Josef Škvorecký

Timeo Danaos a jiné eseje

spisy 30

Karneval spisovatelů v New Yorku (1986) ........................................ 5

Neroztavení (1987) ........................................................................ 23

Timeo Danaos (1987) .................................................................... 30

Případ Jazzové sekce (1988) ........................................................... 39

Byl rok 1968 možný? (1988) ........................................................... 69

Fejeton z letošního jara (1991) ....................................................... 76

Nezávislost, samostatnost, svoboda (1991) .................................... 84

Viděno z dálky (1992) .................................................................... 91

Dobrodružství amerického feminismu (1992) ...............................109

Osočení (1993) .............................................................................122

Primus inter pares? (1997) ............................................................137

Vydavatelská poznámka ................................................................150

Ediční poznámka ..........................................................................153

Komentáře ...................................................................................159

Rejstřík ........................................................................................218

Literární akademie

Literární akademie

Josef Škvorecký

Timeo Danaos a jiné eseje

spisy 30

© Josef Škvorecký, 2007

Karneval spisovatelů v New Yorku

Editor © Michael Špirit, 2007

Copyright © Literární akademie, 2007

ISBN 80-86877-23-X

Když Jaroslav Seifert přisoudil spisovatelům funkci „svědomí

národa“, vyjádřil tím, co by spisovatelé měli být a co občas

snad i jsou; nikoli co byli v letech tehdy právě uplynulých

a co leckdy byli, jsou a asi i budou v různých dobách a po-

různu na zeměkouli. Émile Zola, Ferdinand Céline i Ezra

Pound byli spisovatelé, ale kdežto jeden hájil oběť antisemi-

tismu, druhý volal po židovské krvi v době, kdy to nebyla jen

metafora, a třetí se nad tou krví už prolitou nepokrytě rado-

val. Stejně konkrétní krev „reakcionářů a zrádců“ požadovali

nejen literární trpaslíci jako Ivan Skála („Psům psí smrt!“),

ale i laureát Nobelovy ceny Michail Šolochov. Jiný laureát

téže ceny, Pablo Neruda, ještě ve svých pamětech vydaných

dávno po odhaleních „kultu osobnosti“ s dojetím vzpomíná

na svého přítele prokurátora Višinského. Spisovatelský talent

zaručuje jenom schopnost psát; jinak nic.

To se znovu potvrdilo na Mezinárodním kongresu klubu

PEN, pořádaném v lednu letošního roku v New Yorku. O čem

se tam skoro vůbec nemluvilo, byla literatura. Musím proto

souhlasit s většinou amerického tisku, jemuž se, jak s podi-

vením konstatoval Hans Magnus Enzensberger, kongres je-

vil jako „menší ideologická válka, vedená tlupou negramotů

– většinou cizinců – běsnících proti americké demokracii“.

Hans Magnusova charakteristika amerického pohledu na

kongres je ovšem ironická – mně připadá výstižná. Lze snad

za gramotný projev považovat hysterická vystoupení Gün-

tera Grasse, jež vyvrcholila touto perlou politické moudrosti?

„Je kapitalismus lepší než gulagový komunismus?“ otázal se

Günter. „Já myslím, že ne.“ Kdoví, zda by stejné rovnítko

udělal autor Plechového bubínku mezi americkým kapitalismem

a aušvicovým socialismem. Pochybuju. Připomínka Aušvicu

by totiž poněkud pošramotila nárok jeho a jeho německých

kolegů poučovat – jak to vehementně činili – Američany o de-

mokracii.

V „menší ideologické válce“ levičáků proti Americe se

vůbec projevily všechny nám exulantům, uprchlým z jejich

5

utopie, dobře známé příznaky pominutí smyslů. Především

že třicet šest procent představuje většinu národa, tak zvanou

to, co náš přítel Kingsley Amis kdysi nazval „selektivním roz-

„zdrcující“. A bylo to ovšem typicky selektivní rozhořčení.

hořčením“. A to hned první den, a to velmi kuriózně.

Brzo po Schultzovi oslovil shromáždění Amadou-Mahtar

M’bow, senegalský předseda UNESCA. Při jeho projevu se

Selektivní rozhořčení

neozývalo žádné syčení, žádné výkřiky protestu a nikdo de-

Na pozvání prezidenta americké sekce PEN Normana Mai-

monstrativně neopouštěl sál, neboť nikomu nevadí, že tento

lera uvítal totiž účastníky oficiálním projevem americký státní

pán prosazuje v organizaci UNESCO Sověty podporované

sekretář George Schultz. Jak se na státníka sluší, nesnažil

tzv. licencování žurnalistů. Podle téhle vymoženosti by státy

se být originální: řekl jen prostě a jasně několik základních

měly právo pouštět do země pouze ty novináře, které si vybe-

pravd, jež nám jsou drahé, lidem odjakživa žijícím na Západě

rou, a pokud se jim jejich psaní nebude líbit, měly by právo

však zřejmě laciné. „Jednou z prvních povinností intelektu-

odebrat jim „licenci“. Srovnejte, co řekl Schultz, s tím, za čím

ála,“ pravil Schultz, „je myslet jasně a rozlišovat. … Zdá se

stojí M’bow.

mi, že učí-li nás dvacáté století vůbec něco, pak je to poznatek,

Asi potom budete souhlasit s peruánským spisovatelem

jak nebezpečné je oddělovat stát od jeho historických a so-

Mariem Vargasem Llosou, jedním z nejrozumnějších lidí na

ciálních atributů. Je intelektuálně hazardní přehlížet řadu

kongresu: „Proti přítomnosti pana M’bowa se zdaleka nepro-

rozdílů mezi státy – rozdílů, které jsou rozhodující, mají-li

testovalo tolik jako proti přítomnosti pana Schultze. Přitom,

mít debaty o politice a umění nějaký smysl.“ A dále: „Bylo by

jak víte, UNESCO se postavilo proti nám vytvořením Svě-

ironické, kdyby intelektuální svobodu měli oceňovat pouze

tových pravidel pro informace (World Information Order),

v zemích, kde neexistuje, a brát ji jako samozřejmost – nebo

což je ve skutečnosti cenzura. Já proto skutečně lituji, že se

dokonce zlehčovat – v zemích, kde kvete.“

neozývaly výkřiky protestu proti organizaci, která nás zra-

Což obojí – přehlížení rozdílů mezi demokratickým a tota-

zuje.“

litním státem, a nezájem o téma svobody – předvedli mnozí

M’bowem se počet profesionálních politiků přítomných

západní spisovatelé na kongresu téměř ve stylu Horsta Wes-

na kongresu zdaleka nevyčerpal. Přišel bývalý předseda ka-

sela. Když Schultz například uvedl, že Američané požívají

nadské vlády pan Pierre Trudeau, dnes, kdy už se nemusí

„svobody od oficiální cenzury“, sálem zazněl smích a syčení

ohlížet na voliče, nepokrytý obdivovatel Sovětského svazu.

a několik obzvlášť revolučních revolucionářů dokonce de-

Dostavil se někdejší americký prezidentský kandidát George

monstrativně odešlo. Sotva státní sekretář skončil, rozběsnil

McGovern a z Rakouska Bruno Kreisky. George McGovern

se E. L. Doctorow (autor Ragtimu, jenž v románě Kniha Dani-

kongresu sdělil, že jeho porážka v prezidentských volbách je-

elova, podobně jako Grass, jenže po americku, neviděl žádný

nom ukazuje, jak americký lid postrádá představivost. Nikdo

rozdíl mezi Aušvicem a Disneylandem) a vynadal Mailerovi,

z urážlivých se však neurazil touto implicitní sebechválou

že pozval na kongres reprezentanta „ideologicky nejpravi-

(jež spíše než o amerických voličích vypověděla cosi zajíma-

čáčtější administrativy, jakou kdy tahle země měla“. Sym-

vého o těch, co ho nezvolili). Korunu všemu nasadil Kreisky:

ptomatické: Doctorowovi ani nenapadlo, že v sále mohou

mělo by se prý vyhovět všem požadavkům teroristů. A pokud

být taky lidé, jimž „pravicové“ zaměření Reaganovy vlády

jde o jejich šedou eminenci Kaddáfího? „Je to revolucionář,“

nevadí, nebo je jim dokonce vítané. Rozhořčoval se prostě

prohlásil rakouský socialista, „a já jsem evolucionista.“ Pro

jakoby „za všechny shromážděné“. Nebylo to v podstatě nic

pana Kreiského rozdíl zřejmě zanedbatelný. Nikdo se neura-

jiného než známé přesvědčení někdejších českých komunistů,

zil, nikdo neprotestoval.

6

7

Přátelský potlesk přivítal také pána jménem Omar Cabe-

slovy: „Co? Cenzura? V Americe?“, domnívali se pokrokoví,

zas Lacayo, jenž – kromě toho, že napsal jednu knihu pamětí

že asi nerozuměl.

– je civilním povoláním vysokým pracovníkem ministerstva

A s chutí si z Ameriky udělali fackovacího panáka.

vnitra lidově demokratické Nikaraguy; jinými slovy pánem

přes cenzuru a přes nápravná zařízení.

Prašť jako uhoď

O cenzuře se na kongresu mluvilo hodně a samozřejmě nej-

Fackování se neslo většinou ve smyslu hesla: svět ovládají dvě

hůře dopadly Spojené státy. Barbara Parkerová z organizace

velmoci, jež si navzájem nemají vůbec, ale vůbec co vyčítat.

People for the American Way usvědčovala sekretáře Schultze

Zde se Günter Grass opět prokázal býti vynikajícím znalcem.

ze lži, neboť prý ve čtyřiceti šesti z padesáti států americké

Czesław Miłosz, polský exilový básník a nositel Nobelovy

Unie se dály pokusy odstranit některé knihy ze školních kniho-

ceny, mluvil o utopiích; poznamenal, že mnozí spisovatelé

ven a čtyřicet procent takových pokusů bylo „aspoň částečně

se „stavějí nepřátelsky ke státům, které nenabízejí žádné uto-

úspěšných“. Na tohle zmatení pojmů jsme my ovšem už zvyklí,

pické sliby“, a pokračoval: „V tomto století byly nepočítané

ale na kongresu nepřišlo nikomu nic divné. Schultz tvrdil, že

milióny lidí zabity ve jménu utopií – ať už ,pokrokových‘

v USA neexistuje „oficiální“, ústřední cenzura – to nemohl ni-

nebo ,reakčních‘ – a vždy se našli spisovatelé, kteří dodali

kdo popřít –, kdežto Parkerová hovořila o „cenzuře“ vykoná-

přesvědčivé ospravedlnění takových masakrů.“ A vždycky,

vané rodičovskými sdruženími. Nikdo si neuvědomil, že stát

pokračoval Miłosz, se taky našli spisovatelé, kteří cenzurovali

knihy nekupuje, nanejvýš je zakazuje, kdežto školní knihovny

jiné spisovatele. „Nedávno jsem četl,“ pravil, „článek západo-

jsou normální zákazníci a mají – jako každý jiný zákazník –

německého literárního kritika, jenž oslavoval Sartra za to, jak

právo rozhodnout, co koupí a co ne. Jestliže československý

napadl Camuse, ale vůbec se nezmínil, oč vlastně ve sporu

stát zakáže Kunderu, Kundera nebude (kromě výtisků pro-

mezi nimi šlo. Camus se dopustil zločinu zmínkou o existenci

pašovaných ze Západu, jejichž majitelství se trestá). Jestliže

gulagu. Sartrovi velice ležela na srdci nespravedlnost v jeho

dítě chtivé Milence lady Chatterleyové nenajde knihu v knihovně

části světa, ale odmítal cítit jakoukoliv lítost nad milióny obětí

obecné školy ve Whisky Slide, zajde si do knihovny v Gin Ups,

utracených ve jménu fraškovité historické nutnosti.“ Na to se

tři míle odtud, a jeho uměnímilovnost bude ukojena.

vztyčil Günter Grass a vyjádřil pohoršení nad tím, že někteří

Pan Omar Lacayo není ovšem školní knihovnicí ve Whisky

lidé pokládají za nutné v diskusi o nepodařených utopiích

Slide, ale vnitrákem v Nikaragui a jejím vrchním cenzorem.

pořád a pořád jmenovat Sovětský svaz. Proč prý se nemluví

Na to se ho paní Parkerová ani jiní protestanti nevyptávali.

také o nepodařené „kapitalistické utopii“? Miłosz se mu tr-

Museli přijít až lidé z tzv. východní Evropy, jako Jugoslávec

pělivě snažil vysvětlit, že mluvit o utopické vizi kapitalismu

Danilo Kiš a Maďar Sándor Csoóri, aby se tajného otázali,

je prostě nesprávné. „Kapitalismus vznikl přirozeným růstem

jak je to vlastně v Nikaragui s tou cenzurou. Tajný byl nu-

společenského života … existuje Natura devorans a Natura

cen připustit, že jeho stát nařídil „omezené omezení svobody

devorata: Příroda, která pohlcuje, a Příroda, která je pohl-

tisku“, ale hned to svedl na Spojené státy: cenzuru zavedli ne

cována. To je pravý opak utopie.“ Německý myslitel však

proto, že je to zvykem ve všech marx-leninských režimech, ale

nepochopil. Bůhví, jestli si kdy přečetl americké Prohlášení

protože jeho stranovládu ohrožují Spojené státy. Vším, i ko-

nezávislosti, které, pokud jde o sliby, nejde dál, kam kdy kapi-

munismem, jsou vini Američani.

talismus došel: slibuje Američanům „život, svobodu a cestu

Když proto na otázku, co říká řádění cenzury v Americe,

za štěstím“. Všimněte si: cestu za štěstím – nikoli štěstí. Cesta

jeden asijský autor, mluvící lámanou angličtinou, reagoval

implikuje jakousi námahu ze strany po ní jdoucího. Utopie

8

9

slibuje čiré, ničím nezasloužené štěstí: „Každý podle svých

společnosti ke stále většímu blahobytu a stále větší svobodě.

možností, každému podle jeho potřeb.“ Do praktické něm-

Vše, co tvrdil, je možno doložit statistikami a známými fakty

činy se tohle překládá „Jedem das seine.“

z historie. Se zlou se přirozeně potázal. Vyskočil opět ská-

Rovnice Spojené státy = Sovětský svaz se objevovala jako

kavý Günter Grass a na reakcionáře se obořil. „Před třemi

na kolotoči, v nejrůznějších formách a na nejrůznějších

lety, když jsem byl v New Yorku, navštívil jsem jižní Bronx,“

úrovních. Co si třeba pomyslet o charakteristice americké

pravil. „Rád bych slyšel, co by vašim slovům řekli lidé v již-

a sovětské literatury, jak ji přednesl australský autor Robert

ním Bronxu, kteří nemají střechu nad hlavou, kteří nemají

Hughes: „Moskva má socialistický realismus a jeho jásavě

co jíst ani možnost užívat svobody, jakou máte vy nebo jiní

přesvědčivé obrazy produkce, pokroku, jednoty a dělnické

lidé v téhle zemi.“

třídy. New York má kapitalistický realismus a jeho jásavě pře-

Všimněte si: zacházení s miskitskými Indiány v Nikaragui,

svědčivé obrazy spotřeby, pokroku, kompetice a joggování.

zavedení cenzury v té zemi, pronásledování odborů a církve,

Obě ty metody vyžadují stejně banální vyprávění, k němuž

to vše se pomine jakožto nepodstatné pro celkové dobro, jež san-

práce spisovatelova nemá co přidat.“ Jinými slovy: není roz-

dinisté přinášejí „lidu“, tj. velké většině. Když však Američan

dílu mezi dílem Saula Bellowa nebo Philipa Rothe a dílem

hájí svou zemi, že velká většina se v ní, díky demokratickému

Antona Josifoviče Patolizalova a Josefa Antonoviče Posluš-

systému, těší svobodě a vysoké životní úrovni, vytáhne se na

nikova. Vsjó ravnó. Oběma jejich vlády přikazují, jak psát. Pe-

něho – abych se vyjádřil jako Karel Marx – lumpenproletariát

ter Schneider podobně soudil, že jak Amerika, tak Sovětský

z jižního Bronxu. Selektivní rozhořčení, selektivní kladení

svaz sebe pouze chválí a protivníka pouze kritizují. V životě

důrazů. Po Grassovi vyskočilo ještě několik jiných, mezi nimi

patrně nečetl americké noviny. Když se do debaty přimísil

jihoafrický básník Breyten Breytenbach (podle vlastního ži-

ještě jeden Němec, Hans Christoph Buch, a zřejmě rozhoř-

votopisu, který nedávno vydal, bývalý sovětský agent v Jižní

čen dosavadními odhaleními o pekle zvaném Amerika nahlas

Africe. Sověti ho ovšem hodili přes palubu, a tak zakusil ně-

přečetl rezoluci odsuzující americkou politiku v Nikaragui,

kolik let jihoafrického vězení) se známou tezí, že „svoboda

nevydržel to zas – jinak na kongresu zcela nepoliticky se

a prosperita Spojených států spočívá možná [podtrženo

projevující – Vasilij Aksjonov, podivil se, proč jsou západo-

mnou] na nesvobodě, chudobě a vykořisťování v mnoha vel-

němečtí spisovatelé „tak celí říční kritizovat Spojené státy“,

kých oblastech světa, včetně Jižní Afriky“. Tuto tvrdošíjnou

a poradil jim, aby „se dvakrát rozmysleli, než položí rovnítko

tezi už mnohokrát vyvrátily studie a statistiky – viz články

mezi Ameriku a Sovětský svaz“. U německých Besserwisserů

Oty Ulče a jeho román Špatně časovaný běženec –, ale západní

však asi nepochodil. On totiž v Sovětském svazu žil, kdežto

radikálové přijali zřejmě za své heslo někdejší slavný výrok

oni ne. On je tedy předpojatý, kdežto jim jejich odstup od

Antonína Novotného, že nebudeme poklonkovat před fakty.

gulagu umožňuje objektivitu.

Když se levičáci vyřádili, Saul Bellow klidně a opět věcně

Největší bouři radikální nevole vyvolal však Saul Bellow,

odpověděl. „Mluvil jsem o situaci většiny obyvatelstva

přední žijící americký prozaik. Přednesl věcnou, elegantní

v Americe. Nepokoušel jsem se zmínit o každé výjimce, o níž

obranu americké demokracie, zmínil se kriticky o Marxovi

bych mohl mluvit.“ Těm čtenářům, kteří by snad Bellowa po-

a o „pošetilé náklonnosti amerických spisovatelů k odci-

dezírali z nedostatku sociálního citu, doporučuji jeho román

zení“. Kdežto v Evropě a jinde se teoretizovalo, „americká

Dean’s December. Nikdo z levičáků se tak podrobně a s tako-

střední třída,“ řekl, „se zabývala touhami zdravého rozumu,

vou sympatií nezabývá dnešní americkou chudinou. Takový

jako je ošacení a střecha nad hlavou“, a načrtl vývoj americké

Doctorow například neustále píše o minulosti: o minulém

10

11

století, o krizi třicátých let apod. „Samozřejmě že existují

autoritou – legální i nelegální“. Tady zase Toni směšuje ame-

výjimky. Jenom jsem prostě řekl, že filosofové svobody se-

rickou Unii s konfederovanými státy amerického Jihu, které

dmnáctého a osmnáctého století položili základ ke struktuře,

už sto dvacet let neexistují, a ani tam nebylo učit černochy

jež vytvořila společnost celkem vzato svobodnou a celkem

číst trestné ve všech státech.

vzato příkladně prosperující.“ Bellow také vytkl svým kri-

Americký idealismus: dle Rosy Styronové řekl sekretář

tikům, že „opustili jazyk umění“ a přiklonili se k „žargonu

Schultz ve svém projevu, že pro pouhé názory americká vláda

televizních hlasatelů a k žargonu padesát a šedesát let staré

neodmítne povolení vstupu do Spojených států nikomu.

radikální militantnosti“. Edward Rohstein k tomu v článku

Ihned na něho vytáhli tzv. Zákon McCarrana-Waltera z roku

v The New Republic (24. dubna 1985) připojil: „V roce 1948 na-

1952 a sekretář to slíz. Nic nepomohlo, že ve jmenovaném

psal George Orwell: Být dnes protiamerický znamená hulá-

projevu ve skutečnosti řekl: „Spojené státy jsou nejotevře-

kat s tlupou výtržníků.“ Chování radikálů à la Günter Grass

nější společnost na světě. Samozřejmě, dokonalí nejsme. …

na kongresu poskytlo dobrou ilustraci Orwellova postřehu.

Nebylo však nikdy součástí vládou schválené politiky [zdůraz-

Nechci však vzbudit dojem, že to byli jenom Němci, kdo se

něno mnou] upírat někomu vízum jen proto, že nesouhlasí

otírali o Strýčka Sama. Věrni své tradici, zúčastnili se facko-

se Spojenými státy nebo s některým z jejich politických opat-

vání – a to v hojném počtu – i Američani. Prokázali přitom

ření. … Žádná odmítnutí se nikdy nezakládala na abstrakt-

jednak svůj, rovněž tradiční, nedostatek historického smyslu,

ních názorech žadatele. … Chci ovšem říci zcela otevřeně, že

jednak nevyléčitelný idealismus. Tak třeba Toni Morrisonová,

odmítneme vstup do země osobám, které svými činy podrý-

u kritiků i finančně nad jiné úspěšná černá autorka: „Kdy-

vají náš systém, u nichž je pravděpodobné, že se budou za-

bych byla žila tím životem, jaký pro mne od počátku plánoval

bývat špionáží nebo vybírat peníze pro naše nepřátele, nebo

[podtrženo mnou] stát, i kdybych byla Homérem, žila bych

jim jinak pomáhají. Příslušná rozhodnutí činí lidé, a ti jsou

a umřela v něčí kuchyni a v životě bych nenapsala ani slovo.“

omylní, ale činí je v dobré víře a v souhlase s platnou poli-

Buď je to od pohledné Toni čirá demagogie, nebo čirá nezna-

tikou, jež sleduje naše národní zájmy. … Toto shromáždění

lost dějin. „Od začátku“ amerického státu se otroctví připouš-

je pouze jedním z mnoha svědectví o tom, jak jsme oddáni

tělo jenom jako okolnostmi vynucené zlo a mezi představiteli

zásadě udržet svobodnou výměnu myšlenek.“

americké Unie bylo odjakživa velké množství těch, kteří „od

Kdo se rozhlédl po sále, musel dát sekretáři Schultzovi

začátku“ plánovali jeho zrušení. Potom taky došlo k čemusi,

za pravdu. Ne ovšem Rose Styronová. Ohnala se hned sku-

čemu se říká Občanská válka: válka vedená ve jménu americ-

tečností, že pouze jednorázové, nikoli permanentní vstupní

kého státu, za jednotu tohoto státu, již však tento stát nebyl

vízum dostali takoví účastníci kongresu jako Mohamed Dar-

ochoten přijmout za cenu další existence otroctví. V řadách

wish, Jorge Amado, Gabriel García Márquez, a že Farley Mo-

armády Unie padlo ve válce 375 000 v naprosté většině bí-

watovi bylo v roce 1985 vízum zcela odepřeno (nezmínila se,

lých vojáků (mezi nimi i řada Čechů), také za to, aby Toni

že po protestu byl Mowatovi vstup do USA povolen).

Morrisonová nemusela celý život trávit v cizí kuchyni. Lze

Co je to za lidi? Darwish je palestinský básník s úzkými

na takové věci, byť i v ideologickém zápalu kongresu PEN

vztahy k PLO. Jorge Amado je laureát Stalinovy ceny. Prý

klubu, zapomínat? Toni zapomíná. Zcela ahistoricky napří-

k ní přišel nevinně: psal jenom sociálně kritické romány, což

klad uvádí, že „každý zákon tohoto státu … měl za cíl udržet

je možné. García Márquez, laureát zas Nobelovy ceny, je

mě v negramotnosti – měli bychom mít stále na paměti, že

zcela otevřený poputčik marxleninistů, dobrý přítel Fidela

číst nebo učit se číst byl pro můj lid zločin, trestaný každou

Castra. Farley Mowat, kanadský autor například knihy Sibir,

12

13

kde líčí krásy budování Sibiře, pokládá zprávy o gulagu za

tariát svazu spisovatelů a úřadujícího sekretáře, o němž se

přehnané. Jak vysvětlí Solženicyn, ptal se v dopise zaslaném

z jistých důvodů, jež nemohu uvést, domníval, že je spoleh-

kdysi torontskému Toronto Star, že jej, ještě jako vězně, vyléčili

livý stalinista, se tázal, kam má podávat hlášení o svých se-

z rakoviny, když to tam podle něho bylo tak zlé? Mowat je

tkáních s českými spisovateli. Australský marxleninovec totiž

také horlivým zastáncem oficiálních styků Svazu kanadských

usuzoval, že k němu, jakožto k anglicky mluvícímu zápaďá-

spisovatelů se svazy z lidových demokracií a ze SSSR (viz

kovi, pojmou reakční autoři důvěru, budou se mu svěřovat se

články Jana Drábka a můj v Západě č. 2/1983, s. 17). Dejme

svými politickými názory, a ty jistě budou zajímat příslušné

tomu, že politické názory těchto pánů jsou pouze abstraktní;

příslušníky příslušného ministra.

