, „musel být muž. Silný,

nastupovali do gondoly a když poručíkovi uklouzla noha.

tělesně zdatný muž. V paláci přicházel v úvahu jen jeden. Ale

Málem tím mohl tragicky skončit jeho italský výlet, neboť

ten to, jak víte, neudělal.“

starý kriminalista uměl plavat pouze v rámci odznaku zdat-

Společnost nedýchala. Bostonský teriér otevřel tlamu a vy-

nosti. Pan De Cervi, jehož se v poslední chvíli zachytil a jenž

strčil růžový jazyk.

se následkem toho zřítil do kanálu místo něho, neuměl, jak

„Musel to tedy být někdo, kdo se sem dostal odněkud

se ukázalo, plavat vůbec. Plešatá hlava okamžitě zmizela pod

zvenčí,“ pokračoval poručík. „Jestli dovolíte, přeruším teď

hladinou a jenom sloup bublinek nasvědčoval, že ani pod

na chvíli výklad a pošlu svou dceru pro něco ven.“

vodou nepřestává zbožný pán volat nebesa. Naštěstí neztratil

Pokynul, Zuzanka – dosud v bílém koupacím plášti – se

duchapřítomnost majordomus a podebral klesajícího veslem.

zvedla a půvabně odešla hlavním vchodem. Kapitán se za ní

A tak se odjezd gondoly zdržel, dokud se zdrcený signor De

udiveně ohlédl.

Cervi nepřevlékl do suchého.

„Pro co –“ začal, poručík však jej pohybem ruky umlčel.

V hale zavládlo hrobové ticho, a „padající světlo“, zbledlé

———

a studené, dopadalo na hladinu fontány. Vodotrysk někdo

zastavil; jediná vlnka nezčeřila hladinu hladkou jako sklo

Ve velké hale se kolem obdélníkové fontány shromáždila celá

a pokrytou mastnými duhovými kotouči.

společnost, jež tu hodovala večer předtím. Chyběl jen starý

Poručík se zvolna, okázale otočil k fontáně. Tím jako by

pán, který ještě včera poskakoval za míčem; zato přibyl ob-

dal pokyn všem. Půlkruh tváří se pohnul a mastná hladina,

tloustlý kapitán a jeho suita. Nevypadal radostně. Zevrub-

lesknoucí se dost hluboko pod úrovní podlahy, se ocitla

ným šetřením nezjistil nic potěšujícího a vrhal teď mrzuté

v průsečíku mnoha pohledů.

pohledy na poručíka Borůvku, na madame Farinovou a na

Cosi se pod ní pohnulo. Cosi bílého, dlouhého, přeruše-

Marcella Greffiho.

ného dvěma úzkými červenými pruhy a zakončeného červe-

„Nikoli,“ pravil ponuře poručík, jako by mu četl myšlenky.

nou skvrnou na konci. A pak se hladina rozčeřila a z ní se na

„Signor Marcello svého otce nezavraždil. To už víte.“

okraj fontány vyhoupla štíhlá, ale ne hubená dívka v nepatr-

A jelikož kapitán přenesl pohled na čtvrtého, na pana Fa-

ných červených bikini a v červené koupací čepici a sundala si

rinu, dodal poručík rychle:

z obličeje potápěčské brýle.

„A protože já pachatele už znám, nebude signor Marcello

Třebaže pozornost obtloustlého kapitána neupoutal dív-

ani potřebovat alibi. Proto je, prosím, ve spisech neuvádějte.

čin obličej na prvním místě, poznal v ní přesto dceru českého

Jsme přece gentlemani.“

kriminalisty.

Tlustý pan Farina to naštěstí nepochopil; byl příliš napjat.

A mezi shromážděnými kdosi zaúpěl.

Zato statná paní vděčně pohlédla na poručíka – jenomže se

Byl to Alfredo Alfieri a po vzoru pana De Cerviho si začal

setkala s jeho káravýma, ponurýma očima.

rvát vlasy.

„Všechny dveře byly zamčeny zevnitř na klíč nebo na zá-

Dívka v červených bikinkách zesmutněla téměř stejně jako

voru, okna v přízemí mají mříže, ve vyšších poschodích je

poručík Borůvka.

vyloučeno přelézt ze sousedství. Tedy opět typická záhada

zamčeného pokoje,“ řekl poručík. „Ale všechna možná řešení

———

202

203

„Ano,“ vykládal o několik dní později poručík dceři poně-

„Ty byly jen do Itálie,“ pravila smutně Zuzanka. „A já jsem

kud podroušeným hlasem, když červenou felicií nebezpečně

za to nemohla, že mě obtěžovali.“

šněroval opuštěnou dolomitskou silnici, tentokráte opačným

Poručík chtěl jedovatě poznamenat, že ji to obtěžování pří-

směrem. „Ano. Přivedla mě k tomu ta loutka. Cesare ji upus-

liš neobtěžovalo, ale spolkl to. „Myslel jsem,“ řekl, „že paní

til do kanálu před palácem a nikdo mu ji nevylovil. A přece ji

Greffiová hubovala svého muže, a v duchu jsem jí to schvalo-

měl v noci u sebe – a byla mokrá! A Cesare spadl před večeří

val. Ale pak –“ poručík se odmlčel a zasmušil se, „– pak jsem

do fontány. To jsem začal tušit, že mezi fontánou a kanálem

pochopil, že mluvila s Alfredem Alfierim. Byl to její milenec,“

je spojení. Tys to pak vyzkoušela.“

řekl truchlivě, „a protože v Itálii rozvod není možný, rozhodl

„Ano,“ škytla Zuzanka. Poručík, chráněn liberalismem ital-

se – k vraždě.“

ských zákonů, koupil na cestu láhev chianti a Zuzanka si vy-

Chvíli ujížděli mlčky, felicie zdatně zdolávala prudké stou-

datně dopřávala toho nápoje, o němž poručík mylně předpo-

pání.

kládal, že jej pije poprvé. Tím méně tušil, že na rozdíl od vlasti

„Kdo by to byl do něho řekl,“ zameditoval poručík. „Ze za-

pije zde Zuzanka na žalost. „Moh – moh by tamtudy proplout

čátku mi byl docela sympatický – ovšem až na to, jak se choval

slon,“ řekla, škytla a dodala: „Kdyby ovšem uměl plavat.“

k tobě – a pak se z něho vyklube obyčejný hnusný vrah!“

„Pak už se to začalo skládat samo od sebe. Mokrý ručník

Odmlčel se. Z podzimního oparu se vyhouply zlaté skalní

v ložnici starého pána se nehodil k ručníkům v jeho kou-

krajky nad Cortinou.

pelně. Zato měli takové v koupelně u Alfieriho. Někdo z lidí

„Třeba nebyl tak zlej,“ zašeptala Zuzanka. „A musel ji asi

v Alfieriho domě ho tedy měl s sebou – patrně v nějakém ige-

strašně milovat, když kvůli ní –“ hlas se jí zlomil.

litovém sáčku – aby se jím pečlivě osušil, až vyleze z fontány.

Ostřížím zrakem šlehl poručík po dceři. Zuzančiny zelené

Nechtěl po sobě zanechat mokré stopy. A pak ho při zápase se

oči plovaly v slzách. Zavzdychala.

starým pánem upustil na zem, a protože právě zaklepal pan

„Byl to vrah,“ pravil tvrdě starý kriminalista.

Farina, ztratil nervy, zapomněl na to a utekl. Pan De Cervi to

Zuzanka ho však patrně neslyšela.

být nemohl, ten neumí plavat. Proto jsem ho shodil do vody,

„Myslíš – myslíš, tati,“ zavzlykala, „že ho za to pověsej?“

abych se o tom přesvědčil.“

Znovu přestal poručík sledovat silnici a zašilhal po dívce.

Odmlčel se, neboť se mu nějak nedařilo udržovat vůz

Po kulatých tvářích jí stékaly horké slzy a zanechávaly po

v pravé polovině vozovky, rozdělené dvěma tlustými bílými

sobě klikaté lesklé cestičky. Takhle viděl poručík dceru pla-

čarami.

kat naposled tehdy, když jí zakázal styky s jistým mladým

„U mladého Alfieriho jsem pak skutečně našel ten igelitový

parašutistou.

pytlík. Měl ho uvázaný na šňůře kolem pasu, ale při zápase

Zamračil se, ponuře se upjal k šedivé vozovce a rozhodl se

mu ho starý pán roztrhl prstenem a ručník vypadl. Zajímavé

být přísný. Ale potom jeho měkké srdce opět, jako už tolikrát,

je, že teprve potom mi došla jedna poznámka paní Greffiové,

prohrálo ten velký a marný pedagogický boj.

kterou jsem zaslechl za španělskou stěnou.“

„Ne,“ zabručel. „To bohužel určitě ne. V Itálii se za vraždu

„Která?“ škytla Zuzanka.

spáchanou z milostné vášně nevěší.“

„Vyčítala tam někomu, že koketoval s tou českou dívkou

Svraštil brvy a upřeně se zadíval na ubíhající silnici, aby

– to myslela tebe –“ dodal poručík, náhle přísně. „A to měla

neviděl, jak k němu Zuzančiny zelené oči vzhlédly s vděčnou

pravdu! Tak, jak ses, Zuzanko, chovala na té pláži, to bylo

nadějí.

naposled, a ty plavky ať už na tobě taky nevidím!“

204

205

Podobný zákon ovlivňuje například také jazyk číšníků,

Aristotelská logika

ale poručík Borůvka o něm nepřemýšlel. Jeho pozornost

Bylo to v sezóně jarních módních přehlídek. Paní Lucie Bo-

patřila plně předváděným šatečkám, nebo spíše dívenkám,

růvková dala jako každoročně ušít své dceři Zuzance nějakou

jež ty šatečky předváděly jako své hlavní nebo vedlejší po-

maličkost u Rosenbluma. Tentokrát to byla květovaná blůza,

volání.

a dvě stě korun, které za použití vysoce kvalifikovaných sil

Nebyl jediný; v obecenstvu této výhradně dámské pře-

toho vyhlášeného závodu zaplatila, se jí – jako každoročně

hlídky bylo překvapivé množství mužů, a jen zčásti to byli

– mělo dobře rentovat.

manžílkové. Většinou to byli mužíčci jiného typu a jiného

Paní Borůvková byla totiž sama švadlenou. Neměla sice

vztahu k dámičkám, které doprovázeli.

výuční list, ale zato mimořádný talent. Polovečerní šaty, které

Jeden takový mužíček seděl vedle poručíka. Byl kupodivu

Zuzance spíchla loni, byly například v kruzích italské peněžní

sám a deminutivum se na něho vskutku nehodilo. Měřil

šlechty pokládány za model od Schiaparelliho, a podobně

dobré dva metry na výšku a více než metr na šířku. Přesto si

komplet, zhotovený tajně (manžel o tom nevěděl; opatřovala

ho poručík povšiml jen proto, že ho právě při předvádění mo-

si tak, jako mnohá česká žena, ilegální vedlejší příjem) choti

delu opalovaček vyvolal vrátný na chodbu k telefonu, čímž

jistého francouzského diplomata z pražské ambasády, uplat-

vazoun na okamžik zakryl poručíkovi výhled, a mimoto mu

nil se na filmovém festivalu v Cannes jako poslední kreace

šlápl na nohu. Dal tím kriminalistovi možnost odhadnout

ateliéru Dior.

i svou tělesnou váhu na cca jeden metrický cent. Jak se poz-

Každý talent však potřebuje inspiraci, a z toho důvodu

ději ukázalo, nebylo to vše poručíkovi k neužitku.

vyhazovala paní Borůvková rok co rok pár stovek za služby

Sotva opět získal výhled na pódium, kde se právě otáčela

salónu Rosenblum. Salón totiž pořádal pro svoje zákaznice

rozkošná brunetka v opalovací soupravičce, usmála se na

soukromé módní přehlídky. Zde bylo možno spatřit to, co

něho silnější dáma tak významně, že si toho všimla paní Bo-

se prostému lidu na velkopřehlídkách v Lucerně neukazuje,

růvková. Dáma se rychle zahleděla do sálu a ohlásila, že ma-

a na tvůrčí schopnosti paní Borůvkové to působilo jako fan-

nekýnky nyní předvedou několik věciček k vodě. „Jako první

tazii odpoutávající marihuana. Rovněž tam bylo možno spat-

model,“ pravila, „uvidíte dvoudílné plavénky z růžového fiží,

řit nejhezčí manekýnky, což byl důvod, proč tam chodil také

hodící se zejména pro mladší děvčátka.“ Poručík vzrušeně

poručík Borůvka.

polkl, zaregistroval vedle sebe jakési nespokojené zavrtění,

I tentokrát seděl v první řadě a s okázalým nezájmem dych-

a napodobil proto otrávené zívnutí. Intimní hudba, linoucí

tivě hltal vzácnou podívanou. V rohu pódia, přímo nad ním,

se odkudsi ze skrytých ampliónů, spustila omamný slow-rock

stála žena, jakým se v módních žurnálech říká „silnější dáma“.

a sál ztichl v očekávání dvoudílné věcičky.

Co chvíli vrhala na poručíka výmluvný pohled, ale on jej ne-

Nic však nepřicházelo. Silnější dáma profesionálně pro-

vnímal. Nevnímal ani její odborný výklad, určený dámskému

dlužovala úsměv, ale pod ním začal brzy vystrkovat růžky

publiku a vyznačující se podivuhodným působením vědě do-

hněv a netrpělivost. Intimní hudba pokračovala, sametová

sud neznámého jazykového zákona, podle něhož se za urči-

záclona, jíž manekýnky vcházely, zůstávala zplihlá.

tých okolností mění všechna substantiva ve svá deminutiva.

Do hudby se vmísil tichý šepot znepokojených hlasů.

Pro tuto silnější dámu neexistovaly věci jako šaty, sukně, blůza, Úsměv na tváři silnější dámy pomalu, téměř neznatelně vadl,

punčochy, boty, a dokonce ani manžel nebo muž, ale pouze a vý-

a paní Borůvková se začala polohlasem bavit se Zuzankou.

hradně šatečky, sukénka, blůzička, punčošky a botičky, a dokonce

„Prosím o laskavý okamžíček strpení,“ zašveholila silnější

i manžílek a mužíček.

206

207

dáma, vrhla omluvný pohled na poručíka a zmizela za same-

Dílna vpravo byla po dobu přehlídky prázdná, protože

tovou oponou. Ševel v sále zesílil.

kdo měl ruce, měl je plně zaměstnané za jevištěm.

Uběhla minuta, dvě, tři. Jenom hudba, omamný slow-rock,

Poručík chmurně obhlížel kóji, podobnou plážové ka-

hrála nerušeně dál a poručík Borůvka netrpělivě poposedá-

bině.

val.

Potom se rázně otočil a vyšel do oblékárny.

Konečně se sametová opona rozhrnula, ale k jeho zklamání

„Kde tu máte telefon?“

se v ní neobjevilo mladší děvčátko v koupačkách, nýbrž tvář

Z hloučku vystoupila silnější dáma.

silnější dámy. A tu už nezdobil profesionální úsměv. Naopak.

„Račte se mnou. Mám aparát také v kanceláři, ale blíž to

Vyzařoval z ní děs.

budete mít na chodbu.“

Kývla na poručíka, a když se poručík nejdřív dvakrát

Kráčela před poručíkem podél kójí pro manekýnky, za po-

ohlédl, koho tím myslí, zašeptala syčivě:

slední kójí se zastavila, rozhrnula plátěný závěs a přidržela

„Pane inspektore – mohl byste na vteřinku?“

jej poručíkovi. Poručík prošel a octl se v dílně. Vpravo byla

Kriminalista se vyškrábal na pódium a za hrobového ticha

stěna s dveřmi, které dáma otevřela. Přímo proti dveřím stál

se ztratil v záhybech opony.

na poličce na stěně telefon.

Za chvilku se znovu objevil, odkašlal si a pravil do ztich-

Jak ho poručík používal, všiml si, že z téhle strany nemají

lého sálu: „Prosím, aby nikdo neopouštěl místnost. Zůstaňte

dveře kliku, ale jen knoflík, a nedají se tedy odtud bez klíče

všichni, kde jste!“

otevřít.

———

———

V těsném prostoru, kam se potom uchýlil, byla pod zrcadlem

O něco později poslouchal v kanceláři ředitelky závodu Ro-

zavražděná. Ležela na břiše, oblečená v dvoudílné plavky

senblum Dagmar Králové spád její výmluvnosti a ignoroval

z růžového fiží, a pod levou lopatkou jí ze zad trčela rukojeť

žhavé pohledy, které na něho přitom metala. Zájem té dámy

dýky, jaké se prodávají ve sportovních obchodech. Kolem

v jeho vlastních letech ho spíše skličoval, než aby v něm pro-

rukojeti byl omotán fialový kapesník, který se dívce svezl až

bouzel milostná vzplanutí, a on netrpělivě čekal, až přijedou

na záda a zčásti nasákl krví.

soudruzi.

Přesto z něho v rohu svítil bílý monogram JN.

„Myslím, pane inspektore, že vám budu moci být hodně

Prostor tragédie byl od ostatního prostoru oddělen závěsy

nápomocna při odhalení vraha. Protože toto je podnik, kde

z hrubého plátna. Ze dvou stran byly pevné – za těmi byly jiné

pracují většinou ženy, mohu říci, že své zaměstnance dobře

podobné kóje na převlékání – dvě zbylé strany visely volně;

znám. Nic tu neujde mému instinktu.“

dalo se jimi projít, vlevo do oblékárny za jevištěm a vpravo

„Obvykle spoléhám spíš na logiku,“ pravil poručík.

do dílny.

„Ale toto je případ ve vaší praxi tuším dosti zvláštní. Sleduji

V oblékárně čekala na poručíka silnější dáma, hlavní mistr

vaši práci, ani byste nevěřil jak!“

salónu, dva krejčí, kadeřnice, pět zbylých manekýnek a šest

„Jak?“

švadlen. Po obou bočních stěnách a prostředkem se táhly

Dáma se pleskla silnější ručkou přes ústa.

dlouhé věšáky plné šatů na ramínkách a v průčelní stěně vi-

„Patrně jsem to neměla říkat, ale vy to na mě hlásit nebu-

sela sametová záclona, jíž se chodilo na pódium.

dete, že ne? Moje sestra má za manžela soudce a půjčuje mi

208

209

– ale její manžel o tom neví! – Kriminalistický věstník. Tam

„Marcelu mohl zavraždit jenom někdo, kdo byl v oblékárně

vždycky tolik píší o vašich skvělých úspěších.“

nebo v dílně,“ šeptala dáma jako spiklenec. „Je to vlastně je-

„Kriminalistický věstník nejsou detektivky,“ pravil poručík

diná velká místnost, kterou kabinky pro manekýny a závěsy

temně. „A není to časopis určený pro veřejnost.“

rozdělují jen provizorně. Po přehlídce se tohle všechno zruší

„Já vím,“ pravila dáma a položila silnější ručku na poru-

a zbude jedna jediná dílna, která má dvoje dveře. Jedny

číkovo zápěstí. „Ostatně, mohu vám přispět nejenom svým

vzadu, těmi se jde k zadnímu schodišti, a ty byly zamčené.

ženským instinktem, ale i vaší mužskou logikou. Poslou-

Druhé jsou ty, co jsme jimi šli k telefonu na chodbě. A ty –“

chejte! Posloucháte?“

„Ano,“ přerušil ji poručík. „Ty z chodby nejdou otevřít. Ale

Poručík kývl. Před sebou měl plánek salónu Rosenblum,

kdo všechno má od nich klíč a kdo má klíč od těch zadních

a jak dáma mluvila, zaměřil na něj pozornost.

dveří?“

„Já,“ pravila dáma s úsměvem. „Klíče ode dveří k zadnímu

schodišti mají také někteří zaměstnanci dílny. Nikoli adminis-

trativní síly, prosím. Ale ti byli všichni v kritické chvíli v oblé-

kárně. Jistě si dovedete představit, že mají během přehlídky

plné ruce práce, a nezbývá jim proto bohužel čas všímat si je-

den druhého, kdo co dělá. Každá manekýnka – je jich celkem

šest – má k ruce švadlenu, a ta jí pomáhá svlékat a oblékat,

aby všechno klapalo. Dívky se u nás převlékají v kabinkách.

Někde,“ pravila s nádechem pohoršení, „někde se dívky pře-

vlékají v přítomnosti mužských zaměstnanců, ale to já u nás

netrpím. Proto jsem dala zřídit ty provizorní kabinky, i když

to poněkud komplikuje provoz.“

„To,“ odkašlal si poručík, „to se ty dámy jinde nestydí?“

„Nu,“ dáma se shovívavě usmála poručíkově naivitě, „ně-

které ne. Ale u mne v podniku to netrpím. Jednak z důvodů

zásadních,“ pravila přísně, „jednak z důvodů zvláštních

– a právě ty, myslím, hrály v tomto případě důležitou roli. Ale

nejprve vám popíši provoz během přehlídky.“

Poručík kývl a sledoval prst silnější dámy, ukazující mu na

plánku:

„Je to tak: manekýnka přijde z pódia tudy, vejde do své ka-

binky, kde na ni čeká švadlena s dalším modelem. Pomůže ji

svléknout, potom obléknout a odnese předvedený model na

jeden ze tří velkých věšáků zde,“ ukázala na plánku tři pře-

škrtané čáry, dvě podél obou bočních stěn oblékárny, jednu

uprostřed. „Manekýnka se mezitím dooblékne – nasadí si

klobouček, přezuje botičky nebo navlékne rukavičky – a pak

210

211

vyjde z kabinky do převlékárny, kde ji zkontroluje některý

„Skutečně. Řada děvčat s ním už měla velké scény, některé

z mistrů a kadeřnice jí upraví účes. Tím je hotová a připra-

přímo tady v podniku. Proto jistě chápete, proč vždycky a za

vená projít tady tím druhým závěsem na pódium. Všechno

všech okolností trvám na těch kabinkách. A teď – dobře po-

musí klapat jako hodiny. Jistě chápete,“ naklonila se důvěrně

slouchejte: tento mistr – jmenuje se Fendrych – se už delší čas

k poručíkovi, „že nikdo opravdu nemá čas starat se o dru-

mírně řečeno zajímal o Marcelku. Jenomže Marcela se vůbec,

hého, pokud to není v jeho pracovní náplni.“

ale ani trochu nezajímala o něho, víte?“

„Jistě,“ řekl poručík. „Ale ta dívka – Marcela – se v oka-

„Vím. Totiž nevím,“ pravil poručík ponuře.

mžiku vraždy převlékala do plavek –“

A vtom se otevřely dveře a v nich se objevil zasmušilý pra-

„Ano – a právě proto byla v kabince déle sama než ostatní.

porčík Málek, jenž právě dorazil s poručíkovou skupinou.

Musela se svléknout do –“ dáma se zapýřila, „– no prostě

úplně svléknout, a k tomu, ani k oblékání koupacího úboru,

———

pomoc švadleny nepotřebovala. Právě tohle je důležité pro

moji – jak tomu říkáte? – dedukci? Nebo jinak?“

Málkova zasmušilost poručíka poněkud překvapila. Prapor-

„Dedukci,“ pravil chladně poručík. „A jaká to je de-

čík býval nad každou novou pěknou vraždou v dobré náladě;

dukce?“

měl také, jak stálo ve všech jeho kádrových posudcích, ke své

„Někdo,“ dáma významně zvýšila hlas, „někdo věděl, že

práci ten nejkladnější poměr. Proto se poručík zarazil.

Marcela bude v kabince delší dobu sama. Ten někdo patrně

Ale příčinu Málkovy rozmrzelosti pochopil vzápětí. Byla

tedy znal program přehlídky. Ergo: byl to patrně někdo ze

vepsána ve tváři dalšího člena skupiny, přizvaného mimo-

zaměstnanců dílny. Ergo: musel být v kritickém čase v oblé-

řádně kvůli možným tělesným prohlídkám ženských zaměst-

kárně.“

nanců salónu – ve tváři mladé příslušnice s majestátním drdo-

„Hm.“

lem, která se tvářila velmi upjatě, téměř uraženě, a dostavila

„Ale tam je každý zaujat svou prací! Vzdálit se odtamtud

se místo obvyklé soudružky Jebavé, neboť ta právě odešla na

může jen někdo, jehož práce nesouvisí přímo s převlékáním

mateřskou dovolenou. Poručík se včas nepostaral o náhradu,

modelek nebo s nošením šatů a úpravou účesů ani s kontro-

a tak se příslušnici, do té doby vykonávající jen pomocné

lou modelů. Může projít tady tím závěsem do dílny,“ ukázala

práce, většinou písařské, dostalo nečekané příležitosti. Ni-

to na plánku, „obejít kabinky a vejít zezadu, do které chce.“

kdo, ani poručík, nevěděl, jak toužebně čekala na takovou

Dáma se zatvářila tajemně a znovu položila poručíkovi,

příležitost, a jak velice se proto spletl praporčík Málek, když

k jeho malé radosti, silnější ručku na zápěstí.

se ji ve služebním voze pokusil před chvílí vzít kolem pasu.

„A tady právě vstupují do hry ty zvláštní důvody, proč

Od onoho dne, kdy se asi před rokem objevila na oddělení

nechci, aby se moje manekýnky převlékaly v přítomnosti

vražd, udržoval praporčík neustálou ofenzívu. Pomníkem je-

mužů.“ Přivřela oči. „Máme tu totiž hlavního mistra. Je to

jího ztroskotání byl však dívčin nádherný a úctu vzbuzující

na slovo vzatý odborník. Učil se ve Vídni, v Londýně, v Pa-

drdol, který nosila tvrdošíjně, přestože jej praporčík vytrvale

říži dokonce u Diora. Ale povahou je to,“ stáhla přísně rty,

hanil. Zdobil – nebo hyzdil, podle toho – její hlavu od oné

„strašný záletník – a obrovsky přelétavý a zároveň žárlivý

dávné a trochu náměsíčné chvíle, kdy se poručík Borůvka za-

záletník k tomu. Nedá pokoj žádné ženě, ani je-li oblečena,

myslil, zapomněl, co diktuje, a roztržitě řekl:

natož vidí-li ji pouze v prádélku.“

„Tenhle účes vám sluší, soudružko. Ten noste!“

„Skutečně?“ řekl poručík s očekáváním.

Tak málo rozhoduje někdy o osudu člověka.