že nepřátelům Ameriky nijak nepomáhají; že u nich není

Je snad prokazatelně jisté, že manželé Cusackovi byli mezi

nejmenší nebezpečí špionážní nebo fízlovské činnosti; že

marxisty, poputčiky a obdivovateli výjimkou? Že jenom oni

přesto, že to jsou zjevní nebo skrytí marxleninisti, dá se jejich

byli ochotni vykonávat v cizí zemi takovouto abstraktní čin-

slovu věřit. Vláda Spojených států jim zřejmě uvěřila, pro-

nost?

tože vízum – byť jen jednorázové – dostali. Což všecko vede

k širší filosofické otázce, o níž se debatuje už dlouhá desetiletí

Mlčící většina

a která zřejmě nikdy nebude vydebatována: Má demokracie

Zatím jsem patrně vzbudil představu, že kongres PENu byl

právo bránit se proti nedemokracii způsoby, které někteří

mumraj stalinistů, poputčiků, antiamerických Němců a ame-

demokraté pokládají za nedemokratické? Je oprávněná zá-

rických naivek. Musím ji poopravit.

sada, že demokracie má platit jen pro demokraty, tj. pro lidi,

Protože Amerika fungovala jako fackovací panák, museli

jejichž přiznaným cílem není demokracii zničit? A je-li tato

mít fackovači taky opak: idol nevinné dokonalosti k posta-

zásada správná, neměly by se zakázat politické strany, jako

vení na piedestal. Postavili naň samozřejmě Nikaraguu. Jak je

jsou Komunistická strana USA nebo Americká nacionálně

to jejich zvláštním zvykem, zcela zapomněli na dlouhou řadu

socialistická strana?

svých předchozích idolů: na SSSR, na Čínu řečenou lidovou,

Já – po zkušenostech svých a nás všech – věřím, že je ta

na Albánii, na Vietnam, na rovněž lidovou Kambodžu, na

zásada správná, ale že je rovněž správné, že ve Spojených

Kubu atd. atd. Všechny tyto idoly sice ztratily panenství, ne-

státech se ty partaje nezakazují. Důvod není logický, ale

pěkně znásilněny politickou realitou, ale nevadí. Nevadí ani,

pragmatický. Co se zakáže, je zakázané ovoce. Kvůli němu

že nevinností zářící Nikaragua radikálně okleštila občanské

ztratili lidé jediný ráj, který kdy existoval a který kdy bude

svobody, jejichž nejmikroskopičtější omezení by v Americe

existovat.

nepochybně vedlo ke svržení vlády nebo přinejmenším k im-

Jedna věc je ovšem zakázat komunistickou partaj, a jiná je

peachmentu prezidenta; že její vládnoucí junta dnes už nepřed-

odmítnou vízum dobrým kamarádům komunistických dik-

stírá specificky středoamerickou národní revoluci, ale veřejně

tátorů a nadšeným obdivovatelům země, kde se prostírá sou-

se hlásí k marxleninismu (to vysvětlují její američtí apologeti

ostroví gulag. Vzpomínám si, jak asi v polovici šedesátých let

tak, že ji k marxismu vlastně donutila Reaganova politika);

přijela do Prahy australská spisovatelka Dymphna Cusacková

že nemilosrdně likviduje všechny skutečné nemarxisty, kteří

s manželem. Bylo to v době, kdy už se československá kom-

jí vydatně a často rozhodujícím způsobem pomohli v boji

partaj začala silně odklánět od sovětské ortodoxie, zejména

proti Somozovi; že omezila práva dělnických odborů a kato-

v osobnostech svých členů–spisovatelů. Sotva se Cusackovi

lické církve; že deportovala Indiány kmene Miskito z jejich

ubytovali v hotelu, už přispěchal soudruh manžel na sekre-

staletých sídlišť, a pokud se bránili, neváhala je zmasakro-

14

15

vat (sandinisté to omlouvali tím, že se unáhlili). Nevadí, že

produkty, konkrétní obecenstvo pro své výkony. To je pře-

kdyby tisícinu toho provedl třeba v San Salvadoru Duarte,

devším pravda o literatuře, již lze vytvářet lacino a která od

byl by laudátory nikaragujské junty jednohlasně prohlášen

vynálezu knihtisku je populárním uměním, tj. uměním, jež

za fašistu. Nic nevadí; a tak Hans Christoph Buch přečetl

hledá podporu zdola, nikoliv shora.“ Příjemně (nebo nepří-

zmíněnou rezoluci proti ďáblu Reaganovi a vyzval kongres

jemně, jak koho) překvapila také Isabel Allendeová z Chile,

k podpisům. Těch podpisů se nakonec sešlo 149.

když velmi nesmlouvavě vedla dělící čáru mezi demokracií,

Kongresu se zúčastnilo 700 spisovatelů.

která „dovoluje vzpouru, zvědavost, výzvu k boji, neuctivost,

Odečteme-li od toho 149, zbývá 551 spisovatelů, tj. téměř

což všechno jsou přirozené požadavky téměř všech umělců“,

devětasedmdesátiprocentní většina.

a mezi diktaturou, jež „brutálně vnucuje umělcům oficiální

Mlčící většina.

kritéria“ – což se o vládě Spojených států neodvážil tvrdit ani

nejnekritičtější obdivovatel Nikaraguy.

Selský rozum

Nepřekvapily, ale pro většinu obecenstva byly příjemné

Až na to, že tak docela nemlčela, a proti plamenným proje-

hlasy autorů, kteří se otevřeně ujali obrany demokracie, té

vům marxismu se na kongresu uplatnil taky klidný selský

bez přívlastků, protože na vlastní kůži zažili tu s přívlastky.

rozum.

Západní radikálové ten rozdíl neznají, anebo, pokud vyzařují

Nečekaně i u autorů, kteří jinak mají pověst krajních ra-

některou barvu rudého spektra, neuznávají, že demokracie

dikálů. Jako ledová sprcha (na levé radikály) proto působily

bez přívlastků vůbec existuje. Buď je „buržoazní“ (a ta je de

třeba faktické poznámky černošského prozaika Ishmaela

facto diktatura), nebo je „lidová“ (zvaná také diktatura prole-

Reida, že americký stát a jmenovitě Reaganova adminis-

tariátu, de facto ale demokracie: „nejširší možná v třídní spo-

trativa „získaly programy, jako je Státní nadace pro umění,

lečnosti“, jak jsme se učívali v kursech bludů). Jako příklad

lepší vysvědčení než literární establišment. … Dnešní [tj. Re-

pokrytectví generála Pinocheta uvedla Isabel Allendeová Pi-

aganova] administrativa, režim, který někteří pokládají za

nochetovu kategorii přívlastkové demokracie: „totalitní de-

pravicový, má ve svých řadách víc nebělochů než americká

mokracie“. Není zřejmě honěná v marxismu, protože jinak

literární organizace.“ Pravé „vzrušení v sále“ způsobil také

by si uvědomila, že to není žádný kontradiktorický vynález

jeho útok na momentálně levičáky nejvynášenější román čer-

pravicového generála, ale jenom jiný pokrytecký termín pro

nošské autorky Alice Walkerové Purpurová barva (The Color

„lidovou“ demokracii, jež je dle definic ze školení také dik-

Purple), neboť film natočený podle něho „vyvolal v život nej-

taturou. Jestli je demokratičtější demokracie „lidová“, nebo

horší kampaň proti černošským mužům od dob spisovatelů

„totalitní“, to nevím. Snad by to mohl posoudit některý čtenář

otrokářské Konfederace“. Román je totiž příběhem černoš-

Západu, který zažil jak Novotného, tak Pinocheta.

ské ženy, která, zklamána a opuštěna svými muži, přikloní

Leví liberálové, kteří existenci bezpřívlastkové demokracie

se k lesbianismu. Radikály nepotěšil ani slavný John Updike,

na rozdíl od radikálů více méně připouštějí, jsou většinou

jenž prohlásil, že „si hlavně přeje, aby vláda … i nadále zaru-

oběťmi představy o blíže nedefinovaném Státu. Ten je vždy

čovala svobodu projevu, kterou zakladatelé amerického státu

hrozný a vlastně na celém světě stejný. Extrémní plod tohoto

přislíbili svým občanům. To je až dost, a to úplně stačí.“ A levé

abstraktního nebo, jak by řekli marxisti, od skutečnosti od-

liberály týž Updike přímo rozzuřil, když velmi konzervativně

trženého názoru je rovnítková teorie hlásaná Grassem. Jemu,

usoudil: „Vládní peníze v umění mohou, obávám se, umělce

za všechny z tzv. východní Evropy, připomněl polský spiso-

pouze odvést od odpovědnosti najít si skutečný trh pro své

vatel Adam Zagajewski, že „člověk nemusí být zrovna spiso-

16

17

vatel, aby věděl, že stát dnes existuje přinejmenším ve dvou

sílu jako autoritativní národní stát a jsou schopni podřídit jej

inkarnacích: totalitní a demokratické. O státu nelze říct nic,

demokratické kontrole. Jejich síla však nemohla přemoct stát

co by nebylo pitomé nebo nesmyslné, pokud člověk neroz-

blokový, to jest spojené vojenské síly Varšavského paktu.“

liší aspoň tyhle dva druhy toho zvířete.“ Abeceda, kterou se

Konstatování faktu. Fakt, který umlčel i nejhalasnější pro-

účastníky kongresu snažil naučit státní sekretář Schultz. Abe-

testanty, uvedl odstupující předseda světového PENu, švéd-

ceda ale většinou jen pro nás, kteří jsme poznali azbuku. Vět-

ský autor Per Wästberg. Nedávno byla v Sovětském svazu

šinou, ne však docela. Jedním z nejvýmluvnějších obránců

odsouzena básnířka Irina Ratušinskaja za básně „pomlouva-

distinkce byl autor z té oblasti světa, kde se na ni nejvíc za-

jící Sovětský svaz“ k dvanácti (!) letům převýchovy pedagogy

pomíná, už zmíněný Mario Vargas Llosa z Peru. „Velmi velcí

z KGB ve vězení v Saransku. Wästberg se také zmínil o mo-

spisovatelé,“ řekl, „dokážou být naprosto slepí v politických

ravské spisovatelce Ivě Kotrlé, jejíž byt podrobila policie pá-

záležitostech a dají celou svou prestiž a celou svou imaginaci

trající po „protistátních rukopisech“ brutální prohlídce právě

do služeb něčeho, co nakonec jejich dílo a jejich povolání

v den, kdy se Kotrlé narodilo dítě. Konstatování faktů.

zničí. … Demokracie,“ pokračoval, „je průměrný [mediocre]

A fakta byla přesně to, co v projevech západních radikálů

systém, ale systém nad jiné potřebný.“ Systém, který na rozdíl

chybělo a co nahrazovali jakýmsi spisovatelským mesianis-

od názoru pana Grasse nezplodil v tomto století nic, co by se

mem. Došlo k paradoxu: mesianismus se tradičně spojuje

jen vzdáleně dalo přirovnat ke gulagu. Potom s pravou latin-

s Ruskem a s ruskými spisovateli. Na kongresu PENu však

skou vášní napadl peruánský romanopisec své kolegy z jižní

přítomní Rusové promlouvali věcně a faktograficky, zato

Ameriky, kteří často projevují opovržení právě tím systémem,

oslavovatelé Nikaraguy a tupiči USA se bezostyšně prezen-

jenž jim dává první předpoklad jejich umění, to jest svobodu.

tovali jako cosi zvláštního, lepšího: jako aristokrati ducha,

Na téma svobody navázal Adam Zagajewski a obrátil se k zá-

ne-li bytosti málem nadpřirozené, kteří vědí všechno líp než

padním kolegům se zajímavou myšlenkou: „Jste svobodní,

profanum vulgus mlčící většiny. V jejich pojetí se spisovatel je-

a jestliže jste spisovatelé, měli byste se pokusit svou svobodu

vil jako hrdina bez bázně a hany, bojující s drakem státu, pře-

vyjádřit. Projev svobody je právě tak důležitý jako svoboda

vážně amerického, a ochotný k širokému sortimentu obětí. Za

projevu. Souvisí se samým vědomím skutečnosti.“

všechny to nejjasněji vyjádřil americký básník Derek Walcott,

Potom už demokratičtí spisovatelé uváděli jen konkrétní

zvolav: „Na tomto kongresu není jediný spisovatel, který by

příklady rozdílů mezi státy. Mnoho lidí na Západě má do-

pro pravdu nepodstoupil i mučení.“ Nevím, jestli bych tohle

dnes představu, že vznik komunismu ve východní a střední

mohl říct o sobě, ale Derek Walcott se zřejmě zná. Snad se

Evropě byl jaksi výrazem vůle lidu. Ta je nyní, po zkušenos-

taky američtí spisovatelé změnili od dob senátora Joea Mc-

tech se státem proletářů, možná už jiná, zklamaná; ale, konec

Carthyho, kdy, dle svědectví Lillian Hellmanové v Čase pa-

konců, kdysi to lid tak chtěl. Leckoho proto šokoval maďar-

douchů (Scoundrel Time), se před Výborem pro vyšetřování

ský prozaik György Konrád, jenž zcela nediplomaticky pro-

neamerické činnosti tak mnozí – promiňte, ale v češtině pro

hlásil: „Komunistický stát s jedinou politickou stranou by se

to není výstižnější slovo – pos..li, aby zachránili, praví Hell-

[v Maďarsku] nikdy nebyl neuskutečnil, nebýt okupace sovět-

manová, „své hollywoodské bazény“.

skou armádou. Ta umožnila převzetí moci, jež mělo všechny

Byl to zase Mario Vargas Llosa, kdo kritizoval „idealizaci

známky puče. … V Berlíně v roce 1953, v Budapešti v roce

spisovatelů“, v jejímž duchu se neslo nemálo projevů. Svatý

1956, v Praze v roce 1968, ve Varšavě v roce 1980, v každé

Mikuláš z Kanady, Robertson Davies, to přednesl s britskou

z těchto zemí lidé dokázali, že mají přinejmenším stejnou

sang-froid: „V buržoazním i v komunistickém světě, kde pro

18

19

aristokracii není už příliš obdivu, přiznává se umělci pořád

zlolajným Richardem Nixonem. To se mi nelíbí. Já myslím, že některé

ještě jakýsi statut aristokrata, neboť jeho dar jej pozdvihuje

státy jsou poměrně slušné. A stejně tak někteří spisovatelé. A některé

nad obyčejného občana. Umělec je výjimečný člověk. To je

státy a někteří spisovatelé jsou mnoha různými způsoby zkorumpovaní.

ovšem romantika a moudrý člověk by se měl mít na pozoru.

Odmítám vidinu světeckého šiku spisovatelů, kteří neohroženě pocho-

Romantika je značně nepevná měna. Nikoli náhodou je nej-

dují do boje s nelítostnou byrokracií, na obranu té spousty něžných

nebezpečnější nemocí naší profese to, čemu C. G. Jung říká

a prostých lidských bytostí kdesi v dálce. Moje branže nejsou krásky

nafouklé ego. … Spisovatel může psát jen o tom, co zná a co

proti zvířatům. …

cítí. … Jakmile oblékne plášť proroka nebo vůdce, ztratí do

Někteří spisovatelé skutečně zemřeli v žalářích a v gulazích, kdežto

jisté míry své umění a octne se v nebezpečí proměnit se v pro-

jiní si lebedili u dvorů a v dačách. Většinou však ani nezahynuli mu-

pagandistu.“ Poté se kanadský spisovatel – nejlepší, myslím,

čednickou smrtí, ani si nepolepšovali lízáním holínek. Nikdo z nás

jakého dnes naše země má – obrátil k přítomným se sarkas-

jakživ nezabil draka. Mimoto: ti něžní a prostí lidé v dálce nejsou asi

ticky pronášenou filipikou: „Je mi odporná dnešní populární

ani něžní, ani prostí. My – většina z nás – přece víme, jak to je. Jen si

mytologie; že konec světa je za dveřmi a že je nevyhnutelný;

přečtěte naše knihy a přesvědčte se.

že Bůh je mrtev a patrně nikdy nežil; že v oblasti náboženství

Znova a znova mě uvádí v úžas propast mezi tím, co my spisovatelé

jemně vycizelovaná nádhera teologie není o nic lepší než bu-

vidíme, když píšeme básně, povídky, hry, a co děláme, když formulujeme

ranské simplifikace lidového evangelismu; že sex je konečný

nebo podepisujeme petice, manifesty a témata pro panelové diskuse.

cíl a útěcha našeho plemene; že láska je špatný vtip a věrnost

Jako kdybychom užívali dva páry kontradiktorických očí. Zde pří-

je nemožná; že každá deviace od normy je ,alternativní ži-

tomní nejsou žádná výjimka. Já nejsem žádná výjimka. Většina z nás

votní styl‘ a nesmí se kritizovat; že čest je vždycky vydána na

ví pár maličkostí o dracích v lidském srdci. A přece, jakmile se octneme

milost a nemilost osobnímu prospěchu; že vědecká pověra,

vně vlastních literárních prací, často se zdá, jako bychom věřili sim-

podle níž co se nedá zvážit nebo změřit, je nehodno víry, je

plifikujícímu, nebezpečnému, rousseauovskému předpokladu, že vlády

konečná pravda; že situace člověka, protože je absurdní, je

a establišmenty jsou zlotřilé – všechny vlády, všechny establišmenty –,

tím pádem opovrženíhodná. Jaké to směšné hovadiny!“

kdežto prostí lidé se rodí čistí a něžného srdce – jeden jako druhý.

Jak překrásně konzervativní inkantace! Kdo jen trochu zná

Dovoluji si nesouhlasit. Stát je nutné zlo prostě proto, protože mnoho

současnou západní literaturu a klima liberální moudrosti,

jedinců je velice schopných být velice zlí. Navíc: mezi státy jsou rozdíly.

tomu je ovšem jasné, že tu Robertson Davies přednesl výčet

Některé jsou téměř spravedlivé, některé jsou špatné, některé jsou smr-

hlavních témat dnešní módně radikální filosofie.

tonosné. A protože spisovatelé jsou, nebo by aspoň měli být, pracovníky

Největší potlesk nakonec sklidil izraelský spisovatel Amos

v oboru jemných rozdílů a v oboru přesnosti, je naším řemeslem rozli-

Oz, a protože jeho řeč byla precizním shrnutím hlavních myš-

šovat. Každý, kdo ignoruje existenci různých stupňů zla, stane se záko-

lenek porůznu vyjádřených jinými účastníky, předkládám ji

nitě služebníkem zla. …

zde téměř v úplnosti:

Tragédií dějin není stálé a beznadějné střetávání světeckých jedinců

a ďábelských establišmentů. Je to mnohem spíš stálé střetávání po-

Představivost státu existuje pouze v představivosti některých spiso-

měrně slušných společností s krvavými společnostmi. Přesněji řečeno:

vatelů, jako těch, kteří si vymysleli téma tohoto kongresu, začal Oz .

zbabělost poměrně slušných společností, kdykoli jsou postaveny tváří

Svatý Jiří a drak – něco takového museli mít na mysli, když je napadl

v tvář bezohledným a utiskovatelským společnostem.

titul „Představivost spisovatele a představivost státu“. Každý spisova-

Před třemi měsíci jsem ve Vídni viděl pouliční demonstraci environ-

tel bezbranným Solženicynem, každý drak zavilým Brežněvem nebo

mentalistů, kteří protestovali proti vědeckým pokusům na morčatech.

20

21

Nesli plakáty s obrazem Ježíše Krista obklopeného trpícími morčaty.

Neroztavení

Nápis hlásal: „On měl rád i je.“ Možná že měl, ale mně někteří ti pro-

testující připadali jako lidé, kteří by byli docela dobře schopni postřílet

Jedním z amerických mýtů – nebo spíš protiamerických mýtů

rukojmí, aby přivodili konec utrpení morčat. Což je, do jisté míry, his-

– je, že v cocktailu národností a ras, který dohromady dává

torie dobrodějců dnes, včera a vždycky.

americký národ, se jednotlivé etnické komponenty jaksi roz-

Nepřipisujme démonickou představivost státu a vykupitelskou

taví jako v tavícím kotli ( melting pot) a zmizí beze stopy. Zlá

představivost sobě samým. Nepodléhejme pokušení simplifikací. Měli

Amerika, která nedovede zachovat svébytnost národů, napří-

bychom rozlišovat zlé od horšího a od nejhoršího.

klad českého, ačkoliv ten umí tak krásně zpívat a tak doko-

nale hrbit hřbet. Jako u všech takových mýtů, pravdy je na

Nemlčící většina

tom jenom půl.

Řekl jsem, že ze všech řečníků na kongresu sklidil Amos Oz

Tak třeba na Sympoziu české hudby v Texasu, pořádaném

největší potlesk. Což vlastně zneplatňuje mé tvrzení o té se-

v universitním městečku Bryan v rozlehlém kulturním domě

dmdesáti devítiprocentní mlčící většině. Většina pouze ne-

Brazos Center ve dnech 14. až 16. listopadu 1986, měli překla-

mluvila z tribuny; tak je tomu vždycky. Kdežto však plamenné

datele. Kovbojsky vyhlížející český farmák, který stejně dobře

projevy světeckých obránců masakru Indiánů kmene Miskito

vládl oběma jazyky českého Texasu: angličtinou a směsí ame-

se setkávaly s hlasitými sice, ale nepříliš hromadnými projevy

rické moravštiny a laštiny. Měli ho tam proto, že někteří te-

souhlasu, diskusní příspěvky Saula Bellowa, Marii Vargase

xasští Češi už češtinu ze „staré země“ příliš dobře neumějí,

Llosy, Czesława Miłosze, Robertsona Daviese a Amose Oze

a vznikly obavy, že by třeba nerozuměli konferenciérovi mo-

odměnili přítomní potleskem zvaným bouřlivý. To je jediná

ravské folklórní skupiny Podlužan, již si pořadatelé sympo-

řeč, jíž mlčící většina vládne při podobných příležitostech.

zia pozvali z Moravy, aby se dal porovnat původní folklór ze

Takže se západními spisovateli to přece jen není tak zlé.

staré země a ztexasštělý folklór z Corpus Christi, TX. Totiž:

Nemluvě o mlčící většině voličů, kteří do Bílého domu už

pořadatelé Podlužana nepozvali, a jak zní původní folklór,

dvakrát poslali Ronalda Reagana.

nevím, kdoví ale, jestli jako ten podlužanský. O tom později.

Farmák–interpret odvedl, jak se v Texasu říká, dobrý job.

1986

Dokonce mnohem lepší, než si asi sám uvědomoval. Konfe-

renciér Podlužana nasadil totiž od počátku onen sladký tón,

příznačný pro všechny, kdož jsou nuceni živit se vystupová-

ním ponejvíce v lyrizujících fízlokraciích; se rtů – abych na-

podobil jeho styl – mu stékala záplava slov, slov, slov. Ty pak

farmák z Brazos County překládal. Asi takhle:

Konferenciér: „Drazí krajané! Se srdcem naplněným vře-

lou láskou a obdivem k vaší práci v daleké cizině přijeli jsme

k vám z rodné Moravy, která dodnes zní melodiemi, uchová-

vajícími perly z pokladnice toho nejdražšího, co nám předaly

generace našich předků.“

Překladatel: „He says he brings you greetings from Mo-

rava. They still sing these songs over there.“ (Říká, že vám

22

23

přináší pozdravy z Moravy. Tam tyhle písničky dosud zpí-

myslím, Addis Abebou. Farmák–interpret přeložil: „They per-

vají.)

formed in various countries in Europe and also elsewhere.“

Konferenciér chvíli čekal na detailnější překlad, nedočkal

(Vystupovali v různých místech Evropy a taky i jinde.)

se, a tak znovu spustil: „Zahrajeme a zatančíme vám některé

Kvůli Podlužanu se ovšem sympozium nekonalo. Byla

z nejkrásnějších písní, které si děvčice dosud zpívávají na

to především vědecká konference, již zorganizoval profesor

moravských vesnicích, když jejich srdéčka rozechvívá láska

Clinton Machann z anglického oddělení Texas A&M Univer-

k šohajovi. Náš soubor je poloamatérský, naše tanečnice jsou

sity v College Station, TX, a současně s vědeckými přednáš-

například zdravotní sestra, sekretářka, tkadlena a zubní asis-

kami probíhala přehlídka českých kapel a pěveckých souborů

tentka. Jsou v našem souboru z čiré lásky k lidovým tancům

z celého Texasu. Nedejte se mýlit organizátorovým jménem.

naší vlasti.“

Když se jeho pradědeček přistěhoval v minulém století do

Překladatel: „They’re going to sing some love songs. The

Texasu, bylo přirozeně Macháň. Profesor Machann je krásný

dancers hold various jobs, like for instance nursing and den-

příklad nepřesnosti tavícího mýtu. Nejenže neztratil zájem

tistry.“ (Zazpívají pár milostných písní. Tanečnice mají různé

o svůj – jak se zde říká – etnický původ; nejenže si zachoval

joby, jako třeba ošetřovatelka nebo v zubařině.)

slušnou češtinu; nejenže zorganizoval tenhle velkopodnik;

Tentokrát už konferenciér dlouho nečekal a oddal se opět

je dokonce – spolu s jiným texaským Čechem jménem James

slovní úplavici. Kapela nakonec hrála velice pěkně, i když

W. Mendl – autorem pozoruhodných dějin Čechů v Texasu

nevím, jak ten poněkud monotónní původní folklór zní uším

Krásná Amerika. Opět se nedejte mýlit titulem knihy: je na-

amerických Čechů, kteří už nerozlišují mezi folklórem a šlág-

psaná anglicky, až na ten titul. Ten titul je totiž vzat z mo-

rem a jejichž soubory klidně po Nanynce, jež se vydala bůh-

ravské lidové písně z devatenáctého století, kterou na sym-

víco dělat do zelí, zapějí národní píseň, doma už vymizelou,

poziu zazpívalo několik souborů. Nevím, zda ji zpívají taky

o devíti kanárech. Nurska, dentistka, tkadlena a sekretářka

ve Strážnici. Sotva. Proti některým věcem Strana dosud je.

tancovaly rovněž pěkně a byly pohledné. I o nich později.

Tady je text:

Nakonec největší potlesk sklidil primáš Podlužana, když

předvedl virtuózní nastudování lidové písně Orange Blossom

V Americe sú slepice,

Special, jež ale, tuším, není moravská. Napadlo mi, zda tuto

ty nesú vejce jak čepice.

perlu národního dědictví předvádí ten sympatický Joe Venuti

V Americe, tam je blaze,

z Moravy rovněž před papalášstvem ve Strážnici, ale kdoví,

tam teče pívo po podlaze.

možná že ano. Teď, když stranovláda zalígrovala Jazzovou

Tam se všichni sejdeme,

sekci, mají pracovníci nařízeno nařizovat jazz, aby se neřeklo,

do Ameriky pojedeme.

že Strana je proti němu. Strana nakonec není skoro proti ni-

čemu. Jenom se za její velkomyslnost musí zaplatit oběťmi,

Refrén:

někdy i krvavými.

Na závěr pořadu se konferenciér pochlubil, kde všude

Krásná, to je krásná,

hráli a tančili. Pro zemi, kde cestovat za hranice není samo-

to je krásná Amerika!

zřejmost, ale těžce vykupované privilegium, je to asi typické:

Krásná, to je krásná,

„Tyto písně jsme hráli a tančili od Helsink přes Moskvu, přes

to je krásná Amerika!

Kyjev –“ Následovala řada zeměpisných údajů, jež skončila,

24

25

Píseň jistě typická pro velké oči vyhladovělých moravských

lik diváků, že přednáškové sály byly většinou plné. Asi proto,

vesničanů, trýzněných bídou, vrchností a policajty. Rovněž

že přednášky byly nejen tematicky zajímavé, ale měly vyso-

typické ale je, že jejich už dávno ne hladoví a policií netýraní

kou úroveň. Tak profesor Michael Beckerman z Washington

potomci zpívají refrén stejně nadšeně a veřejně, jako jej asi

University v St. Louis pojednal na téma „What Makes Czech

zpívali vystěhovalci, asi potají a asi – přes ten optimismus

Music Czech“ (Co dělá českou hudbu českou) a pronesl

– s pocity obav a úzkosti.

úvahu o „Hlase přírody v Janáčkových pozdních operách“.

Nebudu tvrdit, že texaské pěvecké soubory mají vysokou

Profesor Zdeněk Salzman z University of Massachusetts

profesionální úroveň. Nemohou ji mít, neboť na rozdíl od

v Amherstu mluvil o středověké české hudbě z antropologic-

zubařek a nursek z Podlužana jsou to skuteční amatéři, mají

kého hlediska a profesor James Leary z Wisconsin Folklife

taky různé joby, jež musejí doopravdy vykonávat, a zpívají

Center pronesl přednášku asi – vzhledem k tématu sympozia

v těch souborech čistě a opravdu jen z lásky, nebo – abych

– nejzajímavější: „Styly českých polek v USA. Co činí texaské

nepropadal sentimentalitě bývalého domova – protože ty

polky texaskými?“ Bohužel, tuhle přednášku jsem zmeškal,

písničky rádi zpívají. A tak tu vidíte nefalšované české pa-

protože mě zaujal jeden takový polkový band, skládající se ze

nímámy z Dallasu v krojích (podíváte-li se blíž, najdete na

dvou tenorsaxofonů, z basy a z rockově vybavených bicích

sukních mezi tradičními předměty moravského folklóru,

nástrojů, kde polky, zejména díky mladíkovi za bubny, neho-

mezi holubičkami, čtyřlístky a jinou faunou a flórou z Čes-

rázně swingovaly. Ale tu a tam ozvalo se swingování i v pís-

komoravské vysočiny, občas taky bizoní hlavu nebo ukázky

ničkách předváděných soubory, například v písni „Když se

květeny texaské, které ručně v Texasu zhotovují velice a své-

šici ženili“ i v jiných. Nepochybně podvědomý americký

rázně tvůrčí vyšívačky, jejichž pýchou je, že nikdy nevyrobily

rytmus, nikoli uvědomělé napodobování. Zmeškal jsem bo-

dva přesně stejné kroje). Panímámy se pohupují do rytmu

hužel (musel jsem se vrátit do Toronta) i závěrečný panel

polky a valčíku a k tomu pějí česky, s anglickými přídechy

o české hudbě v Texasu, jehož se zúčastnili kapelníci, zpěváci

a s texaskými nosovkami „Tcha našé pchísnička…“ atd. Má to

a profesoři. Ale prof. Machann slibuje, že veškeré přednášky

jednu základní komponentu folklóru: dělají to, protože jim

vyjdou tiskem.

to zpestřuje život, ne proto, že to někdo nařídil nebo i jen do-

Oni ti profesoři často taky hrají. Zvláštností texaské české

poručil. Naslouchal jsem se všemožným požitkem souborům

hudby – protože její kořeny jsou spíš moravské a lašské než

jako Norbert Blazek and the Texas Folk Singers, The Gulf

české – je užívání cimbálu v kapelách. Cimbály si krajané sami

Coast Czech Singers, The Dallas Czech Singers, The Czech

vyrábějí, například truhlář Edmund Dybala, sám virtuos na

Heritage Singers of South Texas, University Czech Singers

ten nástroj, který na sympoziu rovněž hrál. A zahrál i profesor

atd. Byla jich velká spousta, a stejně tak kapel, od souboru

Kevin Hannan, velmi pěkně, a večer pak v domě prof. Ma-

The Vrazels, který sympozium zahájil v pátek večer tanco-

channa někteří ti cimbalisti pozorně naslouchali cimbálistovi

vačkou ve velkém sále The Brazos Center, přes kapelu Bob

Podlužana, neboť pod pohostinnou Clintonovou střechou

Schlechte and Friends, přes The Seaton Brass Band až po

se moravští profiamatéři řádně po moravsku rozšoupli. Tím

Jodie Mikula Orchestra, jejichž vystoupením na závěrečné

nechci říct, že se dopouštěli protistátních vtipů: jenom hráli,

tancovačce sympozium skončilo.

do pozdních hodin ranních, a hráli moc pěkně.

Ale nechtěl bych vzbudit dojem, že se jen tancovalo, pilo,

Což mě opět přivádí k Podlužanovi. Napsal jsem, že

jedlo a zpívalo. Vědecké přednášky, jež se konaly současně

prof. Machann Podlužana nepozval, jenže nepočítal se zná-

s praxí, přilákaly kupodivu – vzhledem k té konkurenci – to-

mým jevem socialistického kulturního vyjíždění, jež se koná

26

27

pod heslem „kus jako kus“. Na literárním kongresu v Kala-

Hymn of the Republic –, povšiml jsem si tří dívek sedících jako

mazoo se čeká příjezd třeba Bohumila Hrabala, ale dojede

příslovečné panenky v koutě, dívek subtilních, jak tanečnice,

tam, řekněme, Alexej Pludek. Vysílající organizace, v tomhle

když je vidíte v civilu, bývávají, sedících, mlčících, nepijí-

případě Svaz českých spisovatelů, vysvětlí udivenému orga-

cích. Nerska, zubařka a snad sekretářka. Zřejmě tu nikoho

nizátorovi z Kalamazoo, že Pludek je přece taky spisovatel,

neznaly, byly asi z vesnice, proto ostýchavé. Přistoupil jsem

jako Hrabal, tak co je na tom divného? Nic.

k nim a přesvědčil jsem se, jak už jsem v Americe sám znai-

Prof. Machann pozval tedy soubor, jejž osobně na Moravě

vněl. Houby ostýchavé, byť možná z vesnice! „Můžu vám při-

slyšel a s jehož členy se spřátelil. Tím jim asi zkazil výlet do

nést drink?“ zeptal jsem se česky a setkal jsem se s pohledy

Texasu, neboť s cizinci neradno se přátelit, byť byli – nebo

upřenými doblba. Přesně řečeno, nesetkal jsem se s žádnými

právě proto, že jsou – českého původu, a dokonale se v ta-

pohledy. Dívky jako by byly hluché, hleděly upřeně mimo mě,

vícím kotli neroztavili ani po čtyřech generacích. Po něja-

sice na barový stůl s lahvemi, ale bez výrazu žízně v očích, spíš

kém čase bylo tedy prof. Machannovi sděleno (abych psal

s výrazem čehosi jiného. Opakoval jsem, znejistěn, otázku

správně po rudoprávsku), že jím pozvaný soubor z důvodů

anglicky. To jiné v očích ještě zvýraznilo. Rozhlédl jsem se.

jiných plnění nemůže přijet, ale že místo něho přijede soubor

Čtvrtá subtilní dívka stála u kapely a dychtivě se rozhlížela

jiný, stejně kvalitní. Členové tohoto stejně kvalitního tělesa

kolem. Tu jsem se ale už oslovit neodvážil.

se asi utkali o letenky do Texasu obzvlášť sveřepě, protože,

Potom moje žena zaslechla, jak zubařka pravila šeptem,

opět po čase, bylo prof. Machannovi sděleno, že ani tento

ale důrazně nersce: „Víš, že nám říkali, že se s nima nesmíme

soubor, plnící jistá plnění, se v Texasu neobjeví, nýbrž že se

bavit!“

dostaví soubor Podlužan, stejně kvalitní jako oba předchozí.

Mohu dosvědčit, že v domě profesora Machanna tento pří-

Tuším – nevím to jistě –, že prof. Machann osobně znal hu-

kaz stranovlády splnila děvčata vzorně. Možná až na tu čtvr-

debního vedoucího Podlužana (nebo možná toho prostřed-

tou. Sice jsem ji neviděl bavit se s nikým – ačkoliv očividně

ního souboru, už nevím), ale když pozdě k ránu vystupovali

po nějaké zábavě toužila –, ale když jsem pozdě k ránu vyšel

rozespalci (byli na cestě skoro tři dny) z aeroplánu, tenhle

na verandu, abych se poněkud ochladil z muziky i z bour-

osobní přítel prof. Machanna mezi nimi nebyl. Musel zřejmě

bonské whisky, byl na obloze velký texaský měsíc a svítil na

taky plnit jiná plnění. Přátelství se zápaďáky se prostě ne-

kaktusy. U zábradlí stála sama ta zábavychtivá dívka a zírala

vyplácejí. Jiný vědec přítomný na sympoziu se mi svěřil, že

na krásnou Ameriku.

hodlal založit jakousi česko-americkou hudební společnost

a ve své americké naivitě se obrátil o pomoc na českou am-

1987

basádu. Ochotně přislíbili hory doly. Po čase důvěrně pro-

jevili přání, aby v předsednictvu té společnosti byli pouze

nečeští Američani a krajané–starousedlíci, nikoli poúnoroví

nebo posrpnoví a podobní emigranti. Američánek se podivil:

„You can’t do that in America!“ Mluvčí vyslanectví se rovněž

podivil, proč by se tak prostá věc v Americe nedala zaonačit?

Krásná Amerika.

A zatímco podlužanská kapela na cimbál, klarinet, housle

a basu divoce vyhrávala – myslím, že slováckou The Battle

28

29

Timeo Danaos

je jasná: „Je tu [tj. v Torontě] plno krajanů, kteří se mohou na čes-

kou kulturu podívat přímo u pramene.“ Tím Táborský ohleduplně

Jistě znáte legendu o trojském koni, jak je zpracována ve Ver-

myslí Čechy a Slováky, kteří odpřisáhli věrnost Husákově re-

giliově Aeneidě. Řečtí válečníci, když nemohli ztéci hradby

žimu a za to dostali čs. pas, opravňující je k trvalému pobytu

Troje, uchýlili se k triku. Dělali, že uznávají porážku a jsou

v cizině za předpokladu, že se budou chovat jako Husákovi

na odchodu, a jako oběť bohům zanechali za sebou darem

řádní poddaní. Jedním slovem se jim říká upravenci. Myslím,

velikého dřevěného koně. Trojany posedla upřímná radost,

že nebudu daleko od pravdy, vyslovím-li názor, že oni „po-

spatřovali v dárku přátelské gesto Řeků, kteří konečně uznali

zorovatelé“ ministerstva vnitra se rekrutovali převážně z řad

své omyly, a koníka za nadšeného potlesku trojských davů

těchto upravenců, a dokonce z řad členů Nového divadla

vtáhli do města. Jenom jeden trojský kněz s tím nesouhlasil

v Torontě, neboť tam je těch upravenců hodně.

a ve Vergiliovi máme zachována jeho varovná slova: „Timeo

Táborského článek vrcholí potom výzvou: „Buďme realisté.“

Danaos et dona ferentes!“ „Bojím se Řeků, byť i přinášeli dary!“

Ano, buďme realisté.

Kněz měl samozřejmě pravdu. V břiše velikého koně se ukryli

řečtí válečníci. Když v noci Trojané – zpiti štěstím, že si Ře-

Proč přijeli?

kové konečně dali říct – tvrdě spali, řečtí commandos vylezli

Táborský má pravdu, když píše, že to „bylo poprvé, kdy český

z břicha, otevřeli brány Troje a jimi se vevalila řecká armáda

profesionální soubor přijel zahrát do zámoří pro ,krajany‘“. Otázka,

a s Trojou skoncovala.

která volá po odpovědi, je, proč se tak stalo? Táborský na ni

Na tuhle starou legendu jsem neustále musel myslet, když

dává divnou odpověď.

jsem, nevěře vlastním očím, četl článek Václava Táborského

V klubu kývalů zvaném Federální shromáždění ČSSR se

v minulém čísle Západu nazvaný Divadlo na Vinohradech v To-

prý „už diskutovalo o tom, že se vztah vlády k desetitisícům Čechů

rontě. Skutečně jsem nečekal tolik politické naivity od člo-

a Slováků za hranicemi musí změnit“. Proč se o tom diskutovalo

věka, jehož statě jsem až dosud v Západu vždycky rád četl

a jak a proč se má tento vztah „upravit“, o tom Táborský

a zdály se mi prozíravé a zajímavé.

– aspoň v článku – neuvažuje. Zdá se, že si myslí (snad ne,

Táborský měl ze zájezdu vinohradských „upřímnou radost“.

proboha!), že se pražské papalášstvo v rámci uvolnění roz-

Našli se však prý v Torontě i takoví, kteří se ptají: No dobře

hodlo udělat exulantům radost vysláním populární herečky

– ale co Havel, Kubišová, Chramostová? Ti, dle Táborského,

do Toronta. Nevěřím, že takovéhle motivaci Táborský sám

prozrazují „málo smyslu pro diplomacii“. Nemůžeme očekávat, že

věří. Víme přece dobře – to snad příklady dokazovat nemu-

„všechno půjde hned“. Za několik let do Toronta „třeba paní Chra-

sím –, že všechno, co komunisti dělají, dělají s úmyslem něco

mostová taky přijede“. Tato chlácholivá ujištění pak pokračují

získat, a kdykoli komunisti něco získají, demokrati něco

dvěma poznámkami. Jednou enigmatickou: po panu Míkovi,

ztratí. Podle mě předcházelo pražskému rozhodnutí asi to-

„vedoucím“ (víme přece, kdo jsou takoví vedoucí), prý Tábor-

hle: v Praze věděli, že Toronto je jediné město v západním

ský vzkázal kritickou poznámku ministru vnitra: „ Když už jste

světě, kde už snad třicet let existuje české divadlo, které si od

chtěli zkusit, zda se podobné kulturní styky mohou dále rozvinout, ne-

přepadu naší vlasti Sověty získalo, díky talentu a obětavosti

museli jste posílat různé neoficiální ,pozorovatele‘, aby zjistili, kdo a co

manželů Čulíkových a hereckým kvalitám některých členů

a jak.“ Nemohu tuto pasáž číst jinak, než že Táborský ví, že

souboru, neobyčejnou popularitu. Kde jinde na Západě

rozhodnutí poslat do Toronta oficiální divadlo z Prahy před-

existuje prakticky stálý československý soubor, který uvádí

cházelo ohledávání půdy pražskými fízly. Druhá poznámka

až šest premiér ročně? Možná že i někde existuje; fakt prostě

30

31

je, že Toronto je česká exilová divadelní metropole. To tedy

A jsme tu krom toho my, „nerealisté“, kteří „do omrzení“

nedalo Praze moc práce zjistit.

opakujeme, že komunisti doma kulturu zničili a že upravovat

Navíc si to, řekl bych, ověřili přímo od pramene. Adolf To-

si vztah není realistické, ale nemorální. Zájezd Vinohrad do

man se „rozhodl“ pozvat divadlo z Prahy do Toronta, poté co

Toronta dal těmhle lidem (kteří si třeba vztah ani neupra-

sám byl v Praze, kde si ho pozvali na šestihodinový pohovor,

vili, jenom domácí věci nesledují) a ještě víc jejich mentorům

jak o tom potom vyprávěl známým. Po tomto pohovoru se

z řad upravenců argument, jejž jsem měl příležitost vyslech-

tedy „rozhodl“ a jeho „volba“ padla na vinohradské, protože

nout osobně. Použil jej jeden jinak docela slušný pán v de-

Hubačovi tu už hráli dvě úspěšné hry a hra Generálka má malé

batě – dá-li se tomu říct debata, byl jsem dost rozčilený – se

obsazení.

mnou: „Podívejte, pane. Vy nám tu pořád vykládáte, jak je

Další zjištění, které si papaláši ověřili z jiného pramene, do-

to doma s kulturou hrozný, a my tu teď na vlastní oči vidíme

mácího: z kartoték ministerstva vnitra. V torontském divadle

tak krásný divadlo a tak hezkej kus. Navíc plnej narážek. A ta

je nadměrné procento upravenců, tj. lidí zvláštního ražení,

Bohdalka snad nestárne!“

kteří jsou ochotni k pochybným kompromisům. Například

Prostě čs. papalášstvo, podle mě, sleduje také tenhle cíl

k tomu, že zatímco přední čeští a slovenští dramatici, jako

(kromě jiných, které neznám): ještě víc odizolovat nás, ne-

Havel, Topol, Smoček, Klíma, Pavlíček, Uhde, Karvaš, Lan-

realisty, od stále rostoucích řad realistů, tj. upravenců, tím,

dovský aj., se už dvacet let v Československu hrát nesmějí, to-

že nás usvědčí z „přehánění“, ne-li přímo ze „lži“. Protože

rontské divadlo uvádí, dnes už téměř pravidelně, hry autorů,

kdo měl žaludek se upravit, už se upravil, a další zdroj va-

kteří se tam hrát smějí.1 Vesměs lehké komedie a detektivky,

lut v tom množství, jako až dosud, se z tohohle triku už če-

prostě zábavný žánr. V myslích obecenstva, jež se o poměry

kat nedá, je docela dobře možné, že Federální shromáždění

ve staré vlasti příliš nestará, které exilový tisk nesleduje (ně-

ČSSR skutečně změní svou politiku vůči emigraci a napříště

kdy „zásadně“, jak mi řekl nedávno jeden takový Čech, aniž

– za příslušné poplatky – povolí cestování do Československa

svou „zásadu“ specifikoval) a v exilu vydávané knihy nečte,

i neupraveným.

se tím posiluje falešné vědomí, že to doma s kulturou není tak

S výjimkou ovšem nerealistů: lidí, kteří „vyvíjejí činnost“.

zlé. Navíc hodně těch lidí, kteří uspořádali „standing ovation“

Uvidíte, že mám pravdu.

pražským hercům, do kanadských divadel nechodí, protože

mentálně nikdy neopustili Prahu; někteří taky nerozumějí

Je to s kulturou doma tak zlé?

dost anglicky nebo aspoň nechápou narážky, které v české hře

Je. Zájezd vinohradských to předvedl názorně. Především je

pochopí, a proto jim kanadské divadlo připadá nezajímavé.

nutné si uvědomit, že umění je dvojího druhu: reprodukční

V takové situaci má přirozeně nemyslící sentiment brány k sl-

a tvůrčí. Reprodukční umění všechny totalitní vlády velice

zám otevřeny.

podporují, za předpokladu, že reprodukční umělci, muzi-

kanti, zpěváci a herci, drží hubu a jsou poslušní. Pokud ne-

1 Abych byl k souboru fair: ne všichni jsou upravenci, např. Čulíkovic, bez nichž by

divadla v Torontě asi nebylo, nejsou. A občas zahráli i nějakého Havla a jednoho (před-

jsou, tvrdá ruka Strany na ně dopadne nemilosrdně: Kubi-

invazního) Landovského. Fakt ovšem je, že někteří herci v takových hrách nechtějí šová, Chramostová, Landovský aj. Tvůrčí umění, pokud dělá

hrát, že ačkoliv má soubor k dispozici exilová (nebo samizdatová) vydání her lidí, jako

to, co tvůrčí umění odjakživa dělalo, tj. kriticky reaguje na

jsou Havel, Topol, Uhde, Landovský atd., raději si objednává divadelní texty „novi-

nek pražské scény“ od Dilie v Praze a ignoruje např. i hry exilových autorů, nejenom

nejpalčivější problémy doby a společnosti, totalitní režimy

řekněme sporného Kohouta, ale třeba i vynikajícího chicagského Jana Nováka, jehož

ničí. Tolerují pouze tvůrčí umění bezzubé, problémy obchá-

Bohemian Heaven (České nebe) se s úspěchem hrálo v O’Neillově divadle v New Yorku

už před lety. (Viz recenzi představení v Západě.)

zející nebo věnující se problémům nepodstatným, vedlejším.

32

33

Pamatujete se přece na dělení satiry na „konstruktivní“ a „de-

Posuzování hereckých výkonů a úrovně představení je ovšem

struktivní“. Pro „konstruktivní“ si lid vytvořil slovo „komu-

věc převážně imprese; taková je ale moje imprese. Připadalo

nální“; „destruktivní“ je ta, která dle úst lidu „tne do živého“.

mi, že vinohradští názorně předvedli, o čem v článku Herec se

Havel, Topol, Landovský, Uhde, Pavlíček atd. píší hry téhle

vytrácí píše pražský kritik Antonín Kropáček v samizdatovém

druhé kategorie. Pan Hubač aj. hry té první. Lehké veselohry,

sborníku O divadle, který v Praze vyšel v roce 1986. Článek

které sice zlému režimu nepodkuřují, a nejsou to tedy hry

přetiskly americké Proměny v 2. čísle roku 1987. Kropáček tu,

kolaborantské, ale také jej nedráždí.

mezi jiným, píše: „Již přes dvacet let nevznikl v Praze nový divadelní

Pokud jde o hru samu a o představení, které podle Tábor-

organismus, nový soubor, který by [v divadelní struktuře Prahy]

ského bylo plné „výborných vtipů“, takže „výsledek zájezdu předčil

hledal své specifické místo. […] Dvě generace herců neměly naději na

všechna očekávání“ (tady je Táborský snad záměrně nejasný:

pokus vyjádřit své stanovisko a hledat vlastní výrazové prostředky.

jaká očekávání? Umělecká? Nebo to, jak se to obecenstvu

[…] Formování souborů kolem výraznější osobnosti režiséra, autora

líbilo?). Bůh ví, že nejsem snob, ale i když poměřuju před-

apod. je takřka vyloučeno. […] Herec je vyloučen ze hry, nepočítá se

vedenou hru měřítky lehkých komedií, připadala mi dost

s ním jako se spolutvůrcem, nositelem významu a sdělení. Herectví je

ubohá. Dramaturgicky není nic lehčího než sepsat hru, která

odsunuto zpátky do období, kdy je estetická teorie chápána pouze jako

je vlastně jenom dialogem dvou protagonistů, kde si tedy au-

reprodukční umění. […] Nejde teď o to, které texty, kteří autoři, které

tor nemusí lámat hlavu s problémy stavby dramatu, protože

okruhy tematiky jsou tím uvedeny v pochybnost nebo přímo vyloučeny,

spoléhá, že mu to dobří a populární herci snadno zachrání.

ale o nevyslovenou, leč skutečnou hlubokou nevážnost ke světu komedi-

„Výborných vtipů“ jsem moc neslyšel, zato – jak mě na to

antů, o nichž se s naprostou samozřejmostí předpokládá, že vděčně a ke

upozornil ten pán, co jsem se s ním pak hádal (nebo s ním

spokojenosti provedou, co se jim povolí.“

diskutoval) – ve hře bylo plno „odvážných narážek“. No, to

Nemám, co bych dodal. Kdo tomuhle nerozumí, s tím je

zase nevím. Jestliže Jiřina Bohdalová v šarži ženy z lidu vy-

diskuse o torontském představení kamenného (kdysi armád-

křikne, že „Všechny úplatkáře by měli zavřít!“, obecenstvo

ního) divadla z Vinohrad asi zbytečná.

v Praze i v Torontě samozřejmě tleská. Ale je snad známo, že

by Strana oficiálně úplatkářství schvalovala? Odvážná na-

Buďme realisté

rážka by například byla, kdyby táž Jiřina vykřikla: „Když je

Představení režíroval nepřítomný Evald Schorm, který, jak

nikdo nezvolil, ať jdou od válu!“ Což neučinila. Zato vmetla

píše Táborský, poslední celovečerní film natočil v roce 1969.

Napoleonovi do tváře cosi o svobodě. Ne že by se Napoleon

Od té doby režíruje divadelní činohry a opery. Táborský sa-

v Praze nesměl obviňovat z potlačení svobody: v Rudém právu

mozřejmě ví, že Schorm, absolvent filmové AMU, o natáčení

se z toho denně obviňují současní tyrani (samozřejmě s výjim-

filmů zájem neztratil, ale chlácholí nás i sebe, že „třeba se i tohle

kou tyranů tábora míru); pro mne bylo zarážející, že na tuhle,

[tj. že Schorm už dvacet let dělá něco, k čemu se nenarodil]

chcete-li, narážku torontské obecenstvo nereagovalo.

změní, když nastává to uvolnění“. A právě tak je pro Táborského

A herci? Bohdalová je samozřejmě výborná komediální he-

potěšitelné, že „za několik let sem [tj. do Toronta] třeba paní Chra-

rečka, ale co předvedla v Torontě, byla profesionálně zvlád-

mostová taky přijede“.

nutá šarže, do níž srdce zřejmě nevložila. Neměla je totiž do

Aby tedy bylo jasno. Může někoho po čtyřiceti letech vlády

čeho vložit. Ostatní? Někteří předvedli vyloženou šmíru, ja-

komunistů v Československu ještě nadchnout, že „nastává

kou v Novém divadle v Torontě ani nevidíte. Ostatně, jeden

nové uvolnění“? Jde-li nám – nerealisticky – o demokracii,

prý ani nebyl herec, ale kulisák. Co byl ještě jinak, nevím.

nemůžeme se – realisticky – radovat z uvolnění. Můžeme

34

35

a máme pociťovat hořkost nad tím, že herečka, která už skoro

Snad jsem se příliš vzdálil od tématu, ale ono to s ním

dvacet let nesmí hrát – nebo zpěvačka, která stejnou dobu

dost souvisí. Táborský píše, že „na několika oficiálních událos-

nesmí zpívat –, „za pár let“ třeba bude moct přijet hrát do To-

tech […] dokonce diskutoval s vedoucím tohoto zájezdu, ředitelem

ronta – a za několik dalších let, možná, jí povolí i nějaký štěk

vinohradského divadla Zdeňkem Míkou“. Na torontské věži „se

v Praze. Táborský je přece režisér a ví, že dvacetileté umlčení

s ním začal bavit o ,problému‘ emigrace. Každý jsme si o tom mysleli

reprodukčního umělce se rovná jeho umělecké smrti. Dvacet

něco jiného, ale diskuse byla zdvořilá a civilizovaná.“ Opět nevěřím

let je polovina tvůrčího života. Ztrátu poloviny života nelze

vlastním očím. Skutečně Táborský čekal, že Praha vyšle do

přejít chlácholivým poklepáním na rameno nám nerealistům,

Toronta zuřivého a arogantního hádavce, když, jak sám říká,

že až bude paní Chramostové sedmdesát, třeba ji zas budem

jde o diplomacii? Poslední „nezdvořilý a necivilizovaný“ so-

moct vidět na jevišti.

větský diplomat byl Chruščov (pamatujete si, jak mlátil bo-

To nemluvím o desetitisících zmařených životů lidí méně

tou do řečnického pultu v OSN?); jinak byli všichni, před

známých, tzv. obyčejných. Máme snad na to zapomenout?

ním i po něm, nadmíru „zdvořilí a civilizovaní“. A jak ví, že

Táborský mluví o nutnosti diplomacie asi tak, jako o tom

s. Míka si o emigraci myslel něco jiného než on, popřípadě

mluví ti, kdož doporučovali jihovietnamské vládě „domluvit

že si o ní vůbec něco myslel? S. Míka si musel myslet to, co je

se“ s komunisty a kdo totéž dnes doporučují salvadorskému

nařízeno. Ostatně, po návratu do Prahy měl interview v praž-

předsedovi vlády a jiným hlavám demokratických států ohro-

ském rozhlase, které v Torontě zachytil Aleš Březina, a tam čs.