212

213

Nosila jej.

a krabičku cigaret značky Partyzánka; tubu tabletek, jejichž

I když poručík – po jistém bláznivém dobrodružství s málo

medicinální účel sdělil poručíkovi starý policejní lékař Seifert

známým světcem jedné bláznivé noci loni na jaře, kterou ona

šeptem, a konečně milostný dopis dosti zajímavého obsahu:

strávila sama ve vinárně U kocoura – už žádnou podobnou

Marcelko nezlob se já bich se nejrači neviděl tvůj Pepa.

větu nikdy nepronesl a styk s ní omezoval na diktování bom-

Z přečteného poručík nahlas bystře usoudil, že pisatelem

bastických hlášení prošpikovaných neobvyklým množstvím

je muž, a to muž ne právě vzdělaný.

pasivních vazeb a jiných germanismů. Nyní se tedy objevila

„Jak se jmenuje pan Fendrych křestním jménem?“ zeptal

ve dveřích ve slušivé černé blůze ke krku s bílými knoflíčky

se.

a upřela na poručíka půvabně podmalované oči. Snad to

„Josef,“ pravila pohotově dáma a nahlédla poručíkovi přes

byly ty oči, zarámované do smutečního rámečku, snad drdol,

rameno do dopisu. Velice významně přikývla.

snad černá blůza s bílými knoflíčky – poručík už tak dlouho

„Pošlete ho za mnou nahoru,“ řekl poručík a odebral se

bojoval zoufalý boj proti svým kritickým letům, a teď, v této

zpátky do kanceláře silnější dámy.

potyčce, prohrál: od chvíle, kdy otevřela dveře, až do konce

A vlčí mlha začala působit: v té chvíli už skoro ani nepo-

případu zavražděné manekýnky zatáhla mu mozek podivná

chyboval, že co nejdřív provede zatčení.

vlčí mlha. A tak se první dívčin pokus o práci v terénu stal zá-

roveň zcela mimořádným případem, v němž poručík projevil

———

u něho neobvyklou a tím víc zarážející neschopnost.

Zatím to ovšem ještě netušil a s výrazem fašistického dik-

Pan Fendrych byl pán, jakým módní žurnály přidělují stejné

tátora se odebral na místo činu.

epiteton jako silnějším dámám. Mimoto byl velmi plešatý

a měl vlhké, mlsné rty. Mimoto se třásl strachem.

———

„Co jsem dělal?“ řekl bezmocně a zmateně. „Právě jsem

pil –“

Ohledání tohoto místa přineslo průměrné výsledky: zjištění,

„Co?“ vyštěkl poručík a zároveň se příslušnice ostře ze-

že zavražděná byla na místě mrtva, protože hrot dýky pronikl

ptala:

přímo do srdce. Že rána byla vedena velikou silou, tedy pa-

„Kde?“

trně rukou muže tělesně zdatného. Že na rukojeti dýky nejsou

Poručík na ni káravě pohlédl. Neměl rád, když se mu ně-

žádné otisky prstů, neboť ji vrah omotal fialovým kapesní-

kdo pletl do výslechu. Vlčí mlha po tom pohledu zhoustla.

kem, který však naproti tomu velmi neuvěřitelně – asi v pa-

„Pivo,“ pravil vyděšeně silnější pán, „vlastně v rohu u vě-

nice, nebo protože byl mdlého rozumu – zanechal na místě

šáku,“ opravil se galantně. „Měl jsem ho tam schovaný.“

činu, ačkoliv na něm byl vyšitý monogram JN.

„Máte na to svědky?“

Kabelka zavražděné vydala obvyklé věci: zápisníček s nor-

„Asi – asi ne. Při přehlídce je fofr, soudruhu. Ale já přece

mální řadou adres, většinou pánských; rtěnku, pudřenku,

svědky nepotřebuju. Já přece neměl důvod. Já jsem s Mar-

černý krém na boty s malým štětečkem na malování řas a malý

celkou nic neměl –“

flakónek parfému Chanel; hedvábný kapesníček; peněženku

„Ale to nebylo vaší zásluhou, že ne?“ zeptala se horlivě pří-

s dvanácti korunami sedmdesáti pěti haléři; svazek klíčů na

slušnice.

kroužku; jeden klíček zvlášť; načatý balíček americké žvýkací

Poručík nespokojeně zabručel.

gumy s mentolovou příchutí značky Chicletts; zapalovač

„Jak to myslíte – slečno?“ zeptal se silnější pán skomíravě.

214

215

„Myslím,“ spustila příslušnice, ale poručík jí zvýšeným hla-

Když ho konečně předvedli – urostlého Málka převyšoval

sem skočil do řeči:

o hlavu – zachoval se boxer podivně. Poručík vstal, aby se

„Slečna myslí – soudružka myslí, že jste zavražděnou už

zbavil tělesného mindráku, a prudce se otázal sedícího obra.

delší dobu obtěžoval. Že jste jí vyhrožoval –“ pravil zkusmo,

„Vy jste udržoval známost s Marcelou Linhartovou?“

a v tom příslušnice strčila mistrovi pod nos dopis, nalezený

A obr, jemuž se v placatém obličeji neobjevila jediná

v kabelce, a přičinlivě vyštěkla:

známka duševního hnutí, klidně odvětil:

„A co je tohle?“

„Jo. A pořád udržuju.“

Mistr se na to zadíval a pak bylo vidět, že mu spadl kámen

Zamnul přitom v rukou velký zelený kapesník a pak jej

ze srdce.

položil před sebe na stůl. Zasvítil na něm jasně bílý mono-

„Jo tak vy myslíte, že tohle je ode mě?“

gram JN.

„A od koho tedy?“

Poručík pohlédl na Málka. Málek zavrtěl hlavou a drsně

„No to já nevím. Ale řek bych, že od toho boxéra.“

vyjel na rohovníka:

„Od jakého boxéra?“ pronesli poručík i příslušnice současně

„Už neudržujete! Marcelu Linhartovou právě někdo za-

a podívali se na sebe. Poručík nevrle, příslušnice s omluvným

vraždil!“

úsměvem.

Spoléhal-li na psychologický účinek toho krutého výpadu,

„Od toho mistra těžký váhy. Nešetřila. Seděl na přehlídce

výsledek předčil očekávání. Obr otevřel ústa, zavřel oči a bez

v první řadě. Zrovna vedle vás, soudruhu – soudruhu pre-

identifikovatelného výrazu se jako pytel brambor svalil ze

fekte.“

židle na zem.

———

———

„Soudružko,“ zakrákoral s odpornou nadutostí poručík Bo-

„Tak tohle můžem skoro pokládat za přiznání,“ pravil cynicky

růvka, když čekali na boxerův příchod, „do výslechu se mi

Málek, zatímco příslušnice se skláněla nad bezvědomým hro-

laskavě nepleťte!“

motlukem.

„Chtěla jsem vám pomoct,“ pravila pokorně dívka. „V ruko-

„Že ji zavraždil?“ otázal se udiveně vrchní nadstrážmistr.

věti pro příslušníky jsem četla, že křížový výslech bývá nejú-

„Ano,“ řekl poručík. „Možná.“

činnějším druhem výslechu.“

Příslušnice k němu zvedla hlavu. „Ba ne,“ řekla. „Ten ji ne-

„Až budu potřebovat křížový výslech, mám tu od toho

zavraždil. Ten byl do ní jenom tak zamilovaný.“

soudruha praporčíka. Vy,“ pravil poručík svrchu, „budete

A to poručíka podráždilo. Zamečel: „Tak dost, soudružko!

použita k nějaké méně náročné práci, když se toho ukáže

Svoje názory si nechte! Říkal jsem vám, abyste se nám do

potřeba.“

výslechu nepletla!“

Příslušnice svěsila hlavu a poručíkovi se před očima zaleskl

„Ale vždyť já –“

překrásný drdol. Zamračil se a vyzval vrchního nadstrážmis-

Cosi nevysvětlitelného, čemu sám dobře nerozuměl, roz-

tra Šintáka, aby se šel podívat, proč tak dlouho nevedou Ne-

lítilo poručíka na nejvyšší míru. Ani dobře nevěděl jak, ale

šetřila.

uchýlil se k nejodpornějšímu ze svých tónů a k otázce, jíž

snad za celých bezmála osmnáct let své služební kariéry ni-

———

kdy nepoužil:

216

217

„Víte, co je to rozkaz?“ zamečel.

A on ještě asi minutu stál a pořád opakoval to Haló! Proč?

Příslušnice se postavila do pozoru. Bílé knoflíčky na černé

No prostě pro jistotu. Ano. Ano. Pan inspektor má vlastně

náprsence zasvítily a z koutku jednoho krásně pomalova-

pravdu, bylo to zbytečné, ale jemu to nenapadlo. Jemu ob-

ného oka vytryskla slza.

vykle všechno napadá až za chvíli.

„Vím, soudruhu poručíku.“

No, a potom se vrátil do sálu a tam mu řekli, že nemá od-

„Tak si dejte odchod. Pomůžete soudruhům sepsat inventář

cházet. Tak neodcházel. Neodešel.

předmětů nalezených u zavražděné na místě činu.“

Předepsané „Provedu!“ se podobalo spíš nějakému ne

———

zcela artikulovanému zvuku.

Praporčík Málek pohlédl na poručíka a podivně se ušklíbl.

Boxerova výpověď se z větší části potvrdila. Vrátný ho sice

Pak se dychtivě otočil za štíhlou postavou v černé blůze, která

při tom telefonování neviděl – od jeho stolku na telefon vidět

zmizela mezi dveřmi.

není – a taky ho moc neslyšel. Ze začátku ano, řekl několikrát

Rohovník na zemi se posadil a poručík, rozezlený téměř

Haló! Haló!, ale pořád to opakoval a vrátný přestal poslou-

k nepříčetnosti, si ho vzal do prádla.

chat. Jestli on to přestal říkat, to neví. Má dojem, že ano, že

tam byl hodně dlouho zticha, ale na chodbě je taky amplión

———

ze sálu, vrátný poslouchal hudbu až do té chvíle, co v sále

nastal ten šum, to se tam vrátný šel podívat –

Co zjistil, rozezlilo ho ještě víc; také proto, že se ukázalo, že

„A pan Nešetřil stál zatím pořád u telefonu?“

příslušnice měla patrně pravdu.

„Asi jo,“ pravil nejistě vrátný. „Snad jo. Kolem mě každo-

Neboť rohovník – jakkoliv všechno ostatní souhlasilo – ne-

pádně nešel. Přišel až do sálu. To já už tam byl. Vrátil se až

mohl být zřejmě vrahem nebohé manekýnky. Ano, udržoval

po mně.“

s ní poměr, i tělesný, jak se na poručíkovu otázku výslovně

Přes vrátného nejistotu považoval poručík tento bod bo-

vyjádřil. Ano, fialový kapesník s monogramem JN je jeho;

xerovy výpovědi za v podstatě prokázaný stejně jako všechny

neví, jak se mohl dostat do kabiny. Patrně ho ztratil nebo

ostatní.

ho půjčil Marcelce; často si zapomínala kapesníček, a pak

Kromě jednoho.

jí vždycky musel půjčovat svůj. Ostatně ty kapesníky dostal

Nejlepší kamarádka zavražděné Jarmila Hezounková

od ní. Dala mu na ně vyšít monogramy. No ano, občas se

uvedla, že zavražděná si jí na rohovníka stěžovala. Je prý

hádali, ale ruku na ni nikdy nevztáhl, to ne. Věděl, že by

žárlivý, hádavý, a třebaže by s ní pořád spal, sňatek odkládá.

jí mohl ublížit, má sílu, kterou někdy sám nedovede zvlád-

Jednou přišla dokonce na zkoušku s monoklem na oku, ne se

nout, je mistrem republiky v těžké váze a na podzim pojede

skutečným, soudruhu poručíku, s modřinou kolem dokola,

na olympiádu.

a po dlouhém naléhání se Jarmile svěřila, že jí to udělal Pepa,

A jak že to bylo během přehlídky? No, vrátný ho vyvolal

protože jí na ulici vlítlo něco do oka a Pepa si myslel, že mrká

k telefonu. Kdo ho volal? To neví. Když přišel k aparátu, ano,

na toho zpěváka Matouška, který šel právě kolem.

k tomu, co je v tom výklenku na chodbě, tak se nikdo nehlá-

Rohovník svoje původcovství sice popřel; krevní podlitina

sil. Tak čekal, čekal – a jak dlouho? To už neví, ale dlouho.

kolem oka zavražděné vznikla podle něho tím, že Marcelka

No, hodně dlouho. Byl zvědavý, kdo ho volá. Pořád opako-

„spadla na voko“. Ale nepamatoval si už proč a kde a jak,

val Haló! Haló! A pak někdo zavěsil. Ne, neřekl nic. Zavěsil.

takže se, pokud šlo o poručíka, vlastně přiznal.

218

219

Tím ovšem – pro poručíka – padlo jeho tvrzení, že na za-

A ukázala na úzké schodiště, které ústilo do haly činžáku

vražděnou nikdy nevztáhl ruku.

na druhé straně naproti hlavnímu schodišti a mizelo někam

Okolkování se sňatkem připustil, ale vyložil je tak, že chtěl

za veřejnou telefonní hovornou.

nejdřív získat zlatou na olympiádě a „přinýst ji Marcelce tak

„Nahoru do vedlejší budovy.“

nějak jako svatební dar“. Tomu se poručík jenom ušklíbl,

„A nevedou –“ ozvala se příslušnice, ale poručík dostal ta-

zvláště když boxer chtěl věrohodnost té pohádky zesílit tvr-

kový záchvat řevu téměř vojenského, že jej přemohl teprve na

zením, že „manželský povinnosti jsou v období tvrdýho tré-

chodníku před budovou.

ningu nevhodný“.

„Jak to, že jste tedy v období toho tvrdého tréninku na ze-

———

snulé neustále vymáhal, jak dosvědčuje slečna Hezounková,

předmanželské povinnosti?“ otázal se kousavě, a rohovník,

V garsoniéře zavražděné manekýnky padlo jim na první po-

neschopný subtilnější lži, místo aby nedokazatelné tvrzení

hled do oka velké úmrtní oznámení, opřené o zrcadlo na toa-

Hezounkové prostě popřel, svěsil hlavu, a tím se – pro poru-

letním stolku. Text byl německý a zvěstoval všem přátelům

číka – přiznal i k této přitěžující okolnosti.

a známým, že ve Vídni zemřel ve věku šedesáti let jakýsi pan

Přesto nebylo zatím možné hodit vraždu na krk boxerovi.

Anton Streytschek, majitel továrny na cukrovinky. Jako po-

Dveře oddělující výklenek s telefonem od dílny se prostě

zůstalí byli uvedeni zaměstnanci továrny.

bez klíče otevřít nedaly. A klíč se nenašel ani u boxera, ani

Proč tu manekýnka parte vystavila, nebylo jasné. Aspoň

u žádného z přítomných diváků, ani zevrubnou prohlídkou

ne poručíkovi, jehož vlčí mlha se už proměnila v londýnský

všech místností. Měli jej pouze vrátný, silnější dáma ředitelka

smog. Praporčík Málek hádal na zahraničního turistu, kte-

a vrchní krejčovský mistr.

rého si, jak se vyjádřil, nebožka „nabrnkla někde v Jaltě“.

Jinak obsahoval byt v oblasti podezřelých materiálů

———

jenom další milostné dopisy rohovníkovy, většinou roze-

rvaného rázu a plné nejrůznějších chyb proti pravopisu

A nebylo ji možno hodit na krk ani vrchnímu krejčovskému

a gramatice. Boxer zřejmě pociťoval potřebu korespondo-

mistrovi; opatřil si mezitím dva svědky. Lépe řečeno svěd-

vat jedině tehdy, když se s milou pohádal. Nebyl v tom asi

kyně: obě si prý v kritické chvíli všimly, jak si mistr přihýbá

zvláštní výjimkou, ale přesto byl mezi listy jeden, nad nímž

z láhve, postavené na zemi za věšákem. Jedna svědkyně byla

nadsedli:

stará hrbatá švadlena, druhá mladá hezká manekýnka poně-

kud japonského typu. Obě poručíka sice příliš nepřesvěd-

Marcelo, zněl, jestli to uděláš ještě jednou tak tě namoutě duši za-

čily, a jejich protikladná sestava mu byla nápadná, ale křivé

biju. Pepa.

svědectví se jim dokázat nedalo. Proto se vrátil k otázce, jak

si pugilista opatřil klíč od dílny. Nepřišel na nic, a to ho

V posledním slovese bylo původně ypsilon, později je však

roztrpčilo. Vztek si vylil opět na příslušnici; když pozdě ve-

rohovník předělal na měkké i.

čer skončili práci v salóně a sestupovali po schodech z prv-

Praporčík hvízdl a pohlédl významně na poručíka. Poru-

ního poschodí do přízemí, zeptala se ta nešťastnice sama od

čík mu významný pohled vrátil. Příslušnice, jíž hořely tváře

sebe vrátného: „Kam vedou, prosím vás, soudruhu, tyhle

pátračským vzrušením, se opět neopatrně neovládla a řekla

schody?“

zajíkavě:

220

221

„To nic neznamená. On ji určitě nezabil.“

„Prostě,“ pokračovala upjatě příslušnice, „já mu vidím na

Poručík vystřídal odpornou nadutost slizkou ironií:

nose, že je to dobrák, a za druhé: kdyby ji chtěl opravdu za-

„A smím vědět, zač vděčíme té jistotě? Ženské chytrosti,

vraždit, tak by jí byl nepsal – ne, kdyby vraždě předcházela

nebo ženské hlouposti?“

premeditace, jaká tady jasně musela předcházet. A kdyby jí

Dychtivá dívka polkla, zalapala po dechu. Zrudla, zaleskly

byl nakrásně psal, tak ne to, že ji zavraždí.“

se jí oči, ale pak se vzmužila k něčemu, co dosud – ve vztahu

Poručík se nezmohl na víc než na slizké: „Jak to víte?“

k svému nadřízenému – nikdy nedokázala. Urazila se.

„Tak,“ odsekla dívka. „Třeba to vím z osobní zkušenosti.“

„Když tomu tak chcete říkat, soudruhu poručíku Borůvko,

„Vy jste už někdy někoho zavraždila?“

tak ano,“ pravila upjatě. „Ale já mu to prostě vidím na tom

„Ještě ne,“ řekla příslušnice a obdařila poručíka pronikavě

jeho placatém nose –“

výmluvným pohledem.

„Báječný postřeh!“ pravil poručík a odporně se zachechtal.

Na kratičký okamžik blesklo kriminalistovi hlavou poznání,

„Vám nic neujde: ani to, že boxer má placatý nos!“

proč ji tak strašně nenávidí. Byl v tom kus dialektiky. Zamračil

„Když už mluvíme o nose,“ odsekla dívka. „Četla jsem tu-

se a honem se vrátil k boxerovým milostným dopisům.

hle ve spise Mědílek –“

„To sem nepatří,“ vyjel na ni poručík. Nerad vzpomínal

———

na případ Mědílek. Vyslýchal tenkrát tři dny a tři noci na-

hluchlého penzistu, jenž neustále přísahal, že o mrtvole své

Nevyčetl z nich už nic, co by nějak změnilo profil případu.

sousedky, která s ním obývala malý domek na předměstí,

Zbývalo jen zjistit, jak si boxer opatřil klíče k dílně a kde je

nic neví; přitom na mrtvolu přišli dělníci, kteří každé ráno

po vraždě schoval.

chodili kolem domku do práce a byl jim nápadný strašlivý

A přece, když tak seděli kolem kulatého stolečku a dumali

puch, který se z baráčku linul. Když se na místo činu do-

nad výlevy té prosté, ale zřejmě vášnivé duše, vzal případ

stavil poručík, téměř z toho zápachu omdlel; mrtvola byla

nečekaný obrat.

už v pokročilém stavu rozkladu. Ale nahluchlý děda přesto

Vrchní nadstrážmistr Šinták vpustil do místnosti muže,

tvrdil, že o nebožce nic neví, že mu bylo nápadné, proč ve

jenž prohlásil, že se dozvěděl, co se stalo, a chtěl dobrovolně

vedlejším bytě neslyší rádio, ale přičítal to své nahluchlosti.

svědčit. Je mu prý známá okolnost, která snad není bez dů-

Po třídenních výsleších, při nichž poručík vystřídal všechny

ležitosti.

pečlivě naučené rafinovanosti křížového vyptávání, zmínil

Nebyla. Ze svědkovy výpovědi vyšlo najevo, že večer před

se konečně o zápachu; ten přece nikomu nemohl uniknout!

vraždou strhla se v garsoniéře zavražděné manekýnky prudká

Schovával si to jako trumf až nakonec a očekával, že po tomto

hádka. Tak prudká, že svědek, jenž bydlel přímo nad ní, mu-

logickém výkonu se děda zkroušeně přizná. Zmýlil se. Děda

sel několikrát zabušit smetákem na podlahu, aby se ti dole

se zašklebil a ukázal si na velký rudý, baňatý nos a prohlásil:

hádali tišeji. Kvůli čemu se hádali, neví. Rozumět nebylo. Ale

„Vod švejch patnáčti let nemám čuch!“ a doložil to úředním

muselo to být vážné, protože řvali jako paviáni.

lékařským vysvědčením. Potom se zjistilo, že babku zavraždil

„A poznal jste, kdo to byl?“

podomní obchodník s textiliemi.

„Slečnin nápadník, pan Nešetřil,“ řekl svědek bez váhání.

Z toho důvodu se poručík prudce ohradil proti citaci případu

„Ten mistr republiky v těžké váze –“

Mědílek v souvislosti s boxerovým nosem a v duchu pocítil no-

„To víme,“ přerušil ho poručík. „A kdo ještě?“

vou vlnu nenávisti, smíšené s obdivem k bílým knoflíčkům.

„Pan docent Linhart, slečnin bratranec.“

222

223

———

sice o dobrou třetinu víc, ale pokud jde o ducha, neproje-

vil nic, čemu by se i při největší míře dobré vůle dalo říkat

Ještě jednou se ten večer pokusila příslušnice přiložit polínko

bystrost.

do přihořívajícího ohýnku pátrání a poněkud jím prosvětlit

Předmětem včerejšího sporu bylo to, že si zavražděná

poručíkovu trapnou vlčí mlhu. Urazila se, ale bylo jí smutno

svému bratranci stěžovala na hrubé nakládání ze strany

při pomyšlení, že už třeba nikdy nezavládne mezi ní a nad-

svého snoubence, a zejména na to, že neustále oddaluje da-

řízeným ona – jí tak drahá – atmosféra něžného služebního

tum sňatku; boxer opět zapíral a nevěrohodně vysvětloval,

přátelství, a tak se ještě jednou přemohla. Když zamyšleni

ale protože se to shodovalo s výpovědí Hezounkové, nebylo

ujížděli služebním vozem na stanici, pravila tiše svým vlahým,

možné o docentově pravdomluvnosti pochybovat.

neslužebním tónem, na nějž i poručík vzpomínal s lítostí:

Docent pozval boxera k pohovoru do dívčina bytu; po-

„Soudruhu poručíku, dovolte mi dotaz.“

važoval se tak trochu za jejího ochránce, protože dívka ne-

A protože se na ten tón tak dobře pamatoval, a protože mu

měla rodiče. Když včera, velmi klidně, vytkl svému švagrovi

bylo něčeho tak strašně líto, odsekl s odpornou nadutostí:

in spe tyto a jiné chyby, rozčílil se tento muž zcela úměrně

„Co zas chcete?“

pravdivosti výtek, hrubé nakládání slovy popřel a vzápětí je

„Myslím, že by bylo dobře,“ pravila dívka pokorně, „dát

činem potvrdil – manekýnka chtěla něco podotknout a on ji

sejmout otisky prstů z toho telefonu dole v hale pod salónem

jediným šťouchnutím malíčku povalil na gauč – a oddalování

Rosenblum.“

sňatku objasňoval teorií o zlaté olympijské medaili coby sva-

Pokorný tón poručíka ještě víc rozčílil a on přešel od od-

tebním daru.

porné nadutosti k ještě odpornější slizké ironii:

A teď to přišlo: nevěsta jedovatě odsekla, že medaili přiveze

„Prosím vás, proč? Vy – vy holmesi v sukních!“

leda jako křestní minci, protože právě ten den dopoledne se

Tím i trpělivost té velmi trpělivé, velmi hodné dívky pře-

na středisku dozvěděla, že bude chovat. Zpráva kupodivu

tekla.

borce nepřiměla, aby klesl na kolena, v slzách se omluvil

„Proto,“ odsekla. „Z ženské hlouposti!“

a volal na radnici o nejbližší termín. Místo toho se ještě více

A svatosvatě si umínila, že už do případu zasahovat ne-

rozlítil a obvinil snoubenku z často opakované a mnoho-

bude.

četné nevěry. Tehdy zasáhl soused seshora koštětem poprvé.

Aspoň ne tak, aby to poručík věděl.

Docent Linhart, ačkoliv choval opatrný respekt k tělesné síle

manekýnčina nápadníka, odvážil se zvýšit hlas, aby obhájil

———

čest příbuzné; ale docílil jen toho, že i rohovník hlas zvýšil

– došlo k druhému zásahu souseda – a popadl docenta za krk

Konfrontace milence zavražděné manekýnky s jejím bratran-

takovou silou, že mu na něm zanechal drobnější krevní pod-

cem, k níž došlo pozdě v noci, jenom potvrdila poručíkovo

litiny, které učenec vyšetřujícím příslušníkům ihned ukázal.

podezření. Vydal proto přísné rozkazy, aby se pokračovalo

Pokusil se prý volat o pomoc a v duchu se již loučil se živo-

v pátrání po hypotetickém klíči také ve větracím systému bu-

tem, ale kupodivu ho zachránil třetí zásah souseda seshora.

dovy a v kanalizaci.

Rohovník se poněkud uklidnil, uraženě mrštil docentem na

Konfrontovaní se podobali Davidu a Goliáši ve fyzickém

pohovku vedle manekýny a zamračeně odešel. Potom, až do

a obráceně také v duševním smyslu. Docent Linhart byl

půlnoci, musel docent uklidňovat sestřenici, neboť tu stihl

maličký, vzteklý a velmi bystrý pán. Mistr těžké váhy měřil

těžký nervový záchvat a částečné mdloby.