žovaných komunistickými guerrilami a agresí. I Afghánci se

posluchačům vykládal, že vinohradské hrálo v Torontě pro

prý mají „domluvit“. Ano, na to máme v Západě různé názory.

kanadské obecenstvo. Že to obecenstvo byli čeští emigranti,

Já takovou diplomacii odmítám. V umění musí jít o zásady,

o tom nepadlo ani slovo.

nikoli o diplomacii, tím spíš, že řada statečných lidí doma

Táborský se „přiznává“, že „měl ze zájezdu vinohradských upřím-

na zásadách trvá a platí to za tragickou cenu, ačkoliv – jen

nou radost“. Já se přiznám, že jsem radost neměl. Když jsem vi-

si přečtěte Havlovy aktovky – při troše diplomacie by se jim

děl torontské Čechy nadšeně aplaudovat zcela podřadné hře

nevedlo zle.

a podřadným hereckým výkonům jenom proto, že ta hra a ti

Nemám nic proti panu Hubačovi, tím méně proti pražským

herci přijeli z Prahy, musel jsem myslet na všechny ty nerea-

hercům. Vím, že nemám právo chtít na každém doma, aby se

listy, kteří kdysi českému divadlu pomohli k úrovni skutečně

choval jako Havel nebo Vaculík. Ale od lidí v exilu to chtít

hodné tradice dobrého českého umění a teď už dvacet let jsou

mohu. Upravení vztahu není nic soukromého ani nevinného.

z účasti na českém umění vyloučeni. A taky na lidi z Jazzové

Když už někteří upravenci nemohou pochopit – nebo spíš

sekce, jejichž životní dílo Strana zničila velmi nedávno. Být

předstírají, že to nemohou pochopit –, co je na tom nemorál-

realistou ve smyslu, v jakém to používá Táborský, je zapome-

ního, snad pochopí, že jejich zrada demokracie – myslím, že

nout, přejít mlčením, být vděčný za každý drobet, který nám

výstižněji se tomu říct nedá – může mít a má zcela konkrétní

papaláši udrolí ze svého stolu. Při pohledu na aplaudující

zlé následky pro jiné lidi, takže představa o „soukromosti“ ta-

české Toronťany jsem pochopil, jak to myslel Kundera, když

kového rozhodnutí je vyvrácena. Pokud vím, švýcarská vláda,

mluvil o prezidentu „zapomnění“.

po zkušenostech s faktem, že „političtí“ uprchlíci si „upravili

Pro svou osobu zapomenout odmítám. Odmítám pova-

vztah“ a jezdí do Prahy, změnila politiku udělování asylu tak,

žovat „uvolnění“ za bůhvíjaké dobro. Odmítám se rado-

že dnes je pro uprchlíky z Československa téměř nemožné

vat z toho, že za „pár let třeba“ uvidíme v Torontě zestárlé

dostat ve Švýcarsku asyl. Díky realistům.

umělce, kteří za dvacet let zakázanosti ztratili hlas, techniku

36

37

a sebejistotu, a budeme jim tleskat ne za to, že nám přinesou

Případ Jazzové sekce

umělecký požitek – ten už sotva přinesou –, ale ze slušnosti,

z lítosti nad tím, co jim to ti reálsocialisti v Praze udělali.

Polopravda je horší než lež.

Odmítám.

Michail Gorbačov, Bukurešť, květen 1987

1987

14. prosince 1986 otiskl v The New York Times Kurt Vonnegut

článek Nemůže Praha nechat na pokoji aspoň jazz? a v něm čes-

koslovenské politiky obvinil, že se „vůči několika z nejhumán-

nějších, nejobětavějších a nejnadanějších občanů vlastní společnosti

chovají jako lidožrouti“. Narážel tu na zatčení sedmi vedou-

cích členů Jazzové sekce Svazu hudebníků ČSR, k němuž

došlo nedlouho předtím. Za čtrnáct dní uveřejnily The New

York Times v rubrice „Dopisy“ odpověď pana Václava Žlůvy,

tiskového atašé čs. velvyslanectví ve Washingtonu. Z do-

pisu p. Žlůvy je na místě citovat dvě pasáže: „Lidé z Jazzové

sekce, ti ,neškodní a sympatičtí členové sekce‘, jak je charakterizuje

pan Vonnegut, se zabývali zločinnou činností, totiž neplacením

daní.“ A dále: „Nejenom že necháváme jazz na pokoji, my si jej vy-

soce ceníme. Jazz se v Československu hrál, byl obdivován a milován

od samých začátků své evropské popularity. Tento výtvor černých

Američanů je oslavován na mnoha festivalech, které se v mé zemi po-

řádají po celý rok.“

Obě tahle tvrzení jsou, přesně řečeno, lži. To první (obvi-

nění z daňového úniku) je prostá desinformace, zveřejněná

před rozsudkem bez ohledu na právní předpoklad neviny. To

druhé je příklad pravdy, jež se promění v desinformaci, vytrh-

ne-li se z historického kontextu.

Začněme s tím druhým tvrzením.

Ano, to je naprosto pravda. Češi „hráli, obdivovali a mi-

lovali jazz od samých začátků jeho evropské popularity“.

Vlastním ragtimovou nahrávku Rhapsody Rag česko-vídeňské

Salonkapelle Hladisch, vydanou v Praze asi roku 1913, která

obsahuje zesynkopované motivy 3. uherské rapsodie Franze

Liszta. Jedním z prvních českých milovníků jazzu byl Gus-

tav Janouch, mladistvý přítel Franze Kafky, později sám

výkonný jazzman a majitel malého hudebního nakladatel-

ství, kde se vydávaly například školy jazzové hry na různé

38

39

nástroje. Už před rokem 1930 získal nesmírnou popularitu

R. A. Dvorského obvykle hot nehrála, kdežto kapely Karla

jazzový orchestr Jaroslava Ježka z Osvobozeného divadla

Vlacha a Emila Ludvíka vždycky.

Voskovce a Wericha. To bylo bezpochyby nejživější, nejjaz-

Brzy poté, co společnost Ultraphon vydala Inčin song,

zovější, americky inspirované a nejradikálněji antifašistické

obsadili zemi němečtí socialisti, pevně rozhodnuti pročis-

hudební divadlo v Evropě (Hitler chtěl na čs. vládě, aby je

tit nejenom árijské rasy (podle průzkumu nařízeného Rein-

zavřela), bohužel však, protože používalo nesrozumitelného

hardem Heydrichem Češi byli čistší árijci než Sudeťáci), ale

jazyka, na rozdíl od germánsky vážného Brechta, za hrani-

i jejich jazyky. To tehdy Němci přestali poslouchat rádio

cemi země neznámé. V roce 1937 natočil Joe Turner (nikoli

a kochali se Hitlerovými skřeky z Rundfunku a taky už ne-

Big Joe Turner, ale klavírista z Baltimore) Joe Turner Blues

jezdili v autech, ale přepravovali se v Kraftwagnech (navr-

s Orchestrem Gramoklubu Jana Šímy a po mnoha letech na ty-

hovaná česká slova, pro automobil „ježdík“ a pro motocykl

hle ne tak úplně beznadějné „hot“ jazzové pionýry vzpome-

„poprdáč“, se neujala a „rozhlas“ vzniklo spontánně už před

nul slovy: „To byla nejhorší kapela, s jakou jsem v životě hrál.“ V roce

německou okupací). Naneštěstí neexistovalo ani německé,

1939 zorganizoval svůj swing band Karel Vlach a nastoupil

ani české jednoslabičné slovo pro „hot“. Jedním z prvních

dlouhou jazzovou kariéru, jež mu nakonec, v sedmdesátých

literárních textů, které padly za oběť nacistické cenzuře, byla

letech, vynesla titul „zasloužilého umělce“. Téhož roku nato-

proto slova Inčina naivního popěvku. Když byl autor vy-

čila Inka Zemánková, vrstevnice a česká obdoba mladé Elly

zván, aby nahradil anglický výraz něčím českým, nenapadlo

Fitzgeraldové, swingovou písničku Ráda zpívám hot.

ho nic jiného než „z not“. Dívka, vykračující si po Broadwayi

Tím začaly maléry.

a uchvácená divokým synkopováním z Cotton Clubu, od té

Dodnes neskončily. Rozsudky vynesené v Praze 12. března

doby tedy ohlašovala germánskému světu, že ráda zpívá

1987 nad sedmi jazzovými nadšenci to potvrdily víc než jasně.

podle partesů.

Ti lidé se nezabývali „zločinnou činností“. Zabývali se nad-

šeneckou a spontánní kulturní činností. Jak se však praví ve

———

starém vtipu o rozdílech mezi režimy: Co v demokracii není

zakázáno, to se smí. Co v diktatuře není nařízeno, to je za-

„Hot“ nikoli jako hřích slovní, ale stylový se Ince stalo osud-

kázáno.

ným ještě jednou, o deset let později, když na místě arbitrů

všeho na světě vystřídali německé socialisty čeští komunisté.

———

Na koncertě v pražské Lucerně – dějišti mnoha dřívějších

i pozdějších jazzových malérů – dopřála si před přestáv-

A jak říkávali židi v Praze: Inčin song líčil pocity dívky pro-

kou jednoho chorusu ve scatu. Neproletářské zvuky zaslechl

cházející se po Broadwayi wie sich es der kleine Moritz vorstellt.

aktivista svazu mládeže (žije nyní ve Švýcarsku) a udělal

V dálce slyší ta dívka synkopovat harlemské noční kluby, a tak

skandál: Inka už po přestávce vystoupit nesměla, zakázali jí

spustí jazzovou písničku, protože ráda zpívá „hot“. Pro ev-

Prahu a vypověděli ji na „Divoký Západ“ bývalých Sudet, do

ropské pravověrné mělo slovo „hot“ v třicátých a raně čtyřicá-

pohraničí, které v raných padesátých letech bylo pořád ještě

tých letech hluboce ideologický význam. Odlišovalo „pravý“

eldorádem „zlatokopů“, dobrodruhů, kariéristů, tvrdých

jazz od opovrženíhodných bělošských napodobenin. Jimmie

hochů a kurev. Pořád však dopadla líp než kytarista Gustav

Lunceford nebo Chick Webb byli hot; Paul Whiteman nebo

Vicherek, jenž – deset let před Inčiným průšvihem v Lucerně

Jack Hylton nikoliv. V domácích poměrech: taneční kapela

– byl ze Zlína odvezen do nacistického koncentráku u Vídeň-

40

41

ského Nového Města za to, že si taky dopřával neárijského

———

scatového zpěvu v Armstrongově verzi Super Tiger Rag. Asi

tou dobou, kdy Inka nedobrovolně opustila hlavní město, její

Ohniska odporu proti vládě Gustáva Husáka, dosazené

starý bandleader a později „zasloužilý umělec“ byl podobně

okupační sovětskou armádou v dubnu 1969, byla v umě-

poslán do vyhnanství a musel s kapelou jezdit s cirkusem,

leckých svazech. Proto byl jedním z prvních zákonů, který

protože tvrdohlavě lpěl na své nezasloužilé muzice.

odhlasoval klub kývalů známý jako československé Národní

A o dvě desetiletí později, v zemi, která prý si vždy „vysoce

shromáždění, neblaze proslulý zákon 126/68 Sbírky zákonů

cenila“ jazzu, vydali rozkaz, že všechny rock’n’rollové sku-

a nařízení. Dal vládě (tj. partaji) neomezenou pravomoc roz-

piny – jenom v Praze jich bylo několik set – musejí změnit

pustit každou organizaci, jež by se zpěčovala „normalizování

své anglické názvy na názvy české. Poslušní poslechli, a tak

situace“, což je newspeakový výraz pro „bezpodmínečnou

se z Greenhornů stali Zelenáči. Neposlušní neposlechli: změnili

kapitulaci před cizí mocí“. Tenhle stanný zákon měl platit

si jen svá přízemní anglická jména na jména imaginativnější,

jenom do té doby, dokud se nedosáhne „plné normalizace

a tak se z The Primitives stali The Plastic People of the Universe.

poměrů“. Podle různých oficiálních stranických dokumentů

Taková drzost měla ovšem okamžitě za následek zahnání do

nastal tento požehnaný stav v raných letech sedmdesátých:

realsozialistisch undergroundové ilegality a nakonec, v roce

okolnost, jež nabyla na důležitosti v posledním kole spraved-

1977, přivedla Plastiky až do kriminálu.

livého zápasu Jazzové sekce.

Byla však ještě jedna skupina: poťouchlíci. Ti odložili ang-

„Staré“ svazy byly tedy promptně rozpuštěny a založeny

ličtinu stejně jako poslušní jak v názvech skupin, tak v textech

„nové“, očištěné od všech revizionistů, sionistů a jiných myš-

písní, a vymysleli si nová jména a nové texty, ryze české, ale

lenkových zločinců. Kádrování, odedávna součást projedná-

taky ryze surrealistické: Jasná páka, Krásné nové stroje, Žabí hlen, vání členských přihlášek, bylo zpřísněno tak, že do nových

Třírychlostní Pepíček, Dvouletá fáma, Slepé střevo, Vlna bavlna atd.

svazů proklouzli jen ti nejspolehlivější a nejkluzší. Původní

Protože ouřady milují surrealismus asi tak jako americkou

členstvo „nového“ svazu spisovatelů sestávalo například

muziku, po dalším desetiletí, v době pogromu na rock’n’roll

téměř výhradně z těch, kdož se v annus mirabilis Alexandra

v raných letech osmdesátých, použila Strana těchto „deka-

Dubčeka veřejně stavěli proti reformám, většinou tedy ze sta-

dentních“ a „provokativních“ jmen a „nesmyslných“ a „cynic-

rých, spolehlivých stalinistických námezdných pisálků (Josef

kých“ textů, jež jejich nositelé zpívali, za jednu ze záminek

Rybák, Ivan Skála atd.); potom z těch, kdož za Dubčeka buď

pro své (krátkodobě) úspěšné, ale (dlouhodobě) nakonec

měli příliš velký strach, a dávali si proto příliš velký pozor,

marné pokusy vypudit ty strašné zvuky ze země, která, a to

nebo byli příliš mladí, aby se zapletli do politiky, a zůstávali

je naprostá pravda, opravdu vždycky milovala „džunglí mu-

proto zticha (Vladimír Neff, Vilém Závada, Vladimír Páral,

ziku“.1

Ladislav Fuks atd.); a konečně z literární sebranky, píšící

podle zásady „Koho chleba jíš, toho píseň zpívej“ (Josef Je-

1 Trampoty jazzu a z jazzu odvozené hudby pod oběma diktaturami, jež v posledním

len, Miroslav Florian atd.). Někteří z nich se taky mstili, jako

půl století vládly v Československu, jsem podrobně vylíčil v několika článcích: Red Music (předmluva ke knize The Bass Saxophone, 1977, a od té doby v různých paperbac-kových vydáních; také česky v knize Dvě legendy, vydané nakladatelstvím Sixty-Eight (1983, č. 6) a Aféra – myslí si oni – končí (1984, č. 5). Na vrcholu „liberalizace“ vyšla v Čes-Publishers v roce 1982, a Mezi dvěma světy a jiné eseje, 2004, s. 45–62), Hipness at Noon koslovensku také výborná kniha, založená na zevrubném průzkumu, Československý

(The New Republic, 17. prosince 1984) a Hipness at Dusk (Cross Currents, 1987). Viz jazz (Editio Supraphon 1967), kterou napsali Lubomír Dorůžka a Ivan Poledňák. Lidé, také redakční články v časopise Západ: Zpráva Jazzové sekce (1983, č. 4) a Aféra Jazzo-kteří mají zájem o události, jež zde nemohu ve všech propletencích popsat, nechť si

vé sekce pokračuje (1983, č. 5) a články Vladimíry Burke v témže časopise: Aféra vrcholí přečtou tyto texty.

42

43

třeba společensky zfrustrovaný katolický básník Bořivoj Ko-

Třebaže prvních pět let se činnost nové skupiny nadšenců

pic (v osmdesátých letech ho zavraždil homosexuální mile-

omezovala na pořádání přednášek a seminářů pro amatérské

nec), nebo antisemita Alexej Pludek, kterého v „liberálních“

jazzmany a na sponzorování koncertů a festivalů, cíle Sekce

šedesátých letech kritika dost nechválila, protože měl tehdy

od samého začátku zahrnovaly mnohem širší kulturní ob-

tuhou konkurenci v autorech jako Václav Havel, Milan Kun-

last.2

dera, Bohumil Hrabal aj., takže většinu z nich „zesionizoval“

Velice citlivá tykadla necitlivých vládců nad kulturou brzy

ve svém opus horribilissimum, v románě poctěném mnoha ce-

zaznamenala porušení základního pravidla pro činnost, plat-

nami (např. k 25. výročí Února) Vabank (1974).

ného v komunistickém státě, totiž že pouze to, co je nařízeno,

Tak vypadala situace ve „velkých“ svazech. Jenomže duch

se dovoluje. Pravidlo ovšem vylučuje spontánní iniciativu, zá-

roku osmašedesátého a později legální možnost založit

kladní charakteristiku lidí z Jazzové sekce. Nikdo například

„nové“ svazy inspirovala některé podnikavce k pokusům vy-

Sekci výslovně nenařídil, aby pracovala s amatérskými non-

budovat útočiště pro umělce, pro něž do té doby nebylo místa

konformními experimentálními jazzovými a jazzrockovými

v tradičních „starých“ organizacích. Řadoví a příležitostní

skupinami v instituci nazvané Jazzová škola hrou (podle Ko-

profesionální hudebníci museli být například členy mamu-

menského Škola hrou – Schola ludus). Papalášstvo Sekci nazna-

tího Svazu zaměstnanců v kultuře, který zahrnoval všechny:

čilo, že to je pole vyhrazené činnosti SS mládeže, nikoli svazu

od průvodců v muzeích až po sekretářky na ministerstvu,

hudebníků, a bylo jasné, že úkolem SS bylo v tomhle případě

a proto pochopitelně nereprezentoval a nemohl reprezento-

rozmluvit svedeným experimentalistům jejich hudební extre-

vat zájmy ničí (s výjimkou zájmů Strany). Skladatelé „vážné“

mismus a přesvědčit je, že mají přesedlat na muziku, které,

hudby a virtuosové měli vlastní, charakteristicky elitistický

jak praví lidový vtip, bude rozumět i ústřední výbor Strany.3

svaz skladatelů a koncertních umělců, do něhož řadoví a pří-

Jazzová sekce, jíž tohle nikdo nenařídil, opomenula „správně

ležitostní muzikanti neměli přístup. Ti proto využili permi-

usměrnit“ jazzrockové mladíky, aby hráli nějakou vhodnou

sivní atmosféry Dubčekovy éry a zorganizovali se ve Svazu

formu „džezu“ (ačkoliv tenhle ruský pravopis Pravidla českého

hudebníků ČSR. Neměli už čas vydat před nocí dlouhých

pravopisu striktně nařizují – v rozporu s českou tradicí, podle

nožů 21. srpna 1968 nějaké kompromitující manifesty, a tak

níž se cizí jména píší původním pravopisem, a samozřejmě ve

se jim podařilo dostat byrokratické požehnání a ustavit se

shodě s tradicí ruskou –, edikt narazil na tak zuřivý odpor, že

jako „nový“ Svaz.

se poruštěné podoby slova neodvažuje užívat ani plně znor-

Možnosti, nechtěně vyvolané v život zákonem 126/68, vy-

malizovaná Melodie, jediný popmuzikový časopis současného

užilo ještě jiné bratrstvo. Členové volně zorganizovaných

a trpěných jazzových klubů, plodu liberálních let šedesátých,

si vzali do hlavy, že si založí vlastní asociaci, svaz jazzmanů.

2 Jazzová sekce „byla ustavena, aby propagovala jazzovou hudbu, organizovala jednotlivce, Ministerstvo vnitra sice jejich žádost zamítlo, ale doporučilo

kteří se o ni zajímají, pořádala koncerty a také aby rozvíjela a obohacovala obecnou kulturnost svých členů a přívrženců a aby je vychovávala k vysoké úrovni chápání nejenom soudobé hudby, jim, aby vstoupili do Svazu hudebníků ČSR, protože jeho

ale vůbec kultury v nejširším slova smyslu“ (dopis pracovní komise Jazzové sekce účast-stanovy povolovaly zřizování zájmových sekcí.

níkům vídeňské Konference o bezpečnosti a spolupráci v Evropě, konané v listopadu

1986).

30. října 1971 přišla na svět Jazzová sekce.

3 „Jsme-li postaveni před jevy směřující proti zájmům socialistické společnosti, musíme se s ni-mi vypořádat rezolutně, ale zároveň též citlivě, abychom nepotlačili nadějné talenty, nadějnou

———

tvořivost, která, po správném usměrnění, může mít předpoklady pro úspěšný růst“ (z instrukč-

ní brožury ministerstva kultury Zábavná hudba v české socialistické republice, její hodnoty a předpoklady).

44

45

Česka). Následkem toho se na druhých Pražských jazzových

hospodách, nikoli v „kamenných“ divadlech a koncertních

dnech, každoročním vyvrcholení činnosti Sekce, v dubnu

síních, která se nebude předkládat cenzorům ani prodávat na

1975 pokusili – tehdy ještě bez úspěchu – emisaři papalášstva

trhu.4 Na pátých Pražských jazzových dnech se tato kontra-

vyloučit z programu všechny jazzrockové skupiny. Měli pro

kultura vynořila ve formě „rockové operety“ Milá čtyř viselců,

tu snahu dobrý důvod: bylo to po pěti letech nedobrovol-

zasazené do třicetileté války, již však nikdo z přítomných

ného mlčení o rocku poprvé, co v rámci velké kulturní udá-

nechápal jako historickou hru. Předváděl ji autor Jaroslav

losti rock opět zněl z pódia. Sekce to porušení nařízeného

Jeroným Neduha a jeho soubor The Naive Rock And Jokes Ex-

mlčení zdůvodňovala tím, že Jazzové dny jsou koncipovány

tempore Band (nařízení o počeštění ignorovali) ve spolupráci

pedagogicky a tematicky. První se zaměřily na „kořeny jazzu“.

s pantomimickou skupinou Paskvil. Pořadatelé ohlásili ještě

Druhé na ragtime, boogie-woogie a moderní jazz, v jehož

další skupiny alternativní kultury, ale povolovatelé, jimž se

rámci byla uvedena také „Jazzrocková dílna“. Společnost

při hrůzách protiválečné operety vztyčily vlasy na hlavě, další

Panton vydala živě natočenou LP desku, jejímž producentem

podobné zvrhlosti zakázali.

byl předseda Sekce Karel Srp, ale pro příliš elvispresleyovské

A tehdy začala Sekci obšťastňovat pozorností policie. Brzy

zvuky nesměla se desce dělat žádná reklama ani nesměla být

se stalo policajtským zvykem přerušovat pravidelné schůzky

vystavena ve výkladních skříních gramooobchodů.

Rockového a jazzového metodického centra, jednoho ze stá-

Další dva Jazzové dny, v říjnu 1975 (revivalismus a swing)

lých podniků Sekce, jednotlivci byli často vyšetřováni a vše-

a v březnu 1976 (Orchestr Jaroslava Ježka) proběhly hladce,

lijak se jim vyhrožovalo. Zároveň počala partaj, prostřednic-

papaláši se do nich nemíchali. Ale pak, v průběhu pátých

tvím ministerstva kultury, kout pikle v zákulisí. Jednotliví

Dnů v dubnu 1977, to začalo být vážné. Téma Dnů – jazzem

členové Ústředního výboru Svazu hudebníků ČSR se octli

ovlivněná vážná hudba – bylo v pořádku, jenomže Jazzová

pod tlakem, aby svolali členskou schůzi a dali o dalším osudu

sekce uvedla na pódium poprvé dvě skupiny, jež nejenom že

Sekce hlasovat. Na takových schůzích bývá hlasování jedno-

hrály čistý rock, ale zcela manifestačně se hlásily k „alterna-

myslné, a třebaže teoreticky se jich mohou zúčastnit všichni

tivní kultuře“, což není nic jiného než jiné, učenější slovo pro

členové, jenom málokteří se obtěžují, zejména členové mi-

kulturní underground. A underground v komunistických

mopražští. Nechce se jim utratit večer nudnými nediskusemi.

státech doslova znamená underground, což zahrnuje vystu-

Když se však „přesvědčení“ členové shromáždili, aby svými

pování ve sklepích opuštěných statků: není to jen reklamní

hlasy odsoudili Sekci k neexistenci, očekával je šok. Pověsti

označení jako v Kalifornii. Přesně řečeno, underground je ile-

o stranických piklech totiž včas dospěly k uším jazzového

gální. Někdy jej ouřady do jisté míry tolerují, ale vždycky jej

bratrstva, a schůzovní sál proto zaplavilo několik stovek

oblažují zvláštní pozorností, od rozhánění obecenstva až po

členů Sekce, každý vlastnící jeden hlas. Čekal se funus Sekce,

vyhazov z míst a vylučování ze škol. Filosofie „alternativní

ale ve skutečnosti došlo k funusu nejednoho „přesvědčeného“

kultury“, oprostíme-li ji od všech složitých teoretických šaš-

člena Ústředního výboru, nahrazeného kandidátem Jazzové

kárniček, které teoretici undergroundu tak milují, je jedno-

duchá: povolená, oficiální, tj. nařízená kultura je neplodná,

nudná, mrtvá, falešná, neinspirovaná a neinspirující; nebo,

4 Nejlepší a nejživější popisy podniků alternativní kultury se najdou v románě Egona

Bondyho Invalidní sourozenci (Sixty-Eight Publishers 1981). Bondy je defakto patron jak by to asi pregnantně vyjádřil androšský filosof, je to sračka.

alternativní kultury, doktor filosofie a básník, který je v undergroundu už od raných

Proto si vytvořme kulturu alternativní, která se bude provo-

let padesátých. V těch dobách, kdy kdekdo – i básníci později velmi opoziční – psali

ódy na Stalina, Bondy přišel se svou troškou do mlýna ódou, za jakou se v těch dobách

zovat, vystavovat a nahlas číst ve stodolách a po vesnických

zavíralo a která začínala: „Nad Kremlem po ránu / lítá Stalin v županu / v aeroplánu.“

46

47

sekce, který dostal víc hlasů. Pozice Sekce se tak paradoxně

ztrátu, protože musela vracet peníze za prodané lístky a zá-

upevnila. To jí dodalo odvahu a odhodlala se k odvážnému

roveň zaplatit zahraničním kapelám aspoň cestovné a pobyt.5

činu: zažádala o členství v Mezinárodní jazzové federaci, or-

Zákaz sám měl přijít jako reakce na „výtržnosti“, jež měli

ganizaci Hudební rady UNESCO – a byla přijata.

zajistit agenti provokatéři. Jenže temný plán se znovu pro-

Při provádění tohohle manévru objevili jazzmani důležitý

láknul. Sekce natiskla a vylepila plakáty informující diváky

princip: většina „demokratických“ rysů československých zá-

o zákazu a zároveň je varující před provokatéry. Rockoví

konů a stanov je míněna jako čistě formální záležitost a jako

nadšenci – Václavákem se jich k legendární (vzpomeňte si na

takovou ji také všichni přijímají. Když ale někdo tohle tacitus

Inku) Lucerně valilo asi patnáct tisíc – se proto chovali přímo

concensus odmítne a vezme pravidla a ustanovení doslova – to

vzorně. Když si muž pověřený řízením „akce“, kulturní in-

ovšem vyžaduje nadlidskou šikovnost a odvahu –, v mašiné-

spektor Václav Trojan, přečetl plakáty, rozzuřil se k nepříčet-

rii poststalinského, váhavě totalitního, nedobrým svědomím

nosti a údajně zvolal: „Jak to, že jste tam nenapsali zrušeno

obtíženého systému dojde k poruše. Trvá to dlouho – někdy,

z technických důvodů? To, co jste udělali, si u nás nemůže

jako v případě Jazzové sekce, celé roky –, než se mašina opraví

dovolit nikdo, rozumíte, NIKDO!!!“

a může zas pracovat. Lidé z Jazzové sekce takovou odvahu

To byl konec Pražských jazzových dnů.

měli a takové šikovnosti se naučili. Zůstali proto naživu, tře-

baže všemožně pošramoceni, ještě celé desetiletí.