224

225

To vše boxer zkroušeně přiznal. Dodal jenom, že se u něho

„Snad nemyslíte svědectví toho chudáčka Boženky Sme-

už cestou domů dostavily těžké výčitky svědomí, že celý ná-

tanové? Ale milý pane inspektore – vždyť to je vyložený pří-

sledující den své milé volal, ale ona odmítla přijít k telefonu,

pad platonické lásky! Boženka ho, ubožáček, zbožňuje! Sko-

a že se potom v zoufalství dostal na přehlídku, kam ho nic

čila by pro něho do ohně. To podle mne není vůbec žádné

netušící vrátný pustil z protekce. Hodlal se pokusit o smír,

alibi!“

jenž prý měl být korunován závazným datem sňatku; to od-

„Nezávisle na ní ho viděla pít také –“ poručík nahlédl do

poledne je objednal na Staroměstské radnici.

lejster, nad nimiž ještě před chvíli snil o výletu do Benátek, ni-

Ráno poručík zjistil, že v tomto bodě mluvil boxer čistou

koli však se Zuzankou, „– Lucie Helebrantová, manekýnka.“

pravdu. Praporčík Málek si však sňatkové datum vysvětlil

Silnější dáma se pohrdlivě usmála.

v rohovníkův neprospěch. Toto datum, stejně jako záhadné

„Helebrantová? Milý pane inspektore, to je přece totéž!“

telefonické volání (patrně boxerem objednané) vysvětloval

„Jak totéž?“

jako pokus o psychologické i faktické alibi a prohlásil je za

Dáma se usmála mysticky.

další doklad rafinované premeditace. Rohovník není prý tak

„Ach, obávám se, že věci, které se vymykají přísné logice,

blbý, jak se zdá, usoudil praporčík, a poručík se po delší, silně

nejsou vám příliš zřejmé.“

mlžnaté úvaze k jeho mínění připojil.

„Jsou mi zřejmé dost,“ zamračil se poručík, „aby mi to sta-

Příslušnice se už do případu nemíchala.

čilo. Ale nestačí to bohužel k důkazu.“

Aspoň ne tak, aby to věděl poručík.

„Nestačí? A když vám řeknu, že se mi Marcela krátce před

– před tou strašlivou událostí svěřila, že je v jiném stavu –“

———

„Vám? To jste byly tak důvěrné?“

Dáma zaslzela. Lépe řečeno naznačila zaslzení kapesníč-

Mlha se nezvedla ani v noci. Poručík strávil noc bděním, stří-

kem, neboť si dávala pozor, aby neporušila maskárové malby

dajícím se s erotickými sny, jejichž předmětem nebyla však

kolem baziliščích očí.

silnější dáma, která den nato asi v jedenáct dopoledne vešla

„Měla jsem Marcelku ráda jako svou vlastní. Ony také

do jeho kanceláře. Proto ji uvítal sice zdvořile, ne však příliš

s Yvonkou kamarádily. Yvonka je moje dcera, jediné, co mi

vlídně.

zbylo po nebožtíkovi,“ kapesníček znovu zasymbolizoval

„Milý pane inspektore!“ zašveholila a poručíka obklopila

zaslzení. „Proto se mi také svěřila. Byla z toho, chudák, tak

dusná vůně, jako by kanceláří právě prošel průvod moskev-

denervovaná, že – nu, neměla bych to říkat, ale vy jste ušlech-

ských turistek. „Nebudete se zlobit, když si vás dovolím ma-

tilý člověk a máte pochopení pro lidské neštěstí – prostě mě

ličko kritizovat?“

prosila, abych jí zařídila jistou věc. Nechtěla s tím chodit na

„Račte,“ pravil úsečně.

komisi, protože otcem nebyl její snoubenec –“

„Vy nedůvěřivý!“ zahrozila dáma prstem. „Fendrych je do-

Dáma sklopila oči, vzdychla a dodala:

sud na svobodě!“

„Ženy to mají na světě těžké.“

„Který Fendrych?“ otázal se rozpačitě, neboť uplynulou

Poručík si odkašlal.

půlhodinu přemítal o jiných věcech než o té vraždě.

„Otcem byl podle vás Fendrych?“

„Ach vy šprýmaři! Přece náš Fendrych! Vrchní mistr!“

„Podle ní,“ pravila dáma tragicky.

„Hm, ten,“ zamračil se poručík. „Má alibi. Viděli ho, jak

„A není možné, že to měla s Nešetřilem?“

v kritické době pije pivo.“

„S tím dobrákem?“ podivila se dáma. „Ale pane inspektore

226

227

– před tím to přece nemusela tajit. Ten by si ji na místě vzal.

Dáma opakovala to ve skutečnosti málo používané citos-

Chodil za ní jako pejsek.“

lovce a pak pravila:

Poručík zamrkal a potřásl hlavou. Něco tu hraje, a něco tu

„Ušlechtilost – síla vůle – dobrota – mužnost – já nevím–“

nehraje, řekl si. Odkud ta ženská může vědět, že zavražděná

„No – to já taky nevím,“ pravil rozpačitě poručík.

byla těhotná? S tím se přece takové holky nechlubí. A jestliže

„Ale já to vím! Velice bych si přála porozprávět si někdy

svůj stav oznámila boxerovi, není přece pravděpodobné, že

s mužem, jako jste vy, a nejenom o tomhle případě. Jsem osa-

by zároveň žádala o jisté služby svou ředitelku. Ale odkud to

mělá žena a často bývám bezradná – mohl byste mi poradit –“

potom ona ví? Od Yvonky? Ale možná, že pokud jde o rohov-

„Kdybyste cokoliv potřebovala, obraťte se na nás,“ pravil

níka, vylítlo jí to v hádce z rozčilení.

poručík. „Jsme tu od toho.“

„Tak proč to otcovství nehodila rovnou na krk Nešetřilovi,“

„Ach – proč ten plurál, milý pane inspektore – nebo vám

zeptal se, „když s nimi – podle toho, co říkáte – udržovala

mohu říkat příteli?“

poměr současně? Toho rohovníka by asi nenapadlo vést spor

„Jak račte. Tak vy myslíte, že Fendrych –“

o paternitu, jestliže za ní běhal jako pejsek?“

„Nechme Fendrycha Fendrychem –“

No ovšem, odpověděl si ihned sám. Nešetřil vypovídá, že

Zazvonil telefon. Volal Málek, že se poněkud zdrží, pro-

manželské povinnosti jsou v době tréninku nevhodné. Třeba

tože dosud neskončil výslechy přítelkyň zavražděné. Poručík

mluví pravdu on, a ne Hezounková, třeba Marcelce spíš od-

mu řekl, že dobře. Zavěsil a oznámil silnější dámě, že ho vo-

píral, než žadonil, a mohl si tedy snadno vypočítat, že dítě

lají na nutnou poradu.

není jeho. A patrně si to také vypočítal. To bylo logické. Jenže

Dáma se zvedla. Poručíka obklopil nový oblak vůně.

dáma měla po ruce mystičtější vysvětlení.

„Přijdu zas. Opatřím vám další důkazy proti Fendrychovi.

„Příteli,“ pravila vlhkým polohlasem. „Vy se v ženské duši

Přijdu brzy. A až ho usvědčíme, musíme to spolu oslavit. Slí-

opravdu nevyznáte. Fendrych – to bylo podlehnutí! Ten muž

bíte mi to?“

je ďábel – má přímo nadpřirozenou moc nad ženami – nad

„Ano,“ řekl starý kriminalista mdle. „To nepochybně.“

některými ženami – obzvláště nad příliš mladými ženami.

Stisk ruky byl omamný. Když dáma odešla, poručík udi-

Téměř každá mu podlehne. A každá bez výjimky ho potom

veně zavrtěl hlavou, jako by nevěřil svým vlastním uším. Nebo

nenávidí.“

spíš očím, protože udělal dřep a vyhlédl klíčovou dírkou na

„Skutečně?“

chodbu. Dáma po ní elegantně kráčela ke schodišti, a náhle

„Skutečně. Kdežto Nešetřil – to byla láska!“ dáma vyslovila

se prudce zastavila. Ošila se, sáhla si kamsi na stehno a něco

to romantické slovo s pocukrovaným velkým L. „A Marcelka

si tam ohmatávala. Podvazek, řekl si v duchu zkušený poru-

byla příliš poctivá, aby tomu dobrákovi, tomu svému hod-

čík. Jako na potvrzenou si dáma vyhrnula sukni, ale okamžitě

nému medvědovi provedla něco takového.“

ji opět spustila, neboť za rohem se vynořil vrchní nadstráž-

Poručík si odkašlal a v touze zaimponovat náznakem vel-

mistr Šinták, zrozpačitěl a obešel dámu s hlubokou úklonou.

kých zkušeností řekl:

Dáma se rozhlédla, všimla si dveří vlevo a rázně vešla dovnitř.

„Hm, já sice ženy znám z různých stránek, ale –“

Poručík věděl, že to jsou dveře na toaletu.

„Ach!“ dáma zavřela oči a stiskla poručíkovi prsty. „Já

Za zády mu kdosi zakašlal. Rychle se napřímil, otočil. Byla

vím, že znáte! Něco takového žena cítí. Vyzařuje z vás cosi

to příslušnice. Zase měla na sobě tu černou blůzu s bílými

– cosi –“

knoflíčky a v ruce držela fascikl. Zřejmě nepozorovaně vešla

„Co?“ pravil poručík tupě.

dveřmi z vedlejší kanceláře.

228

229

„Přinesla jsem ty překlepané stenogramy, soudruhu poru-

„Nechtěla jsem vás rušit.“

číku,“ zahlásila v pozoru.

Poručík jenom zlostně odfrkl. Zavládlo uražené ticho. Po

„Položte mi je na stůl,“ pravil kriminalista důstojně, a když

chvíli si příslušnice dodala odvahy.

to učinila a smutně se otočila k odchodu, dodal: „Jo, a po-

„Ta Králová Fendrycha nenávidí. Proto to na něj chce sho-

čkejte. Řekněte soudruhu Šintákovi, ať okamžitě dojedou pro

dit.“

Fendrycha.“

„Jak to víte?“

Příslušnice se zarazila. Zdálo se, že bojuje nějaký vnitřní

„Mně stačí slyšet, jak o něm mluví – a vás jak svá– no, jak

boj. Otočila k poručíkovi veliké oči a pravila tiše:

se vás prostě snaží ovlivnit –“

„Vy ho chcete zatknout, soudruhu poručíku?“

„Á!“ rozlítil se poručík a zrudl jako rudý tuřín. „Zase žen-

„Do toho vám nic není,“ pravil s odpornou zpupností.

ská logika, co? Logika bez důkazů. Jen tak – prostě: stačí

Dívka opět zaváhala. Řekla docela tichounce:

si poslechnout, a víme všechno! Jenomže, drahá soudružko,“

„Jestli ho chcete dát zatknout, já myslím, že byste snad měl

zamečel, a slovo „drahá“ příslušnici zabolelo, „my tady u kri-

ještě trochu počkat.“

minálky se nemůžeme řídit ženskou logikou! My tady u kri-

„Myslíte?“ přerušil ji se slizkou ironií.

minálky se musíme řídit logikou aristotelskou!“

„Ano. Protože vyšly najevo – vyjdou třeba najevo věci –“

Poručíkova klasická vzdělanost vzala dívce na chvíli dech.

„Tak podívejte se, soudružko! Ano. Vyšly najevo věci. Právě

Netušila, co to je aristotelská logika. Netušila ovšem ani, že

teď vyšly najevo věci, které mi dávají dobrý důvod promluvit

právě tento týden, když se na poručíka obrátila Zuzanka

si ještě jednou a důkladně s Fendrychem!“

o pomoc s úkolem z politické ekonomie (v jejímž rámci fu-

„Vy myslíte to, co vám řekla ta Králová, o tom –“

šoval profesor Nevlídný do filosofické propedeutiky), lámal

Poručík se zděsil. V duchu se ho zmocnilo neuvěřitelné

si kriminalista dlouho a marně hlavu nad tím, kde je chyba

a temné podezření, nejsou-li ženy opravdu vybaveny něja-

v tvrzení:

kými zvláštními, patrně extrasenzorickými schopnostmi.

„Jak to víte, co mi říkala Králová?“

Vše, co má křídla, létá.

Příslušnice sklopila oči.

Pštros má křídla.

„Slyšela jsem to. Ona–“

Pštros tedy létá.

„Jak jste to slyšela?“

Se sklopenýma očima padla teorie o extrasenzorických

Ale protože poručík stál mlčky, byť rozhněvaně u okna

schopnostech.

– zíral na průčelí kostelíka sv. Sidonia a dívka netušila, jakou

„Skrz dveře. Já –“

pro ni smutnou roli sehrál tento odporný světec ve změně

„Tak vy jste poslouchala za dveřmi?“

poručíkova chování – a nevydal jí rozkaz k odchodu, sebrala

„Neposlouchala. Ale máte ve dveřích slabou izolaci, sou-

ještě jednou odvahu a pravila:

druhu poručíku. Všechno je slyšet.“

„Já vím, soudruhu poručíku, že nemůžete dát jenom na ně-

„Když se položí ucho na dveře, co?“

jaké zdání. Ale když je tu ten zadní vchod do dílny. Kdokoliv

„Ne – stačí u těch dveří stát –“

mohl –“

„A proč jste tam stála?“

Poručík se výhružně otočil a příslušnice zmlkla. „Už se

„Nesla jsem vám ty stenogramy –“

zase pletete do vyšetřování,“ řekl a při pohledu na bílé knof-

„Tak vy jste je nesla, a přitom jste stála, co? A pořád jste

líčky okamžitě zapomněl, co chtěl říct. Zavřel oči a zase si

slyšela?“

230

231

na to vzpomněl. „Ano, těmi zadními dveřmi mohl kdokoliv

„Promiňte, soudruhu poručíku, ale někdy je potřebná moje

vejít. Právě že kdokoliv, kdo si opatřil klíč. Jenže zaměst-

ženská logika, když vám ta vaše aristotelská nefunguje!“

nanců, kteří mají klíč, je osm. A každý z nich má spoustu

Otočila se, bez rozkazu prošla dveřmi, chtěla jimi prásk-

známých. Postupně, soudružko, postupně je budem vy-

nout, na to se jí však přece jen nedostávalo odvahy, a tak je

šetřovat. Ale příkaz doby, jestli to nevíte, je ekonomičnost.

za sebou jenom energicky zavřela.

A my tady máme dva velmi podezřelé chlapy, kteří proka-

Kulatá tvář poručíka Borůvky se podobala měchu s červe-

zatelně zavražděné vyhrožovali, respektive ji obtěžovali

ným vínem.

a zneužívali, a s nimiž buď s oběma, nebo s každým zvlášť

Za chvilku nato vstoupil do kanceláře praporčík Málek

čekala dítě!“

a jeho obličej rovněž jevil tendenci k barvě červené.

K této gynekologické záhadě chtěla příslušnice opět něco

poznamenat, ale ohromil ji nový výron poručíkovy velké

———

vzdělanosti.

„Entia non sunt multiplicanda praeter neccessitatem!“ zamečel

„Holka drzá!“ ulevil si poručík. „Víš, co mi řekla? Ale já ji –“

starý kriminalista, a ona pokorně pravila: „Co to je?“

Málek ho však nečekaně přerušil.

„To je –“ poručík se zarazil. „Říká se tomu – Occamův

„Já myslím, Josef,“ pravil ledově, „že bys do služebních věcí

nůž.“

neměl plést svoje soukromé –“ zaváhal, „– soukromé pletky.“

„To byl nějaký vrah, Occam?“

„Soukromé? Já? Cože?!“

„Occam byl filosof z – byl to starý filosof.“

„Jen se nedělej! Už si to stejně cvrlikají vrabci na střeše –“

„Já tomu nerozumím,“ pravila dívka nešťastně.

„Co si cvrlikají?“

„Znamená to – prostě to znamená asi tolik, jako by se česky

„No to,“ pravil tvrdě Málek a hlas mu přetekl zběsilou žár-

řeklo: Proč na to jít jednoduše, když to jde složitě.“

livostí. Před chvilkou se právě opět pokusil vzít uraženou

„Ano. Ale já si přesto myslím, že by to nebylo tak složité

dívku kolem pasu, a červeň jedné z jeho dvou zrudlých tváří

– ani neekonomické –“

nebyla výsledkem vlivů pouze duševních.

Poručík, právě téměř přistižený při pokusu vydávat

„To, že podvádíš manželku tady s naší soudružkou!“

v mozku uvízlý střep klasických vědomostí za zběhlost ve

„No tohle! Já –“ v poručíkovi se všechno vzbouřilo nad tou

scholastické filosofii, doslova vybuchl:

osudovou nespravedlností. „Já se tady držím zpátky – už rok

„Ovšem! Ženské logice není nic složité! Ženská logika,

– a za to –“

na tu my ubožáci u kriminálky nestačíme!“ vyváděl. „Víte

„Držíš se zpátky moc okatě,“ pravil jízlivě Málek. „Moc

co, soudružko? Vy uděláte myslím nejlíp, když si zažádáte

okatě ji sekýruješ za každou pitomost. Moc okatě –“

o přeložení k protikapsářské službě do Bílé labutě! Já vám

„Ale já –“

to doporučím! Tam budete dávat pozor na ženské nákupní

„Je to prostě trošku moc primitivní kamufláž!“

kabely. Na to vaše kriminalistické schopnosti snad postačí.

Kamufláž! Za jeho namáhavě udržovanou ctnost ho svět

Tady byste nám za chvíli chtěla zavádět přenášení myšlenek

takhle odměňuje?! Poručík pocítil bodnutí veliké křivdy.

nebo citování duchů nebo podobné vymoženosti ženské lo-

„Ty nemluv, Pavle!“ pravil dotčeně. „Ty si myslíš, že nic ne-

giky!“

vidím? Že nevidím ty tvoje cukrbliky? Že jsem si nevšim toho

Dívce, od včerejška podruhé, došla po této narážce trpěli-

šepotu u psacího stroje, dnes to budou čtyři dni? Co ty mi

vost. Lítost ji přemohla a ona odsekla:

máš co vyčítat, Pavle?“

232

233

„Nic,“ řekl Málek. „Jenomže já jsem svobodný člověk a ty

„Řekl jí –“ svědkyně pořád neměla odvahu, a než stačila

jsi ženáč. Otec rodiny. A tohle není zrovna nová socialistická

uvést, co vlastně strašného řekl pan Fendrych zavražděné, ote-

morálka –“

vřely se prudce dveře a jmenovaný pán se objevil mezi nimi.

„Pavle! Jako je Bůh nade mnou –“

„Pardon,“ pravil.

„Bůh není!“ pravil praporčík informovaně.

„Co tu chcete?“ obořil se na něho poručík.

To poručíka zlomilo.

„Byl jsem předvolán –“

„Já s ní nic nemám,“ zachraptěl. „Já ti to, Pavle, tady pří-

Poručík si vzpomněl, že rozkazy v tom směru vydal do-

sahám –“

poledne příslušnici. Splnila je, a poručík se nemohl zbavit

„Povídali, že mu hráli,“ odtušil suše Málek. „Ale žádnej

dojmu, že částečně ze zlomyslnosti.

strach. Neboj se. Já jsem charakter. Já to tvý manželce neřeknu.

„Ach tak. Ovšem,“ řekl. „Pojďte dál.“

A teďka poslouchej. Mám tu ty výslechy od Rosenbluma.“

Silnější pán vešel, poručík si všiml, že tvář silnější dámy

potemněla. Za silnějším pánem vešel slabší pán.

———

„Co vy tu chcete?“

„To je můj svědek, prosím,“ omluvil se pan Fendrych. „Ještě

Výslechy se ukázaly jako naprosto neplodné, ale poručík je

skrz to pivo. Viděl mě včera taky pít. Dokonce jsem mu dal

stejně nevnímal. Bílé knoflíčky, praporčíkovo odhalení, pří-

zavdat.“

pad uvízlý na mělčině, to všechno se spojilo v amorfní mlho-

„Jak to, že jste ho jako svědka neuvedl hned?“

vinu zoufalství, a starý kriminalista počal přemítat o dobro-

„V rozčilení jsem si to neuvědomil. Vzpomněl jsem si jenom

volném odchodu z tohoto nevděčného světa.

na slečnu Smetanovou a na slečnu Helebrantovou –“

Proto nijak neuvítal, když k němu ve tři odpoledne znovu

„Pochopitelné!“ procedila dáma skrze zuby. Uhrovitá švad-

vplula silnější dáma, tentokrát v doprovodu uhrovité švad-

lenka se schoulila v křesle do ustrašeného klubíčka.

lenky.

„Je tu proti vám přitěžující svědectví,“ pravil přísně poručík

„Příteli,“ šeptla sladce a nepřiměřeně dlouho mu tiskla

Borůvka. „Zavražděná vám den před vraždou vyťala políček

pravici. „Slíbila jsem vám další důkazy – tady je máte. Jaká

a vy jste se pak, milý pane, dopustil výroku výhružného cha-

jsem?“

rakteru –“

Poručík neodpověděl.

„Ale to jsem nijak nemyslel!“ zaúpěl silnější pán. „To já jen,

„O co jde?“ řekl stručně a pohlédl na svědkyni.

jak se to říká. Takový rčení. Já vám to vysvětlím!“

„Řekni, Alenko, cos viděla předevčírem odpoledne?“

„Mimoto nám tady soudružka,“ poručík kývl k dámě,

Svědkyně se nadýchla a spustila, jako by to měla naučené:

„oznámila něco, co se týká zavražděné a jí. Udržoval jste s ní

„Marcela Linhartová dala panu Fendrychovi košem.“

milostný poměr, který nezůstal bez následků.“

„Vyťala mu políček,“ usmála se dáma. „A co řekl pan Fen-

Silnější pán sebou škubl, pak se zamračeně podíval na sil-

drych?“

nější dámu.

„Řekl: Tohle ti nedaruju, ty –“ svědkyně se zarazila.

„Já – dával jsem si přece majzla! Vždycky jen s ochranným

„No?“

prostředkem –“ otočil se k poručíkovi. „A ona je přeci stejně

„Použil nemravného výrazu,“ ozvala se dáma. „Alenka se

v letech, kdy už to –“

to stydí říct.“

Dáma zakašlala.

„Jakého nemravného výrazu? Výpověď musí být přesná

Poručík zamrkal.

a úplná!“

234

235

„Jak to myslíte – v letech?“ řekl. „Linhartové bylo necelých

Třebaže se jí ňadra dmula potlačovaným vzrušením, za-

dvaadvacet –“

chovala na rozdíl od poručíka dekorum a vyplula z kanceláře

Silnější pán zalapal po dechu.

jako pravá dáma, ačkoliv jí vlastně nebyla. Nebo byla. Poru-

„Já – Linhartové? – Ale – Tak to ona!“ zařval a obrátil se ne-

čík se v dámách nevyznal.

návistně k silnější dámě. „To ona ze msty, soudruhu prefekte!

Otřel si pot z kulaté tváře a zhroutil se do křesla. Potom

Já a Linhartová – prosím vás, podívejte se na mě! Trošku jsem

udělal něco, co dělával jen v řídkých okamžicích žaludečních

s ní laškoval! Strkal jsem pracku, kam jsem neměl! Proto mi

nevolností. Sáhl do nejspodnější zásuvky psacího stolu, vy-

dala přes hubu! Ale tahle!“ ukázal na tmavnoucí dámu. „Kdy-

táhl odtamtud láhev likéru Klášterní tajemství, nalil si pa-

byste ji znal! Ta nenechá žádnýho chlapa na pokoji! Já si s ní

náka a zvrhl ho do sebe.

něco užil! Teda – myslím to, jak se to říká. Takový rčení. To

bylo samý: ,Příteli sem, příteli tam!‘, až jsem jí podleh. A když

———

jsem dostal rozum a řek sem jí, ať jde, kam patří, tak – no

nepřejte si vidět ty scény! A teď mi chce ještě hodit na krk tu

To odpoledne zvrhl do sebe ještě několik takových panáků.

holku ubohou, co ji voddělal ten debilní kingkong, ten mistr

Případ, aspoň se mu to zdálo, uvízl zcela na mělčině. Výstup

republiky – kurva jedna mizerná!“

se silnější dámou jej znechutil. Málkovo neoprávněné tvrzení

„No dovolte!“ pravila dáma hlasem velmi zvýšeným. „Vy

v něm probouzelo bezmocný vztek. A příslušnice v černé

sprosťáku!“

blůzičce ho bolela v srdci jako trýznivý trn, který by odtam-

Nato se situace prudce vyvinula v nezvládnutelný slovní

tud ani nejlepší chirurg nevytáhl.

duel, do něhož se poručík marně snažil zasáhnout. Rozběs-

Vlekl se ze stanice ulicemi předjarní Prahy, kudy opět, po-

něného krejčovského mistra musel nakonec Málek za pomoci

dobně jako loni, táhl příslib šeříkové vůně, a zapadl do Em-

mistrova svědka násilím vyvléci na chodbu.

bassy baru. Když z něho vypadl, příslib šeříkové vůně se zře-

Poručík – s natrženým límečkem – se obrátil k dámě.

telně zvětšil v přímém poměru k vlčí mlze a k toužebnému

Prudce se jí dmula ňadra a kosmetickou výzdobu poněkud

alkoholovému zoufalství, k němuž se poručík dopracoval

pošramotil pot vzrušení.

u barového pultu.

„Doufám, že tomu zvrhlíkovi nevěříte, pane inspektore –“

Kráčel vrávoravě kolem širokých rozsvícených výkladních

„Nedoufejte!“ zařval poručík mimo očekávání. „Věřím mu!

skříní samoobsluhy na rohu Václaváku a na kulaté hlavě se

Mně stačí se na vás podívat a slyšet, jak mě svá – jak jste se

mu truchlivě třepotal kačírek, neboť v baru zapomněl klo-

mě snažila ovlivnit – a vím všechno! Styďte se! Matka dospělé

bouk. Měl pocit naprosté porážky na všech frontách, pocit

dcery! A já, ženatý muž! A vy, ze zášti, nevinného člověka –“

trpkého konce, pocit, že mu život – za těch patnáct dvacet

„Nevím, jestli vy se chováte jako ženatý muž,“ pravila suše

let, co se ještě bude plahočit po této zemi – nemůže už nabíd-

dáma. „Dobře jsem si všimla, jak na tu vaši slečnu, co byla

nout nic než zklamání, trampoty a bolest. Melancholickýma

s vámi –“

očima pohlédl do zářící prodejny a zarazil se.

„To sem nepleťte!“ poručík vyletěl. „Vy si vůbec moc všímáte

U jednoho z mnoha pultů s konzervami stála dobře známá

věcí, do kterých vám nic není! Styďte se! Taková stará rašple!

postava. Byla k němu otočena zády a váhala mezi tuňákem

Já se vůbec, řeknu vám, vůbec nedivím tomu Fendrychovi, že

v rajské šťávě a taveným sýrem se zeleninou.

se na vás vykašlal! Vůbec ne!“

Poručík škytl – nebo to snad bylo cosi podobného zaú-

To už křičel na dámina záda.

pění? – prudce se rozběhl, klopýtl, chytil se kolem pasu jaké-

236

237

hosi elegantního pána v širokém klobouku, zamumlal něco

„Nesmíte se zlobit,“ řekla, „ale já myslím, že ten boxer to

na omluvu a tryskem oběhl roh Václaváku. Za chvíli už si

nebyl. Na toho je to zas moc rafinované. Sehnat si komplice,

v samoobsluze razil cestu večerním povozem a mířil k pultu,

aby ho volal k telefonu, potom –“

nad nímž vykukoval impozantní drdol.

„Ale kdo tedy?“

Dívka svůj problém dosud nevyřešila; pořád ještě váhala

Dívka zrozpačitěla.

mezi tuňákem a taveným sýrem a v drátěném košíčku ležela

„Víte – jak jste dal zjistit, kdo všechno měl klíč od zadních

opuštěná čtvrtka okoralého chleba. Veliká něha zalomco-

dveří do dílny –“

vala poručíkem. A hluboká lítost. Přistoupil zezadu k dívce

„Ano?“

a chraptivě ji oslovil:

„Měla ho taky Marcela Linhartová.“

„Soudružko –“

„To vím.“

Otočila se a tvář jí zastřelo leknutí.

„A – já jsem vám to chtěla říct, ale vy jste mě nepustil ke

„Soudružko – já – vy – my –“

slovu –“

„Nezlobte se, prosím vás, soudruhu poručíku,“ pravila úz-

„Nezlobte se,“ zahuhlal poručík.

kostlivě. „Já vím, že vy jste ty otisky prstů nechtěl dát sejmout.

„To nic. Byl to prostě ten klíček, co ho měla v kabelce extra,

Ale já jsem si myslela –“

víte? Ne na kroužku s ostatními klíčky.“

„Čert aby vzal otisky prstů!“ pravil zoufale poručík. „Já –“

Poručík sebou škubl.

„Ale ono se mi to potvrdilo. Vážně.“

„To znamená?“

„Soudružko!“ zaúpěl poručík. „Soudružko! Promiňte mi,

Dívka přikývla a nechala ho, aby si trošku napravil repu-

že jsem na vás tak křičel!“

taci. Byla to velmi nezištná dívka.

„To znamená,“ říkal poručík, „že – počkejte – dejme tomu,

———

že si ho od ní vypůjčil vrah – nebo jí ho ukradl – dal si podle

něj udělat kopii a originál jí chtěl po činu vrátit do kabelky

Seděli potom – jak právě před rokem měli, ale tenkrát nese-

– protože věděl, že se ví, že ho – myslím Linhartová – má, a bál

děli – ve vinárně U kocoura a mluvili o případu. Aspoň to

se, aby se po něm nezačalo pátrat – protože by se pátralo pře-

tak znělo.

devším mezi lidmi, s kterými se stýkala nejintimněji –“

„Měla jste pravdu,“ přiznával pokorně poručík. „Té ženské

„Ano. Ale neměl čas navlíknout ho k ostatním na kroužek,

to bylo vidět na nose, jak Fendrycha nenávidí.“

tak ho jenom hodil do kabelky.“

„On byl stejně, aspoň si to myslím, mimo podezření,“ pra-

Oba se odmlčeli. Poručík úporně přemýšlel, avšak zbytky

vila příslušnice. „Přece by si k tomu nevybral takovou situaci,

vlčí mlhy se dosud nerozptýlily úplně. Pravil zklamaně:

kdy ho každou chvíli mohl někdo shánět –“

„Jenže stejně to nehraje. Nešetřil by to nestihl proklouznout

Poručík vzdychl.

za tu chvilku, co vrátného přilákalo vzrušení v sále, dveřmi

„Máte pravdu. Měl jsem ho hned vyloučit. Byl to asi přece

na hlavní schodiště, seběhnout dolů, po druhém schodišti

jen ten boxer. Jenže jak se proboha dostal přes ty dveře?“

vyběhnout nahoru, odemknout zezadu dílnu, vniknout do

Otázka zůstala viset ve vzduchu. Příslušnice vrabčími

kabinky –“

sousty pojídala přírodní řízek, který jí štědrý poručík objed-

„To ne,“ přerušila ho příslušnice. „A pak – když vrátný

nal, a zachránil ji tak před nutností poškozovat si zdraví kon-

odešel od svého stolku do sálu, byla už Marcela Linhartová

zervovaným tuňákem.

mrtvá.“

238

239

Poručík se začervenal.

„Ach ano, zajímavý film,“ kývl poručík. „Ale ještě zajíma-

„Máte pravdu! Já jsem – Ale co ten kapesník? Ten přece

vější byl ten dodatek, co dávají předtím. Jak se to jen jmenuje?

patří Nešetřilovi? Že by ho tam zapomněl? On je sice trošku

Dětská osamělost, nebo tak nějak. Nepamatujete se? O těch

těžkopádný, ale –“

nemanželských dětech –“

„Ale tak hloupý zase není, aby po sobě nechával takovou

„Ano. Tak nějak,“ řekl docent. „Taky to pokládám za zdařilý

vizitku,“ dokončila za něho příslušnice. „Právě ten kapesník

film.“

mě přivedl na myšlenku, že to někdo na Nešetřila narafičil.

Poručík nesmírně zesmutněl.

A pak ten telefon.“

Skoro se zastyděl, že mu k usvědčení vraha stačil takovýhle

„Telefon?“

starý trik.

„A to úmrtní oznámení v bytě Marcely Linhartové.“

„To mě –“ poručík nedopověděl, co chtěl říct. Sám to nevě-

———

děl. Příslušnice pokračovala:

„Někdo přece Nešetřila volal telefonem. A právě ve chvíli,

Potvrdily to ovšem také docentovy otisky prstů, které mladý

kdy došlo k vraždě. Nebo těsně předtím. Proto jsem chtěla

muž z oddělení daktyloskopie – po práci, z ochoty – sejmul

dát sejmout ty otisky prstů z toho aparátu v hale. Protože to

na žádost příslušnice z telefonního sluchátka v hale budovy

je od místa činu nejbližší telefon – myslím veřejně přístupný

salónu Rosenblum. Pachatel nepoužil rukavic, aby nebyl

telefon.“

v horkém jarním dnu ve veřejné hovorně nápadný. Příliš také

Poručíkovi se na čele zaperlil pot. Vlčí mlha se rozptylo-

spoléhal na rafinovanost svého plánu, a když se po vraždě

vala.

halou vracel, vyvěšené sluchátko chladnokrevně zavěsil.

„A vy myslíte?“

V ohni křížového výslechu se vzteklý učenec žalostně

Dívka vážně přikývla. Překrásný drdol se nádherně za-

zhroutil a přiznal všechno. Když se mu sestřenice svěřila se

leskl.

svými trampotami, napadlo ho, že se mu naskýtá jedinečná

„Ano,“ pravila. „Ten, co volal, byl vrah.“

příležitost. Pozval Nešetřila „na pohovor“ do Marceliny gar-

sonky a tam ho záměrně vyprovokoval k co nejhlasitější hádce.

———

Správně předpokládal, že soused odshora si toho všimne. Při-

tom také sebral Nešetřilovi kapesník s monogramem. Rohov-

„Je to čistě formální záležitost, pane docente,“ říkal asi za půl

ník měl ve zvyku – a poručík si na to dodatečně vzpomněl

hodiny nato poručík Borůvka mezi dveřmi vztekle se tváří-

– otírat si kapesníkem dlaně a nechával ho pak ležet, kde se

címu vědci. „Kde jste byl včera odpoledne?“

dalo. Když potom až do půlnoci docent „utěšoval“ sestřenku,

„Kde? V biografu. Proč?“

ukradl jí klíček od dílny. Věděl o jeho existenci – sestřenice

„Jenom pro úplnost – neschoval jste si náhodou lísteček?“

ho kdysi ztratila a on jí dával dělat nový podle klíčku, který

Deminutivum připomnělo poručíkovi silnější dámu,

si vypůjčila od kamarádky. Odpoledne v den vraždy poslou-

a proto se opravil:

chal za dveřmi dílny, kde bylo slyšet amplión, jímž se pořad

„Myslím vstupenku.“

na pódiu přenášel do zákulisí. Když se přiblížila chvíle Mar-

„Počkejte,“ pravil docent a sáhl si do náprsní kapsy. Vytáhl

celina výstupu v plavkách – a docent věděl, že tehdy bude

hromádku starých vstupenek, zamračeně se jimi probíral.

v kabině sama – seběhl dolů, dal Nešetřila telefonem z haly

„Tady. Kino Blaník, sedmnáct třicet. Hráli Volání Západu.“

vyvolat ze sálu, vyběhl po zadním schodišti zpátky do prv-

240

241

ního poschodí, přesvědčil se, že dílna je prázdná, a pak už šlo

„Báječné!“ vydechl poručík. Pak ho napadlo, že jakkoli bá-

všechno hladce. Osud mu dokonce nahrál do ruky – nemusel

ječný výkon to byl, sotva spadá do oblasti přísně aristotelské

ani na sestřenici čekat, jak s tím původně počítal. Právě se

logiky. Zamyslel se. Že by na té ženské logice – i pro krimina-

v kabině převlékala.

listickou vědu – přece jen něco bylo?

„Ale já ho stejně nebudu potřebovat,“ ozvala se tiše přísluš-

———

nice. Poručík se vytrhl ze zamyšlení.

„Co?“

Když poručík Borůvka diktoval příslušnici zprávu, musela

„To věno. Já se nevdám.“

se dívka neustále bránit, aby všechny zásluhy na vypátrání

„Prosím vás!“ pravil poručík a bodlo ho u srdce. „Taková

pachatele nepřiřkl, podle pravdy, jí. Stálo ji potom hodně

inteligentní a –“ sebral odvahu, „– a hezká –“

stylistického úsilí, než zprávu – v noci doma a tajně – lživě

Příslušnice pokrčila rameny.

překroutila tak, aby obsahovala nejen obvyklé množství po-

„Když já nemám u mužů štěstí,“ řekla, a po chvilce dodala:

ručíkových germanismů, ale aby z ní také jako odhalitel do-

„Aspoň ne u těch, o které stojím. Víte, soudruhu poručíku?“

centa Linharta vyšel její milovaný nadřízený.

Ale dělala to ráda. A největší odměnou pro ni nebylo oněch

———

třicet pět korun, které jí poručík podle tabulek navrhl přidat

k měsíční gáži – nýbrž onen už téměř zapomenutý tón, s nímž

A druhý den poznal poručík definitivně, že ženská logika je

kriminalista mísil do zprávy věty tam nepatřící.

skutečně obor, jemuž vůbec nerozumí. Dostal návštěvu, jaké

„Obdivuju tu vaši dedukci,“ říkal třeba. „Jak logicky jste

by se ani ve snu nenadál.

přišla na souvislost parte s motivem vraždy – že docent Lin-

Silnější dáma.

hart chtěl dědit po tom rakouském továrníkovi, protože ten

Vždyť ji přece do krve urazil? Potituloval ji rašple, nebo

odkázal všechno své neteři a kromě jich dvou jiné příbuzné

tak nějak, v rozčilení na to zapomněl. Ale tak nějak, nebo

neměl – tomu říkám logika!“

ještě hůř.

„Já nevím, jestli je to logika,“ pravila nejistě dívka. „Já mys-

Dáma však přesto přišla, usedla na kraj židle a vytáhla stří-

lím, že je to spíš tím věnem.“

brnou cigártašku.

„Jakým věnem?“

„Dovolíte?“ zeptala se.

„Ale já mám takového strýčka,“ pravila příslušnice. „Je to

Nabídl jí oheň. Nervózními prsty v rukavičkách si zapálila

bohatý spisovatel,“ řekla, „ale jinak hodný. Josef Kopanec. Já

a nervózními prsty v rukavičkách si pohrávala s cigártaškou.

jsem jeho jediná žijící příbuzná – on je starý mládenec – a nedá

„Doufám, pane poručíku, že zapomenete na to, co se tu

si říct – je tak strašně staromódní – pořád mi střádá na věno.“

odehrálo včera odpoledne. Prosím vás o to,“ řekla.

Odmlčela se a významně dodala: „Už mám patnáct tisíc.“

„To nic,“ pravil poručík, který byl po včerejším večeru ocho-

„Ale jak to souvi –“

ten vzít na milost i vraha vlastní matky. „Nemluvme o tom.“

„No protože když jsem viděla to parte a na něm byli po-

„Já –“ dáma se zalkla a stříbrná cigártaška upadla na zem.

depsaní jenom zaměstnanci továrny, žádní příbuzní, tak

Poručík se pro ni galantně shýbl a položil ji na stůl před dámu.

mi napadlo, že to třeba je taky takový hodný strýček, třeba

Dáma vytáhla kapesníček a slabounce se vysmrkala.

taky starý mládenec, a že té Marcele možná taky střádal na

„Já – ale nebudu vás zdržovat. Ženě – obzvlášť osamělé ženě

věno –“

– se prostě nesplní skoro nic z toho, o čem sní.“

242

243

Poručík rozpačitě zahučel:

Konec starého kocoura

„Ale však, milostivá, však ono všechno –“ dál se nedostal.

„Děkuji vám,“ pravila dáma. „Nikdy vám to nezapomenu.“

A byl to také konec sezóny kočičích zpěvů. Tu noc koncer-

Vstala, sebrala cigártašku, strčila ji do kabelky a otočila se

tovalo jakési kocouří kvarteto za komínem na střeše domu

k odchodu.

poručíka Borůvky vytrvale, žalostně, toužebně. Poručík ne-

Zkoprnělý poručík sice nevěděl, co vlastně pro ni tak krás-

mohl spát.

ného udělal, že mu děkuje, ale ani o tom příliš neuvažoval.

A na druhém konci města jiný kocour zatím umíral. Bo-

Tanečním krokem odhopkal ke dveřím a přidržel je před dá-

lestně. Svíjel se v křečích. Řval. Ale dřív, než mu kdo mohl

mou. Když je zase zavřel, zavrtěl hlavou a znovu se shýbl ke

pomoci, pošel.

klíčové dírce.

Nyní – bylo sedm hodin ráno – stál poručík před uválenou

Viděl, jak dáma elegantně kráčí chodbou, jak se rozhlíží

manželskou postelí a na ní, v modročerveně pruhovaném

a jak najednou z ničeho nic zahýbá na toaletu.

pyžamu, tyčila se obrovská hora masa, která ještě před hodi-

Vztyčil se.

nou byla prokurátorem Pavlem Hynaisem. Teď z něho byla

To jsem blázen, pomyslel si. Že by snad na ženy taky tréma

ošklivá mrtvola s tváří v křečovité grimase, velmi podobnou

– nebo že by zase podvazek?

té, již znala nekonečná řada zločinců i lidí prokurátorem na

Nechápal.

roveň zločinců postavených. Jenomže tahle tvář byla ještě

Pochopil to teprve mnohem později.

hrůznější a méně profesionální.

Před smrtí se prokurátor pozvracel. Zbytky polostrávené

večeře potřísnily mu pyžamo na prsou a na břiše i bílé po-

vlaky peřin a polštářů.

Nad tím vším se narovnal starý policejní lékař Seifert, luplo

mu v kříži, zašklebil se a pohlédl na poručíka.

„Vypadá to na arsenik, ale některé příznaky jsou atypické,“

řekl. „Budem se na to muset podívat v laboratoři.“

Mladý lékař z pohotovostní služby, který se držel stranou,

horlivě přikývl.

„Taky se mi to nezdálo. Když mě ta paní volala, myslel jsem

nejdřív, že půjde o otravu masem – podle toho, co mi řekla

– ale pak –“

„Co vám řekla?“

„Že muž má žaludeční křeče a ona má strach, jestli něco

někde nesnědl.“

Poručík se zachmuřeně rozhlédl po ložnici. Až na ty zvá-

lené postele mohla jít na výstavu. V pootevřeném prádelníku

svítily hranoly geometricky složeného prádla převázaného

růžovými a modrými stužkami. Na věšáku visely prokurá-

torovy šaty, jeho prádlo leželo pozorně naskládané na židli.

244

245

Nad postelí zářil veliký obraz jakéhosi průvodu pod impresio-

„A žádné potíže jste neměla?“

nistickou záplavou červených vlajek. Poručíkovi se k tomu

Žena zavrtěla hlavou.

pokoji nějak nehodil. Byl to studený tmavý pokoj, lesknoucí

Praporčík Málek přistoupil ke kuchyňskému dřezu a za-

se leštěným dřevem a mnoha chladnými skly.

chřestil v něm talíři.

„Když jsme přijeli, bylo už pozdě,“ pokračoval mladý lékař.

„To je nádobí od večeře?“ zeptal se. „Neumývala jste to?“

„Ta rychlost mi byla hned podezřelá. Proto jsem poslal pro

„Ne,“ řekla žena. „Chtěla jsem to umýt dnes ráno, ale když

vás.“

se to stalo –“

„V kolik vás volala?“ zeptal se poručík.

Málek pohlédl na poručíka. Poručík kývl. Málek pokynul

„Volala v pět. Ale byl jsem na pochůzce.“

vrchnímu nadstrážmistru Šintákovi a ten přistoupil k dřezu.

„Takže sem jste se dostal?“

Vytáhl ze služební tašky igelitové sáčky a začal do nich peč-

„V půl šesté. To už bylo, bohužel, po všem. Jenomže já –“

livě a s uctivou hrůzou balit talíře se zbytky omáčky a drobty

mladý lékař pohlédl na mrtvolu, „– já pochybuju, že bych

jakési zčernalé hmoty, která kdysi patrně byla sekanou svíč-

byl mohl něco dělat, i kdybych přišel včas. Co říkáte, pane

kovou.

kolego?“

Poručík se rozhlédl po kuchyni. Stejně jako v ložnici, i tady

Starý kriminální lékař Seifert rozhodně přikývl.

bylo pečlivě uklizeno. Bílá staromódní kredenc zářila jako

„Mám dojem, že nic,“ pravil.

mariánský oltář.

Poručík jenom mlčel a znovu přejel zrakem chladnou

„Jinak nejedl váš manžel včera večer nic?“

ložnici. Za oknem se v mlhavém studeném ránu prostírala

„Doma ne,“ řekla váhavě žena. „On ale rád jídával přes den

zahrada. Pečlivě ošetřovaná zahrada. Jabloně, třešně, které

ve městě.“

se v šedivé mlze bělaly prvními květy, zákrsky svědomitě při-

„Kde?“

vázané k tyčkám, záhonky, jež okopala ruka někoho, kdo ro-

„Různě. Ve snackbaru v Alcronu, U Labužníka, ve Filmo-

zuměl své věci. Okno bylo otevřené. Ve vedlejší vile plakala

vém klubu – já ani nevím, kde všude. Ono mu chutnalo a –“

nějaká žena.

odmlčela se.

Žena muže, tyčícího se jako nestvůrné pohoří na rozházené

Poručík ji pobídl:

posteli, neplakala. Byla to drobná starší paní, stála v kuchyni

„Prosím.“

u skleněných dveří na terásku, byla bledá a z bledé vrásčité

„Někdy potom ani doma nechtěl večeři. Včera taky kousek

tváře, orámované řídkými šedinami, černě svítily oči, skoro

nechal. Asi se zas někde přejedl. Hubovala jsem ho, ale bylo

dětsky veliké oči. Co v nich bylo, poručík nevěděl. Nedalo

to málo platné.“

se to přečíst.

Málek zakašlal a významně pohlédl na poručíka. Poručík

„Řekla jste panu doktorovi do telefonu, že máte strach,

se však jenom podíval z okna.

jestli váš muž ,někde něco nesnědl‘. Co jste tím myslela?“

„A jak to včera bylo?“ zeptal se chmurně. „Vy jste po celou

„Měli jsme k večeři sekanou svíčkovou,“ pravila žena sla-

dobu večeře byla s ním?“

bým, jakoby bojácným hlasem. „Byla od včerejška, a já jsem

„Ano, byla.“

nejdřív měla strach, jestli se to nějak nezkazilo – včera bylo

„Nepoužíval nějaké prášky pro trávení? A nepil při večeři

takové teplo –“

nějaký alkohol?“

„Ale vy jste ji přece jedla také?“

„Pil pivo,“ řekla žena a ukázala na prázdnou láhev na dřezu.

„Ano.“

Málek ji zvedl. Na dně byl ještě nedopitý zbytek.

246

247

Praporčík podal láhev Šintákovi.

Na čistě zametené terase nechal některý z těch stínů v noci

„A prášky taky bral. Má je v kapse saka. Trpěl zažívacími

nevábnou stopu své tělesné potřeby, kterou se marně snažil

potížemi –“

zahrabat do cementu. Jsou to čistotná zvířata, pomyslel si po-

„A na spaní – nic?“

ručík, ale ve městě to přesto není hygienické. Znovu se ozvalo

„Ne. Spaní míval dobré.“

zamňoukání a černá i bílá kočka se objevily, letěly jako dva

Poručík kývl na vrchního nadstrážmistra a ten odešel do

živé kličkující projektily zahradou mezi zákrsky a přes uhra-

ložnice, kde na věšáku viselo nebožtíkovo sako.

bané záhonky a zmizely v bílé koruně třešňového stromu.

„A kromě té svíčkové a toho piva neměl už nic?“ zeptal se

Žena ve vedlejší vile pořád usedavě plakala.

poručík. „Nesnědl něco tajně, abyste to neviděla? Říkáte, že

Poručík vzdychl a obrátil se k prokurátorově manželce.

jste u něho byla po celou dobu večeře?“

„Kdy se u vašeho muže objevily první příznaky?“

„Ano, byla,“ žena se zarazila. „Vlastně – na minutku jsem

„K ránu. Asi v půl šesté mě vzbudil, že má strašné bolesti

si odskočila vedle k telefonu. Volala mě meziměstská – sestra

břicha a –“

z Liberce.“

Výslech převzal starý doktor Seifert a poručík se zahloubal

„Jak dlouho jste byla pryč?“

do jakýchsi svých myšlenek.

„Tak dvě tři minuty. Víc ne. Sestra mi jenom řekla, že v so-

botu přijede, a hned zavěsila. Spojení jsem dostala hned.

———

Vlastně to ani nebyly dvě minuty.“

„A nemohl si on zatím něco vzít? Z ledničky nebo tak?“

Z nich ho vytrhl telefon. Prokurátorova manželka se auto-

Žena pokrčila rameny.

maticky otočila k aparátu, ale poručík ji zadržel a zvedl slu-

„To nevím.“

chátko sám.

„Pro jistotu se podíváme taky na věci v ledničce,“ řekl Má-

„Haló?“

lek.

Chvilku bylo ticho. Pak odpověděl slabounký ženský hlas;

Z ložnice se vrátil vrchní nadstrážmistr a podal poručíkovi

poručík by byl přísahal, že dívčí hlas:

malou barevnou lahvičku. Poručík s ní přistoupil ke skleně-

„Můžu s váma mluvit? Já – já jsem si to rozmyslela.“

ným dveřím terasy: Pepsin pankreolan.

Když odpověděl, vzhlédl k němu vrchní nadstrážmistr

Zamyšleně hleděl na poloprázdnou lahvičku a najednou

Šinták překvapeně, neboť poručík promluvil nepřiroze-

mu do obličeje dopadl ostrý paprsek slunce. Vzhlédl. Za-

ným, chraptivým šepotem, jakého normálně nikdy nepo-

hrada se vynořila z mlžného oparu a bílé květy třešní zaplály

užíval.

jako veliké roje motýlů. Rezavé jarní slunce zalilo terasu

Řekl:

a zahradou přeběhla černá kočka. Poručík si vzpomněl na

„Prosím.“

noční koncert. Vzdychl. Bůhví čím to, pomyslel si. Je pořád

„Vy tam – nejste sám?“

víc a víc koček. Je to snad tím, že se z nich neplatí daně? Nebo

„Ne.“

spíš proto, že je v nich nějaká větší důstojnost, nějaké hlubší

„A mohl byste přijít v devět? Zase tam co včera?“

tajemství, nějaká tvrdošíjnější svoboda než v psech? Anebo

„Dobře,“ řekl poručík. „Ale ne tam. Přijďte do kavárny

v lidech?

Union, ano?“

I tady jich zřejmě bylo plno. Za černým stínem se mihl jiný,

„Ano,“ pravila dívka. „V devět.“

bílý a hnědý, a odkudsi za vilou zaznělo zuřivé zamňoukání.

Poručík zavěsil.

248

249

Málek se na něho tázavě podíval. Poručík pokrčil rameny

Praporčík pohlédl na hodinky. „No – nejdýl v poledne mů-

a otočil se k prokurátorově ženě.

žeme mít výsledky z laboratoře.“

„Povězte mi, paní Hynaisová: váš muž byl veřejný žalobce.

Bylo za deset minut devět.

Nedostal v poslední době nějaké výhružné dopisy? Nevyhro-

Za tři minuty nato seděli už v kavárně Union. Byla po ránu

žoval mu někdo osobně?“

prázdná až na staršího pána, bývalého katolického poslance,

který tu hltal zahraniční tisk komunistického zaměření. Poru-

———

čík se umístil ke stolku přímo proti dveřím a zakryl se Rudým

právem. Málek usedl k širokému oknu s leptanými květy v ro-

Vyšlo najevo, že výhružné dopisy bývaly pravidelnou součástí

zích, odkud měl výhled na chodník před vchodem a na vrch-

prokurátorovy korespondence, zejména v dřívějších dobách.

ního nadstrážmistra Šintáka, ležérně opřeného o kandelábr.

Tehdy je také předával bezpečnostním orgánům, ale protože

Služební volha stála pár kroků odtud v postranní ulici.

byly stejně všechny anonymní a protože k nějaké realizaci vý-

hrůžek nikdy nedošlo, později se na to vykašlal a bohužel je

———

začal házet do koše.