———

Protože mašina měla poruchu, následující čtvery Jazzové

dny se odehrály více méně bez překážek. Cizí skupiny vystou-

Od té doby byly všechny koncerty a přednášky pořádané

pily ponejprv na šestých Dnech v květnu 1978. Byly všechny

Sekcí ostře sledovány. Sekce byla s to sponzorovat pouze hrst

bezpečně z „lidových demokracií“, obecenstvu však poprvé

vystoupení malých combos z Anglie a pár přednášek americ-

naservírovaly hrůzné zvuky punk rocku v polském a maďar-

kých teoretiků. Její vedoucí členové se zúčastnili několika jaz-

ském pojetí. První zápaďáci se objevili na osmých Dnech

zových podniků ve velké zahradě amerického velvyslanectví,

v květnu 1979 – Art Bears z Anglie – a tenhle festival taky zna-

jako byl například koncert bandu Fredericka Starra6 v létě

menal začátek spolupráce mezi Sekcí a levicovým západoev-

1985. Jak se sluší a patří na kulturu defakto už alternativní,

ropským hnutím Rock in Opposition. Na devátých Dnech

většina těchhle koncertů a přednášek se musela konat v od-

v listopadu 1979 se předváděly scény z opery Phila Glasse

lehlých pražských předměstích. Omezení jazzové činnosti

Einstein na pobřeží (Einstein on the Beach) a v programu vy-

Sekce mělo však jeden důležitý následek: více méně donutilo

tiskli pořadatelé manifest Cíle české alternativní hudby, kde se

neúnavně iniciativní lidi z vedení, že svoji aktivitu rozšířili

poprvé veřejně formulovaly zásady opozice proti kulturní

i do jiných uměleckých oblastí. Tohle rozšíření zájmů později

politice establišmentu.

posloužilo jako zdůvodnění pro zásah proti organizaci, pro-

Tím číše přetekla. Desáté Dny, ohlášené na září 1980,

tože „překročila hranice vymezené činnosti“.

kdy mělo posluchačstvo uvidět a uslyšet víc než deset sku-

Od samého začátku vydávala Sekce časopis Jazz. Z legál-

pin hnutí Rock in Opposition z celé západní Evropy, byly

ních a cenzurních důvodů jej sice označovala za „členský bul-

zakázány dřív, než se cizinci sjeli do Prahy. Dva roky nato,

v dubnu 1982, očekávaný zákaz přišel, teprve až se v hotelích

5 Zahraniční skupiny naštěstí projevily pochopení a vystoupily v malých sálcích na okra-

ubytovaly tři švédské skupiny a This Heat z Anglie: ouřady

jích Prahy, takže nakonec nebyla finanční ztráta tak fatální, jak establišment doufal.

věc načasovaly tak, aby způsobily Sekci co největší finanční

6 Viz článek Moskevské blues (1983) v knize Mezi dvěma světy a jiné eseje, 2004, s. 138–151.

48

49

letin“ (a v souhlasu se zákonem distribuoval se jen mezi člen-

série, Dokumenty, skončila po druhém čísle, ale oba vydané

stvem), ve skutečnosti to však byl dobře graficky upravený,

svazky jsou historicky velmi důležité. První, Rock na levém

vážný a velice informovaný jazzový časopis. Mezi lety 1972

křídle, je zničující kritika oficiálního partajního pogromu na

až 1982 vyšlo celkem osmadvacet čísel a každé mělo spoustu

rock’n’roll, a druhý, vydaný v roce 1984, obsahuje řeč Jaro-

potíží. De iure časopis nikdy nikdo nezakázal; ouřady pouze

slava Seiferta, prvního českého nositele Nobelovy ceny za li-

– typicky stalinským způsobem (anebo po způsobu anglic-

teraturu, napsanou u příležitosti udělení té ceny a nazvanou

kých ouřadů ze sedmnáctého století) – dělaly nohy tiskár-

O patetickém a lyrickém stavu duch a. Je to jediné československé

nám. Došlo to tak daleko, že se Sekci nepodařilo sehnat tis-

zveřejnění básníkova projevu, žádný oficiální časopis ji ne-

kaře ochotné časopis dělat, a protože soukromníci nemohou

směl otisknout.

v Československu vlastnit tiskařský lis, ve vydávání prostě

A ještě jedna série, Dveře, skončila číslem jedna v roce 1985:

nešlo pokračovat.

byla to stať Vlastimila Marka, zenbuddhistického sitáristy,

Jazz nebyl ovšem jediný vydavatelský podnik Sekce. V le-

jenž se svou sitárovou skupinou vystupoval v sedmdesátých

tech po zákazu Jazzových dní vyšla z jejích dílen pravá zá-

letech na Pražských jazzových dnech. Stať má název Přežije

plava tiskovin, které všechny v tiráži měly označení „Vydala

sitár do roku 2000? , a sotva vyšla, autora zavřeli.8

Jazzová sekce Svazu hudebníků ČSR, člen Mezinárodní jaz-

zové federace“. Časopisy a knihy byly přísně členské publi-

kace, něco mezi oficiálními tiskovinami a samizdatem. Byly

kům, kteří měli vnitřek krabiček přeměnit na objets d’art. Většina výtvarníků vyhověla, legální, ale protože se neprodávaly veřejnosti, uplatňovaly

a tak výsledek musel být jednou z nejunikátnějších sbírek artefaktů v dějinách moder-

se vůči nim mnohem mírnější cenzorní požadavky. Samizdat

ního umění. Jiná podobně unikátní sbírka, tentokrát soubor dokumentárních fotogra-

fií, měla být vystavena v květnu 1985, u příležitosti čtyřicátého výročí „osvobození“

cenzuru ignoruje úplně, ale vyrobí-li se víc než velmi malý

Prahy Rudou armádou. Díky podnikavosti několika desítek členů byla nashromážděna

počet „výtisků“, věc se stane ilegální a „nakladatel“ může být

spousta snímků od fotoamatérů, jež zachycovaly příjezd Rudé armády do Čech. Ani

trestně stíhán.

jeden nebyl předtím otištěn – fakt výmluvný pro stav novinářství v komunistickém stá-

tě. Výstavu ouřady zakázaly.

Mezi publikacemi Sekce byl ještě jeden bulletin, 43 10 08,

8 Důvodem zatčení nebyla zřejmě tahle stať, ale jeden z dvou jiných hříchů sitárového

který poprvé vyšel v roce 1979 a vydržel po sedmnáct čísel.

světce. Ve svém soukromě ve třech číslech vydávaném samizdatu přirovnal totiž kultur-

Programy Jazzových dnů měly obvykle na 160 stránek za-

ní rozhled významného partajního kulturního pracovníka s krásným jménem soudruh

Vařbuchta ke kulturnímu rozhledu paní Thatcherové. Toho dojmu zřejmě nabyl po

svěcených esejí, většinou o terra incognita současného českého

osobní zkušenosti s Vařbuchtou, když se mu bezúspěšně snažil vysvětlit mystéria sitá-

amatérského jazzu a rocku, a představují tak samy o sobě

rové muziky. Ještě pravděpodobnější však je, že Marka zašili pro mírovou iniciativu. Ta

je samozřejmě v Československu protistátní, pokud ji neschválí příslušná místa. Guru

úctyhodnou knižnici hudební historie a teorie. Časopis no-

má několik přátel v Orientě, protože se na svých toulkách dostal do Nepálu a do Ja-

vinového formátu Dvanáctka, věnovaný blues a tradičnímu

ponska. Ti přátelé se uvolili k účasti na mystické mírové akci, k níž mělo dojít jednoho

dne v srpnu (naneštěstí je srpen měsícem sovětského přepadu). V jistou hodinu hodlal

jazzu, vyšel, pokud se mi podařilo zjistit, jenom jednou, zato

na letenské pláni (naneštěstí místo, kde kdysi stával největší Stalin na světě) guru bít

knižnice věnovaná výtvarnému umění Situace, již Sekce za-

do velikého gongu a jeho japonští přátelé měli bít do gongu kdesi v Tokiu. Zvuky by

čala vydávat po konci Jazzových dní, přetrvala patnáct nád-

vytvořily vibraci, jež by obletěla zeměkouli a blahodárně ovlivnila duch mezinárodní-

ho dorozumění. K akci nedošlo, mezinárodní dorozumění je v troskách. Guru vlastno-

herně graficky vyřešených a vypravených monografií.7 Další

ručně namaloval rozměrné plakáty, které osobně rozvěsil po Praze a zval všechny lidi

dobré vůle na Letnou, aby se tam zúčastnili bití do gongu. Místo lidí se dostavila po-

licie. V době, kdy tohle píšu, je guru zřejmě vyšetřován na svobodě pro „poškozování

socialismu v cizině“. Pro zenbuddhistický časopis New Age Journal, vydávaný v Brigh-7 Sekce taky zorganizovala množství nonkonformních výstav ve sklepích a předměst-

tonu v Massachussetts, napsal totiž článek, kde si stěžoval na jakési potíže, s nimiž se

ských zahradách. Snad nejvynalézavější z mnoha jejích výtvarnických iniciativ byl zenbuddhismus v Československu potýká.

Minisalón. Sekce rozeslala přes 300 dřevěných krabiček (15 x 15 cm) různým výtvarní-

50

51

Sekce ještě hodlala zahájit vydávání knižnice Tangent, kde

6) John Ono Lennon. Soubor článků o Lennonovi, včetně

měla vycházet současná nonkonformní poezie, jenže k tomu

textů českých autorů. Obsahuje též množství fotografií Len-

nikdy nedošlo: nepodařilo se najít tiskárnu. Velmi cenné a vě-

nonovy zdi v Praze.10

decky zpracované dílo Kdo je kdo v československém jazzu, kolek-

7) Hudba přírodních národů. Vědecké dílo o sociální funkci

tivní práce jazzových historiků, členů Sekce, přijalo naklada-

hudby u primitivních kmenů od Zdeňka Justoně.

telství k vydání, ale pak je nevydalo.

8) Hudba terezínského ghetta. Historická studie o hudbě v Te-

Daleko nejúspěšnější knižnicí byl „Jazzpetit“. Na něm se

rezíně, zahrnující i stať o legendárních Ghetto Swingers. Ob-

také zakládala obžaloba z „nedovoleného obchodního pod-

sahuje reprodukce dokumentů, kreseb pořízených v ghettu

nikání“, za něž byli vedoucí Sekce odsouzeni v březnu 1987

atd.

a jež předsedajícího soudce Vladimíra Stiboříka inspirovalo

9) Bohumil Hrabal: Obsluhoval jsem anglického krále. Jeden

k pamětihodným slovům o publikacích obžalovaných: byla

z nejlepších románů nejmilovanějšího českého prozaika.

to prý „díla vysoké kvality… avšak i chvályhodná činnost

Hrabal knihu věnoval „čtenářům Jazzové sekce pro potě-

musí být regulována“.

šení“. Policie pak údajně autora donutila podepsat prohlá-

V tomhle výroku je v jádře obsažena kulturní politika to-

šení, že román vyšel bez jeho souhlasu. Jestliže takové pro-

talitního režimu.9

hlášení skutečně existuje, pak je to Hrabalův žertík, neboť

je průkazně vyvrací rukou psaná dedikace, otištěná v knize

———

jako faksimile.

10) Jindřich Štyrský. Fotografické dílo nejvýznamnějšího

Celkem v „Jazzpetitu“ vyšlo 24 titulů. Zde je úplný seznam:

předválečného českého surrealisty.

1) Rocková poezie. Výbor z textů (v českých překladech),

11) Minimal & Earth & Concept Art, díl I a II. Výbor z teore-

které zpívaly skupiny jako Doors, Jethro Tull, King Crimson,

tických prohlášení vedoucích umělců těchto avantgardních

Mothers of Invention, Pink Floyd, Yes atd.

a kontroverzních hnutí a z interviewů s nimi. Uspořádal Ka-

2) O dada, surrealismu a českém umění. Esej doyena českých

rel Srp.

nonkonformních historiků umění Jindřicha Chalupeckého.

12) Rock 2000 A–K. První díl třídílné encyklopedie světo-

3) Partitury. Výbor z grafické hudby, fónické poezie atd.,

vého rocku. Dílo obsahuje více než dva tisíce hesel, jak roc-

jak české, tak cizí.

kových souborů, tak jednotlivých umělců, včetně diskografií.

4) Boris Vian. Výbor z díla nonkonformního francouzského

spisovatele a jazzmana.

10 V den prvního výročí Lennonovy smrti vybudovali u jedné zdi na Kampě Lennonovi

5) Český rock’n’roll 1956–1969. První – a zatím jediná – his-

ctitelé malý pomníček a stěnu popsali nápisy. V noci policie pomníček odstranila a ná-

pisy zamalovala. To vedlo k dlouhotrvajícímu zápasu: ve dne mládež obnovovala po-

torie rockové hudby v zemi, od jejích začátků v polovině let

mníček i nápisy, v noci je policie ničila. Situace dospěla do krize v roce 1984, kdy velký padesátých až po konec let šedesátých. Autorem je Vladimír

dav lennonistů pochodoval ode zdi na Staroměstské náměstí a pak Národní třídou

Kouřil, jenž v březnu 1987 dostal deset měsíců.

kolem Národního divadla a Nerudovkou ke Hradu, zpíval přitom Lennonovy songy

a skandoval mírová hesla. Ta pokryla škálu od přípustných („Kdy bude konečně mír,

Johne?“) přes pochybná („My chceme svobodu! My chceme mír!“) k závadným („Vál-

ka je vůl“ – což je verš z písně oblíbené za Dubčeka) až k vyloženě zločinným („Žádná

9 Pokud jde o „nedovolené podnikání“: nedávno byl, dle zpráv z Československa, za

řízená střela není střela míru!“, „Zrušte armádu!“, „Pryč s SS–20!“). Účastníci průvodu

tenhle zločin odsouzen vesnický kněz, který si dal opravit kostel. Práci sice řádně zadal

zpívali taky Krylovu píseň o invazi Bratříčku, zavírej vrátka a nakonec pochod potlači-národnímu podniku, nikoli melouchářům, ale zapomněl si obstarat povolení a navíc,

la policie. Tolik o mírovém hnutí v zemích, jak řekl výstižně prezident Reagan, „zlého

což mu přitížilo, zaplatil opravu z vlastní kapsy. Tedy soukromý podnikavec/tel.

impéria“ (Evil Empire).

52

53

V celosvětovém měřítku je to unikát. Hlavním pořadatelem

To byla poslední publikace řady, již se podařilo vydat. Dvě

je Josef Vlček, autor Rocku na levém křídle.

další byly připraveny k tisku, ale policie je v různých stup-

13) Dada. Vědecké dílo o meziválečném avantgardním

ních dohotovenosti zabavila v tiskárně. První, Hlava medúzy,

hnutí z pera Ludvíka Kundery, s mnoha ilustracemi.

byl soubor esejí o moderním umění; druhá, Dítě na skleníku,

14) E. F. Burian. Monografie o významném předválečném

byla antologie současné americké poezie v českém překladu.

nonkonformním divadelním režisérovi, jazzovém zpěváku

Redaktorem všech knih byl Karel Srp, výtvarníkem Joska

(první česká nahrávka Beale Street Blues v překladu EFB) a au-

Skalník: oba obžalovaní v procesu v březnu 1987 (Srp dostal

toru první české knihy o jazzu Jazz (Aventinum 1928).

16 měsíců, Skalník podmínku). Redaktorem fotografických

15) Living Theatre. Rozhovory o základních tvůrčích prin-

částí publikací byl Jiří Kučera, jenž nyní žije v Kanadě.

cipech významného newyorského souboru šedesátých a se-

Lidé, kteří prožili život na Západě, kde je k dostání nebo dá

dmdesátých let. Doplňuje je reportáž z představení organi-

se snadno opatřit každá kniha vyšlá kdekoli na světě, patrně

zovaného Sekcí, když se soubor nakrátko zastavil v Praze.

jen velmi nesnadno pochopí, co znamenaly tyhle knihy pro

Zpracovali Jaroslav Kořán a Petr Oslzlý.

dychtivé, senzitivní, kulturní mladé lidi, žijící na „hřbitově

16) Poslední z transportu. Beletristické zpracování autentic-

kultury“ (Heinrich Böll). Nebyly to knihy. Byla to zjevení,

kých zážitků historika J. Kladivy, který přežil tzv. pochod

zázraky. Vím to, protože jsem takové pocity kdysi sám pro-

smrti z koncentráku.

žil: za svého vlastního dychtivého a snadno dojmům podlé-

17) Tělo, věc a skutečnost v současném umění. Soubor prací čes-

hajícího mládí pod německými socialisty, rovněž zdatnými

kého kunsthistorika Petra Rezka.

paliči knih. Moje zázraky byl Kafkův Zámek,11 objevený ná-

18) Stylistická cvičení. První český překlad známého díla

hodou v jednom pražském knihkupectví, kde jej přehlédl jak

Raymonda Queneaua Exercices de style (Gallimard 1947).

vedoucí, tak cenzoři; Čapkovy překlady Apollinaira a vůbec

19) Rock 2000 L–S. Druhý díl třídílné encyklopedie. Celý

moderní francouzské poezie, za protektorátu na trhu nedo-

náklad zkonfiskovala policie v tiskárně. Později se však vý-

stupné, a stejně tak z prodeje stažený Nezvalův Absolutní hro-

tisky prodávaly za horentní sumy na černém trhu. Prodavači

bař a starý, špatný překlad Bretonovy Nadji – to všechno rov-

byli zřejmě překupníci, kteří výtisky koupili od policajtů.

něž nebyly knihy, ale zjevení, při nichž se člověku rozbušilo

20) Rock 2000 L–R. V jiné tiskárně vytištěná a normálně dis-

srdce. Poselství ze světa, jenž byl tak jiný a o tolik lepší než

tribuovaná verze předchozího titulu, kterou policie nezazna-

svět, který vybudovali němečtí socialisté. I tahle okolnost se

menala. Z technických důvodů je o písmeno S kratší.

musí myslím vzít v úvahu, chceme-li plně ocenit, co všechno

21) Richard Brautigan: V melounovém cukru. Výbor z díla vý-

vykonala Jazzová sekce.

znamného myslitele. Zabaveno v tiskárně, zmizelo neznámo

kam, včetně rukopisu. Tržní hodnota knihy nebyla zřejmě

———

dost velká, aby policajtům stála za riziko prodávat ji na čer-

ném trhu.

Spor Strany s jazzem a rockem dospěl do kritického stadia zá-

22) Případ Wagner. Texty Friedricha Nietzscheho o sklada-

kazem Jazzových dnů v roce 1982. Nebyla to izolovaná aféra.

teli.

Různé pololegální a ilegální rockové festivaly a koncerty,

23) Rock 2000 S–Z. Třetí díl encyklopedie.

24) Kat bez stínu. Beletrizovaná historie povstání v Osvě-

11 Viz článek Franz Kafka, jazz, Protižidovská čítanka a jiné okrajové záležitosti (1983) timi/Treblince, kterou napsal pamětník F. R. Kraus.

v knize Mezi dvěma světy a jiné eseje, 2004, s. 152–172.

54

55

konané před zákazem i po něm v provinčních městečkách

(za Stalina vydával ilegální Bob Times). Nahradil je kandidát

a vesnicích, často ukončilo policejní násilí, zatýkání a proná-

ústředního výboru komunistické strany, jistý Miroslav Kra-

sledování. Tyhle alternativní festivaly dávaly možnosti kape-

tochvíl, jenž v létě 1968, před sovětským přepadem a nějaký

lám se zmíněnými surrealistickými jmény – Jasná páka, Žabí

čas po něm, řídil „ilegální“ vysílačku Hvězda, vysílající pro-

hlen, Třírychlostní Pepíček atd. – a jejich zpěváci pěli texty pro-

tidubčekovskou a často antisemitskou propagandu údajně

vokativně odlišné od uhlazenosti dobře procenzurovaných

„odkudsi z území Čech“, ve skutečnosti z Endéer. Flek se

songů, jaké vyhrávaly pražský rozhlas a televize, například:

Kratochvílovi, „řediteli z povolání“, musel hodit. Po úplat-

„Miláčku, obálku lepím slzami, / miláčku, prosím, vrať se mi!“ apod.

kářském veleskandálu ve Hvězdě dostal totiž mnohem méně

Populární refrén, který nadšeně řvali zpěváci Jasné páky: „Pal

výnosnou sinekuru jako šéfredaktor Říše hvězd, časopisu pro

vocuď, hajzle!“, byl adresován tesilákovi, tj. esesmákovi odě-

„lidové“ astronomy. Melodie mu jistě poskytla mnohem lepší

nému tesilovým oblekem, ale mnoho papalášů se domnívalo,

příležitost pro braní všimného, neboť poté, co nastoupil, stojí

že terčem výzvy jsou oni (nemýlili se). Jiní vokalisté pěli:

údajně otištění fotografie zpěváka na titulní straně pět tisíc

Kčs (nemyslím výrobní cenu štočku a tisk).

Čemu se podobáš ve svý velikosti?

V té chvíli překročila Jazzová sekce opět „hranice vyme-

Seš pravda?

zené činnosti“. Vydala zmíněnou brožuru Rock na levém křídle,

Bůh?

nemilosrdnou analýzu článku v Tribuně, jež odkryla přem-

Nebo tuna ješitnosti?

nohé díry ve vědomostech obou jeho autorů (byli to údajně

Čemu se podobáš ve svý velikosti?

dva tajní píšící pod pseudonymem Jan Krýzl) a taky jejich

Hovnu, hovnu, hovnu, hovnu… atd.

ideologickou spřízněnost, pokud jde o fenomén punk rocku,

s nejzazší pravicí mezi britskými hudebními kritiky. V závěru

Prostě, situace na „hudební frontě“ (jak se tomu říká žargo-

brožura obvinila oba fízly z „šíření pravičáckých názorů“, čímž

nem světový mír milující Strany) dozrála k „administrativ-

„poškodili zájmy komunistické strany“. Nikdo na to neodpověděl,

nímu řešení“. V březnu 1983 otiskl partajní týdeník Tribuna

ale osud Jazzové sekce brožura zpečetila.

článek Nová vlna se starým obsahem, jímž byl dán povel k par-

forsnímu honu na rockery. Okamžitě rozpustili několik kapel

———

– včetně amatérských surrealistů z Jasné páky, ale taky vysoce

profesionální Pražský výběr, jehož vedoucí Michael Kocáb je

Pár měsíců poté, co vydala rozkaz k honbě na rockové čaro-

jedním z nejlepších a nejkultivovanějších muzikantů součas-

dějnice, Strana seznala, že kampaň narazila na tuhý odpor

ného Československa. A protože v té zemi nesmí za honorář

mezi mládeží a objevují se nechtěné následky. Rozhodla se

veřejně vystupovat nikdo – byť byl amatér –, pokud nesloží

proto ke změně taktiky, v duchu hesla divide et impera, anebo

„kvalifikační zkoušky“, byly nařízeny „rekvalifikační zkoušky“,

mnohem nedávnější moudrosti „Když je nemůžeš porazit,

které surrealisti z dosud nerozpuštěných kapel přirozeně neu-

přidej se k nim!“ Začala podporovat skupiny, které takové

dělali. Celou ediční radu jediného časopisu věnovaného popu-

mecenášství byly ochotny přijmout výměnou za to, že, jak

lární hudbě Melodie vyházeli, mezi nimi dvě z nejváženějších

by řekl Huckleberry Finn, se „sivilizovaly“. Časem dovolili

osobností v českém jazzu, historika a teoretika dr. P. L. Do-

dokonce i některým zakázaným skupinám znovu vystupo-

růžku (za nacistické okupace vydával ilegální jazzový časo-

vat – pod méně surrealistickými jmény. To vše ovšem pod

pis Okružní korespondence) a šéfredaktora ing. Stanislava Titzla

přísnou kontrolou SS mládeže, jenž dostal rovněž povolení

56

57

organizovat celostátní soutěž amatérských rockových skupin

s pomocí všech komunistů podporovat a propagovat. Násle-

Rock Fest. Jak se to – ovšem – vždycky stává, eses mládeže

dovala záplava jazzových koncertů a festivalů, jež vyvrcholila

je hustě infiltrován esesáky pouze matrikovými, a tak, když

v roce 1986. Jenom v Čechách a na Moravě se konalo dva-

do země dospěly gorbačovské větry z Moskvy, kontrola se

cet krajských jazzových festivalů – což je rekord všech dob

dosti zhroutila. Počátkem roku 1987 Obvodní národní výbor

– a nakonec Společnost uspořádala Osmnáctý mezinárodní

Praha-západ převzal například záštitu nad dvěma koncerty

jazzový festival v Praze13 ve dnech 23. až 26. listopadu v le-

The Plastic People of the Universe přesto, že si odseděli tresty za

gendární (vzpomeňte si na Inku) Lucerně. Vede to člověka

všemožné hudebně-ideologické zločiny v polovině let sedm-

k myšlence, čí vítězství to vlastně je, tohle obnovení tradice

desátých.12 Koncerty se měly konat 12. a 18. února a ohlášeny

pravidelných mezinárodních jazzových setkání v Praze?

byly ještě dvě jiné skupiny: Krásné nové stroje a Garáž. Gorba-

Roh hojnosti, z něhož se vysypala jazzová činnost, sloužil

čovský vítr nevál však dosti silně, a tak se ouřady pokusily

třem účelům: jednomu vis-à-vis Západu, dvěma domácím. Po-

z programu Plastiky vyloučit. Krásné nové stroje a Garáž ze so-

kud jde o Západ, erupce synkop měla establišmentu poslou-

lidarity odmítly vystupovat a koncert se nekonal. Současně

žit jako propagační argument proti eventuální, byť nesmělé

Plastikové poslali pásky se svými nahrávkami výběrové ko-

západní kritice potlačení Jazzové sekce. Západní pozorova-

misi Rock Festu. Z padesáti přihlášených nahrávek komise

tele, kteří nemají zdání o prehistorii rozkvětu z roku 1986, by

vybrala čtrnáct skupin, jež měly účinkovat na závěrečném

to zmátlo a vzalo jim to vítr z plachet. Za druhé, což je ještě

koncertě vítězů v legendární (vzpomeňte si na Inku) Lucerně.

důležitější, Strana by získala přímou kontrolu nad notoricky

Plastikové se umístili jako první, ale nakonec hrát nesměli. Pět

nedisciplinovanou a nespolehlivou složkou hudebnictva. Za

ze sedmi kapel, které se koncertu zúčastnily, zahrály každá

třetí: žízeň po muzice v srdcích mladých lidí je většinou sil-

jednu skladbu věnovanou „skupině, která tu dnes nesměla

nější než touha držet se pevně zásad – tu by ten kontrolo-

vystupovat“. Diváci samozřejmě věděli, o čem se mluví.

vaný rozkvět uhasil, přičemž izolované hlasy principiálního

nesouhlasu by se daly snáze umlčet. Rozhodnutí s sebou

———

přirozeně neslo i jistá rizika: jazzový smysl v Českosloven-

sku se už příliš vyvinul, aby vkus jazzmanů ouřady mohly

Podle hesla divide et impera zahájila partaj v roce 1983 ještě

vrátit tam, kde by jej patrně chtěly mít: k nějakému white-

jinou akci, zamířenou k izolaci a nakonec ke zničení Jaz-

manovskému orchestrálnímu zvuku, neřkuli ke zvuku Salon-

zové sekce. Založila bohatě podporovanou organizaci Čes-

kapelle Hladisch. Hudba, která se skutečně hraje, zní stejně

koslovenská jazzová společnost (její funkcionáři, na rozdíl

divoce jako vždycky, zajisté příliš divoce pro vkus rovnějších

od lidí z Jazzové sekce, jsou placeni) a té nejen dovolili, ale

mezi rovnými. Ale to riziko bylo uvážené, protože více než

doporučili a nakonec nařídili organizovat jazzové podniky

jazzu volajícího na poušti intelektuálních omezení – té hudby,

za předpokladu, že „nevybočí z tematického rámce“. Kraj-

která konec konců (třebaže pro tu dlouhou historii zákazů

ské a místní partajní sekretariáty obdržely instrukce, že ode

dneška (až na další) se má jazz, pokud je za tím Společnost,

13 Všimněte si marxleninského číslování: tohle byl samozřejmě první festival konaný pod záštitou Čs. jazzové společnosti. Aby pořadatelé mohli dospět k číslu osmnáct,

museli započítat všechny ročníky podzimních Pražských jazzových festivalů z šede-

12 Obsazení dnešních Plastiků je pochopitelně značně jiné, než bylo v době procesu.

sátých let (zrušených stranou a vládou v letech sedmdesátých) a Pražských jazzových

Několik členů původní sestavy (např. sopránsaxofonista Vratislav Brabenec, kytarista

dnů (zrušených stranou a vládou v letech osmdesátých). Snad započítali i amatérský

a zpěvák anglických textů Paul Wilson a jiní) bylo ze země vypovězeno a žijí nyní na

jazzový festival, jehož jsem se v Lucerně zúčastnil v roce 1944, konaný pod záštitou

Západě.

tuším Kuratoria pro výchovu mládeže.