A praporčík Málek také existenci těchto dopisů nepřikládal

V devět pět vešla do kavárny dívka a rozhlédla se. Nenašla,

význam. Když stáli u zahradní branky vily před služební volhou

koho hledala, nervózně se posadila ke stolku v nejvzdále-

a chystali se odjet do Unionky, řekl poručíkovi suverénně:

nějším rohu a poručila si černou kávu. Nervózně si pohrá-

„Podle mě to udělala ona. A počítám, že hodně fušersky.

vala s rukavičkou a nervózně co chvíli ukazovala poručíkovi

Protože vraždu ženský mozeček nedokáže premeditovat moc

hezký profil, jak se otáčela po hodinách na průčelní stěně.

rafinovaně. Jiné věci snad, ale vraždu ne.“

Poručíkovi připadala známá. Nemohl si vzpomenout, kde

Poručík věděl, že praporčík naráží na mozeček pod jistým

ji viděl. Pak mu to však dívka sama potvrdila, protože když

majestátním drdolem, který byl právě včera – poručík poslou-

neopatrně odložil noviny, setkaly se její oči s jeho a dívka roz-

chal za dveřmi – předmětem další, v pořadí už bůhvíkolikáté

pačitě kývla na pozdrav. A poručík byl doma. Vstal, přešel

srážky praporčíka s jeho nositelkou. Hyzdí ji tak, že asi zemře

k jejímu stolku.

jako stará panna, vyjádřil se Málek vztekle, neboť byl velmi

„Dobrý den, slečno Pešková. Jak se vám daří?“ řekl mile. Ta-

ochoten dívku před tím strašným osudem sám uchránit. Ale

nečnice – neboť to skutečně byla přítelkyně zavražděné Ester

ona nikdy neprojevila zájem vstoupit ve věci svého panenství

Nakoncové z případu v divadle Odeon, který pro poručíka

v jednání s praporčíkem.

měl následky tak osudové – se nejistě usmála a podala mu

„Ano,“ pravil poručík ponuře. „Samozřejmě že to mohla

ruku.

udělat ona. Celý tenhle případ bude asi jen otázkou materiál-

„Děkuji. Tak – pořád stejně.“

ního důkazu. Jakého jedu bylo použito a jak si ho kdo mohl

„Čekáte na někoho?“ Poručík si přisedl.

opatřit. Vyšetřování travičských afér se obyčejně vždycky

„Ne. Vlastně ano. Ale on už asi nepřijde.“

scvrkne na tohle.“

Zašilhala po hodinách na stěně.

Chmurně se zahleděl na zahradu vedlejší vily. Stará paní

Poručík zesmutněl.

s uplakanýma očima tam okopávala záhonky. Zdaleka ne tak

„Ne. Nepřijde,“ řekl ponuře.

pečlivě ošetřované záhonky, jako byly záhonky na zahradě

Dívka zbledla.

vily prokurátorovy.

Ruka jí mimovolně vylétla k štíhlému krku.

250

251

„On – někdo to na něj – on se to někdo dozvěděl?“

„Pokud jde o tu dohodu –“ poručík uvažoval, jak tu chou-

Poručík na ni upřel smutné, melancholické oči.

lostivou věc vyjádřit, „– mluvilo se o tom přímo, nebo vám to

„Povězte mi všechno,“ řekl.

jenom nějak naznačil?“

A dívka se rozeštkala.

Dívka mu kupodivu pohlédla přímo do očí.

„Naznačil – ale bylo to docela jasné, víte?“

———

„Ano,“ řekl truchlivě poručík.

„Vy – vy jste ho zatkli?“ zeptala se. „Ono to na něj prasklo

Když to potom poněkud zajíkavě poručíkovi vyprávěla, bylo

– to se sestrou Oliny Žďárské?“

to něco docela jiného, než čekal.

„Ne, to ne.“

„Poradila mi to Žďárská – její sestra měla taky nějaký takový

Lekla se.

průšvih, něco kvůli valutám,“ vzlykala. „A ona mi poradila,

„To jsem snad teda neměla –“

abych taky šla za ním. Já jsem to teda udělala, ale když jsem

„Nebojte se,“ řekl poručík. „Už mu nepřitížíte, ani když

ho viděla, tak jsem – tak jsem –“

řeknete úplně všechno.“

Poručík kývl.

„A kdo dostane ten bráchův případ?“

„Tak vám ta cena připadala moc vysoká,“ řekl truchlivě.

,,To nevím. On určitě ne.“

Dívka svěsila hlavu.

„To oni ho hned vyhodí, když –“

„Ano. Jenže pak jsem o tom dnes v noci přemýšlela, a víte

„Ne hned. Ale on už prokurátora nikdy dělat nebude.“

– bráchovi by to úplně zničilo život. Aspoň si myslím. On

„Ne?“ vydechla dívka.

bude dělat pohovor na vysoké ekonomické, a kdyby ho teď

„Ne,“ pravil poručík Borůvka. „Je mrtev.“

zavřeli –“

„Co vlastně proved?“

———

„Nic, pane poručíku. On je to ještě takový kluk pitomá,

znáte to přece. Někde se opili nebo co – nebo to snad bylo

Když se pak podruhé uklidnila, vylezlo z ní, že jednání s pro-

jen tím bigbeatem – prostě zdemolovali sál na kulturním stře-

kurátorem proběhlo neuvěřitelně věcně. Byl ochoten zařídit

disku, a když přišlo esenbé, tak utekli. Jenom bráchu chytili.

věc tak, aby brácha vyklouzl s nejnižší možnou podmínkou.

Ale on je to opravdu ještě docela hloupý kluk, nemůže za

Byl výslovně ochoten prosazovat do rozsudku větu o tom, že

to –“

záležitost nemá ovlivnit rozhodnutí o provinilcově přijetí na

„To vy ho máte tak ráda?“

vysokou školu. To vše výměnou za tu známou věc, s níž ženy

„Je to můj bráška,“ řekla smutně dívka. „To víte – maminka

obchodovaly už ve starém Babylóně.

nám zemřela, když se narodil, a táta – no – von si našel jinou

Sešli se – tanečnice a prokurátor – v Klubu filmových

– tak jsem se o něj starala já. Ale já za to nemůžu,“ dodala

umělců, kde měl on předtím schůzku s jakýmsi režisérem

rychle, „že dělá takový hlouposti. Neměla jsem na něj tolik

a kde si potom dal večeři. Dívka sama při tom pohovoru

času –“

ztratila chuť k jídlu, ale prokurátora sjednaný obchod zřejmě

„Hynais měl vést žalobu v jeho případě?“ přerušil ji poručík.

o apetit nepřipravil. Poručil si – nevěděla už, co si poručil, ale

„Ano.“

bylo toho hodně.

„A – jak jste se s ním vlastně domluvila?“

„Nevadí,“ řekl poručík. „Co to bylo, to si zjistíme tam.“

„Řekla jsem, že si to rozmyslím a dám mu vědět –“

„Takový starý kocour!“ rozhořčil se pak praporčík Málek

252

253

cestou do Klubu a v rozhořčení pozapomněl, že přátelské

val poručík, není vyloučeno, že působil ještě později. A že si

vztahy mezi ním a poručíkem poslední dobou ochladly. „No

jej mohl prokurátor vpravit do těla ve Filmovém klubu.

věřil bys tomu, Josef? Já blbec si myslel, že soudci a prokurá-

Taky ten název – tetraethyl olova – v poručíkovi probudil

toři – prostě, pro mě to byly vzory neúplatnosti –“

nějakou dávnou vzpomínku, asociaci, noční můru, nevěděl

„Jsou to jenom lidi,“ pravil poručík. „Jako my. A někdy je

jistě. Vzpomínal a nevybavilo se mu nic než černá prokuráto-

docela náhoda,“ dodal, „co kdo dělá.“

rova knihovna v pošmourné pracovně, kde v rohu dole pod

pozlacenými hřbety lexikonů spatřil nějaké pestré svazečky,

———

které nevypadaly na právnickou literaturu. Umínil si, že se

na ně podívá.

„Pan doktor Hynais?“ vzpomínal vrchní v Klubu. „Ano, byl

Neuskutečnil to. Analýza zbytků potravy na nádobí, vy-

tady. Chodívá sem občas, dělá právního poradce v detek-

braném z dřezu, vykázala totiž naprostou nulu: ani stopy po

tivkách. Seděl tu včera se slečnou Peškovou. Ano, dal si ve-

tetraethylu olova ani po žádném jiném jedu.

čeři.“

Proto se poručík soustředil na seznam vrchního z Klubu

„A co to bylo?“ Poručík se rozhlédl po jídelně, kde dvě ser-

filmových umělců a objevil jinou pozoruhodnou věc. Ne

vírky prostíraly stoly k obědu. Blížilo se poledne. Otevřeným

v chemické laboratoři, ale v trestním rejstříku.

servírovacím oknem bylo vidět do kuchyně, kde se právě mihl

Tam ve fasciklu z roku 1950 byl veden Otokar Hejda, ku-

nějaký kuchtík v bílé čepici.

chař, odsouzený pro trestný čin napomáhání k ilegálnímu

„Co si dal? Počkejte. Udělalo to dost velký účet,“ zauva-

přechodu hranic na dva roky nepodmíněně.

žoval vrchní. „Měl polévku s játrovými knedlíčky – tatarský

Kuchař na vrchního seznamu se jmenoval Otokar Hejda.

bifteček – roštěnou po milánsku – jednoho sachra – pivečko

Když se poručík začetl do jeho spisů, zjistil, že ve skutečnosti

– a černou kávu.“

si kuchař odseděl plných deset let. Dva dny po propuštění

„Jaké pivo?“

z prvního trestu v roce 1952 byl zatčen znovu: ukryl u sebe

„Plzeň. Vypil dvě.“

uniformu vojenského zběha a zakopal ji v parku pod pa-

Kuchtík za oknem vykoukl a podíval se zvědavě na poru-

mátníkem Osvobození. Zběh byl dopaden na hranicích při

číka.

pokusu o jejich ilegální přechod. Uniformu předala Hejdovi

Příliš zvědavě.

k uschování zběhova milenka, u níž se uprchlík převlékl do

A nebyl to žádný kuchtík. Bylo mu nejmíň třicet.

civilu. Protože to byl v krátké době už druhý trestný čin po-

Poručík se zamyslil.

dobného charakteru, zněl tenkrát rozsudek na pět let. Potom

„Můžete mi dát seznam personálu, který měl včera službu?“

došlo k nějakému – ve spisech blíže neobjasněnému – maléru

obrátil se na vrchního.

ve vězení a nakonec k pokusu o útěk. Summa summarum to

všechno vydalo na čistých deset let a Hejdu z vězení vytáhla

———

teprve amnestie. Následovaly ještě dva roky u pracovního

praporu na vojně. Poručík truchlivě pročítal historii zločin-

Analýza obsahu žaludku a střev zjistila, že prokurátor byl

covu a zdálo se mu, že za suchými slovy protokolů se skrývá

otráven tetraethylem olova. Patrně dost nepatrnou dávkou,

ještě něco jiného než jenom zločin.

protože jed začal smrtelně působit až nějakých deset hodin

A ještě něco.

po požití. Došlo-li k požití při večeři. Při nižší dávce, uvažo-

V obou Hejdových procesech byl zástupcem obžaloby

254

255

– z navržených, soudcem snížených trestů se dalo soudit, že

vás přišel kamarád, taky skaut, že se potřebuje dostat pryč?

velmi tvrdým a nekompromisním – JUDr. Pavel Hynais.

A kdybyste jako já znal Šumavu jak svý boty?“

Takže věc se začínala vyjasňovat.

Poručík neřekl nic.

Nebo zachmuřovat.

„Ale to s tou uniformou,“ pokračoval po chvíli. „To jste si

„Nojo, člověče!“ hvízdl praporčík Málek. „Vždyť ono z té

přece opravdu mohl rozmyslet, ne?“

kuchyně je docela dobře vidět, kdo sedí v jídelně. Pánové!

Kuchařovy oči zatěkaly po místnosti a zastavily se na vel-

Tak to byl ten lump!“

kém naleštěném kotli. Za kotlem vykoukla černá kocouří

„Kterého myslíš?“ zeptal se poručík Borůvka.

hlava. Jenže kuchař hleděl vlastně někam jinam než do vy-

„No Hejdu přece!“

blýskané kuchyně, a tak si jí nevšiml. Všiml si jí jen poručík.

„Ano,“ řekl smutně poručík. „Jestli se to potvrdí, bude

„To bylo kvůli ní,“ řekl kuchař. „Co jsem moh dělat? Přilítla

viset.“

k nám večer, ten den, co jsem se vrátil. A byla celá bez sebe,

„Nic jinýho si nezaslouží!“ pravil známý zastánce trestu

oči navrch hlavy. Co jsem, prosím vás, moh dělat? Bylo mi

smrti Málek a proti předpisům si odplivl z otevřeného okna

jednadvacet – a měl jsem ji rád.“

služební volhy. Schylovalo se k večeru. „On ten starej kocour

„To – to byla vaše dívka?“

byl sice taky pěkný kvítko,“ pokračoval praporčík, „ale málo

„Ne. Chodila s Vaškem. S tím, co dezertoval. Ale já ji měl

platné, nesmíme za ním vidět jenom člověka – ten byl všeli-

rád. A za ty dva roky v base se to proměnilo – to vy asi ne-

jaký – ale taky, a především, jeho společenskou funkci,“ mlu-

znáte, ale tam se člověk na něco upnout musí. Obzvlášť, když

vil jako na školení. „A tohle je teda podle mě sprostý útok na

je mu devatenáct.“

společenskou funkci, a tím na celé naše zřízení. To je pomsta,

„Jenže ona chodila s tím zběhem?“

jaká –“

„No ano. Ale to mi nevadilo. Měl jsem ji prostě rád. Chtěl

„Ano,“ přerušil ho truchlivě poručík Borůvka. „Taky se

jsem pro ni něco udělat. Tak jsem tu uniformu zakopal.“

mi zdá, že to byla spíš funkce než – Jenomže, Pavle –“ Od-

Svěsil hlavu a po chvíli dodal:

mlčel se.

„Já vím, že vy to nepochopíte. Vy jste měl prostě štěstí.“

„Co?“

„Jak to myslíte?“ otázal se tichounce poručík.

„Myslíš, že by se to aspoň nedalo brát jako polehčující

„Měl jste štěstí, že jste prostě nebyl vychovanej jako já, že

okolnost? Afekt – emotivní rozrušení mysli – náhlé pominutí

jste nebyl skaut, že jste nevěřil věcem, kterejm jsem věřil já.

smyslů – i když ho teda zasáhla společenská funkce, a ne ten

To je přece čistě štěstí. V devatenácti to není ani vina, ani

člověk – jako člověk –“

zásluha. Čistě jen štěstí. Klika. Nojo, jenomže vám vlastně

„Mluvíš jak Pýthie,“ zavrčel praporčík. „Kdo? A koho?“

nebylo devatenáct,“ dodal a odmlčel se.

„Hynais. Toho Hejdu,“ řekl poručík.

Poručík neodpověděl. A zase, až za chvíli, se zeptal:

„A co ten malér v Leopoldově – co to bylo? Něco s nějakou

———

nedovolenou pokoutní výrobou vína?“

Hejda se trpce zasmál.

„Jistě,“ řekl potom tiše a truchlivě zamračenému kuchaři. „Byl

„Vína!“ řekl. „Toho vína byl tak náprstek.“

jste mladý – ale podle zákona to byl zločin.“

„Jakto? A proč tedy –“

„A vy byste to neudělal?“ Hejda na něho pohlédl s nená-

„Protože se s ním sloužila mše!“ pravil kuchař vztekle. „Ne,

vistí. „Kdybyste byl od sedmi let skaut jako já a kdyby na

já nebyl katolickej skaut, abyste si myslel. Náboženství mi

256

257

může bejt ukradený a na žádnýho pánaboha nevěřím. Ale

„Já?“ Kuchař vytřeštil oči. „Pánové! Soudruzi! Copak já

v base je člověk solidární s každým. A ty flanďáci tam byli celý

bych – já jsem rád, že jsem rád! Já už mám kriminálu nado-

nešťastný, že nemůžou sloužit mši, když nemaj mešní víno.

smrti dost!“ V očích se mu objevila panická hrůza. „Přece

Tak jsem jim ho vyrobil.“

nebudu strkat hlavu do oprátky! Pánové!! Soudruzi!!!“

„Jak?“

Poručík Borůvka sebou najednou trhl, až se po něm Málek

Kuchař se ušklíbl.

udiveně otočil.

„Poradil jsem jim, ať jim ty jejich farský kuchařky nebo sou-

Poručík se tiše, omámeně zvedl a vykročil přes kuchyni

ložnice nebo co to vlastně flanďáci maj, posílaj vánočky. To

jako náměsíčný.

se smělo. Občas. Balíček s jídlem. Pak sem z těch vánoček

„Josef, co je?“ zavolal za ním Málek, ale poručík beze slova

vydloubal hrozinky a dal jsem je zkvasit. A měli víno. Nebo

prošel dveřmi, pak jídelnou, po schodech dolů a tam sdělil

krev páně nebo co si myslej, že to vlastně chlastaj.“

vrchnímu nadstrážmistru Šintákovi, jenž uctivě srazil paty,

Odkudsi z kuchyně se ozvaly zvuky, jako by se tam někdo

aby vyřídil Málkovi, že musel pro náhlou nevolnost odejít

dusil. Oba muži se otočili. Na kuchyňském stole, předníma

k lékaři.

nohama ve velkém pekáči s rozemletým masem, stál tlustý

Zmizel v houstnoucím šeru pražských ulic, na které opět

černý kocour a divoce couval. Dávil se. S podivně lidským

klesl lehký opar májového mrazíku.

žbluňknutím z něho vylétl obsah jícnu a zůstal ležet na dře-

věném válu.

———

„Jedeš!“ zařval kuchař, ale nebylo to potřebí. Kocour zmi-

zel sám jako černé torpédo.

Nešel však k lékaři. Kráčel, ponořen v myšlenky – patrně

„Snad byste tu měli více dbát o hygienu,“ pravil přísně po-

velmi truchlivé, neboť kulatá tvář se podobala smutnému mě-

ručík.

síci – uličkami Starého Města pražského, kde se už začínaly

„To je vrátnýho,“ pravil kuchař na omluvu. „Leze sem,

ozývat první rozjařené zpěvy návštěvníků pivnic. Na prejzo-

potvora, větrákem. Já na něj dávám bacha. Támhle v rohu

vých střechách, pod tím druhým, ne tak smutným měsícem,

má svou misku. Vždycky mu tam hodím nějaký zbytky. Ale

zvedali k voňavé noci černé a růžové čumáky kocouří ženiši.

– nojo,“ konstatoval. „Nadláb se prejtu a poblil se. Vidíte?“

A za komínem, omamně dýmajícím k hvězdnatému nebi, lá-

Neštítícími se prsty vytáhl cosi z kocouřích zvratků. Poru-

kavě vykukovala zelenooká nevěsta.

čík si všiml, že zvratky mají přesně tvar kocourova jícnu, jak

Poručík, podobný měsíci, doplul veselým večerním davem

potrava neměla ještě čas dostat se všechna do žaludku.

na Malý ryneček a zastavil se před zářícími výklady železář-

„Tohle se jim dělá v bachoru, jak se lížou,“ řekl kuchař.

ství v domě U Rottů. Leskly se tam chromované kastroly,

„Z toho důvodu se taky každá kočka čas od času poblije.“

bábovkové formy a kráječe knedlíků připomínající starořec-

A přidržel cosi poručíkovi před očima.

kou lyru. Poručík přešel k výkladu se zahradnickým náčiním.

Poručík se na to podíval.

Chvíli stál, pak se rozhodl a vešel dovnitř.

Byla to malá černá kulička z kocouřích chlupů.

Za půl hodiny – u Rottů nebyl příliš velký provoz – se ob-

„Tak abysme se vrátili k věci,“ řekl drsně Málek, který se

jevil s malým podlouhlým balíčkem z hnědého papíru v pod-

po celou dobu výslechu držel v pozadí. „Do čeho jste mu

paží a odjel májovou nocí tramvají číslo jedenáct na Králov-

namíchal ten jed? Do toho tatarskýho biftečku? Nebo do těch

ské Vinohrady.

játrových knedlíčků?“

258

259

———

Opatrně, téměř něžně zdvihl mrtvé zvířátko z hlíny a zabalil

je do hnědého papíru.

K prokurátorově vile dorazil už za úplné tmy. Ale svítil mě-

Lopatku zapomněl na záhoně.

síc a její nízké průčelí porostlé břečťanem tajemně mlčelo do

tiché ulice.

———

A poručík nezazvonil. Rozhlédl se na obě strany, opatrně,

jako zloděj, a potom – na svou tělnatost nečekaně obratně

„Ale jak si mohla opatřit jed?“ zavrtěl hlavou Málek. „Přece

– přelezl plot.

tetraethyl olova –“

Octl se na pečlivě udržované zahradě, třpytící se kapič-

Poručík mu beze slova podal jakousi knížku. Starou,

kami večerní rosy. Obezřetně kráčel kolem domu, který spal.

ohmatanou brožovanou knížku s pestrou obálkou. „To měli

Nikde za okny se nesvítilo. Poručík došel až k nízké terase

v knihovně,“ řekl. „Otevři si to na straně 113!“ A odmlčel se.

a zadíval se na ni. Ležela před ním ve výši hlavy jako šedivá

Praporčík si nedůvěřivě přečetl titul – Zločin v divadle

hladina cementového jezírka.

– a jméno pochybného amerického autora, Ellery Queen.

Poručík vytáhl kapesník, napřáhl ruku a cosi z hladiny ce-

Potom začal louskat text na označené stránce a tvář se mu

mentového jezírka opatrně sebral do kapesníku. Cosi drob-

přitom prodlužovala. Stálo tam:

ného, křehkého, nevábného.

„Jak bych si počínal, kdybych ten jed potřeboval k zločinu a nechtěl

———

zanechati stop?“ otázal se Ellery.

Úsměv zkřivil hubenou profesorovu tvář.

Ale ještě se nevrátil, kudy přišel, ani nezazvonil u zahradní

„Tetraethyl olova může býti vytažen z obyčejného petroleje!“

branky. Po špičkách přešel zahradou k plotu, který ji oddělo-

„Petrolej!“ volal inspektor. „Jak by někdo našel stopu?“

val od zahrady sousední vily, a – stejně obratně – přelezl i ten.

„To je právě otázka,“ pravil znalec jedů. „Mohu koupiti kdekoliv

Zastavil se nad čerstvě okopaným záhonkem v rohu za-

petrolej, běžeti domů a destilovati tetraethyl olova v opravdu krát-

hrady. Zaváhal. Kulatou měsíční tvář přikryl výraz smutku.

kém čase s nepatrnou námahou!“

Poručík vzdychl a dal se do rozbalování balíčku. V tiché noci

„Pane doktore, neznamená to, že Fieldův vrah měl laboratorní zku-

hnědý papír hlasitě praskal a poručík vytáhl z balíčku vojen-

šenosti – že něco věděl z analysy?“ s nadějí zvídal Ellery.

skou polní lopatku, jež se v paprscích bílého světla olejově

„Ne. Každý člověk s domácím destilačním strojkem může si připra-

zaleskla. Pustil se do práce.

viti tento jed beze stopy. Tetraethyl olova má vyšší bod varu než ostatní

Dlouho to netrvalo. Ostrý hrot lopatky brzy narazil na

součásti tekutiny. Stačí vydestilovati všechno do určité teploty, a co

něco měkkého. Poručík, aniž dbal na to, že má na sobě světlý

zbývá, je náš jed.“

oblek a co tomu řekne manželka, poklekl, odložil lopatku

a chvíli pracoval rukama.

Praporčík odložil knihu a zbledl.

V čerstvé hlíně se cosi objevilo a poručík se zachmuřil.

„Vidíš, Pavle,“ řekl poručík Borůvka spíše smutně než iro-

Jemný, žíhaný kožíšek. Kocour. Starý, tlustý, opelichaný ko-

nicky. „Někdy se i kriminalistovi vyplatí číst detektivky.“

cour ležel v té vlhké jarní hlíně na boku a tlamičku měl ote-

vřenou jakoby v nějaké strašné bolestivé křeči.

———

Na poručíkově kulaté tváři se objevil nesmírný smutek.

260

261

Tak skončil případ starého kocoura. Analýza kocouřích

Jeho nejlehčí případ

zvratků, které poručík sebral na terase prokurátorovy vily,

i rozbor zbytků potravy v kocourově žaludku potvrdily pří-

Zřetelný otisk palce, zvětšený do gigantických rozměrů a po-

tomnost tetraethylu olova. Příroda se sice snažila zvířátku

dobný nějakému abstraktnímu obláčku, visel na projekčním

pomoci, ale dávivý reflex nebyl dost silný. Kocour se dovlekl

plátně a čtyři muži v křeslech pod ním seděli jako zařezaní.

domů, do kuchyně vedlejší vily, a tam, pod postelí své staré

Potom nejmladší z nich, pohledný snědý a černovlasý mlá-

majitelky, v křečích zemřel.

denec, vstal a přistoupil ke křeslu, kde se choulil obtloustlý

Byla to ona, ta stará chudá vdova, koho poručík ráno sly-

muž, jehož kulatá tvář svítila z šera projekční síně jako bledý

šel hlasitě plakat. A ona také okopávala zanedbaný záhonek

lampión.

– poručík se aspoň tehdy domníval, že okopává. Ve skuteč-

Mládenec otevřel ústa, chtěl něco říct, zaváhal, zdvihl

nosti to byl ubohý osamělý pohřeb starého kocoura.

ruku, jako by měl v úmyslu muže v křesle udeřit, zase ji ne-

A potom se už prokurátorova manželka bez velké lítosti

chal klesnout, znovu zaváhal, otočil se a rázným krokem vy-

přiznala. Motiv byl nesložitý: nenáviděla ho. Nemohla už

šel z místnosti.

prostě snášet duševní násilí, jehož se na ní soustavně dopouš-

Práskl za sebou dveřmi.

těl, věděla o jeho děvkaření, věděla o různých jiných věcech

Hrobové ticho ještě zhrobovělo.

a rozhodla se k činu.

Vysoký prošedivělý muž, sedící uprostřed, si odkašlal a řekl:

Než večer ulehli, umyla pečlivě prokurátorův talíř, a pak

„Že by to byl omyl, to je –“

jej znovu zamazala smetanovou omáčkou a posypala drobty

„To je vyloučeno!“ dořekl za něho plešatý muž po jeho le-

sekané svíčkové. Té bez tetraethylu olova.

vici. „Co je daktyloskopie daktyloskopií, nenašly se ještě dva

Ale nespravedlivý osud se dostavil předtím při večeři v po-

identické otisky dvou různých palců. Na tomhle je mimoto

době zavolání sestry z Liberce. Vzdálila se sice jen na dvě mi-

charakteristická a velmi nápadná jizva.“

nuty, jenže přežraný prokurátor stačil té chvilky využít, aby

Prošedivělý muž si znovu odkašlal a obrátil se na muže

dveřmi na terasu vyhodil druhou, dosud nedojedenou polo-

s tváří umírajícího lampiónu.

vinu své otrávené porce.

„A vy pořád tvrdíte, soudruhu poručíku, že jste tam nikdy

A pod terasou kráčel právě starý kocour, kterého pradávné

nebyl? Ne– nezapomněl jste na to třeba?“

zákony všeho těla lákaly do voňavé předjarní noci.

I zbylý muž si odkašlal a pravil chraptivě:

Zastavil se. Přestože v zamlženém zvířecím mozečku slyšel

„Nikdy, soudruhu majore.“

volání jiné touhy, nepohrdl večeří spadlou z nebe.

A dodal – a zarazil se dřív, než dořekl větu:

A tak se – kocour a prokurátor – o tu porci rozdělili.

„Takovou věc bych si pamatoval.“

Měsíc plul po obloze, na pražských střechách zpívala ko-

V šeru projekčního sálu mu obličej jako křída poněkud

couří kvarteta a poručík nemohl spát.

ztmavnul.

A v nízké břečťanem obrostlé vile pošel k ránu jeden starý

kocour dřív, než k němu dorazila záchranka.

———

„Tak ještě jednou, soudruhu praporčíku, přesně celý průběh

šetření,“ vybídl major Kautský snědého mládence a zamnul

si unavené čelo.

262

263

„Včera v osm pět nás volal spisovatel Josef Kopanec, laureát

Věděl, jaké nebezpečí pro něho otisky představují, a vzhle-

– ne, žádný laureát,“ pravil pohotově praporčík Málek. Tvář

dem k okolnostem – protože byl u soudružky zřejmě na přá-

měl staženou do ostře řezaných kamenných rysů. „Hlásil,

telské návštěvě – nemohl pracovat v rukavicích. Musel tedy

že přišel na návštěvu ke své neteři, naší soudružce, a našel

po činu odstranit možné stopy. A za druhé: když je odstranil,

ji v hlubokém bezvědomí. Všechno prý nasvědčuje na vra-

vzpomněl si na něco, co zanechal na toaletě, nebo šel pro-

žedný útok. V osm osm jsme tam byli. Je to Pankrác, 11. lis-

stě chladnokrevně použít záchodu, a jak rukou v kapesníku

topadu jedenáct. Garsoniéra. Soudružka ležela na zemi na

sahal na kliku, vyklouzl mu palec – možná že měl kapesník

břiše, v týle vězela vražedná zbraň: sekáček na maso. Protože

děravý – a otiskl se na klice. Proto je otisk jen jeden a jenom

soudruh dr. Seifert zjistil, že soudružka je dosud živa, pře-

otisk palce, žádných jiných prstů.“

vezli jsme ji ihned do nemocnice.“

„Profesionál, říkáte,“ zabručel major. „Ale nejsme přece

Praporčík se odmlčel, před vnitřním zrakem se mu znovu

v Americe. U nás žádné profesionální vrahy nemáme, aspoň

objevila ta scéna, jež včera otřásla i jeho poměrně velmi ne-

já o nich nevím. Nebylo mi nic takového hlášeno –“

pohyblivým srdcem. Sekáček na maso vězel v zátylku, přímo

„Nemyslím profesionálního vraha,“ řekl ledově praporčík

uprostřed předmětu, o němž praporčík kdysi prohlásil, že

a udělal efektní pauzu. „Myslím profesionála na vrahy.“

bude příčinou dívčiny staropanenské zkázy: uprostřed ma-

Major si znovu unaveně zamnul čelo.

jestátního drdolu. Rozpůlil tu ozdobu na dvě části a ty teď

„Tomu právě nemůžu pořád uvěřit,“ pravil nešťastně. „Tak vy

visely zplihle po obou stranách hlavy slepeny krví. Krev jako

tvrdíte, že on a soudružka – nikdy mi to nebylo hlášeno –“

strašná svatozář rudě svítila kolem dívčiny hlavy na modrém

Praporčík energicky přikývl.

koberci a v rohu místnosti stál tlustý spisovatel a docela bez

„Milovala ho,“ řekl. „A on ji zneužíval. Možná, že ji dostal

rozpaků plakal.

do situace – myslím do takové ženské situace, že ji potřeboval

„A jinak? Nějaké stopy zápasu?“ zeptal se major.

umlčet – nebo se prostě kvůli tomu pohádali –“

„Ne. Rána byla zřejmě vedena zákeřně a naprosto neoče-

Zmlkl, protože tomu sám nemohl uvěřit. Major vstal a jal

kávaně,“ vrátil se Málek do přítomnosti. „O kus dál ležel na

se rozčileně přecházet po místnosti. Byl to starý kriminalista

zemi tác se dvěma šálky kávy. Samozřejmě rozlité. Z toho

a věděl, že možné je na světě všechno. Aspoň pokud jde

dedukuju, že vrah byl někdo, koho soudružka dobře znala.

o zločin. Ale věděl také, že věci jsou vždycky složitější, než

Přišel k ní na návštěvu, soudružka mu ještě připravila občer-

je prezentuje jednotlivec. I když je to nezaujatý jednotlivec.

stvení, a když je nesla na stůl, vrah ji zezadu surově a zákeřně

A kamenná tvář praporčíkova vydávala svědectví, že tento

udeřil sekáčkem na maso a uprchl.“

jednotlivec má k nezaujatosti daleko.

„Počkejte,“ přerušil ho major. „Říkal jste přece –“

Major se zastavil a ostře pohlédl na Málka.

„Zpět!“ prohlásil praporčík. „Myslím to tak: neuprchl. Nej-

„A vy –“ řekl. „Vám se soudružka nelíbila?“

dřív pečlivě otřel všechny kliky a všechny skleněné, porcelá-

Snědý mládenec potemněl. Neřekl nic.

nové a chromované předměty, takže nikde jsme nenašli otisky

„No?“

prstů. Jenom na té klice u toalety,“ odkašlal si a dodal: „A

„Líbila,“ zachraptěl praporčík. „A proto ho dostanu, i kdyby

jenom ten jeden.“

to bylo sebenepravděpodobnější!“

„Jak si to vysvětlujete?“

Major přimhouřil oči.

Málek vytáhl obočí a řekl ledově:

„Ona vám nebyla příliš nakloněna, co?“

„Podle mne to svědčí o dvou věcech. Vrah byl profesionál.

Málek stál jako socha, pak slabě zavrtěl hlavou.

264

265

„Ale vy jste se snažil, že?“

přiznání. A je-li to osoba, která spáchala vraždu v milostném

„Ano,“ pravil upjatě praporčík. „Jenže Bublina měl větší

afektu, zahájí se obvykle pátrání v okolních rybnících a ře-

štěstí.“

kách.

„Kdo?“

Proto i na Vltavu vyplul toho dne před polednem člun

„Poručík Borůvka.“

říční bezpečnosti a v něm muži opatření háky na dlouhých

„To je jeho přezdívka?“

tyčích a sítěmi.

„Ano.“

Lov byl však marný. Utopence nenašli.

„Nikdy mi to nebylo hlášeno,“ pravil major. „Kromě toho

nemám rád, když si soudruzi říkají hanlivými přezdívkami,“

———

pravil přísně a znovu se vydal na pochod po kanceláři. Za-

stavil se u stolu, zvedl z něho zvětšené fotografie poručíkova

Ani ho nemohli najít. Seděl tam, kde to praporčíka Málka

palce.

– vynikal vůbec spíše systematičností než postřehem – ne-

„Vůbec žádné jiné otisky se na klice nenašly?“

napadlo. V pokoji číslo 13 na chirurgické klinice, u postele,

„Ne. Jenom malá část nějakého otisku na vnitřní straně.

v níž ležela bledá hezká dívka a drobný obličej jí mizel v ob-

Patrně taky Borůvkova. Káral na tom ještě pracuje.“ Major

rovské kouli z bílých fáčů a sádry. Byla v bezvědomí, poručík

obešel stůl a posadil se do křesla. „Tak mi sem pošlete Bub–

seděl schoulen u jejího lůžka a zdálo se, že o něčem truchlivě

soudruha Borůvku.“

přemýšlí. Nepřemýšlel.

Hlavou se mu jenom honily vzpomínky. Ve všech byla

———

ta bledá dívka s nepěkným turbanem na hlavě. Seděl tam

dlouho.

Jenže poručík nebyl k sehnání. Třikrát ho vyhlásili závodním

Lékaři přicházeli, zkoumali tep, na poručíkovy zoufalé tá-

rozhlasem a nakonec dostali doopravdy strach. Prohledali

zavé pohledy krčili rameny, šeptem cosi nařizovali ošetřova-

půdu a sklep, všechny světlíky a zákoutí služebny, volali po-

telkám a odcházeli. Ošetřovatelky píchaly injekce, odcházely.

ručíkovi do bytu, až Málka napadlo, že Zuzanka Borůvková

Poručík zůstával.

otce zapírá, a rozjel se tam osobně. V bytě se nejdřív choval

Nalezli ho tam v pět hodin, kdy to Málkovi konečně do-

zcela bez ohledů, úplně proti předpisům. Prohledal jej do

šlo. Odvezli ho na stanici. Málek zapomněl odvolat muže

všech koutů, zotvíral dokonce i skříně, a pak se mu přece jen

od říční bezpečnosti, a ti proto, podle rozkazu, pokračovali

zželelo vyděšené paní Borůvkové. Aby ji uklidnil, sdělil jí pod

v bezvýsledném lovu po celou noc.

pečetí úředního tajemství, že její muž zmizel a je oprávněné

podezření, že byl unesen agenty cizí rozvědky. Paní Borův-

———

kovou to neuklidnilo.

Když se pak ještě vyptal v Klubu ministerstva vnitra, kam

A major zatím vyslýchal poručíka. Poručík mluvil dutým, zlo-

poručík nikdy nechodil, a v kavárně Valdek, kde se poručík

meným hlasem, jaký u něho nikdo nepamatoval.

občas scházel se spolužáky z gymnasia v K., vrátil se na sta-

„Nevím, kdo to byl,“ říkal. „Nějaká žena. Volala mě těsně

nici a hlásil majorovi, že poručík je nezvěstný.

před pátou, že je to velmi důležité.“

Zmizení osoby podezřelé z vraždy nelze ovšem podle

„Proč jste jí neřekl, aby se přišla poradit k nám na sta-

všech kriminalistických zkušeností vykládat jinak než jako

nici?“

266

267

„Řekl jsem jí to. Ale zapřísahala mě, abych se s ní sešel sou-

Někdo zaklepal na dveře. Major je otevřel. Mezi nimi stál

kromě, že jde o život a –“ poručík zaváhal, „– a o čest nějaké

daktyloskop Káral.

dámy.“

„Ano?“ zeptal se major.

„A vy jste na to naletěl,“ major zarmouceně pokýval hla-

„Mám tu ten druhý otisk, soudruhu majore,“ řekl Káral tiše

vou. „Kavalír! Vidíte aspoň, že v kriminalistice se kavalírství

a mrkl do místnosti. „Ten poškozený, z vnitřní strany kliky.

nevyplácí.“

Identifikovali jsme ho.“

„Nebo si to vymyslel,“ ozval se zavile Málek. „Neznámá

„No a?“

žena, schůzka v růžovém sadě ve Stromovce, on tam hodinu

Káral opět mrkl do místnosti a zašeptal:

čeká, nikdo nepřijde – a mezitím někdo zavraždí jeho mi-

„Mohl byste na moment na chodbu?“

lenku! Tohle vykládejte čtenářům detektivek, ale ne nám!“

A když major poslechl a zavřel za sebou dveře, pravil dak-

Poručík obrátil zoufalé oči na mladšího kolegu.

tyloskop, jako by sám nevěřil tomu, co říká:

„Nemluv o ní tak ošklivě, Pavle. Nebyla moje milenka.“

„Je to otisk ukazováku soudruha praporčíka Málka.“

„Kdepak!“ ušklíbl se praporčík pohrdavě.

„Tak počkejte, soudruhu,“ okřikl ho major. „Nemáme dů-

———

vod soudruhu poručíkovi nevěřit –“

„Jak to nemáme?“ přerušil Málek drze svého nejvyššího

„Můj otisk? Nesmysl!“ zvolal rozhořčeně praporčík. „To je

představeného. „Soudružka ho milovala – to přece věděl

omyl!“

každý. Byl s ní minimálně jednou viděn ve vinárně U kocoura,“

„Ještě se nestalo, že by dva lidé měli identické otisky prstů,“

– při tomhle odhalení se poručík v duchu podivil slídičské

pravil tiše major. „Zdá se, že jste oba lhali.“

schopnosti Málkově. „Minulý týden, po tom případě v salóně

„Já ne!“ zařval Málek. „Mohu to odpřísáhnout! A mám na

Rosenblum, jí navrhl zvýšit plat o třicet pět korun měsíčně,

to svědky! Soudružka mě k sobě nikdy nepus– Nikdy jsem

a předtím byli viděni, jak spolu při psaní zprávy flirtujou.

u ní v bytě nebyl! Moje čestné slovo!“

A proti tomu všemu stojí jenom jeho tvrzení, že ho nějaká

„A vy?“ obrátil se major na poručíka.

záhadná neznámá v kritickou hodinu pozvala do Stromovky

Poručík sebou škubl, vytrhl se ze zamyšlení.

a on tam na ni, sám a beze svědků, hodinu čekal. A v bytě za-

„Ano,“ řekl.

vražděné se najdou jeho otisky prstů. Každého jiného bysme

„To znamená, že odvoláváte své předchozí tvrzení, že jste

dávno zatkli. Jak to, že nemáme důvod k podezření?“

u soudružky v bytě nikdy nebyl?“

„Uklidněte se, soudruhu,“ pravil major. „Ostatně vy jste

„Ne, to ne. Přemýšlel jsem o něčem jiném. A je to asi tak,

byl také viděn, jak flirtujete – lépe řečeno, jak se pokoušíte

jak si myslím. Mohli bychom si ještě jednou promítnout ty

flirtovat se soudružkou. Dokonce jste ji, jak mi bylo hlášeno,

otisky?“

bral ve služebním voze a při výkonu služebních povinností

„Prosím,“ řekl major.

kolem pasu a ona –“

A tak opět seděli v projektorně. Na plátně se černal divný

„Ale moje otisky na její klice nejsou!“ odsekl Málek. „ Já v její

surrealistický mrak s charakteristickou jizvou.

garsonce v životě nebyl!“

„Ano,“ opakoval truchlivě poručík. „Všimněte si těch

Major pohlédl na poručíka. Poručík však zíral tupě před

okrajů.“

sebe a na obličeji se mu objevilo něco jako úžas, nevíra a po-

„Jsou poškozené,“ řekl daktyloskop Káral. „Patrně jak se

tom hluboký smutek.

pachatel snažil otřít kliku –“ zarazil se.

268

269

„Máte pravdu,“ řekl smutně poručík. „A snažil se o to velmi

Byl pořád strašlivě smutný, když asi za hodinu nato seděl

pečlivě. Podívejte se: ten otisk je poškozený na všech stra-

v kanceláři, kde se před týdnem krejčovský mistr Fendrych

nách. A tady vpravo dole je na okraji zbytek zas nějakého

snažil dokázat svou nevinu.

jiného otisku.“

„Proto jste u mě na stanici upustila tu cigártašku,“ říkal

„Ten je příliš malý,“ řekl daktyloskop. „Ten se při nejlepší

silnější dámě, jež seděla proti němu za stolem, posetým

vůli identifikovat nedá.“

vzorky látek a obchodní korespondencí. „Věděla jste, že

„To ani nebude potřeba,“ pravil poručík. „Chci jen říct, že

vám ji zvednu, a že tak získáte moje otisky prstů. Pro po-

pachatel si dal velkou práci, aby setřel všechny otisky kolem

rovnání. Cestou ode mě jste zašla na toaletu, zamkla jste se

toho mého, aby tam právě jen ten můj zůstal.“

tam a vyměnila jste kliky na vnitřní straně dveří. Když jste

„Vy chcete tvrdit –“ pravil major.

u mě byla poprvé, šla jste si na toaletu zapnout podvazek

„Jistě,“ kývl smutně poručík. „Ten otisk tam nebyl udělán

a všimla jste si, jaké kliky tam jsou. Při té druhé návštěvě

po otření kliky, ale před otřením.“

jste si přinesla s sebou náhradní kliku v kabelce. A doma

Major udiveně pohlédl na poručíka, potom na Málka.

jste srovnala všechny otisky. Vy jste inteligentní žena a vaše

Málek zrudl, nafoukl se a začal se jakoby dusit.

sestra má za muže soudce. Nebyl pro vás problém prostudo-

„To jen potvrzuje, žes u ní byl!“ zvolal vztekle. „Nic to ne-

vat základy daktyloskopického srovnání. Ostatně, já mám na

vyvrací.“

palci charakteristickou jizvu, tu nepřehlédne ani laik. A pak

„Pak by to ovšem potvrzovalo také to, že jste u ní byl i vy,“

jste všechny ostatní otisky smazala a nechala jste tam jen ten

pravil zmateně major.

můj.“

„Ale já u ní nebyl!“ zaječel Málek. „To on! On k ní chodil!

Dáma prudce oddychovala.

Byl spatřen! Totiž – nebyl spatřen – ale je tam ten jeho otisk

„A nakonec,“ pokračoval poručík, „jste vyměnila kliky v té

prstu s charakteristickou jizvou!“ skončil zoufale.

garsonce. To všechno jen proto –“

„Ba ne, Pavle,“ řekl poručík. „Nebyl jsem u ní. A ty taky ne.“

Odmlčel se. Dáma mu nenávistně pohlédla do očí.

A s těmi slovy se zvedl a mlčky vyšel z projekčního sálu.

„Protože jste mě urazil,“ řekla. „Nejvíc, jak může muž ženu

urazit. Protože –“ zaváhala a pak zasyčela: „– protože jste mi

———

dal košem!“

„Ale proč jste chtěla připravit o život soudružku – ta přece

V dívčině garsoniéře se dlouho díval na kliku toalety a po-

za nic nemohla?“ zeptal se poručík, který byl v některých vě-

tom na kliku koupelny. Byly těsně u sebe a obě byly hnědé.

cech velmi naivní.

A přece – když si je prohlédl pozorněji – zjistil, že v té hnědi

Dáma zbrunátněla, zesinala.

je rozdíl.

„Protože jí jste košem nedal!“ zasyčela. „Chápete?“

Z kapsy vytáhl kliku, kterou předtím odšrouboval zvenčí

A poručík zesmutněl, jako snad nikdy předtím v životě.

ze dveří, jež oddělovaly toaletu na stanici od předsíňky

Neboť v životě se ho ničí omyl tak hluboce nedotkl.

s umyvadlem.

Její odstín se přesně shodoval s odstínem kliky u dívčina WC.

———

Strašlivě zesmutněl.

V devět večer se dívčina víčka slabě zachvěla a na svět po-

———

hlédly veliké černé oči. Na nemocniční svět.

270

271

Poručíkovi se rozbušilo srdce. Lékař, který stál nad nemoc-

„Já?“ podivil se poručík. „Kdepak! Nevyznám. Ale byly

nou, si oddychl.

vždycky – tak nějak – mým osudem.“

Černé oči těkaly po bílém stropě, potom se rozhlédly kolem

Příslušnice sklopila oči. Jenomže tak to nemyslel zase po-

sebe a našly kulatou tvář starého kriminalisty. Na drobném

ručík.

obličeji pod nestvůrným turbanem zahrál slabounký úsměv.

„Musil jsem kvůli nim zanechat svého původního povo-

Rty se pohnuly.

lání,“ mluvil dál, jako kdyby četl z kádrového dotazníku, ne-

„Soudruhu poručíku –“

boť v dívčině přítomnosti dostával i teď záchvaty meteoro-

„Výborně!“ řekl lékař. „Tak teď se hezky najíte, slečno. Jste

logické konverzace a úředního slovníku. „Původně jsem byl

z toho venku!“

učitelem tělocviku, ale –“

Dívka – trošku zklamaně – k němu opět vzhlédla a udiveně

———

řekla :

„To jsem nevěděla!“

„Víte, co ji zachránilo?“ ptal se potom lékař poručíka, zářícího

„Já vím. Já se s tím také nikomu nechlubím. Ale bylo to

štěstím. „Ten drdól!“ Rozchechtal se. „Víte, kolikrát si říkám,

tak.“

co si na sebe ženské všechno nevyvzpomenou za nesmysly

„Povězte mi to, prosím. Prosím!“ zaprosila.

– vždyť jí to muselo denně trvat aspoň půl hodiny, než se

A protože byl už poručík docela ztracen, tak ztracen, že

učesala – ale náhodou se jí to vyplatilo. Nemít na hlavě tu pří-

by mu už ani svatý Sidonius nepomohl, kdyby byl nablízku,

šernost, vězel ten sekáček v mozku! Jenže ona v tom drdólu

tak jí to pověděl:

měla takovou vycpávku z pěnové gumy – ženské tomu říkají

toupé nebo tak nějak, asi jinak, myslím. To nevadí. V každém

případě jí ta volovinka zachránila život. A to jsem rád,“ řekl

a pohlédl na rentgenový snímek ošklivé lebky, „taková mladá,

hezká, bylo by jí přece jen škoda.“

A cele zaujat fotografií té ohyzdné lebky, skryté ve skuteč-

nosti pod tenkou, jako kůže tenkou slupičkou krásy, nevšiml

si, že na poručíkově kulaté tváři utkvěl výraz téměř hříšného

štěstí.

———

„To je báječné!“ zaradovala se příslušnice druhý den odpo-

ledne, kdy už seděla na lůžku, poulila svůdně černé oči na

rozpačitého poručíka a v duchu přemítala, jestli v tom bí-

lém turbanu nemá přece jen příliš velkou ránu. „Totiž, je to

strašné, ovšem, ale báječné je, jak bystře jste to vydedukoval!

Ale to bude tím, soudruhu poručíku, že jste tak vzdělaný a že

se tak skvěle vyznáte v ženách.“ Nemínila to ironicky.

272

273

teřském srdci prožívá s Chocholoušovou Janou. Já se snažím

Zločin v dívčí škole

zafačovanou pravičkou, do které jsem se včera řízl nožem na

Je to už dávno, vzdychl. Už – zamyslel se – víc než osmnáct let.

chleba, narychlo dopsat přípravu na hodinu tělocviku v I. B,

A začalo to tenkrát – byla to myslím středa. Ano. Ve středu

protože včera mi na to nezbyl čas, a kamufluju to Rudým

ráno ve sborovně. Jsme tam všichni, kromě profesora Kotěte,

právem, aby mě Ivana Hrozná neviděla. Ostatní soudruzi

který se dovolil na pohřeb babičce do Čáslavi, přesně ve tři

a soudružky stojí jako Braunovo sousoší v Kuksu v rozmani-

čtvrti na osm, jak to vyžaduje naše ředitelka Ivana Krulišová,

tých postojích podle své letory, a soudruh profesor Semerák,

které dívky (a po straně i my učitelé) říkají Ivana Hrozná. To

upjatý v dvouřadovém saku jako v povijanu, pronáší suchým

jednak podle zjevu – třebaže je ženou, podobá se trochu bul-

hlasem: „Budeme muset zatelefonovat na Bezpečnost.“

dokovi – jednak podle táborových řečí, které vede proti im-

perialistům, revizionistům, kulakům, kosmopolitům a vůbec

———

proti všem třídním nepřátelům. V podstatě je to však laskavá

česká duše v knedlíky a koláči vyživeném českém těle, a dívky

Jenže Ivana Hrozná se vzbouřila a na Bezpečnost jsme ne-

to vědí a hřeší na to (a my taky). Ivana Hrozná je hrozná

zatelefonovali. Pronesla k nám ve sborovně táborovou řeč

jen v teorii: když jsme asi před měsícem probírali připuštění

o své důvěře v naše dívky a o neposkvrněném jménu naší

našich dívek ze čtvrtého ročníku k maturitě a narazili jsme

školy a hned nato jinou táborovou řeč v tělocvičně, kde

na jasnou kulackou dcerku z pětadvacetihektarového statku,

se směstnalo našich dvě stě třicet šest žákyň. Ta byla na

chodila Ivana tři dny jako bez duše a nakonec k nám ve

téma: „V socialistické společnosti nad nikým nelámeme hůl!“

sborovně držela táborový projev o Makarenkovi, kterého si

a měla mít ten smysl, že zlodějka sešitu s penězi nahlédne,

trošku popletla s Lysenkem, promluvila o dědičnosti, známé

že naše společnost dává každému možnost nápravy v pří-

buržoazní pavědě, a o tom, že podle sovětské genetiky se

slušných zařízeních, a že se čestně přizná. Přirozeně, nepři-

vlastnosti nedědí, nýbrž získávají výchovou, a celou tu vědu

hlásila se žádná. Idealismus byl a zůstává směrem naprosto

zakončila metaforou o mladém stromku, který se dobře

bludným.

ohýbá. Výsledek: kulacká dívka z pětadvacetihektarového

statku dána pod patronát školské skupině ČSM a k maturitě

———

připuštěna.

Ale to jen na okraj, víte? Tedy; jsme ve sborovně a upro-

Tak jsme v devět seděli zase ve sborovně, povinně ještě za-

střed nás usedavě brečí žákyně Chocholoušová Jana ze IV. A,

chmuřenější, a soudruh Semerák navrhl zatelefonovat na

protože jí někdo ukradl sešit s obálkou, v níž měla 5 200,– Kčs

Státní tajnou bezpečnost do Pardubic.

ve staré měně, obnos vybraný na úhradu školního výletu do

Než mohla Ivana Hrozná přednést toho dne už třetí tábo-

Moravského krasu. Zapomněla si ho včera v zeměpisném

rový projev, tentokrát proti použití tajné bezpečnosti na naší

kabinetě, kde pomáhala profesoru Kotěti kontrolovat legi-

škole, nositelce zástavy nejlepší školy ve sběru starého papíru,

timace ČSM, a když se tam pro něj v půl sedmé vrátila, už

zaklepal někdo na dveře sborovny a Ivana Hrozná řekla:

tam nebyl: Bože, ach Bože, pět tisíc dvě stě ká čé es, co bude

„Dále!“

dělat?