58

59

má v Česku pořád značnou popularitu) už nevzrušuje masy

sáhne vítězství na export – a tiskoví atašé čs. zastupitelských

mládeže – bojí se strana „překračování hranic vymezené čin-

úřadů na tom už tvrdě pracují –, pokud jazzmani celého světa

nosti“, strachuje se rozšíření ducha umělecké a intelektuální

přestanou situaci pečlivě sledovat. V knize Do Jeruzaléma

svobody, což byl konečný výsledek úsilí Jazzové sekce. Takže

a zpátky (To Jerusalem and Back) napsal Saul Bellow: „My

falešným rozkvětem jazzu z druhé poloviny osmdesátých let

Američani jsme nejinformovanější lidé na světě. Proto nevíme nic.“ Na-

historie jen znovu potvrdila platnost starého bonmotu ame-

rážel tím na psychologický jev, že totiž mysl bombardovaná

rického žurnalisty, jehož jméno jsem zapomněl: „Někdo musí

denně stovkami zpráv si podvědomě vybírá jen ty, které ji za-

zajít příliš daleko, aby ostatní došli dost daleko.“ Znovu se

jímají, a ostatní potlačuje. Tohoto jevu nejšikovněji využívají

ověřila stará zkušenost, že na rozdíl od dnešního liberálního

propagandisti totalitních zemí. Byl to pro mne skutečný šok,

Západu v komunistických zemích se každý sebemenší krůček

když ke mně po protestním shromáždění na podporu Sekce

směrem k vývoji musí zaplatit obětí neúměrnou onomu „mír-

v New Yorku 26. ledna 1987 přistoupila americká dáma a při-

nému pokroku v mezích zákona“, jak tomu prorocky říkal

znala se mi, že neví, co si má myslet. Vy nám tu vykládáte, jak

Hašek. To je taky veškerý pokrok, jaký komunističtí bossové

v Československu potlačují jazz, a já jsem loni v létě strávila

včetně Gorbačova kdy povolí.

v Čechách čtrnáct dní a všude se hrálo tolik jazzu, že něco

Divide et impera. Jak ukázal výzkum veřejného mínění členů

takového nezažije člověk ani v Americe.

Sekce, brožura Jací jsme, cyklostylovaně vydaná pracovním

Což mě přivádí opět k dopisu pana Žlůvy v The New York

předsednictvem Jazzové sekce na podzim 1986, jádro členstva

Times, kde ten pán pravdivě píše, že jazz „je oslavován na

zůstává Sekci věrné. Vyskytují se ovšem zběhové – nebo by se

mnoha festivalech, které se v mé zemi pořádají po celý rok“.14

jim mělo říkat polozběhové? Nebo spíš infiltranti? V pozadí

Napsal jsem, že je to příklad pravdy, jež se promění v lež, vy-

hektického jazzového dění roku 1986 stojí četní přívrženci

trhne-li se z historického kontextu. Nebo jak to pan Gorba-

Jazzové sekce. Mnozí bývali členy, někteří dokonce aktivisty.

čov připomenul panu Ceaușescovi letos v Bukurešti: „Polo-

Někteří jsou důstojní jazzmani, veteráni mnoha ozbrojených

pravda je horší než lež.“

srážek s partajní estetikou, hodně je mladých studentů kon-

zervatoře, kteří prostě chtějí hrát jazz. Všichni jsou si dobře

———

vědomi, že tuto aurea aetas umožnily oběti tvrdých palic Sekce.

„Držím klukům palce, aby se jim nic zlého nestalo,“ zašeptal

mi nedávno jazzový muzikant, bývalý aktivista Sekce, jenž se

dostal na několik kšeftů na Západ. „Jenže já musím hrát před

14 Náznak, jak k tomu řetězu festivalů došlo, se najde v dopise, který čs. velvyslanectví

veřejností. Když se mám rozhodnout mezi hraním a psaním

v Londýně – jakožto součást desinformační kampaně – rozesílalo před vánoci 1986 po

různých britských novinách a časopisech. Mezi jiným se tam říká: „Po rozpuštění Jazzo-

dopisů ministerstvu, připadá mi, že momentálně má větší

vé sekce vypracovalo ministerstvo kultury České socialistické republiky systém opatření v oblas-smysl hrát.“

ti jazzové hudby, jehož součástí jsou i poradenské služby pro skupiny i jednotlivce. Nejlepší Tak to vypadá, že partaji se podařilo odizolovat Jazzovou

důkaz zájmu příslušných míst o vývoj jazzu v naší zemi je pořádání Mezinárodního jazzového festivalu v Praze ve dne 23. až 26. listopadu“ (mé důrazy). Zkušený čtenář dokáže snadno sekci od jazzového života. Jestli to tak je, je to Pyrrhovo ví-

číst mezi řádky tohoto typicky orwelliánského prohlášení. Bezděčně se tu přiznává, že

tězství. Jak jsem naznačil, kompromisy, jež Strana byla donu-

bylo zapotřebí mnoha let práce Jazzové sekce, téměř neustále narušované „příslušnými

místy“, aby si vláda (tj. Strana) uvědomila, že jazz je důležitý prvek moderního živo-

cena uzavřít, jazzový život paradoxně dostal mocnou injekci.

ta a nelze jej zničit pouhou mocí. „Poradenská služba pro skupiny i jednotlivce“ byla

Z hlediska situace domácí je velká otázka, kdo vlastně konec

přirozeně jednou ze služeb poskytovaných Sekcí po dlouhá léta (Jazzová škola hrou

aj.), dokud jí v tom nezabránili. Druhá věta citátu („…důkaz zájmu příslušných míst

konců vyhrál. Existuje ovšem jisté nebezpečí, že Strana do-

o vývoj jazzu…“) se čte jako satira.

60

61

Zbytek příběhu má věru málo společného s jazzem. Je to

účetní knihy a nikdy je nevrátili. Z Mezinárodního umělec-

ixtá variace na téma boje mužů a žen oddaných kultuře

kého bienále v Brně odstranili všechny práce Josky Skalníka.

s mocnou totalitní byrokracií: tragická, odporná, absurdní,

Majitel domu, který Sekci pronajímal místnosti na klubovnu

dobře známá, smutná a většinou světa ignorovaná. Detaily

a kanceláře, penzista Josef Kupka, byl opětovně podroben

té byrokratické noční můry jsou příliš propletené a nudné,

tvrdým výslechům na policii, po jednom z nich dostal infarkt

abych je zde líčil, takže se pokusím naznačit jen hlavní stá-

a zemřel. Když se Srpovi podařilo zúčastnit se zasedání Ev-

dia onoho protahovaného boxmeče, který nakonec vedl k za-

ropského kulturního fóra v Budapešti, kde se pronásledování

tčení a soudu Karla Srpa, Vladimíra Kouřila, Josky Skalníka,

Sekce stalo předmětem ostré debaty, sebrali mu po návratu

Čestmíra Huňáta, Tomáše Křivánka, Miloše Drdy a Vlasti-

do Prahy cestovní pas. K první zevrubné policejní prohlídce

mila Drdy a vyústil rozsudky šestnácti měsíců pro Srpa, de-

v bytech aktivistů došlo 2. září 1985 a na Karla Srpa byla po-

seti pro Kouřila a podmíněnými tresty pro ostatní.15

prvé podána žaloba. Přesně za rok, 2. září 1986, dostavili se

Po všemožných pokusech přimět Svaz hudebníků ČSR,

policajti do bytů znovu a prohlídky zakončilo zatčení sedmi

aby našel nějaký způsob, jak Sekci rozpustit, Strana nakonec

aktivistů. 30. září 1986 se ustavila Pracovní komise Jazzové

přesvědčila ústřední výbor Svazu – tentokrát bez svolávání

sekce ve složení Jiří Exner, Jana Pacholíková a Martin Sýkora.

členské schůze –, aby zrušil všechny své sekce a zarazil veškerou

Chtěli pokračovat v práci Sekce a nakonec dosáhnout „rele-

publikační činnost. Výměnou za tu službu přislíbila Strana

galizace“. Takové znovupovolení by ovšem znamenalo, že

Svazu veškerou podporu v budoucnosti. Jakmile zlomení sva-

by se establišment přiznal k porušování ústavy; jinými slovy,

záci přiklepli rozpuštění sekcí, zrušily ouřady, s pravým hit-

ouřady by strašlivým způsobem ztratily tvář.

lerovským nedbáním gentlemen’s agreementu, celý Svaz hudeb-

A pak, ve dnech 12. a 13. března 1987, stálo sedm mužů

níků ČSR. Mouřenín vykonal svou povinnost. Jazzová sekce

Sekce před soudem, a byli obviněni z –

se proti rozhodnutí odvolala, nejdřív k československému

Z čeho je vlastně vinili?

nejvyššímu soudu, který odvolání zamítl, a pak k soudu

Ústavnímu, konečné autoritě pro otázky ústavy. Protože však

———

nikdo nikdy žádné takové otázky neměl a ani se nepředpoklá-

dalo, že bude mít – ústava je přece naprosto dokonalá –, exis-

Ve svém dopise pan Žlůva tvrdí, že se dopustili daňového

tuje ústavní soud pouze na papíře a od duchovních existencí

úhybu. Dopis Timesy otiskly 28. prosince 1986. List rozeslaný

se sotva dá čekat odpověď. Současně probíhala řada šikan

londýnským velvyslanectvím řadě britských listů rovněž trvá

a drobných pronásledování. Karel Srp byl vyhozen z místa.

na tom, že zločin sedmi bylo neplacení daní, a uvádí dokonce

Bankovní konto Sekce bylo obstaveno. Poštovní schránku

přesnou sumu, již zločinci dluží státní pokladně: 5 233 699

Sekci zapečetili a při policejní prohlídce zabavili všechny

Kčs (v oficiálním kursu něco přes milión amerických dolarů).

Dopis má datum 30. listopadu 1986 a zřejmě obráží podobu

žaloby, jakou tehdy stát hodlal uvalit na zatčené. O stejné

15 Relativní mírnost rozsudků zrcadlí momentální nejistotu stalinského establišmentu

sumě se zmínil slovenský ministr kultury Miroslav Válek;

pod náporem gorbačovismu. Nesmíme ale zapomínat, že mírnost nebo přísnost roz-

když se ho na 17. sjezdu Strany v dubnu 1986 (tedy před

sudku není koncem trampot pro odsouzené. Třebaže je soudili jako sprosté zločince,

každý ví, že jejich skutečný zločin byla politika – mnohem vážnější věc než, řekněme,

zatčením) novináři ptali, proč Strana tak pronásleduje lidi

úkladná vražda. Až si odsedí tresty, bude pro ně velice obtížné sehnat slušné zaměstná-

ze Sekce, odvětil popuzeně: „Co byste dělali vy, kdyby vám

ní a pro jejich děti nebude snadné získat slušné vzdělání. „Třídní spravedlnost“ vždyc-

ky zahrnovala taky trestání dětí za hříchy rodičů.

někdo dlužil milión na daních?“ Nějaký ministrův poskok

62

63

zřejmě přepočítal dluh na americké dolary, aby to mělo me-

nejcennější dar, který Amerika dala světové kultuře. A tak se

zinárodně větší efekt.

americká (i západoevropská) krev do varu dostala. Tisíce lidí

Mechanismus komunistických soudních procesů je dnes

podepsalo protestní prohlášení, mezi nimi mnoho žijících

po celém světě stará vesta. Můžeme tedy s jistotou předpo-

velikánů jazzu a literatury. Paleta jmen je obrovská, od Ed-

kládat, že někdy v roce 1985 došlo k rozhodnutí zlikvidovat

warda Albeeho až po Johna Waina, a najdete v ní osobnosti,

Sekci soudní cestou. Protože však Sekce úzkostlivě dbala na

jako jsou Kingsley Amis, Jean Anouilh, Timothy Garton Ash,

to, aby všechny její podniky byly, dle litery zákona, naprosto

Joan Baezová, Malcolm Bradbury, Dave Brubeck, E. L. Do-

legální, a protože jediná corpora delicti, jež se dala předložit

ctorow, Marguerite Durasová, John Fowles, Allen Ginsberg,

soudu, byly časopisy a knihy zcela jasně nepolitické, mnohdy

William Golding, Juan Goytisolo, Paul McCartney, Wynton

značné vědecké ceny, ouřady usoudily, že žaloba z politic-

Marsalis, Arthur Miller, Toni Morrisonová, Gerry Mulligan,

kých deliktů (podvracení republiky, antisocialistická činnost

Iris Murdochová, Sonny Rollins, Alan Sillitoe, Susan Son-

apod.) by se nedala před zraky světové veřejnosti udržet.

tagová, S. Fred Starr, Tom Stoppard, William Styron, John

Z toho důvodu taky zkonfiskovala policie Sekci účetní knihy

Updike, Kurt Vonnegut, Jr., a tucty jiných. Očekávaná lhos-

(a nikdy je nikomu neukázala, ani obhájci obžalovaných)

tejnost veřejnosti se ukázala být velice špatným odhadem.

a bylo rozhodnuto provést oblíbený neostalinský trik: místo

A současně došlo ještě k jiné nečekanosti. V Rusku se Gor-

aby obžalované, v duchu Leninovy třídní spravedlnosti, ob-

bačovova kampaň za demokratizaci a „glastnosť“ dostala do

žalovali ze zločinu neúcty k božstvům, rozhodlo se, že na

obrátek. Uším západních lidí znějí Gorbačovova hesla možná

ně bude uvalena žaloba pro snadno a mezinárodně srozumi-

jako osvěžující novinka, ale českým uším – včetně uší partaj-

telný zločin: neplacení daní. Přitom se klidně „zapomnělo“

ních bossů – se zdá, že slyší ruský překlad myšlenek, jež vy-

na skutečnost, že ani koruna ze zažalované sumy nešla do

slovil Alexander Dubček už před téměř dvaceti lety. V Praze

vlastní kapsy obžalovaných a že jako nezisková dobrovolná

se věci dostaly do slepé uličky. Oportunisti ze stranického

organizace platit daně Sekce vůbec nebyla povinna.

vedení ihned naskočili na Gorbačovův vozíček a jali se ho

Ještě 30. listopadu 1986 příslušná místa zřejmě očekávala,

papouškovat.16 V kulturních časopisech se objevily články,

že soud proběhne hladce.

jaké by před několika měsíci byly nemyslitelné. Esej Milana

Hanuše Co brání českému filmu 17 v dubnovém Filmu a době trhá

———

například na kousky filmy, jež barrandovská studia vyprodu-

kovala za posledních deset let, až donedávna rok co rok ozna-

Pak ale došlo k dvěma nečekaným věcem. V předchozím asi

čované za „nové úspěchy znárodněné kinematografie“. Trhá

desetiletí byl zájem západních sdělovacích prostředků o Čes-

je jazykem a termíny, jakých užívali filmoví kritici raných let

koslovensko mizivý. Konec konců, neprolévala se tam krev

šedesátých, když protlačovali Miloše Formana nebezpeč-

a bezpráví, k němuž docházelo, bledlo před všemožnými ge-

nocidami, jež poznamenávají konec našeho osvíceného století.

Příslušná místa tedy neočekávala, že jejich malý, zasmrádlý,

16 Třeba kampaň proti korupci. Zdá se však, že pražským stalinistům se podařilo obrá-

tit tenhle element gorbačovismu ve svůj prospěch. Dva z lépe známých progorbačov-

podvodnický proces se skupinou Niemandů vzbudí ve světě

ců, Colotka a Chňoupek, byli nedávno jmenováni v souvislosti s gigantickou korupční

pozornost. Zapomněli ovšem, že jde o jazz. Kdežto, řekněme,

aférou na Slovensku. Ne že by šli sedět, ale asi přestanou papouškovat. Říkejme tomu

třeba marxistická dialektika.

ústavní pře Charty 77 s vládou sotva mohou uvést americkou

17 Viz článek Déjà vu v Západu č. 4/1987, s. 27–28 a zařazený do knihy Franz Kafka, jazz krev do varu, útlak jazzu to dokáže. Jazz je americká hudba,

a jiné marginálie, Toronto, Sixty-Eight Publishers 1987, s. 82–89.

64

65

nými vodami stalinského odporu a přitom zatracovali kýče,

ministerstvu vnitra přes jedno sto dopisů, ale na žádný ne-

předcházející české nové vlně. Některým se prostě zřejmě

přišla odpověď. Nato soudce předvolal jako svědka zástupce

stáhly řitní otvory, jiné gorbačovština povzbudila. A snad

ministerstva vnitra a tento dobrý muž se postaral o vyvrcho-

protože Sovětský svaz je náš vzor, začíná se od filmu, stejně

lení absurdní tragikomedie. Na otázku, proč jeho úřad na Sr-

jako první velká skandalizace minulosti se v SSSR odehrála,

povy dopisy neodpovídal, odvětil udivenou vlastní otázkou:

s Gorbačovovým požehnáním, na půdě filmu. Buď jak buď,

Jak mohl jeho úřad odpovídat na dopisy organizace, která

soud nad Sekcí, ačkoliv se původně měl konat už v prosinci

neexistuje?

1986, byl odložen na leden 1987, pak na únor a potom na

Ve filmu Věry Chytilové Sedmikrásky (1966) snaží se jedna

březen. V prosinci totiž předseda senátu Vladimír Stibořík

z obou uličnických hrdinek přesvědčit druhou, že vlastně ne-

(podle zpráv slušný – v pojmech komunismu – člověk, jenž

existuje, protože ztratila občanku.

nikdy nepředsedal politickému procesu) zamítl původní ža-

lobu pro nedostatečné důkazy a vrátil ji prokurátorovi k pře-

———

pracování. Obvinění, jedno za druhým, brala za své. Nejprve

zmizel „daňový únik“, potom „osobní obohacování nedovo-

Tím ovšem řetěz absurdit neskončil: jsou totiž zakořeněny

lenou hospodářskou činností“. Když soud konečně zahájili,

v samém jádru legálního argumentu. Jak už jsem se zmí-

zněla žaloba už jenom na „nedovolenou hospodářskou čin-

nil, byl nechvalně proslulý zákon 126/68 schválen v roce

nost“. Zločin spočíval v tom, že obžalovaní reinvestovali ka-

1969 jako výslovně přechodné právní opatření. Jeho kruté,

pitál získaný prodejem knih v době, kdy Sekce ještě nebyla

ale údajně časově omezené (asi jako sovětské řízené střely

zakázána, do nových knih, vydaných až po datu zákazu, tj.

a Rudá armáda jsou v Československu umístěny přechodně)

po 15. lednu 1985.

potlačení základních politických a kulturních občanských

Pan Žlůva se po vyhlášení rozsudku přirozeně nenamáhal,

práv se ospravedlňovalo „nenormální“ politickou situací.

aby Timesům poslal nový dopis, kde by poopravil špatné in-

Partajní mluvčí znovu a znovu slibovali, že jakmile „bude

formace, jež poskytl Kurtu Vonnegutovi a americké veřej-

dosaženo normalizování situace“, zákon pozbyde platnosti.

nosti.18

Pracovní komise Jazzové sekce tedy argumentuje, že dovolá-

vat se v roce 1987 tohoto zákona rovná se tvrzení, že v Čes-

———

koslovensku je politická situace, ještě devatenáct let po „bra-

trské pomoci“, stále abnormální. Navíc Sekce hodlá podat

Soud skončil scénou jakoby vystřiženou z Ionesca nebo

žalobu na vládu pro urážku na cti. Nejen vládní novináři, ale

z Kafky. Jak jsem už uvedl, soudce v závěrečné řeči vysoce

i diplomatičtí zástupci v cizině, ignorujíce presumpci neviny

ocenil aktivitu Sekce a vyčetl obžalovaným pouze, že opo-

uznávanou čs. zákony, opětovně, a ještě dlouho poté, co byl

menuli vyžádat si požehnání shora. Jenomže právě tohle po-

vynesen a po celém světě znám rozsudek, obviňovali vedoucí

žehnání se členové Sekce léta snažili na ouřadech vymámit;

Sekce ze sprostého zločinu neplacení daní, jako by to byl

Karel Srp před soudem vypověděl, že v té záležitosti napsal

prokázaný fakt. Ačkoliv to – nyní prokazatelně – žádný fakt

nebyl.

18 Jeho ottawský kolega, pan Karel Zoubek, v dopise uveřejněném v The Toronto Star

4. dubna 1987 – tedy tři týdny po procesu! – pořád ještě tvrdil, že viníci šli sedět pro

———

neplacení daní. Pokusil jsem se jeho informaci uvést na správnou míru dopisem Staru, ale ten neuveřejnili.

66

67

Mohou v té spravedlivé při vyhrát? Mnoho bude záležet na

Byl rok 1968 možný?

neutuchajícím zájmu v západních sdělovacích prostředcích

a v nepolevující podpoře západních intelektuálů, jazzmanů,

Upřímně řečeno, nevím, proč právě mě požádali, abych mlu-

spisovatelů, hudebníků a umělců. Dokud zůstanou lidé ze

vil na téhle konferenci o roce 1968. Nejsem politik, nejsem

Sekce v ohnisku alespoň jistého zájmu, není věc ztracena.

historik ani politolog, nikdy jsem nebyl členem komunistické

Vláda by jistě uvítala, kdyby vedoucí Sekce podali ruku ke

strany, a neocitl jsem se proto v centru dění roku osmašede-

smíru a přijali funkce v Čs. jazzové společnosti. Pro tu už

sátého. Mimoto – možná především – jsem na námět Dubče-

pracuje dost značný počet členů Sekce, zejména aktivních

kova roku napsal velice dlouhý román Mirákl. Jak se mi ten

hudebníků. Jenže to je něco docela jiného a vysvětluje to

annus mirabilis jevil, to je všechno v tom románu. Tady dnes

svrchu uvedený výrok jazzového muzikanta, který prostě

nemůžu udělat víc, než že zrekapituluju pár názorů, k nimž

potřebuje hrát. Hájit své dílo je však pro Karla Srpa a jeho

jsem o tom zbabraném, bolestném a beznadějném námětu

přátele otázkou zásady. Bohužel však Leninovy třídní zákony

dospěl.

nic takového, jako jsou zásady, neznají – kromě dialektické

Jako každý, kdo tam toho roku byl, jsem přirozeně přemýš-

zásady, že Strana má (nakonec) vždycky pravdu, třebaže se

lel o těch měsících a o rocích, které jim předcházely, a retro-

zároveň (momentálně) vždycky mýlí. Mně připadá budouc-

spektivně jsem si zformuloval jistá mínění. Ta mínění nejsou

nost statečných mužů a žen z Jazzové sekce chmurná. Nevím,

možná víc než osobní předsudky. Na druhé straně představují

jestli přistoupí na kompromis. Jsem v pokušení uzavřít tuhle

třeba jistou, draze vykoupenou zkušenost, z jejíž perspektivy

rekapitulaci podivuhodné a tragické historie Jazzové sekce

se doufejme skutečnost roku 1968 nejeví příliš nepřesně.

Svazu hudebníků ČSR citátem svého oblíbeného verše ze

Dospěl jsem k přesvědčení, že dubčekovské hnutí – které

svého oblíbeného básníka Ericha Kästnera: „Das Spiel ist ganz

samozřejmě existovalo dlouho předtím, než bylo onálepko-

und gar verloren, / und dennoch wird es weitergehen.“ Hra je defini-

váno jménem toho neuvěřitelně naivního partajního bosse –,

tivně prohrána, / a přece se bude hrát dál.

tedy „liberální“ hnutí uvnitř komunistické strany, se tehdy

pokoušelo – jako se dnes pokouší v Rusku – o vyřešení mate-

1988

matické nemožnosti známé jako kvadratura kruhu. Nebyl to

první pokus toho druhu, zrovna tak jako „perestrojka“ není

pokus poslední. Byl to – a je to – prostě pokus sezdat svo-

bodu myšlení a projevu s totalitním systémem, jenž samou

svou přirozeností takové manželství vylučuje. Jak známo,

termínu „totalitní moc“ poprvé užil Mussolini a samozřejmě

že nikoliv v hanlivém smyslu; naopak, Mussolini, stejně jako

krátce před ním Lenin, byl fascinován koncepcí totální moci.

Výraz „totální moc“ se dá synonymicky vyjádřit jako „mo-

nopol moci“ a „monopol“, chápáno jako pojem ekonomický,

vylučuje ekonomickou svobodu. Monopolistické ekono-

mické formace v raném kapitalismu bez milosti mařily snahy

malých podnikatelů využít ekonomické svobody zaručené

americkou ústavou, pokud se takoví podnikatelé pokoušeli

68

69

dělat business v oborech, které monopoly – jak říkají ame-

rozličného politického zabarvení, jež se ve starém Českoslo-

ričtí Češi – zakornerovaly, tj. zcela ovládly. My také víme, že

vensku mohly volně konstituovat, když zakladatelé sehnali

stejné svobody, jimž se těšíme tady v Kanadě, zaručuje i čes-

dost podpisů nebo jinou formu podpory. Měli možná na

koslovenská ústava. Má to jen ten háček, že podobně jako

mysli proměnu existujících společenských organizací, jako

v kanadských pojišťováckých smlouvách je vždycky připra-

byl svaz mládeže, umělecké svazy, ROH atd., z „převodních

ven nějaký „dodatek“: nějaký rozkošný malý orwellianismus

pák“ partaje ve skutečné svazy, skutečné organizace. Jenomže

jako „svoboda projevu je zaručena, vyjímaje případů, kdy je

k těmhle pseudoorganizacím, k pákám, jimiž hýbala totální

to proti zájmům socialismu“. Anebo jak to nedávno napsal

moc Strany, patřilo taky několik politických pseudostran: Li-

Ivan Skála, umělec všemožně zasloužilý: „Spisovatelé reál-

dová strana, Socialistická strana, a jestli mě neklame paměť

ného socialismu mají absolutní svobodu psát, co chtějí; na

i cosi, co se nazývalo Strana slobody na Slovensku. Jestliže

druhé straně má socialistická společnost právo nevydat, co je

však staré „převodní páky“ měly začít fungovat jako bona fide

proti jejím zájmům.“ Zamyslíte-li se nad tímhle překrásným

organizace, očekávali snad soudruzi, že tyhle strany zůstanou

případem marxistické logiky, dojdete nevyhnutelně k zá-

pseudostranami? A jestliže to neočekávali, co mohlo zabránit

věru, že tenhle druh svobody měli spisovatelé i v Hitlerově

návratu k předválečnému demokratickému systému, který

Německu.

byl v plném smyslu toho slova pluralitní? Mimoto, jak se měl

Totalitní moc nebo monopolní moc se v komunistických

vyřešit problém mnohočetného členství, jestliže se Národní

státech vyjadřuje frází „vedoucí úloha komunistické strany“.

fronta, pseudokoalice všech takových převodních pák jak od-

No, a my se všichni pamatujeme, že jedním ze slibů, jejž v roce

borového, tak politického typu, měla proměnit ve skutečnou

1968 dali veřejnosti partajní mluvčí, bylo znovuzavedení poli-

koalici? Většina lidí byla členy organizací Národní fronty:

tického pluralismu do československého politického systému,

ROH, ČSM, ale taky Svazu přátel SSSR, Svazu akvaristů,

přičemž by si ovšem Strana podržela „vedoucí úlohu“.