Vstoupily tři žákyně ze čtvrtého ročníku: Chocholoušová,

Stojíme povinně zachmuřeni vážností situace. Ivana

Procházková a Klímová. Chocholoušová s nosem jako ka-

Hrozná střídavě bledne a brunátní, očividně to ve svém ma-

rafiát, Procházková, předsedkyně školní organizace ČSM,

274

275

a Klímová, nejlepší kamarádka Chocholoušové, taková pěkná

Ivany Hrozné rázně vykázal a nařídil, aby na škole byl oka-

osmnáctiletá bruneta v bílé blůze s rozkošným poprsím.

mžitě zahájen „normální provoz“.

„Prosím, soužko ředitelko, tady Klímová,“ zalykala se okra-

Potom dal zavolat Chocholoušovou.

dená Jana.

Přišla, posadila se jako oukropek na kraj židle a v paprscích

„Cože?“ vykřikla Ivana. „Ty, Klímová? Od tebe bych to ni-

březnového slunce, které dopadalo do kabinetu ne zrovna

kdy –“

čistým oknem, zářily jí oči i nos karmínově.

„Ale ne, soužko ředitelko,“ přerušila ji předsedkyně školní

Soukromý detektiv Klíma usedl proti ní obkročmo na židli,

organizace. „Klímová ty peníze neodcizila. Ona má jenom

kterou nejdřív obrátil opěradlem k vyšetřované, lokty se opřel

bratra, který byl dřív v Praze soukromým detektivem.“

o opěradlo a posunul si klobouček s pruhovanou krempou

do týla. Potom si ještě rozepjal sako. Čekal jsem, že mu v pod-

———

paží zahlédnu pouzdro s pistolí, ale měl je patrně jinde.

„Tak!“ vyštěkl ostře a Chocholoušová leknutím skoro spadla

Tak se stalo, že na naši vyšší dívčí přijel v poledne bývalý

ze židle.

soukromý detektiv. Nyní byl číšníkem, služba mu začínala až

„Jen hezky klidně, Chocholoušová, povězte tady soudru-

večer, a tak se na telegram dostavil z Pardubic za necelé dvě

hovi, jak to včera bylo,“ promluvil jsem na ni laskavě.

hodiny. Byl to osmahlý mládenec, vypadal jako Sicilián z ital-

Jaroslav V. Klíma nespokojeně zasyčel a vrhl na mě vzteklý

ského filmu, oči jako uhlíky, pod nosem fešácký knírek, na

pohled. „Vyšetřování vedu já!“ pravil úsečně, a pak k Cho-

hlavě klobouček s pruhovanou krempou, který si při vstupu

choloušové: „Tak spusťte!“

do místnosti nesundal, jenom se ho velkosvětsky dotkl třemi

Chocholoušová se pustila do zajíkavého vyprávění.

prsty. Pozdravil úsečně „Čest práci!“ a na nesmělé narážky

rdící se Ivany Hrozné, že se mu za jeho námahu revanšuje

———

jaksi v zájmu pověsti školy soukromě, protože – jaksi – škola

jako státní podnik nemůže jaksi – platit – soukromé… mávl

Vyprávěla, že ztrátu zjistila až doma, krátce před půl sedmou.

velkoryse rukou a prohlásil, že šetření provede zdarma, aby

Hned se otočila a běžela zpátky do školy. Chtěla si u škol-

obhájil čest své sestry.

níka vypůjčit klíč od sborovny, kde na zvláštní tabuli visely

Tím nás trošku uzemnil, protože Klímovou z krádeže do-

klíče od všech kabinetů (původně visely ve školníkově lóži,

sud nikdo nepodezíral – byla to přece nejlepší kamarádka

ale bdělý a ostražitý duch Ivany Hrozné zasáhl i tam), jenže

Chocholoušové – ale Ivana nám později vysvětlila, že to sou-

školník prohlásil, že o zeměpisný kabinet je dnes „ňákej vel-

druh myslel kolektivně, jako že čest školy je zároveň ctí jeho

kej zájem“ a přes chatrné zdraví ji do sborovny a odtud do

černooké sestry.

kabinetu doprovodil osobně. V kabinetě však nenašli nic.

A tak se tedy bývalý soukromý detektiv Jaroslav V. Klíma

Jaroslav V. Klíma vyslechl to vyprávění zamračeně. Když

pustil do práce.

skončila, řekl:

„Nemíváte někdy takové – stavy?“

———

Chocholoušová na něho bázlivě pohlédla.

„Prosím jaké?“

Pustil se do ní přímo na místě činu, v zeměpisném kabinetě.

„Takové – že byste měla pocit – že to nejste vy…“

Mě jako třídního učitele IV. A přizval k šetření, ostatní včetně

Na to Chocholoušová neřekla nic.

276

277

„Takový rozštěp, víte – rozštěp vědomí –“

„Když jsme byli vevnitř, tak se mi zdálo –“ řekla Chocho-

Bývalý soukromý detektiv nespustil při těch otázkách

loušová, „– ale já nevím.“

z dívky uhrančivé oči.

„Upozorňuji vás, že vypovídáte jako pod přísahou,“ pravil

Dívka se zachvěla a pípla:

přísně detektiv.

„Já nevím.“

„Já to nevím jistě,“ vykrucovala se žákyně. „Ale zdálo se mi,

„Aha!“ pravil detektiv významně. „Zajímavé.“

jako kdyby někdo utíkal po schodech dolů.“

Pomyslel jsem si, že s Jaroslavem V. Klímou bude legrace.

Jaroslav V. Klíma vstal, zastrčil palce do průramků vesty,

březnové slunce mu ozářilo drobný úzký obličej a jal se pře-

———

cházet po kabinetě. Pak se jako blesk otočil k žákyni a zabodl

do ní uhrančivé oči.

Potom Chocholoušovou vyzval, aby rychle po sobě říkala

„Byly to mužské kroky, nebo ženské?“

slova, jaká jí slina na jazyk přinese. Dlouho jí slina na ja-

„Já – já nevím –“ pravila zmateně Chocholoušová. „Já mys-

zyk nepřinesla nic, pak utvořila tuto asociační řadu: sukně

lím že – snad – obojí –“

– boty – Baťa – krize – kapitalismus, a Jaroslav V. Klíma se na

„Zajímavé,“ řekl detektiv zamyšleně a vtáhl dech mezi zuby.

mě významně podíval. Pak se jí zeptal, dává-li přednost koč-

„Velmi zajímavé! Můžete jít.“

kám nebo psům, a nakonec si ode mne vypůjčil notes, vytrhl

z něho list, udělal na něm nepravidelnou kaňku z lahvičky

———

červeného inkoustu soudruha Kotěte a vyzval Chocholoušo-

vou, aby mu řekla, co to v ní vyvolává.

„Zabýváte se psychologií?“ zeptal se mě, když jsme osaměli.

„Já nevím,“ pravila smutně ta dívka.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Jaký máte pocit?“

„Já ano,“ pravil Jaroslav V. Klíma. „Pro kriminalistu je

Chocholoušová mlčela.

to důležité. A v tomto případě bude psychologický faktor

„Žádný?“ navrhl J. V. Klíma.

zřejmě rozhodující. Použil jsem na vyšetřované několika psy-

„Žádný.“

chologických testů. Hodně mi řekly.“

„Pozorně se na to podívejte.“

Zeptal jsem se ho, co mu řekly.

Dívka se pozorně podívala. Řekla váhavě: „Vypadá to jako –“

„To si zatím ponechám pro sebe,“ pravil detektiv. „Mějte oči

„No?“ Jaroslav V. Klíma povytáhl obočí a znovu na mě za-

otevřené. Případ se začíná rýsovat.“

šilhal.

A pak si dal zavolat školníka.

„Jako –“ zašeptala Chocholoušová, „– no, jako taková –

kaňka.“

———

„To stačí,“ pravil úsečně detektiv.

„Co jste myslel slovy: o zeměpisný kabinet je dnes nějaký

———

velký zájem?“ vykřikl na něho přísně.

„No, poněvadž před Chocholoušovou tam šla Celbová ze

Po různých takových psychologických experimentech se jí

třetího á,“ řekl školník. „A nadělala kvůli tomu zmatky, že

nakonec zeptal, jestli v kabinetě nepozorovala něco podezře-

jsem se musel jít přesvědčit sám.“

lého.

J. V. Klíma nasadil tichounké falsetto:

278

279

„O čem?“

„Pokleslé koutky,“ řekl Jaroslav V. Klíma ponuře. „Svědčí

„No jestli se vopravdu ten klíč ztratil.“

o slabé osobnosti. Ta žena trpí pocitem méněcennosti. Je

Vyšlo najevo, že asi v šest vypůjčila si od školníka žákyně Cel-

schopna dopustit se i zločinu, aby si tento pocit vykompen-

bová klíč od sborovny. Byla vedoucí maňáskového kroužku

zovala.“

ČSM, který to odpoledne pořádal představení v jedné místní

Pak vytáhl z kapsy lulku a začal si ji rozšafně cpát.

školce. Celbová chtěla nyní uložit pytel s maňásky v země-

Pokleslé koutky žákyně Celbové způsoboval ovšem spíše

pisném kabinetě. Školník jí klíč od sborovny vydal, ale asi za

její permanentně pohrdavý výraz, který používala jako zbraň

pět minut se Celbová vrátila s tvrzením, že na tabuli ve sbo-

proti dotěravcům ze sousední průmyslovky. Ale o tom jsem

rovně klíč chybí, zeměpisný kabinet je zamčen a uvnitř prý

Jaroslava V. Klímu neinformoval. Byl by takový nepsycholo-

jako by se někdo hýbal. Dokonce jako by tam někdo tlumeně,

gický výklad tak jako tak zamítl.

ale bolestně vykřikl. Školník, od přírody nesmírně hádavý

„A teď,“ pravil, „provedeme šetření na místě činu.“ Vstal

člověk, strávil deset minut sporem s Celbovou, v němž bez

a odešel ke dveřím. Černýma očima pátravě přejel místnost

souvislosti s její výpovědí tvrdě hájil názor, že profesor Kotě

a zahalil se přitom do oblaku modravého dýmu. Spočinul

odjel do Čáslavi a nikdo jiný nemá v kabinetě co pohledávat.

pohledem na zamčené skříni, od níž měl klíč jenom profesor

Pokud jde o klíč, byl toho názoru, že Celbová měla vlčí mlhu,

Kotě; na psacím stole, ozdobeném sériovým poprsím stát-

protože nikdo ze žákyň si od něho klíč od sborovny nevypůj-

níka, jehož už delší dobu používaly mouchy k témuž účelu

čoval a všichni soudruzi učitelé dávno odešli. Vzápětí ji z té

jako kdysi slavný obraz jistého mocnáře; na široké pohovce,

vlčí mlhy také usvědčil, protože když s ní nakonec přece jen

kde si profesor Kotě, starší kolega, dával šlofíka místo pí-

odešel do sborovny, visel klíč od zeměpisného kabinetu na

semné přípravy, když měl okýnko.

svém místě. Pytel s maňásky byl potom řádně uložen, kabinet

Pohlédl rovněž na velkou mapu republiky na pravé stěně,

zamčen, Celbová vypeskována a školník se vrátil do své lóže.

na obraz Emila Holuba prchajícího před lidojedy na stěně

Sotva se tam uvelebil k večerní fajfce, přihnala se jako

levé, a na zašpiněné okno, za nímž stála nedopitá láhev mléka.

velká voda Chocholoušová a výprava do zeměpisného kabi-

Potom najednou z ničeho nic udělal prudký dřep a nahlédl

netu se opakovala. V tom bodě se školníkova výpověď přesně

pod pohovku.

shodovala s vyprávěním Chocholoušové. A také školník měl

„Aha!“ vyštěkl a podíval se na mě významně z podhledu.

dojem, že slyšel kroky někoho, kdo utíkal po schodech dolů.

„Pachatel vždycky udělá nějakou chybu. To je zlaté pravidlo

Krokům však Jaroslav V. Klíma nepřikládal důležitost.

detektivní práce.“

„Celbová,“ řekl místo toho zamyšleně sám k sobě. „Hm.“

Pak vstal, přistoupil k pohovce, povytáhl si kalhoty, na

A zavolal Celbovou.

zem rozprostřel červený kapesník, klekl si na něj a zašmát-

Dozvěděl se od ní přesně to, co od školníka, a navíc zjistil,

ral rukou pod pohovkou. Drobný úzký obličej mu námahou

že rozmazaná kaňka jí připomíná nějaký obláček, že dává

zrudl, ale pak spokojeně vycenil žluté zuby, až se mu smolný

přednost kočkám před psy, že mívá občas děsné bolesti hlavy,

knírek maličko naježil.

avšak pocitem rozštěpu netrpí, a získal od ní asociativní řetě-

Vstal a natáhl ke mně ruku dlaní vzhůru.

zec: muž – žena – brigáda – tatínek – výprask, který mi, když

Na dlaň dopadlo březnové slunce.

žákyni propustil, označil za ne zcela jasný.

Ležel na ní černý dámský podvazek.

„Všiml jste si jejích rtů?“ zeptal se mě. Nebylo možné si jich

nevšimnout. Celbová byla školní královnou krásy.

———

280

281

„Ano, pachatel vždycky udělá nějakou chybičku,“ řekl Jaro-

prádelníku. Stál jsem stranou, protože mi bylo trapné asisto-

slav V. Klíma a strčil podvazek do kapsy. „Kde bydlí Cel-

vat při tak intimním slídění v prádle mých žákyň. J. V. Klíma

bová?“

však pracoval docela zdatně sám a po dvaceti minutách bez-

„Tohle přece s těmi penězi nesouvisí?“ řekl jsem udiveně.

výsledného hledání se spokojeně narovnal a otočil se ke mně

„Myslíte?“ pravil Jaroslav V. Klíma ironicky. „Já nemyslím.

s úsměvem.

Přemýšlejte o tom.“

„Nic!“ řekl vítězně.

Přemýšlel jsem o tom celou cestu k bytu žákyně Celbové

„Třeba ty peníze schovala jinam.“

opravdu poctivě, mohu říct horečně. Ale souvislost černého

„Nehledal jsem přirozeně peníze,“ poučil mě pohrdavě. „Ty

podvazku s krádeží peněz na školní výlet čtvrtého ročníku

jsou nepochybně dobře ukryty někde mimo tento dům. Ty

jsem nevymyslel.

nám neuniknou. Hledal jsem černý podvazkový pás, na němž

Bytné, která nám otevřela, řekl detektiv stručně:

chybí jeden podvazek.“

„Policie!“

Souvislost podvazkového pásu s nalezeným podvazkem

Odstrčil ji z cesty a vnikl do domu. Bytná se lekla, ale pro-

mi byla celkem jasná, ale pořád mi byla záhadou souvislost

tože mě znala, trochu se uklidnila a zavedla nás do ložnice

podvazku s krádeží.

svých podnájemnic.

„Jsou dvě možnosti,“ pravil Jaroslav V. Klíma. „Buď zjistila

Byla to bývalá manželská ložnice a vévodila jí široká dvo-

ztrátu podvazku a zbavila se podvazkového pásu jako indis-

jitá postel s nebesy. Při pohledu na to mohutné lože vytáhl

kriminujícího předmětu, nebo –“

Jaroslav V. Klíma znovu obočí.

Triumfálně na mě pohlédl.

„Celbová spí na této posteli?“

„Nebo?“ vydechl jsem nervózně.

„Ano, pane seržante,“ řekla vdova.

„Nebo ho má na sobě!“ řekl. „Známý psychologický trik.

„Sama?“

Corpus delicti na nejobvyklejším místě. Znáte případ Ukra-

„Se slečnou Karvašovou. Bydlí tu obě.“

deného dopisu Edgara Allana Poea?“

„Zajímavé,“ řekl detektiv. „Poslyšte, nepřistihla jste je ně-

Připustil jsem, že mi to nenapadlo. Chtěl jsem uvést ještě

kdy, že by spaly obě na jedné polovině postele?“

třetí možnost, že totiž ten podvazek je součástí pásu některé

„To prosím často, pane seržante,“ pravila ochotně vdova.

jiné žákyně, ale Jaroslav V. Klíma byl tak očividně přesvědčen

Jaroslav V. Klíma mě obšťastnil dalším ze svých významných

o železné logice své dedukce, že jsem neměl odvahu kazit mu

pohledů.

radost.

„V zimě si slečny obyčejně na noc netopí,“ pokračovala

Šli jsme zpátky do školy.

bytná, „a tak se k ránu schoulí k sobě, aby se zahřály.“

„Aby se zahřály, myslíte?“ pravil detektiv sarkasticky a pak

———

bytnou vyhodil z pokoje.

„Všiml jste si?“ obrátil se na mě. „Lesbické tendence. Docela

Na náměstí jsme potkali bytnou detektivovy sestry. Detektiv

jasné. Pojí se velmi často se sklonem ke krádeži. Případ se

– dnes poprvé – obřadně smekl klobouk s pruhovanou krem-

rýsuje čím dál tím zřetelněji.“

pou a vážně se otázal nejdřív po jejím zdraví, potom po cho-

Rozhlédl se a přistoupil k prádelníku, z kapsy vytáhl vepřo-

vání své sestry Lucie. Bytná se při druhé otázce zachmuřila.

vicové rukavice, obřadně si je navlékl a otevřel opatrně vrchní

„Bohužel, pane Klíma, Lucinka se nějak mění.“

zásuvku. Potom se pustil do systematického prohrabávání

„Co to?“ pravil detektiv přísně.

282

283

„Má přede mnou tajnosti,“ pravila bytná, která zřejmě pa-

rozdvojovala. Levé rameno vedlo k hlavnímu vchodu, pravé

třila k povídavým bytným, „a lže mi.“

dozadu kolem zahrady a dál do staré městské čtvrti.

Jaroslav V. Klíma se zamračil.

„Ta zahrada,“ řekl Jaroslav V. Klíma. „Vede do školy ještě

„Tak?“

nějaký jiný vchod?“

„Už několikrát,“ pravila bytná, „se mi vymluvila, že jde ke

Zaváhal jsem. Pak jsem ale řekl:

kamarádce nebo na angličtinu, a já pak zjistila, že ani u ka-

„Vede. Právě ze zahrady. Jenže kolem celé zahrady je pr-

marádky, ani na angličtině nebyla. Jako zrovna včera. Když

kenný plot a v něm nejsou žádná vrátka.“

se jí pak zeptám, kde byla doopravdy, a připomenu jí, že jste

„Zajímavé,“ pravil detektiv. „Pojďme!“

mě pověřil tak říkajíc mateřskou péčí, jenom pohodí hla-

Místo k hlavnímu vchodu jsme zabočili vpravo. Kráčeli

vou a řekne, představte si, že je plnoletá a že mi do toho nic

jsme pomalu kolem plotu a Jaroslav V. Klíma do něho bušil

není!“

pěstí. Brzo jsme se octli v úzké uličce mezi plotem a slepou

Detektivovo zamračení dosáhlo možného maxima. Ponuře

stěnou staré provaznické dílny. Slunce zakryly mraky a ulička

a pevně stiskl bytné ruku a pravil:

byla vlhká a nepříjemná. Ležel v ní chladný stín a plot místy

„Přijdu k vám k večeru, madam. Pak si to s ní vyřídím. Ne-

rezavěl ztrouchnivělými skvrnami.

strachujte se. Teď mám důležitou práci. Na shledanou!“

U jedné se detektiv zastavil. Položil ruku na široké prkno

Mlčky jsme pokračovali v cestě do školy. Detektiv hleděl

a lehce zatlačil. Pak se otočil ke mně a v černých očích vítězně

zasmušile před sebe a pak mě najednou z ničeho nic oslovil:

blýsklo.

„Vy jste na mé sestře nepozoroval nic, pane učiteli?“

„Zahrada má zadní vchod,“ pravil. Oběma rukama vzal

Zavrtěl jsem hlavou.

za dvě sousední prkna a odtáhl je od sebe. Trojúhelníkovou

„S nějakými mladíky jste ji neviděl?“

štěrbinou se ukázal výhled na zanedbanou školní zahradu,

„Ne,“ řekl jsem. „Mně připadá jako velmi ukázněná žákyně,

zarostlou kapradinami. Detektiv prolezl štěrbinou a hned na

dobře se učí, tělocvik ji zajímá –

to hněvivě zaklel.

Jaroslav V. Klíma mě vážně chopil za ruku, jako předtím

Prolezl jsem za ním. Stál po kolena v kapradinách a pravici

bytnou.

si přidržoval k ústům.

„Dávám vám plnou moc zakročit,“ řekl. „Kdybyste ji ně-

„Co se vám stalo?“

kde uviděl s nějakým chlapcem, okamžitě ji odveďte domů

„Škrábl jsem se,“ zasyčel. „Zatracená práce!“

a hlaste to mně. Já už si to vyřídím. S oběma. Dávám vám

Sehnul se k zemi, zdvihl zpod kapradin zelenkavý kámen,

k tomu plnou moc.“

přistoupil k plotu a několika údery ohnul zakrvácený hře-

„Ale –“ pokusil jsem se o námitku, jenže detektiv mě ne-

bík, jenž tam nebezpečně trčel z prkna. Pak se rozhlédl. Od

pustil ke slovu.

štěrbiny v plotě vedla kapradím sotva zřetelná, ale přece jen

„Jsem za ni odpovědný zvěčnělé nebožce matce. Svěřila

patrná vyšlapaná cestička.

mi ji na smrtelné posteli. Kdyby měla přijít o čest, zabiju ji

„Tudy uprchli,“ řekl detektiv, vytáhl z kapsy červený kapes-

a jejího svůdce taky!“

ník a zabalil si do něho ruku.

V černých očích mu zajiskřilo a já si znova řekl, že to jsou

„Kdo?“ hlesl jsem.

oči jako z italského filmu. Černý knírek se naježil. Přejel mi

„Pachatelé.“

mráz po zádech. Octli jsme se u školy a detektiv se zarazil.

Chvíli jsem mlčel. Marně jsem se snažil srovnat si v hlavě

Naše škola měla vzadu zanedbanou zahradu a ulice se před ní

myšlenky, které patrně ovládaly jeho myšlení.

284

285

„Vy – už tedy nemáte podezření na Celbovou?“ zeptal

Zatajil se i Ivaně Hrozné, protože trošku zrudla a otevřela

jsem se.

ústa. Detektiv však trval na svém. Nakonec tím úkolem po-

Ušklíbl se.

věřili profesorku angličtiny, které bylo dvaadvacet a měla ne-

„Naopak. Víc než předtím. Vám tahle cestička neříká nic?“

dávno jakési polodisciplinární řízení, protože stála modelem

Pohlédl jsem na cestičku. Vedla rovnou k zadnímu vchodu

k aktu místnímu malíři, smutně proslulému opilstvím a mo-

do školní budovy, který se nezamykal. Skoro ji nebylo znát.

dernismem.

Opravdu jsem nevěděl, co říkala Jaroslavu V. Klímovi. Mně

Prohlídka se konala za zavřenými dveřmi čtvrtého ročníku.

rozhodně neříkala nic, co by se dalo spojit s krádeží peněz

Seděl jsem mezitím s detektivem v zeměpisném kabinetě

v zeměpisném kabinetě a s vedoucí maňáskového kroužku.

a detektiv si zavzpomínal.

Pokrčil jsem rameny.

„V naší branži musí mít člověk zvlášť vyvinutou schopnost

„Nemáte schopnost dedukovat z jasných stop,“ vzdychl de-

logicky myslet,“ pravil zamyšleně. „Logika je všechno. A po-

tektiv. „A přece je to nabíledni. Pachatelka měla komplice.“

tom psychologika. To je také všechno. Psychologika a logika,

Pohlédl na mě útrpně.

a hlavně si všímat i zdánlivých maličkostí. Pozorovací talent.

„Je to elementární, drahý pane,“ pravil. „Celbová si vypůj-

To je všechno. Když jsem ještě pracoval v Karlíkově detek-

čila klíč od sborovny, vzala klíč od kabinetu, odcizila sešit

tivní kanceláři, svěřoval mi šéf nejsložitější případy. Tam šlo

s penězi, předala jej spolupachatelce, která přišla touto cestou,“

ovšem většinou o zločiny sexuální, ne o krádeže a podobně.“

ukázal na pěšinku mezi kapradinami, „potom zamkla a šla

Odmlčel se. O jaké sexuální zločiny šlo v soukromých de-

ke školníkovi s historkou, že klíč od kabinetu zmizel. Alibi,

tektivních kancelářích, jsem věděl. Jenom mi napadlo, je-li

rozumíte? Spolupachatelka se zatím skryla o poschodí výš.

v našem trestním zákoníku mimomanželský styk kvalifikován

Když potom školník přišel do kabinetu s Celbovou, spolupa-

jako zločin. „A to je další věc,“ dumal velký detektiv. „V po-

chatelka – nebo spolupachatelky – uprchly po schodech dolů

zadí většiny zločinů je sexus. Nedivil bych se,“ řekl, vytáhl

a opustily školu zadním vchodem přes zahradu.“

z kapsy černý podvazek a zadíval se na něj, „kdyby byl i v po-

Jaroslav V. Klíma se odmlčel. Odkud Celbová věděla, že

zadí této krádeže.“

v kabinetě jsou peníze? A proč se spolupachatelky schová-

Obrátil podvazek v ruce a hleděl na něj se zřejmým zalíbe-

valy o poschodí výš, když mohly sejít dolů současně s Cel-

ním. A najednou provedl jeden ze svých nečekaných blesku-

bovou a utéci zadním vchodem, na který ze školníkovy lóže

rychlých pohybů. Škubl sebou, jako by ho uštkla zmije, a po-

není vůbec vidět? Ty otázky mě okamžitě napadly, ale nepo-

držel si podvazek těsně před očima. Pak zašmátral nervózně

važoval jsem za vhodné ovlivňovat velkého detektiva v jeho

v kapse a vytáhl pěknou lupu, regulérní lupu o průměru

dedukcích. Detektiv řekl: „Potřebuji pomocnici.“

skoro decimetr. Skrze ni pohlédl na podvazek a zasyčel:

„Pomocnici?“

„Proklatě!“

„Ano. Bude třeba zjistit, která z žákyň nejvyšších dvou roč-

Lekl jsem se.

níků má na sobě černý podvazkový pás, na němž chybí jeden

„Co je?“

podvazek.“

„Podívejte se!“

Těpic, pomyslel jsem si a nad tou představou se mi trošku

Pohlédl jsem lupou. Podvazek měl kovovou přezku a na

zatajil dech.

její spodní straně byl vyrytý nápis, lupou zřetelně čitelný:

MAIDENSHAPE CORSETS

———

Pat. reg. U.S.A.

286

287

Detektivovi zasvítily oči.

neboť ze všech našich dvou set třiceti šesti žákyň má příbuzné

„Chápete?“

v zahraničí pouze jediná:

„Nechápu.“

Lucie Klímová.

Jaroslav V. Klíma vyskočil ze židle. „Ale vždyť je to jasné,

Strnuli jsme u konferenčního stolu ve sborovně a obklo-

drahý pane! Smyčka okolo pachatele se stahuje! Máme ideál-

pilo nás trapné ticho. Mě, Jaroslava V. Klímu a Ivanu Hroz-

ně zúžený okruh podezřelých!“ A vyběhl na chodbu.

nou. Jaroslavu V. Klímovi se po hubeném krku pohyboval

ohryzek nahoru dolů, nahoru dolů. Ivana Hrozná zrudla. Já

———

jsem zašilhal do osudné rubriky Příbuzní v zahraničí v kádro-

vém dotazníku Lucie Klímové a četl jsem:

Na chodbě jsme se srazili s profesorkou angličtiny.

„Nuže?“ zeptal se detektiv.

Clara Paese – teta

„Nic,“ řekla profesorka.

Isabella Francesco – teta

„Výborně,“ prohlásil detektiv. „To je přirozené,“ obrátil se

Lucia Petrinelli – teta

na mě. „Kdybychom prohledali všechny plechovky na smetí

Mariucca Franconi – teta }

ve městě, nepochybně bychom někde našli černý podvazkový

Cesare Franconi – strýc

New York, USA

pás s utrženým podvazkem. Ale nebude už třeba podnikat

Benito Franconi – strýc

tak namáhavou práci. Pojďme!“

Carlo Franconi – strýc

A šli jsme do sborovny.

Emilio Franconi – strýc

———

Mrkl jsem ještě rychle na rubriku Rodiče. Otec: Václav Klíma,

hudebník. Matka: Marie Klímová, roz. Franconi, zemřela.

Ivana Hrozná pohlédla lupou na černý podvazek a zbledla

Odtud tedy ty taliánské mravy jejího bratra.

Detektiv ji s významným úsměvem pozoroval.

A ty taliánské oči.

„Nu? Co tomu říkáte?“

Zamrazilo mě.

Ivana těžce dosedla na židli, otočila na Jaroslava V. Klímu

Jaroslav V. Klíma seděl bez hnutí a pomalu purpurověl.

zděšené prostonárodně pomněnkové oči a vydechla:

Ivana Hrozná na něho upřeně hleděla a z pohledu jsem jí

„Špionáž!“

zřetelně vyčetl soucit. Odkašlala si a odvážila se říct:

„Ale ne, uklidněte se,“ mávl rukou detektiv. „Svědčí to pouze

„Třeba v tom bude nějaký omyl, soudruhu –“

o jediném: majitelka pásu má příbuzné v cizině. U nás se

Ale detektiv vyletěl, jako by ho píchli šídlem.

americké zboží neprodává. Předložte mi kádrový materiál!“

„Žádný omyl! Porco Dio!“ zařval a zcela nedetektivně ude-

řil pěstí do konferenčního stolu. „Moje vlastní sestra! Kde

———

je? Kde je?“

Divoce se rozhlédl kolem sebe, jako by čekal, že se Lu-

A tam, nad těmi ohmatanými, přísně tajnými listy, došlo

cie Klímová objeví schovaná někde ve sborovně. Pak jeho

k tomu strašlivému odhalení, které vzalo dech dokonce i sa-

pozornost upoutaly dveře. Vyrazil k nim s nesrozumitelným

mému Jaroslavu V. Klímovi. Pečlivou prohlídkou se totiž zjis-

výkřikem. Ivana Hrozná učinila chabý pokus ho zadržet, ale

tilo, že po kádrové stránce je naše škola klenot mezi školami,

detektiv se jí vyškubl a řítil se ke dveřím.

288

289

Ty se otevřely a v nich se objevil rozpačitý pán s aktov-

Jaroslav V. Klíma předvedl poslední bleskurychlý pohyb

kou. Detektiv do něho plnou rychlostí vrazil a oba se po-

toho dne a ve sborovně se rozsvítilo překrásné souhvězdí čer-

roučeli.

vených, modrých a zelených hvězdiček.“

První se vzpamatoval pán. Posadil se.

„Pardon,“ řekl a podal ruku poloomráčenému Jaroslavu

———

V. Klímovi. „Profesor Kotě. Musím se omluvit. Došlo tu k po-

litováníhodnému omylu. Ty peníze mám já.“

„Jistě jste pochopila,“ poručík Borůvka zaváhal a potom, po-

„Porco Dio!“ zařval Jaroslav V. Klíma.

prvé za celou dobu, co ji znal, oslovil příslušnici křestním

„Našel jsem je v kabinetě, když jsem odcházel,“ pravil po-

jménem, „Evo. Jaroslav V. Klíma byl docela dobrý, pečlivý

korně Kotě. „Račte prominout. Způsobil jsem nepříjemnosti,

a příjemný švagr, až na to, že slib, který dal umírající matce

ale neměl jsem už čas zjišťovat, čí jsou, a tak jsem je zamkl do

ohledně Lucie, dodržoval i potom, co se Lucie vdala. Sledo-

své skříně, aby se neztratily. Chtěl jsem o tom říct na odchodu

val mě na každém kroku mnoho let. Nedůvěřoval asi mým

školníkovi, ale nějak jsem – zapomněl –“

morálním zásadám.“

Jaroslav V. Klíma hleděl na profesora Kotěho jako na zje-

Poručík vzdychl a rozpačitě se usmál na příslušnici.

vení.

„Čest jeho sestry jsem nakonec zachránil já, čtrnáct dní

„Zaplať Pánbůh!“ ozvala se radostně Ivana Hrozná. „To mi

po případu s černým podvazkem, v děkanském chrámu sv.

spad kámen ze srdce, soudruhu Kotě!“

Vavřince v K. Ale jako učitele mě to stejně nezachránilo. Mu-

Detektiv zablábolil:

sel jsem ze školy i z K. odejít a naskytla se mi taková možnost

„Tak tedy žádné peníze se neztratily?“

– přes jednoho kamaráda z vojny – a snad mi taky trochu za-

„Bohužel – bohudík,“ zakoktal rozpačitě Kotě a ustoupil

imponoval Jaroslav V. Klíma. Konec konců, svůj případ ten-

o krok od detektiva. Jaroslav V. Klíma ještě o poznání zpur-

krát vyřešil, i když to byl jiný případ, než si zezačátku myslel.

purověl.

Podal jsem si žádost k Bezpečnosti – z lotrů prý bývají nej-

Najednou prudce sáhl do kapsy, přiskočil ke Kotěmu, pra-

lepší policisté – už zakladatel našeho detektivního povolání,

vičkou ho uchopil za kravatu a levicí mu vrazil před oči černý

slavný Vidocq, byl vlastně uprchlý galejník.“

podvazek.

Odmlčel se. Dívka hleděla kamsi do neurčita, do ne-

„A co znamená tohle?“ zařval, až mu přeskočil hlas.

známa.

„To – to – to prosím nemám tušení,“ koktal Kotě a oběma

Poručík si smutně pomyslel, že Případ černého podvazku

bílýma baculatýma rukama se snažil vyprostit kravatu z de-

ji nerozveselil. Přemohl se, nasadil opět lehký tón:

tektivova sevření. Černé oči Jaroslava V. Klímy spočinuly na

„I na mně se to osvědčilo – už jsem u kriminálky zůstal

těch běloučkých těstovitých rukách, které snad nikdy v životě

a nemůžu říct, že by se mi sem tam něco nepovedlo vypátrat.

nedržely nástroj těžší než pero, a detektiv se zarazil. Dlouho

Doufám ale, že si o mně teď nemyslíte nic špatného. To víte,

na ně hleděl.

byl jsem tenkrát mladý, i když učitel, a učarovaly mi ty její

Pak pohlédl na mě.

šedivé oči – měla je v takových černých rámečcích – takové

Zamrazilo mě.

smolné řasy měla, víte.“ Poručík se zasnil. „V jejich rodině

Černé oči Jaroslava V. Klímy sklouzly z mé tváře na mou

mají všichni černé nebo šedivé oči – a všichni v takových

zafačovanou ruku.

smolných rámech. Ukážu vám někdy fotografie, jestli vás to

Srdce se mi zastavilo.

bude zajímat.“

290

291

Podíval se na ni nejistě, ale dívčiny vlastní oči, také černé,

neřekne, jak velice je nepravděpodobné, aby žena s šedivýma

také v černých rámečcích řas, stále hleděly do neznáma.

očima a modrooký muž měli spolu dceru s očima jako zele-

Poručík vzdychl.

nooká kočka.

„No, tak abych to dopověděl: prostě, protože moje žena

byla moje žákyně, nemohli jsme se přirozeně scházet na

Praha 1962–1965

veřejnosti, na to bylo K. příliš malé městečko. Zbyl nám

jenom zeměpisný kabinet, kde měl kolega Kotě tu širokou

pohovku na odpolední šlofíky. Když tenkrát k večeru, kdy

měla být Lucie na hodině angličtiny, Celbová začla lomcovat

klikou, přirozeně jsme se poděsili a uvedli jsme se do civili-

zovaného stavu trošku překotně. A při tom přišla moje žena

o ten černý podvazek. Stačil jsem právě zamknout a klíč po-

věsit ve sborovně, když jsem na schodech uslyšel školníka,

jak se vracel s Celbovou. Tak jsme se schovali o poschodí

výš, a když byli ti dva v kabinetě, rychle jsme seběhli dolů

a zadem přes zahradu, kudy jsme taky do svého kabinetu

tajně chodívali. Protože jsme měli naspěch, rozřízl jsem si

ruku o ten vyčnívající hřebík, který pak poranil i Jaroslava V.

Klímu. To je taky ten jediný švindl, jehož jsem se vůči vám,

Evo, v tomhle vyprávění dopustil. Nebyl to nůž na chleba.

Byl to ten hřebík. No,“ poručík vzdychl, „a za devět měsíců

– to už jsem zařezával u kriminálky – se nám narodila Zu-

zanka.“

„Ale –“ řekla příslušnice.

„Ano?“ poručík na ni tázavě upřel ty své velké pomněnkové

oči v tom svém kulatém měsíčním obličeji, nad nímž smutně

trčel neposlušný kačírek. Bylo to veselé vyprávění, ale dívku

nerozveselilo. Hleděla na něho a přišlo jí ho líto. Byl už starý.

A najednou pochopila ten poručíkův hluboký, strašlivě be-

zedný smutek, který se mu usadil v obličeji, nezaplašitelně,

nevykořenitelně, a také zesmutněla.

„Co jste chtěla říct – Evo?“ zeptal se tiše starý kriminalista.

„Nic,“ vzdychla a bylo jí do breku. „Jenom – jenom, že ze

Zuzanky můžete mít radost. Je to moc hezké děvče.“

Poručíkovu tvář přelétl úsměv.

A dívka lhala. Chtěla říct něco docela jiného. Jenomže teď,

v hloubi srdce, už docela jistě věděla, že to poručíkovi nikdy

292

293

Autorova poznámka

Poručík Borůvka mi napadl, když mě v roce 1963 požádal

Lubomír Dorůžka, abych pro ročenku Taneční hudba a jazz

zase něco napsal. Protože na téma jazz jsem toho tenkrát se-

psal už hodně, nechtělo se mi do toho, ale dostal jsem ná-

pad. Jak čtenáři detektivek vědí, pro žánr v podstatě stále

platí pravidla formulovaná P. Ronaldem A. Knoxem a jedno

z nejdůležitějších praví, že řešení problému nesmí vyžadovat

žádné speciální znalosti, jaké se u průměrného čtenáře ne-

dají předpokládat. Existuje ovšem „podžánr“, detektivky pro

specialisty, jejichž vyluštění závisí právě na takových speciál-

ních znalostech: na pravidlech šachu nebo mariáše, na zna-

losti astronomie apod. Umínil jsem si tedy napsat povídku,

kde řešení by tak nebo onak záviselo na znalosti jazzu, nebo

přesněji nástrojů v jazzu používaných. A taky jsem ji sepsal,

vyšla v ročence Taneční hudba a jazz v roce 1963 a jmenovala

se ten. sax. solo. Detektiv vraha chytil na tónové rozsahy tenor-

saxofonu a B-klarinetu, které se liší, třebaže oba nástroje jsou

laděny stejně.

Detektiv v téhle povídce se jmenoval Arnošt Ponykl, byl už

smutný, ale nikoli obtloustlý jako pozdější pátrač, do něhož

se pod jménem poručík Borůvka Ponykl převtělil v knižním

vydání.

Měl jsem v té době za sebou už první díl zamýšlené a poz-

ději nedokončené pentalogie, kterou jsme sepisovali s Hon-

zou Zábranou a jejímiž hrdiny byli Dr. Jaroslav Pivoňka

a jeho milá Boženka Skovajsová, fungující v příbězích jako

Watson toho dost neschopného soukromého detektiva.

Vymýšlení jejich příběhů s atmosférou předválečné, před-

mnichovské a okupované Prahy mě namlsalo, a tak jsem se

rozhodl udělat sám knihu detektivních povídek. Převzal

jsem story z Taneční hudby a jazzu, ale štíhlý znalec té hudby

se změnil v zakulaceného a pesimistického génia poručíka

Josefa Borůvku, bývalého profesora tělocviku, jehož peda-

gogickou kariéru ukončil nucený sňatek s žákyní, a on se

tedy dal na chytání vrahů, ačkoliv osud, jaký jim po zatčení

294

295

tehdy ještě hrozil, nedokázal nikdy srovnat s vlastním svě-

Ediční poznámka

domím.

První část cyklu nazvanou Smutek poručíka Borůvky jsem

Soubor detektivních povídek Smutek poručíka Borůvky vyšel

napsal ještě v Praze a tam jsem taky načal část druhou, poz-

doposud ve čtyřech vydáních, z toho třikrát v edici Smaragd

ději nazvanou Hříchy pro pátera Knoxe. Pokračoval jsem v ní

v nakladatelství Mladá fronta (1. vydání 1966, 2. vydání 1968,

však už v Kanadě, kde jsem dokončil dva zbývající díly, Konec

obě jako 40. svazek edice, a 4. vydání, označené jako třetí,

a Návrat poručíka Borůvky, které se doufejme dočkají vydání

v roce 1992 jako 125. svazek téže edice). O skutečně třetí vy-

i v těchto Spisech.

dání povídkového souboru se postaralo nakladatelství Sixty-

V Praze ještě před invazí natočili několik filmů s Borůvkou.

-Eight Publishers v Torontě, v jehož ediční řadě jde o deva-

Film založený na knize Smutek poručíka Borůvky obsahoval

tenáctý titul (Toronto 1975); šlo o reprint druhého vydání

tři povídky: Smrt na jehle (režie Ivo Novák), Jak se koupe žena

z roku 1968, názvy kapitol jsou však uvedeny velkými pís-

(podle povídky Vědecká metoda, režie Ladislav Rychman)

meny a ve snaze nediskreditovat přátele, kteří zůstali během

a Zločin v dívčí škole, kterou s neobyčejnou invencí realizoval

normalizace v Československu, vynechal Josef Škvorecký pů-

tehdy mladičký Jiří Menzel.

vodní Poznámku a poděkování (která chybí i v naší edici, kde ji

Když Smutek poručíka Borůvky vyšel knižně, leckdo mi vyčí-

nahrazuje Autorova poznámka).

tal, že jsem se dal na detektivky, když jsem tzv. vážný spisova-

Přestože první dvě vydání vyšla v graficky identické podobě,

tel. Ale v dávných dobách, kdy jsme poslouchali a hráli swing

textově se liší několika redakčními a také autorskými úpra-

a naši otcové nám za to láli a dávali nám za vzor Smetanu,

vami; z nich nejpodstatnější je změna názvu hotelu v povídce

razili jsme zásadu, že není hudba lehká a vážná, ale jenom

Dobrá stará daktyloskopie z HOTEL NESTE DI FALCONE na

dobrá a špatná. Lehká i vážná hudba mají svá pravidla a po-

ALBERGO NESTE DI FALCONE, kterou autor učinil pod

ctiví autoři vždy komponují s uměleckým záměrem udělat je

dojmem krátkodobého pobytu v Itálii. Čtvrté vydání z roku

co nejlíp.

1992 se od předchozích textově liší především podstatnou

Jaké jsou tyhle detektivky, nepřísluší rozhodovat mně. Je-

úpravou replik slovenských postav v povídce Čí dedukce?

nom doufám, že se jimi lidé potěší a že, byť jsou to pohádky,

Přítomné vydání vychází z posledního, tedy čtvrtého vy-

je v nich zachycen i kousek skutečného světa a jeho tehdej-

dání, přihlíželi jsme ovšem i k prvnímu a druhému vydání,

ších problémů.

a zejména jsme je připravovali ve spolupráci s autorem. Po

konzultaci s ním jsme provedli menší textové změny – např.

J. Š.

v povídce Vědecká metoda byl na základě výpovědi střelce pana

Krameše a po prozkoumání pouzdra, v němž zbraň přecho-

vával, stanoven typ vražedné zbraně na pistoli (ačkoli v před-

chozích vydáních poručík Borůvka v závěru nachází na střeše

výtahu revolver), v povídce Dobrá stará daktyloskopie se barva

očí Audrey Skeetové ustálila na zelené a zlobivý chlapeček

Cesare Farina v povídce Padající světlo nepřiváže bostonskému

teriérovi Einsteinovi zvonek na ocas, ale na nohu, protože je

to daleko snazší. Dále byly provedeny opravy evidentních

tiskových a pravopisných chyb a několik zásahů do inter-

296

297

punkce. Slovenské dialogy v povídce Čí dedukce? byly podro-

Borůvky, zatímco v časopise ji vypráví bezejmenný vypravěč

beny další jazykové revizi.

(který má od událostí mnohem menší časový odstup než po-

ručík a také na rozdíl od něj posléze neodchází z učitelského

———

místa „k Bezpečnosti“) a adresátem vyprávění není zraněná

příslušnice na nemocničním lůžku, ale obecně čtenáři. S tím

Pět ze dvanácti povídek Smutku poručíka Borůvky bylo před

souvisí také změna incipitu a především závěru textu, který

knižním vydáním celého souboru publikováno časopisecky:

je v knize doplněn pochybovačnou úvahou o poručíkově ot-

ten. sax. solo ( Taneční hudba a jazz 1963), Zločin v dívčí škole ( Pla-covství, k níž příslušnici vede nesrovnalost mezi barvou Zu-

men 7/1965), Padající světlo ( Čs. voják 8/1966), Čí dedukce ( Mazančiných očí a očí jejích rodičů.

gazín Slovo, léto 1966) a Dobrá stará daktyloskopie ( Květy, vychá-

O tom, že autor uvrhl paní Borůvkovou do podezření pro-

zelo na pokračování 23. 4. – 25. 6. 1966 s titulem Stará dobrá

myšleně, svědčí také skutečnost, že ještě v dubnovém čísle

daktyloskopie).

časopisu Čs. voják (8/1966) má Zuzanka v povídce Padající

Nejstarší povídka, ten. sax. solo, napsaná víceméně na ob-

světlo stejně jako poručík oči modré, zatímco v knižním vydání

jednávku pro sborník Taneční hudba a jazz (viz Autorova po-

o několik měsíců později se jejich barva mění na zelenou (ade-

známka), doznala ve své knižní podobě ve srovnání s původní

kvátní proměnu prodělává i barva puntíků na froté ručníku

verzí nejzřetelnějších změn, a to nejen v osobě vyšetřovatele

nalezeném vedle zavražděného).

(ve sborníku se jmenoval Arnošt Ponykl) a jménech jednají-

V povídce Čí dedukce? zaznamenáme mezi časopiseckým

cích postav (Mici Slepičková si v knize vylepšila příjmení na

a knižním vydáním drobnou lexikální změnu ve vulgarismu,

Laurinová a Bedřich „Benny“ Boláček získal rovněž neutrál-

jímž pojišťovací agent Selucký častuje svou nevěrnou ženu

nější a méně významotvorné Poláček). Obecně je původní

(původně „rajdo“), přičemž lze říci, že význam zůstává za-

verze stručnější a daleko méně propracovaná (chybí tu např.

chován.

úvodní napjatá scéna na zkoušce kapely; především však Ar-

nošt Ponykl na rozdíl od poručíka Borůvky neusvědčí vraha

———

společnou hrou etudy, ale daleko méně působivě pouze ver-

bálně a odkazem na notový záznam, nehledě už na to, že

Aby byl dosavadní výčet časopiseckých publikací povídek ze

věcný důkaz nevyloví z jezera vlastnoručně, ale jeho hledání

souboru kompletní, zbývá doplnit několik údajů. V červnu

ponechá jiným – snad i proto, že ještě nemůže spoléhat na

1977 vyšla povídka Zločin v dívčí škole v exilovém měsíčníku Be-

pomoc praporčíka Málka).

seda (Canberra, Austrálie). V roce 1990 vyšla povídka ten. sax.

Podobně zásadní rozdíly oproti knižnímu vydání lze najít

solo ve sborníku Krimidefilé a v časopise Stadion vycházela na jen v časopisecké verzi povídky Zločin v dívčí škole, v Plameni

pokračování povídka Smrt na Jehle (č. 47–50/1990).

publikované navíc s podtitulem The Case of the Black Garter.

Zfilmovány a pod společným titulem Zločin v dívčí škole byly

Namísto prof. Kotě vystupuje v časopisecké verzi prof. Barták

promítány povídky Smrt na jehle (r. Ivo Novák), Vědecká metoda

a mírných změn doznalo také italské příbuzenstvo Lucie Klí-

(pod názvem Jak se koupe žena, r. Ladislav Rychman) a Z ločin

mové (teta Alida Brancesco je v knize nahrazena tetou Isabel-

v dívčí škole (r. Jiří Menzel, filmový scénář této povídky se po-

lou Francesco a namísto strýce Alcide Franconiho je v knize uve-

měrně výrazně liší od původní předlohy); film byl natočen

dena teta Mariucca Franconi). Podstatnější však je, že v knize

v roce 1965 a poprvé uveden 18. 2. 1966. Postava poručíka

je povídka zařazena jako retrospektivní vyprávění poručíka

Borůvky, ztvárněná Lubomírem Lipským, se pak objevila i ve

298

299

filmu Šest černých dívek aneb Proč zmizel Zajíc, který natočil Ladi-

slav Rychman podle Škvoreckého původní povídky a společ-

ného scénáře Zločin v knihovně rukopisů (premiéra 31. 10. 1969).

V televizním archivu se bohužel nedochoval ani jeden ze čtyř

dílů seriálu Vědecké metody poručíka Borůvky, v jehož rámci

režisér Pavel Blumenfeld natočil – opět s Lubomírem Lip-

ským v titulní roli – povídky Horizontální vražda, Vražda mezi

muzikanty, Nadpřirozené schopnosti poručíka Borůvky a Logická de-

dukce. Jednotlivé epizody byly odvysílány postupně od října

1967 do července 1968.

Povídka ten. sax. solo byla zřejmě jako jediná uvedena také na

jevišti: scénář napsal Ladislav Vičar, hra se jmenovala Vražda

v orchestru a nastudoval ji pravděpodobně v roce 1964 Kaba-

ret Uměleckého souboru Ministerstva vnitra ČSSR (scénář

byl otištěn v Repertoáru malé scény č. 8/1964). A konečně čtyři

příběhy ze Smutku poručíka Borůvky uvedl jako četbu na po-

kračování Československý rozhlas: v režii Jaroslava Gillara si

zájemci mohli od 7. do 28. února 1967 poslechnout povídky Vě-

decká metoda, ten. sax. solo, Čí dedukce? a Dobrá stará daktyloskopie.

———

V zájmu faktografické úplnosti ještě dodáváme, že detek-

tivka Ellery Queena Zločin v divadle, z níž poručík Borůvka

v povídce Konec starého kocoura čerpá znalosti o dostupnosti

tetraethylu olova, vyšla před rokem 1966 dvakrát, a to v roce

1937 (přel. Karel Böser) a v roce 1948 (přel. Karel Borský),

obojí vydal v Praze Jan Naňka. Ve srovnání s nám dostup-

ným druhým vydáním z roku 1948 (str. 135) se zdá, že poru-

čík Borůvka citovanou pasáž nepatrně zkrátil (první vydání

jsme bohužel neměli k dispozici). Dnešnímu čtenáři je kniha

patrně dostupnější v překladu Věry Šťovíčkové-Heroldové

pod titulem Zločin v římském divadle (in 3x Queen otec a syn,

Odeon 1980 a 1984 pod pod jménem Grety Maškové; Nakla-

datelství Grafopring-Neubert 1994).

více o studiu na Literární akademii najdete na www.lit-akad.cz

A. P.

300

301

Obsah

Nadpřirozené schopnosti poručíka Borůvky ......................... 7

ten. sax. solo ....................................................................... 25

Vědecká metoda ................................................................. 38

Smrt na Jehle ...................................................................... 72

Čí dedukce? ........................................................................ 96

Horizontální vražda ..........................................................123

Dobrá stará daktyloskopie ................................................ 144

Padající světlo ....................................................................183

Aristotelská logika .............................................................206

Konec starého kocoura ......................................................245

Jeho nejlehčí případ ..........................................................263

Zločin v dívčí škole ............................................................274

Autorova poznámka ..........................................................295

Ediční poznámka ...............................................................297

302

303

Spisy Josefa Škvoreckého

svazek 29

řídí redakční rada – Vladimír Justl,

Václav Krištof, Michal Přibáň, Michael Špirit

Josef Škvorecký

Smutek poručíka Borůvky

k vydání připravila Alena Přibáňová

vydala Literární akademie (Soukromá vysoká škola Josefa Škvoreckého), s.r.o.,

Na Pankráci 54, 140 00 Praha 4, roku 2007 jako svou 32. publikaci

vydání páté

grafická úprava Petr Babák (Laboratoř)

sazba a zlom Tereza Šerá (Laboratoř)

tisk Kontura Design

www.lit-akad.cz

ISBN 978-80-86877-15-0

9 788086 877150