Svazu chovatelů drobného hospodářského zvířectva, neboť

Jsou tedy celkem tři možnosti:

Národní fronta představovala skutečný vesmír všemožných

1) Partajní mluvčí to nemysleli vážně. Termín „pluralismus“

a nejnemožnějších organizací, od komunistické strany až po

byl slogan, jehož se užívalo, aby se získala podpora nestra-

baráčníky. Které z nich měli být majitelé mnohočetných člen-

nického publika ve vnitropartajním boji „liberálů“ s „konzer-

ství věrni? A vezmeme-li v úvahu pluralismus a české sklony

vativci“; slogan, na nějž by se zapomnělo, sotva by liberá-

ke švejkárně, nebylo možné, že by ve volbách dostali většinu

lové měli kontrolu – možná „totalitní“ kontrolu – nad partají

hlasů například akvaristi a vystřídali by pak komunistickou

v kapse; zapomnělo by se naň a nikdy by se neuvedl do praxe.

stranu ve vedoucí úloze?

Jestli tomu tak bylo, byla to jen repríza starého triku, který

Zajisté že taková vidina je absurdní. Ale jestliže měli par-

partaj úspěšně použila před rokem 1948, kdy zcela vážně

tajní mluvčí na mysli tohle, museli by si pořádně lámat hlavu,

slibovala, že bude respektovat právo na soukromý majetek

kdyby se byla liberální frakce v září 1968 zmocnila totální

výrobních prostředků pro řemeslníky, malé obchodníky, do-

kontroly.

konce i malé podnikatele a rozhodně i pro malé zemědělce:

3) Partajní mluvčí to mysleli naprosto vážně a skutečně

kteréžto sliby promptně zapomněla, sotva se zmocnila totální

chtěli znovuzavést systém několika stran; v tom případě by se

moci; nebo jinými slovy, sotva se jí dostalo vedoucí role.

organizace Národní fronty jako ROH nebo kluby chovatelů

2) Partajní mluvčí to mysleli vážně, ale termínem „poli-

všemožných zvířátek vrátily k funkcím, jaké mají v demokra-

tický pluralismus“ nemysleli nutně návrat k starým stranám

tické společnosti: staly by se představiteli zvláštních zájmů,

70

71

ale nikoli zvláštních politických názorů. Jestliže ovšem par-

neživé důstojné existence vyžadují pouze slovní uznání,

tajní teoretici zamýšleli tohle, jak se mohla zachovat, neřkuli

nominální přijetí své autority jakožto hlava rodiny. Pro

zaručit vedoucí úloha komunistické strany?

mladého manžela a zejména pro mladou manželku je však

Myslím, že uspokojivou odpověď na tyhle a podobné

nesmírně snadné cizoložit; užívat svobody, kterou lze téměř

otázky jsem nikdy nedostal – i když pravda je, že jsem se ni-

– ne zcela, ale téměř – srovnat se svobodou neprovdané mlá-

jak zvlášť po odpovědích nepídil. Nejasně si vzpomínám, jak

deže našeho permisivního věku.

někdo z dubčekovců kdysi tvrdil, že voliči by Stranu udrželi

To je, myslím, situace Maďarska, Jugoslávie a do jisté míry

v majoritní převaze prostě z vděčnosti, že jim dala svobodu.

i Polska. Taková byla například i situace Španělska za dlouho

No, nevím. Zdálo by se mi pravděpodobnější očekávat, že

umírajícího Franca.

většina voličů by dala hlasy komunistické straně – přestože

Mohli byste namítnout, že ani v Československu nebere

by měla možnosti podpořit strany nekomunistické – prostě

komunistickou ideologii nikdo vážně. Snad: jenže senilní

z reálpolitické obavy, že kdyby komunisti volby prohráli,

manžel v Praze není poklidný autoritář, nýbrž senex iratus,

intervenovala by jistá velmoc a nastolila by režim mnohem

popudlivý dědek klasické frašky, domácí tyran, jenž vyžaduje,

horší, než by byl režim zmalomocněné, ale formálně pořád

aby každý předstíral, že frašku nazvanou Československá so-

ještě vládnoucí komunistické strany.

cialistická republika bere vážně, a kdo není ochoten k tako-

Na začátku tohohle projevu jsem řekl, že „totalitní moc“

vému předstírání, tomu dá nesnesitelný dědek ochutnat, zač

a „svoboda“ jsou pojmy vzájemně se vylučující. To však

je toho loket.

není – abych užil termínu, jenž se mi v kontextu téhle

Proč je československá cesta k socialismu takhle specifická,

přednášky zdá případný – „totálně“ pravda. Existují různé

nevím.

stupně svobody: Polsko za Piłsudského jistě nebylo tak svo-

To je tedy nejzazší hranice tzv. demokratizace komunis-

bodné, jako jsou Spojené státy za Reagana, ale bezpochyby

tického systému; hranice humánnosti socialismu „s lidskou

bylo svobodnější než Itálie za Mussoliniho, která byla zas

tváří“.

značně svobodnější než Německo za Hitlera. Lekce roku

Vůdcové dubčekovského hnutí v roce 1968 si tyhle hranice

1968 v Československu nás mezi jiným učí, myslím, taky

měli plně uvědomit a měli se snažit o oslabení své totalitní

tohle: sezdat ideologicky vážně míněný komunismus se

strany. Malér je v tom, že něco takového je taky nemožné;

svobodou rovná se kvadratuře kruhu rovná se nemožnosti.

nelze mít veřejně ohlášený politický program, jehož cílem

Všechny pokusy v tomhle směru nutně skončí katastrofou

by bylo umenšení moci vlastní strany; rozhodně to nejde ve

přivoděnou buď intervencí zvenčí, podle vzoru sovětského

stínu sovětské moci. A přitom právě jen takové umenšení

nočního přepadu Československa, nebo intervencí vnitřní,

moci Strany představuje šanci, že se dosáhne jisté svobody

podle vzoru nočního přepadu Solidarity jednotkami

v mezích komunistického systému. K dosažení takového

ZOMO. Ale jistá možnost tu je: svoboda získaná využitím

cíle jsou však zapotřebí skutečně moudří vůdci: mnohem

téhle možnosti nebude nikdy tak sladká, plná svoboda zá-

moudřejší než vůdci v demokratických společnostech a také

padní liberální kapitalistické demokracie, ale tahle možnost

mnohem mazanější a nesrovnatelně odvážnější. Komunista

pokusem o kvadraturu kruhu není. Je to sezdání silného

jako Kádár byl, možná, takového druhu. Jakeš, Husák, Biľak

mladého muže nebo ženy jménem Svoboda se zkomírají-

a spol. zřetelně toho druhu nejsou.

cím, senilním autoritářským partnerem; s polomrtvolou

Myslím, že ani Dubček nebyl. Byl naivní; příliš upřímně

ideologie, kterou už nikdo nebere vážně. Takové téměř už

věřící; svým paskřivým, komunistickým způsobem přílišný

72

73

idealista, srovnáme-li ho s cynickým makléřstvím Husáka,

Demokratizace prostě není a nemůže být demokracie. Po-

agresivně blbeckou sebejistotou Biľaka, s epikurejským so-

kud ovšem taková demokratizace nevydemokratizuje komu-

bectvím Štrougala. Byl to dobromyslný, neskutečně laskavý

nismus z komunistické strany.

učedník čarodějníka Marxe a zbytek jeho příběhu odvyprá-

Ale tady jsme zpátky, kde jsme byli. Pokoušet se o něco

věl Goethe:

takového je jen jiný pokus o kvadraturu kruhu. Nedovolí to

přírodní zákony, nedovolí to Velký Bratr. Ani sobě to nedo-

Herr, die Not ist groß!

volí.

Die ich rief, die Geister,

Werd ich nun nicht los.

1988

V mém primitivním překladu (Vrchlického u nás v knihovně

nemají):

Pane, jsem v průšvihu.

Duchů, co jsem je vyvolal,

se zbavit nemohu.

Závěr Goethovy básně vyjadřuje, myslím, přesně, co se v roce

1968 stalo v Československu. Pokusy demokratizovat totalitní

ideologii mohou vést jedině k vnitřním nebo vnějším potlače-

ním takových pokusů – to v případě nejhorším; anebo, v pří-

padě nejlepším, k polovičatým kompromisům, které soudě

dle příkladů Jugoslávie a Maďarska kombinují v praxi, i když

ne možná v teorii – má-li sňatek autoritářského dědka s liškou

bystrouškou nějakou teorii –, nevýhody kapitalistické demo-

kracie, jako nezaměstnanost, s nevýhodami totalitarismu,

jako svévolné zasahování všemocné policie do života občanů.

Občané jsou trošku málo svobodnější než v nekompromisně

stalinských státech, ale taky – ne vždycky, jak ukazuje solidně

stalinské Rumunsko – trochu chudší. A protože žádný takový

kompromis stejně nepřipouští existenci nezávislých politic-

kých stran oponujících komunismu, občané se třesou při

představě, co se stane, když poněkud laskavější partajní boss

zaklepe bačkorama nebo ho chatrné zdraví donutí odstoupit

a na jeho místo nastoupí někdo ne tak laskavý. Protože my

víme, neboť jsme to viděli znovu a znovu, že stát se může

všechno.

74

75

Fejeton z letošního jara

chirurg vám vyoperuje nádor z mozku tak, že se dále můžete

věnovat svému oblíbenému boxování, u druhého po operaci

Četl jsem kdesi, že Ivan Sviták poslal zdravici sjezdu ko-

slepého střeva ochrnete na levou nohu. Platový rozdíl mezi

munistické strany, kde vyjádřil úmysl chránit národ před

těmi dvěma chirurgy je přitom žádný nebo nevýrazný, po-

chamtivými – užil možná jiné pejorativum, nepamatuju se

kud muž neovládající slepé střevo není ve Straně: pak bere

– živnostníky. Pokud jde o mne, myslím, že živnostníci ohro-

výrazně víc než muž ovládající mozek.

žovali náš národ jedině v ideologické fantazii lidí ze skupin

Špatný fotbalista je neplacený amatér stejně jako jeho vir-

obecnému blahu mnohem nebezpečnějších, například uni-

tuózní spoluhráč; ten ovšem dostane dobře placené místo ve

versitních profesorů nebo spisovatelů. Ivan však hodlá bránit

státním podniku, kde nemusí nic dělat. Ve Večerní Praze jsem

proti živnostnickému světu i spisovatele: na veřejné diskusi,

kdysi četl článek s titulkem: Obohacoval se a neušel spravedli-jíž jsem se v Praze nedávno zúčastnil, projevil obavu, že Mil-

vému trestu. Předmětem odhalení byl pán, jenž si z autobusu

ton Friedman a jeho český feldvébl von Klausevic předhodí

všiml, že silnici lemují třešňové stromy plné neočesaného

spisovatele napospas trhu, a před takovým osudem je třeba

ovoce. Zašel si proto do JZD, jemuž ty třešně patřily, odkou-

naše svědomí národa a inženýry lidských duší (vyberte si)

pil od nich plody několika stromů, sám je očesal, autobusem

zachránit.

dopravil třešně do Prahy a tam je prodával. Dopustil se tím

Jak Ivan mluvil, napadlo mi, kolik velkých spisovatelů to-

zpeněžení talentu obchodní podnikavosti a byl po zásluze

hoto století se zrodilo, rozkvetlo a po dlouhém životě po sobě

potrestán. Laskavostí státu, tuším, pouze na podmínku.

zanechalo mnoho dobré literatury v podmínkách miltonfried-

K čemu taková ideologická svěžest vedla, nemusím jistě

manovského trhu, a kolik jich prožilo podobný život s po-

dlouze vykládat. Co nebylo na pultě, bylo pod pultem, ale

dobnými výsledky v podmínkách jiných než tržních.

ovšem pouze pro zákazníky privilegované známostí a za

Ne že by se mi zvlášť zamlouvala konkurence: radši bych

ceny nikoli státem schválené. Opravu televizoru vám státní

seděl na Dobříši, placen státem za to, abych svobodně rozví-

opravna v lednu naplánovala na září, ale pokud člověk zavo-

jel své schopnosti. Jenže tak hodný žádný stát na světě není,

lal některého z jejich „pánů“ přímo, pán přišel ještě ten den

všude platí „něco za něco“ a ten kšeft je pro spisovatele vý-

večer, opravil, vyměnil vadnou součástku za dobrou ukrade-

hodnější v podmínkách trhu. Soukromý nakladatel chce na

nou ve státním podniku a účtoval míň. Zločin na zločin. Letěl

něm pouze vydělat, anebo vydáním jeho málo prodejných

jsem jednou z Texasu do New Yorku s paní, jež mi ukázala

děl získat prestiž kulturního podnikatele. Jiné než tržní pod-

kabelku naditou dvacetidolarovkama a vyprávěla příběh.

mínky na něm za tu Dobříš žádají – jak svého času napsal Gra-

Bylo to v době, kdy operace srdce nebyly ještě běžná záleži-

ham Greene –, aby více nebo méně přestal být spisovatelem.

tost a v Praze se na ně stála fronta. Paní měla v takové frontě

A když jsem četl o chamtivých živnostnících, napadla mi

chorou sestru a té chirurg ovládající srdce nabídl přednostní

jiná věc: v marxleninském systému bylo skoro všechno zlo-

ošetření za tři tisíce doláčů. Ovšem v kaši, jak říkají Čechové

činem, nevyjímaje ani poslušnost, za niž se často trestalo,

v Americe, a to v drobné denominaci, protože vlastnit šeky

když se změnila generální linie, a ta se měnila poměrně často.

a snažit se je deponovat v bance byl tehdy rovněž zločin.

Nejosudnější pro systém bylo, že za zločin prohlásili i zpeně-

Pacientka tedy napsala sestře provdané za olejáře v Austinu

žování talentu, s výjimkou talentu uměleckého. Lidé ovšem

a ona nyní vezla do stověžaté matičky tři tisíce baků v kaši.

mají všemožné talenty. Jeden fotbalista dá jeden gól v každém

Příběh má happy ending: pacientka dosud žije a chirurg bude,

třetím zápase, jiný střelí v každém utkání tři branky. Jeden

doufám, brzo mít soukromou ordinaci, kde už nebude muset

76

77

překračovat zákon, aby si, jak nesmrtelně pravil pan Jakeš,

Tohle tedy byl ten aspekt dnešní Prahy, který mě povzbudil

trochu hrábnul.

a naplnil nadějí, že mafie není budoucností našeho národa,

Tohle se mi za naší druhé návštěvy doma – prvně jsme tam

nanejvýš je zdrojem mnoha trampot na cestě za společností,

byli před rokem, dostali jsme Bílého lva a ubylo nám přá-

kde to bude jako v Kanadě.

tel – líbilo nejvíc. V Praze, jako příslovečné houby po dešti,

Na druhé straně se za naší letošní návštěvy konaly lus-

se otvírají soukromé krámy. Krám, pokud jsem nezapomněl

trace.

češtinu, má však přídech spíše hanlivý, takže tohle krámy ne-

Jako zahraniční Čech, nebo jak se tomu říká, nemám asi

jsou. V jedné ulici jsem viděl soukromého řezníka na jedné

právo do toho mluvit, ale když to jsou paradoxy, jak praví

straně a na druhé Masnu. Vypadalo to jako anekdota z polo-

– abych si šplhnul u pana prezidenta – sládek v Audienci. Od-

patického protikomunistického skeče, jaké šlo občas, ne moc

tajnily se tedy nějaké tajné estébácké spisy a k mému překva-

často, vidět v americké televizi. Soukromý krám vyhlížel jako

pení nikdo nepochybuje o jejich pravosti. To ve státě, jehož

reklama na hygienu, měl vkusný vývěsní štít a ve výkladě sy-

estébé vynikalo zejména Desinformačním oddělením, což

metricky vyložené lákavé uzeniny. Masna byla Masna.

dokazuje Ladislav Bittman v knize, kterou jsme v Torontu

Já prostě, na rozdíl od Ivana, věřím v lidskou tvůrčí schop-

vydali, Špionážní oprátky.

nost, pro niž mám ostatně v Kanadě nepřeberné důkazy. Ne ve

Ale dobře: nerozumím tomu, možná existují důkazy, že

smyslu tvorby lidové moudrosti a jiných konin, ale ve smyslu

co je v materiálech estébé, je pravda, celá pravda a nic než

tvorby hodnot, jež vznikají podnikavou pracovitostí moti-

pravda.

vovanou ziskem; jenže myslím velmi často i něčím mnohem

Takže deset poslanců se asi bude muset poděkovat, pro-

immateriálnějším, co má dost blízko k tomu, co nutí malíře

tože podepsali spolupráci, anebo ani nepodepsali, ale píše

malovat a spisovatele psát. Sinclair Lewis má takový román,

se o nich v těch zaručeně pravých dokumentech.

ne něco, nad čím by se rozplývali postmodernističtí teoretici:

Dobrá: dejme tomu, že jsou zaručeně pravé. Jenže se v nich

A Work of Art – Umělecké dílo –, ale dílo v titulu je hotelový chain,

zaručeně nepíše o řadě lidí, kteří kázali psát; ani v nich nejsou

řada pohostinských podniků, které vynášejí dolárky, jenže

jejich podpisy, ačkoliv kázali nutit lidi k podpisu. Neříkám

kvůli těm to hrdina románu nedělá. I naše literatura zazname-

jistě nic nového, švitoří o tom vrabci na střeše. Z parlamentu

nala příběhy takových umělců: vzpomeňte jen na Klánského

bude možná muset odejít dlouholetý mukl, protože se zlomil

Vyhnanství. Socrealismus je později vylíčil jako chamtivé živ-

a podepsal, ale bude tam dál zasedat pán, jenž z železničář-

nostníky. A právě oni vytvářejí obrovské bohatství západní

ského bálu vyhazoval dnešního pana prezidenta jako osobu,

společnosti; oni a jejich vzdělané děti; buržoazie. V jiném

která v Husákově státě nemá právo tancovat. Sedí tam i jiný

románě, The Prodigal Parents (Marnotratní rodiče), má Lewis

pán, jenž sice nic nepodepsal ani se o něm nikde nepíše, je-

chvalozpěv na buržousty: jsou, říká, páteří společnosti. Do-

nom se po pádu stranovlády v listopadu 1989 pokusil ošálit

cela podobně je viděl Čapek. Viděli je shodně, protože oba

národ sestavením vlády nové, komunisty tak prošpikované,

měli smysl pro fakta života. A tohle je fakt. Ne idealizace, nic

že by se od všech předchozích stranovlád lišila jen tím, že

na způsob „lidí zvláštního ražení“. Páteř není nic esteticky

její hrstka plojharů by byli skuteční nekomunisti. A sedí tam

zvlášť krásného, ženská ňadra jsou lepší. Ale bez páteře se

řada jiných pánů s počmáranou, avšak nikde v archivech vni-

lidské tělo zhroutí.

tra nezaznamenanou minulostí, všemožní bývalí tajemníci,

důvěrníci, kádrováci a jiní pěkní ptáci, jak říkával kornetista

———

Karel Danda, a na ně se čarodějnické hony nepořádají. Sedí

78

79

tam lidé, kteří se dodnes prohlašují za komunisty a dodnes

být? A jak se vlastně říká boxerům welterové – hmotnosti?

se sdružují v té zločinné organizaci.

Anebo jazz, zošklivělý na „džez“, jenž Janě Brejchové, když to

Říkám zločinné, všimněte si, ne zločinecké. Samozřejmě že

nařídili, připomínal dřez. Snažil jsem se teda být spravedlivý,

měla mnoho členů, kteří do ní vstoupili z idealismu sociálních

ale nic v Československu nebylo lepší. Kanadská svoboda,

citů, z mladické nerozvážnosti, z hlouposti, ze strachu, kvůli

kanadský blahobyt, kanadské nemocenské pojištění, kanad-

buržoaznímu původu, kvůli budoucnosti dětí apod., prostě

ské sociální zabezpečení, ty nádherné a četné university, kde

za podmínek, jaké ta zločinná organizace ve společnosti vy-

neexistuje numerus clausus, ta skvělá architektura – to všechno

tvořila. Jenže lidé, kteří byli za takové podmínky odpovědní,

nevykoupené uranovým martyriem, páteří do oblouku, vě-

ti zločinci byli. Na jejich pokyny ta Strana napáchala strašlivá

šením vlajek a zdobením oken, permanentním nadšením,

zvěrstva: od poprav nevinných, jako byla Milada Horáková,

asi tak možným, říká Ota Ulč, jako permanentní orgasmus.

přes mukly v dolech, kde se kutal uran pro mírové bomby

Umožnila to svoboda a chamtiví živnostníci. Když v Torontě

Sovětského svazu, přes ty dnes už zcela zapomenuté akce,

vystavěli CN Tower, nejvyšší věž na světě, nevedl nikdo žádné

které taky stály lidské životy – jen si vzpomeňte! Penzisti

řeči o novém úspěchu kapitalismu, nebylo zahájení za pom-

z Prahy do pohraničí, protože systém, jenž se vytahoval, že

pézní účasti představitelů s lidovou veselicí. Jenom jeden

poručí větru a dešti, nedovedl zásobit společnost ani obyčej-

italský zedník seskočil úplně seshora s padákem, naštěstí se

nými paneláky, a tak si vymyslil nadměrné metry a vyháněl

mu otevřel, a sotva přistál, pohotový kanadský policajt se slu-

staroušky a stařenky z bytů v Praze do ruinózních vesnic

žebním knírkem mu napařil pořádkovou pokutu.

po Sudeťácích, aby tam brzy zemřeli a snížili tak náklady

na budování socialismu úbytkem penzí. Jen si vzpomeňte!

———

77 000 nebo kolik úředníků do průmyslu, a vzdor takovým

megaodvodům přivedl systém kvetoucí starý český průmysl

Na to všechno a na jiné věci jsem myslel, když jsem se do-

na pokraj bankrotu, když místo jaw a čézetek, které kdysi

zvěděl, že neprolustrovali mého přítele Jana Kavana, který

vítězily na závodních drahách světa, zavedl výrobu druhořa-

dvacet let pomáhal pašovat naše knihy do Československa,

dých tanků a roztomilostí à la semtex, hodících se pouze k za-

organizoval přísun zpráv z Husákovy ostře střežené říše, ži-

bíjení nic netušících cestujících komerčních aerolinek. Jen si

vořil a pracoval pro návrat demokracie. Pokud jsem byl s to

vzpomeňte! Má strana, jež proměnila vyspělý starý evropský

zjistit z materiálů, jež jsem měl k dispozici, vyšlo najevo, že

stát v krvavý absurdistán, pořád právo na existenci? A kdo

se v letech 1968–1969 několikrát sešel s jakýmsi úředníkem čs.

jsou ti, co mají žaludek po tom všem v takové straně zůstat?

ambasády v Londýně a hovořil s ním o problémech českých

Nenapadá mi nikdo než blbci a zločinci. Třeba vzdělaní blbci

studentů v Anglii. Z odtajněných spisů je zřejmé, že to ten

a ulízaní zločinci, ale blbci a zločinci.

úředník nahlásil na Letné. Kavan sice nic nepodepsal a ani

Když jsem přišel do Kanady, ovlivněn chtě nechtě dlou-

nevěděl, že úředník je estébák, ale má ve spisech záznam:

holetou indoktrinací, jež ze slova „kapitalismus“ udělala ne-

krátkou dobu v čase svého zeleného mládí se s úředníkem

mravný výraz, snažil jsem se poctivě posoudit, co bylo v Čes-

scházel a úředník mu nastavoval líbivou tvář zaníceného

koslovensku lepší – krom toho, že to byla moje vlast, kde se

dubčekovce.

mluvilo mým jazykem. Ale to nebyla zásluha Strany, ta spíš

Pan Kuras z Londýna napsal v Respektu, že lustrace „ni-

i v jazyce ničila, co mohla. Pro mě je nemravné nařízené slovo

kterak […] neohrožuje […] jiná občanská práva [neprolustrova-

„hmotnost“, protože marně pátrám po tom, proč to muselo

ných] na profesionální kariéru v jakémkoli jiném povolání“.

80

81

Přirovnal také situaci poslanců, kteří budou muset odejít

rovněž bral v úvahu. Znám bývalého mukla, jenž po čtrnácti

z parlamentu, k jevu obecně známému z demokracií: že mi-

dnech v díře v zimě na Rovnosti podepsal: šlo mu o život.

nistr, a často celá vláda, se po hlasování parlamentu musejí

Dnes je v Kanadě v penzi, poslance, naštěstí pro sebe, nedělá.

poroučet „pro ztrátu důvěry“. Jenomže je tu rozdíl. V Ka-

Mám já, který jsem nikdy nepodepsal, ale taky nikdy nestál

nadě před časem padla jedna konzervativní vláda „pro ztrátu

v díře na Rovnosti, právo soudit? V Hemingwayově Sbohem,

důvěry“, protože zdražila benzín. Neprolustrovaní ztrácejí

armádo! je klasická definice takového práva – v třicáté kapi-

důvěru, protože se údajně dali k fízlům.

tole, kde polní soud odsuzuje k smrti italské vojenské zběhy:

V tom je ten rozdíl a navíc je tu ta blbá moudrost lidu a je-

„Vyslýchající se vyznačovali onou krásnou objektivitou a oddaností

den z jejích nejpitomějších plodů: není šprochu, aby v něm

přísné spravedlnosti, jakou se honosí muži zacházející se smrtí, kteří

nebylo pravdy trochu. Na základech tohohle sloganu spo-

sami nejsou v nebezpečí smrti.“

čívají světové výkony dr. Goebbelse a jeho dědiců v marxle-

Neříkám, že se má lehkomyslně odpouštět, a říkám, že by

ninských říších. Ne, Kavana jistě nezavřou. Ale mnoho let,

se mělo tvrdě neodpouštět – těm, co zacházeli se smrtí, sku-

možná do smrti, ponese na čele Kainovo znamení fízla.

tečnou i obraznou, a sami nebyli v nebezpečí smrti.

Jaká Kainova znamení ponesou vyhazováci, kteří preziden-

Neříkám, že by Kavanovi mělo projít, co provedl, jestliže

tovi zakazovali tancovat? „Neznámí“ pachatelé odpovědní za

to provedl, a pokud se mu nezvratně dokáže, že to provedl.

smrt Pavla Wonky? Sociální demokrati, kteří nejenže pasivně

I potom jsou u každého soudu polehčující okolnosti: mla-

splynuli, ale předělali se na aktivní propagátory stalinismu

distvý věk, rodinná anamnéza, podlehnutí vyděračům, situ-

v padesátých letech? Ti nepočítaní škůdci s partajní legiti-

ace, z níž se nezdálo být východiska: všechny ty pasti, v je-

mací, co neměli rádi otce, a proto dcera místo doktorky se

jichž nastražování byli komunisti takoví mistři. Pan Kuras

stala dojičkou? Metaforické domovnice, před nimiž se třásli

tvrdí, že lustrace nejsou soudní proces, a presumpci neviny

věhlasní vědci, co měli smůlu, že bydleli v činžáku, který es-

a závaznou porotní zásadu „mimo jakoukoliv pochybnost“

tébím zrakem prolustrovávala metafora?

na ně proto nelze aplikovat.

Jenže člověk odsouzený jednomyslným výrokem poroty

———

si odsedí trest a vrátí se do společnosti. Neprolustrovaný

si žádný trest neodsedí – odžije si jej, protože lidová blbost

Mně by se zákaz komunistické strany docela dobře srovná-

praví, co praví.

val s demokracií. Mafie nemají právo na legální existenci

ani v Americe. Tam by ovšem zakázat komunistickou stranu

———

byla taktická chyba, protože by se ze straničky bez významu

udělalo zakázané ovoce, a to by přece jen přilákalo nějaké ty

Tedy dvě věci: víc než u soudních procesů by se mělo do-

mandelinky a jejich hořící nákrčníky. V Československu by

kázat nezvratně a předpokládat nevinu, dokud se nezvratně

to chyba nebyla. Postavilo by to hlupáky a zločince mimo

nedokáže.

zákon, dali by si většího bacha. Protože naprostá většina lidí

A i jestli se nezvratně dokáže – co se zločinci, kteří nepo-

se pamatuje. Potřebujou občas osvěžit paměť: paměť je osla-

depsali, v záznamech nejsou, jenom si to všechno vymysleli,

bitelná, ne zničitelná.

řídili to, vládli tomu a mají hroší kůži?

Ne že bych nebyl pro očistu veřejného života. Ale vážil

bych jinak než lustrační komise. Proč lidé podepisovali, bych

1991

82

83

Nezávislost, samostatnost, svoboda

nahý teror cizí okupační moci; na Slovensku to byla de iure

vláda jediné strany, Ľudové, jež tam ovšem de facto pouze

Dočetl jsem se, že letos 14. března oslavovali nějací lidé

zprostředkovávala vládu téže cizí moci, co nezprostředkovaně

v Bratislavě dvaapadesáté výročí vzniku Slovenského štátu,

(pomineme-li protektorátní „vládu“) vládla v protektorátě.

a ty oslavy spojili s útokem, slovním a dokonce i fyzickým, na

Vždyť taky sotva se Slováci té schované cizí vládě vzepřeli,

prezidenta Havla, který má lví podíl na tom, že Češi a Slováci

poslala do země tanky a ostřílené hochy z jednotek SS, jimž,

se zbavili zlého břemene, jež museli jednačtyřicet let nést a je-

dle pramenů, které jsem četl (např. paměti Viléma Sachera

muž se říkalo všelijak: komunismus, marxismus-leninismus,

Krvavé velikonoce), pomáhali stejně nebo jen o málo míň ostří

uskutečněný socialismus, reálný socialismus, lidová demo-

hoši z jednotek HG, kteří se od nich ostatně uniformou skoro

kracie atd. Přesně řečeno to byl režim, pro nějž nebožtík Be-

nelišili. Pro mě je těžko ze vzpomínek vypudit německý zvu-

nito Mussolini vymyslel (v jeho slovníku pochvalný) termín

kový žurnál, kde prezident Tiso rozdává slovenské medaile

„totalitní“.

ostrým hochům obojího druhu.

Demonstrantů sice, jak jsem se dočetl, nebylo hodně, ale

V Čechách a na Moravě se žádné oslavy výročí zřízení vlády

zato hodně křičeli a křik ještě zesilovali pomocí přístrojů na

té cizí moci nekonaly, na Slovensku však ano. A všechno má

výrobu decibelů. Takové chování mi napovídá, že argumen-

své příčiny.

tům, s nimiž hodlám vyrukovat v tomhle článku, přístupni

Samozřejmě se dá všelijak argumentovat z historie. To se

nejsou, protože mají svou pravdu, která, jak to svého času

taky neustále dělá, až se mi někdy zdá, že argumenty a pro-

nesmrtelně vyjádřil prezident „Sorry Tony“ Novotný, nepo-

tiargumenty mohou pokračovat do nekonečna a že tak nebo

klonkuje před fakty. Ve stejnou dobu se jinde v Bratislavě

onak se dokumentovat dá všechno a nic. Hned začátek mo-

pořádala manifestace jiných Slováků, jichž bylo víc a na Slo-

derního sporu: Masarykův podpis na pittsburské úmluvě.

venský štát nevzpomínali, a když, tak ne zrovna v dobrém:

Byl morálně závazný? Státoprávně závazný? Nezávazný?

ti zřejmě argumenty, s nimiž hodlám vyrukovat v tomhle

Do jaké míry závazný? atd. Odborníci se přou, laik jako já

článku, nepotřebují, protože to všechno a patrně mnohem

to rozsoudit nemůže. Msgre Hlinka a snad i M. R. Štefánik

víc znají z vlastní zkušenosti a z četby. Nevím vlastně, proč se

počítali s federací. Nedošlo k ní. Proč? Vinou velkočeského

mi chce nosit tohle dříví do toho lesa; asi to dělám sám pro

šovinismu? Českého imperialismu? A dá se vyloučit faktor

sebe, abych si zopakoval, vyjasnil, pokusil se být maximálně

„jiných starostí“, které věru byly, a ne zrovna nepatrné: svě-

objektivní, a proto pochopil. Potěš mě Pán Bůh!

tová hospodářská krize, nástup nacismu? Za dvacet let první

Totalitnímu režimu uplynulých jednačtyřiceti let (Ó

republiky odcházeli na Slovensko, zdá se mi, tři druhy Čechů:

hrůzo! Větší část našich životů) předcházel jiný totalitní re-

provinilci, posílaní tam za trest; kariéristé, kteří větřili lepší

žim a z toho, co jsem četl, se zdá, že v Bratislavě si rukou spo-

bydlo než v zemi mateřské, a třebaže státoprávně to nic tako-

lečnou a nerozdílnou zademonstrovali vděční vzpomínači na

vého nebylo, v praxi patrně pokládali Slovensko za jakousi

oba režimy, což mě zas tak nepřekvapilo: byly si nepodobné

kolonii; a konečně idealisté, kteří chtěli svými zkušenostmi

jen o málo víc než dvě slepičí vejce. Ten předchozí totalitní

a prací pomáhat novým československým institucím v zemi

režim si v Čechách a na Moravě říkal nacionální socialismus

do té doby pod cizí, maďarskou administrativou. Kterých

a na Slovensku nevím, jak si říkal. Ale tam i tam byl, v různé

bylo nejvíc, nevím. Na samém začátku té společné republiky

intenzitě dané specifikem obou situací, totalitní. V Čechách

došlo ovšem na Slovensku k pokusu o komunistický puč,

a na Moravě, v tzv. Protektorat Böhmen und Mähren, to byl

importovanému z Maďarska Bélou Kunem, a ten Slovákům

84

85

pomohly zmoct české vojenské a sokolské jednotky. Že by si

na Slovensku nesporně byla (jak rozšířena, nevím), a byla

tehdy většina Slováků přála komunismus, pochybuju.

tam i nálada pro spíše totalitní než demokratické uspořádání

Zklamáni tím, že místo federace se Praha – nebo přesně

věcí veřejných, jaká tehdy existovala i v řadě okolních i vzdá-

řečeno někteří politici v Praze – snažila o jednotný stát jed-

lených evropských zemí – jak rozšířená, zase nevím. Buď jak

notného československého národa, někteří Slováci začali uva-

buď, na mapě Evropy se objevil jednak Protektorat Böhmen

žovat o státě samostatném. Mimochodem, „československý

und Mähren, jednak Slovenský štát.

národ“ je asi problém v podstatě sémantický: nationality v Se-

Ať byl, jaký byl, demokratický stát to nebyl, a nebyl ani

verní Americe znamená vlastně „státní příslušnost“, nikoli „ná-

samostatný, ani nezávislý, a už vůbec ne svobodný. Samo-

rod“ v evropském slova smyslu. Tomu se tady odjakživa říkalo

statné a nezávislé bylo Německo, díky své obrovské vojen-

spíš stock ( My husband is of Bohemian stock) ve smyslu „původu“, ské moci; Slovensko mohlo mít nanejvýš iluzi samostatnosti

nebo později ethnic background. Jak o tom píše Jiří Kovtun

a nezávislosti, a to jen pokud zpívalo písničku nacistického

v knize Masarykův triumf, takhle, tj. ve smyslu „politického“

Německa. Jakmile se pokusilo o písničku vlastní, přišly vždy

národa, chápal patrně „československý národ“ Amerikou silně

(a dodnes) osvědčené tanky. A svoboda nebyla nikde: ani

(a převážně v dobrém) ovlivněný Masaryk. Lidé v Praze, kteří

v satelitech, jako přesně řečeno byl Slovenský štát. Svoboda

Ameriku neznali, interpretovali potom někdy československý

je totiž kategorie individuální: svobodný je pouze ten stát,

národ ve smyslu etnickém, ačkoliv v tom smyslu nikdy neexis-

jehož každý občan je svobodný ve smyslu možnosti veřejně

toval. Dokonce, pokud vím, se mluvilo o „československém

říkat, co si myslí, a jednat, jak uzná za vhodné, aniž ho pro

jazyce“, jak o něm z nedostatku znalostí dodnes mluví naiv-

to čeká šatlava nebo šibenice.

nější Severoameričani, kteří jeho neexistující existenci odvo-

Podtrhl jsem slovo „každý“, protože i v totalitních státech

zují z bývalého oficiálního názvu státu Czechoslovakia.

někteří občané mohou říkat, co si myslí, a jednat, jak uznají

Tedy sémantika. Evropou ovšem v době, kdy někteří zkla-

za vhodné. Totiž ti, co si myslí to, co si myslí tzv. představitelé,

maní Slováci se začali přiklánět k myšlence vlastního státu,

a uznávají za vhodné, co i představitelé za vhodné uznávají.

obcházelo ne zrovna strašidlo, ale spíš v době velké krize

Všechno na světě, tedy i totalitní státy, existuje přitom v růz-

pro mnohé svůdný stín „nového pořádku“, antikapitalistické

ných provedeních. V téhle souvislosti vždycky vzpomínám

totalitní ideologie Německé národně socialistické strany

na Felliniho film Amarcord, příběh o dětství pod fašisty. Je

dělnické, jenž nakonec metamorfozoval v ne už tak svůdný

tam scéna, kde fašisté cosi oslavují na náměstí malého ital-

(mezitím už s ním byly zkušenosti) koncept „Nové Evropy“.

ského městečka a místní nenapravitelný socan jim k tomu

Jak došlo ke zřízení Slovenského štátu, přesně nevím, a ne-

najednou z kostelní věže zahraje na gramofon Internacionálu.

vím, zda to někdo ví přesně. Žádal státní svrchovanost msgre

Muži v černých košilích vyběhnou na věž, socana odvlečou

Tiso na Hitlerovi, nebo ji Hitler nařídil msgre Tisovi? Četl

na sekretariát fašistické strany a tam – mu dají vypít láhev

jsem obojí tvrzení, Hitler byl obratný politický makléř a sta-

projímavého oleje. Socan to na záchod sice nestihne, ale tím

rořímská zásada divide et imper a dodnes nepozbyla platnosti.

to pro něho skončí. Vždycky jsem si představoval podobnou

„Česko-slovenská federativní republika“ by pro nacisty byl asi

scénu v nějakém německém městečku. Byla by stejná, až na

o něco (málo) větší problém než na jedné straně Protektorát,

to, že projímadlo by nahradil Genickschuss. Věci prostě existují

složený ze dvou zemí předtím po tři sta let pod administrati-

v různém provedení.

vou německé Vídně, a na druhé straně Slovenský štát, před-

A tak všichni víme, že ve Slovenském štátě byly v mnoha (ne

tím po staletí administrovaný Maďary. Nálada pro vlastní stát

ve všech) směrech poměry sousedské: bývalí komunisti nešli

86

87

do koncentráku, ale do státní byrokracie (ovšem ani v Protek-

Ševardnadze. Ani Hácha, ani Tiso neodmítli, ačkoliv Hácha

torátě nešli do koncentráku tak notoricky známí komunisti,

byl demokracií odchovaný právník, a Tiso dokonce katolický

jako byl Vítězslav Nezval nebo Stanislav Kostka Neumann).

kněz, a třebaže líp než kdo jiný museli vědět, kdo je Hitler

Všichni známe anekdotickou legendu o tom, jak v téže brati-

a co od něho lze očekávat. Chtěli zabránit nejhoršímu? Za-

slavské vinárně zasedali Šaňo Mach a Gustáv Husák a vyhro-

chránit, co se dá? Domnívali se, že se nějak podaří probruslit

žovali si, jak jeden druhého zavřou, načež se nakonec sešli,

zlou dobou do doby lepší, snad dokonce demokratické? To

oba zavření, v Jáchymově. Viděl jsem dokonce Husákův pod-

všechno je možné, něco víc, něco míň. Oba, Hácha i Tiso, by

pis pod jakousi výzvou ke sběru šatstva pro Říši nebo snad

se měli stát předmětem solidně „buržoazního“, tj. maximálně

pro slovenské vojáky bojující na východní frontě a říká se, že

objektivního historického studia. Že by měli být předmětem

první cestu do Sovětského svazu vykonal pozdější předseda

oslav, pamětních desek a pomníků, se mi nezdá, a když, ty

komunistické strany jako člen delegace Slovenského štátu,

desky by měly přijít teprve podle výsledku těch studií. Oba,

jež se jela podívat do Němci obsazených území na to, co tam

možná více nebo méně nedobrovolně, předsedali příliš

bolševici napáchali. Ať je to všecko pravda nebo legenda, fakt

mnoha bezprávím, krutostem, ano, i zločinům, aby se bylo

je, že dr. Husák a s ním nepočítaní komunisté i antihlinkov-

možné divit, že – řečeno se Shakespearem – dobro, které uči-

sky smýšlející Slováci Slovenský štát (ne všichni) celkem bez

nili, je pohřbeno s jejich kostmi.

úhony přežili.

Vyjadřovat touhu po vlastním státě oslavou toho specific-

Ale ovšem tento stát musel poslat na východní frontu voj-

kého někdejšího vlastního státu mi tedy připadá mírně řečeno

sko. Patrně ve své většině (nevím) švejkovalo, ale bylo tam

nevhodné, pro mnohé urážlivé a pro všechny zlověstné. Pro-

– byla to jedna ze splátek na „samostatnost“. A ovšem poli-

volání antisemitských hesel 14. března v Bratislavě a otázka,

tický život Slovenska se zredukoval na činnost Ľudové strany.

kterou dle časopisu Respekt (č. 12/1991) položil jakýsi muž

A ovšem se arizovalo. A nakonec šli Židi do plynu. Když se

poplivávanému prezidentu Havlovi („Ste naozaj Žid?“), se

prý msgre Tiso dozvěděl, že pětisetmarková jízdenka, kte-

možná nerovná souhlasu s politikou Slovenského štátu vůči

rou každému slovenskému Židovi u nacistů zaplatil, je ne-

rasově nevhodným Slovákům, ale má k takovému souhlasu

opravňuje k cestě do nových sídlišt mimo území Slovenska,

trapně (možná nebezpečně) blízko. A pro nás všechny jsou

prý u Hitlera protestoval. Nevím, jak to bylo, ale prý si snad

ty podivné oslavy v Bratislavě zlověstné, protože sotva lze

– dost s křížkem po funuse – vyprotestoval zastavení trans-

předpokládat, že by stát, ustavený lidmi, kteří v rámci oslav

portů. Nevím. Kde se to má vlastně člověk spolehlivě dozvě-

bývalého, a všechno jiné než svobodného státu, plivali po

dět?? Poraďte, historici!

prezidentově automobilu a diskusi nahrazují elektronickým

A tedy msgre Tiso. Popravit ho jistě neměli a Benešovy vý-

ukřičením, zachoval tu sotva nabytou a jedině existující indi-

mluvy, že měl svázané ruce, protože milost mohl udělit jenom

viduální svobodu. Sotva lze také předpokládat, že by takový

na doporučení parlamentu, a ten ji nedoporučil, mi připadají

stát byl nezávislý a samostatný. Byl by anomálií v převládající

oportunistické a nepřesvědčivé. Mimoto jsem proti trestu

evropské tendenci k demokracii, a musel by proto asi – stejně

smrti za politické zločiny. Podobně jako dr. Emil Hácha byl

jako ten předchozí stát – hledat ochranu u mocnějších a do-

i msgre Tiso v situaci jistě nesmírně složité a ex post se vždycky

sud existujících anomálií.

všechno ví líp, než když je člověk v tom. Ale fakt je, že v životě

Naštěstí je tu slovenská „mlčící většina“. Prezident jí nabízí

politika existují situace, kdy zásadový, statečný a prozíravý

možnost referenda. Měla by se jí chopit. Ale to by pak měla

politik odmítne. Máme pro to případ z doby zcela nedávné:

být definitivní tečka za otázkou, jestli dva národy, které mluví

88

89

jazyky navzájem tak dobře srozumitelnými, budou mít víc

Viděno z dálky

svobody každý ve svém, nebo ve společném státě.

A o to přece jde. Jenom kde je svoboda, je i naděje, že tam

Bude to už dva a půl roku, kdy se doma, s pomocí svaté

nebude útisk; žádný, tedy ani národnostní. Kde svoboda

Anežky právě povýšené do světeckého stavu, udál ten zá-

není, dá se s útisky všeho druhu najisto počítat.

zrak. Od nadšení, vyjádřeného statisícovými demonstracemi,

v nichž účast nikdo nekontroloval, prošla společnost trapně

1991

známou křivkou k normálu, který charakterizují občanská

nespokojenost, nadávání a v případě obzvláštního blbectví

výroky à la: „Za komunistů to bylo lepší.“ Tím mluvčí myslí

stav oné zvláštní společenské smlouvy, podle níž panstvo

dobře odměňuje služebníky, pokud se chovají podle sloganu

Maul halten und weiter dienen!

Křivka, jíž za tu dobu prošli exulanti,1 není tak známá, ale

je svým způsobem rovněž trapná. Od nadšení vyjádřeného

sbírkami peněz a knih pro domov, kde to bývalo zakázané

ovoce, náborem kanadských a amerických studentů do funkcí

amatérských, leč perfektní angličtinou vládnoucích učitelů

anglického jazyka (nevím, kolik toho mí studenti doma

naučili, ale přivezli si odtamtud dost značný počet nevěst

1 Zde je snad na místě malý terminologický výklad. V normalizovaném tisku se pro

Čechy a Slováky v zahraničí používaly tři termíny: „exulant“, „emigrant“ a „krajan“.

První se vztahoval výhradně na generaci Jana Amose Komenského a zásadně se ne-

používal pro generace řekněme Rafaela Kubelíka a Karla Ančerla, abychom zůstali

u muziky. Kladl by totiž lingvistické rovnítko mezi české protestanty vypuzené z vlasti,

když se jí zmocnili utlačitelé a cizáci, a Čechy a Slováky dvacátého století, kteří rov-

něž opustili vlast, poté co se jí zmocnili utlačitelé a cizáci. V českém slovníku má slo-

vo „exulant“ od Bílé hory asociace kladné a to se nehodilo do ideologického krámu.

Exulantům dvacátého století se tedy chybně začalo říkat emigranti. Že chybně, lze se přesvědčit nahlédnutím do definičního slovníku. Velký anglicko-český slovník, vydaný nakladatelstvím ČSAV v roce 1984, uvádí termíny „vyhnanec“ pro exile a „vystěhovalec“ pro emigrant. U termínu exile připouští sice taky význam „emigrant“, nevím však, jestli proto, že exulantům se v předideologických dobách říkalo tak i onak, nebo aby

respektoval úzus platný v éře ideologie. V té by ovšem Rafaelu Kubelíkovi šlo říct exu-

lant pouze omylem.

Co však s těmi Čechy a Slováky, kteří odcházeli z vlasti po celých sto let před druhou

světovou válkou? V ideologickém slovníku bývalé stranovlády mělo slovo „emigrant“

výhradně pejorativní zvuk a tihle staří čeští emigranti odešli z důvodů schvalitelných:

aby unikli bídě nebo nacistickému pronásledování. Zde posloužil termín „krajan“, tra-

diční a s kladnými asociacemi. Později byli z pejorativa emigrant do kladné kategorie

krajanů přemístěni exulanti, kteří si tzv. upravili vztah, tj. slíbili loyalitu vládě Gustáva Husáka. My jsme to pokládali za nemorální; ovšem možná jsme se mýlili, neboť dnes

čtu v novinách, že slovenský parlament uctil památku tohoto podivuhodného grázla

minutou (nebo dvěma?) ticha.

90

91

i pár ženichů; kolik tam zanechali nemanželských dítek, mi

manželka pořídila snímeček. To jsou tradiční postavičky čes-

známo není), sháněním stipendií, zařizováním přechodných

koamerické frašky, známé už ze sokolských sletů minulého

pracovních možností, buď v podobě vědeckých stáží, nebo

století, a normální Pražák se s nima půjde zadarmo naprat do

v populární formě „slečen k dětem“ ( nannies: tento způsob

Alcronu a pomyslí si o nich své. Jde však o všemožné odbor-

bohužel diskriminuje muže), od těchto a podobných akcí

níky nebo osoby jinak údajně věhlasné, přinášející do staré

období euforie probíhá ta křivka k rozčarování, které sice,

vlasti bohaté zkušenosti ze Západu. Patří vesměs do lidské

pokud vím, u většiny exulantů nevedlo k rozhodnutí přestat

kategorie, jíž se v Americe odjakživa říká con man.

domovu pomáhat, ale přesto k posmutnělému postesknutí:

Kdo je con man, nebo nezkráceně confidence man? Nevím,

„Proč nám tohle doma dělají?“, vztahujícímu se na opatření,

jestli se v Praze kdy hrál vysoce zábavný film W. C. Fieldse

o nichž později.

The Bank Dick, tedy asi Bankovní detektiv. V téhle geniální

Tedy normálka.

frašce přijede do amerického maloměsta pan J. Frothingham

Nebo ne?

Wateburg prodávat akcie právě založené společnosti pro vy-

Začnu, jak se sluší, kritikou do vlastních řad. Tady v Toron-

užití dolů nově objevených v Leapfrog v Nevadě. Akcie jsou

tově dnes člověk často slyší hodnotit vztah domova k exilu

laciné, zaručují několikasetprocentní zisk, jen co se rozjede

slovy: „Je to tam fajn, ale nemají nás rádi.“ Osobně jsem sice

těžba. Pan Frothingham vypadá seriózně, mluví v inteligent-

nepocítil, že by mě doma neměli rádi (kromě těch, kteří mě ni-

ních souvětích, vyzařuje z něho to, čemu se nyní v Americe

kdy neměli), ale má-li ten exulantský povzdech pravdu, jsem

říká charisma, neboli postaru a přibližně „neodolatelný osobní

zřejmě atypická výjimka: snad že jsem spisovatel, jehož knihy

šarm“. Akcie jdou na odbyt, přestože v těch nově objevených

doma pořád ještě dost čtou, i když to nemají nařízeno a tře-

dolech v Nevadě se budou těžit beefsteaky. Nepřepsal jsem

baže vkusu nejvytříbenějších kritiků tradičně nevyhovuju.

se: po česku bifteky. Zákazníci okouzlení inteligencí charis-

Budu tedy mluvit ne za sebe, ale za nespisovatele.

matického agenta kupují jako umanutí. Taky umanutí jsou.

Že nás tam nemají rádi, projevuje se nejen těžce definova-

To je con man. A tedy: jak jinak než jako con mana má člověk

telnými pocity při styku s lidmi v pražských hospodách, ale

vidět předsedu neexistující disidentské organizace, později

i velmi konkrétními kroky úředních míst, jež se nedají chápat

předsedu soukromé exilové miniorganizace, nyní šéfa zatra-

jinak, než že – nás prostě nemají rádi. Exulant si tu nechuť

ceně existující obchodní instituce v Praze? Nebo jiný pán,

obvykle vysvětluje závistí vyjádřenou, někdy dokonce nahlas

s nímž jsem se navíc v exilu osobně seznámil, za interesant-

a vždycky zjednodušeně, formulí: „Vy jste si tam lebedili, za-

ních okolností a poměrně nedávno. Můj švagr (který za ko-

tímco my tady…“ a potichu nevyřčeným postesknutím: „Že já

munistů deset let seděl, čímž se myslí, že kutal uran) se tehdy

to tenkrát taky nerisknul! Stála mi ta chalupa v Kníně za to?“

v exilovém Reportéru zastal Charty 77, již tento pán napadl

Obvykle (ne vždycky) však exulant zapomíná, že k nelásce

jako komunistickou bandu. Švagr nesměle navrhl, že snad

vůči jeho kolegům mají lidi doma často taky dobré důvody.

by se některým komunistům mohly staré hříchy aspoň zčásti

Nejde o řadové vejtahy, kteří si v Kanadě pořídí krátko-

prominout, neboť nyní nosí kůži na trh spolu s nekomunisty,

dobou půjčku a do Prahy dorazí v mercedes-benzce najaté

jako jsou Václav Havel nebo Dana Němcová. Potázal se kla-

v Mnichově, pozvou kamarády na žranici do Alcronu a tam

sicky se zlou. Na stránkách jednoho chicagského českého ča-

jim ukazují snímky torontských mrakodrapů a vlastní osoby

sopisu pán odpověděl: uvedl, že Havel je kryptokomunista

opřené o rolls-royce, který našli zaparkovaný na ulici před

a Danu Němcovou nezná a nezná ani žádného Salivara, zato

některým z těch skleněných triumfů architektury, a pohotová

dobře znával Salivarovou. Bývala to kádrovačka ve Státním

92

93

souboru písní a tanců v době, kdy tam sám v raných letech

jen 8000“. Přitom průměrný věk bývalých politických vězňů

padesátých působil jako zpěvák. Působil tam z neobvyklého

je asi sedmdesát let, ne-li víc, a hrozí tedy nebezpečí z pro-

důvodu: absolvoval – v těch raných letech padesátých – Vy-

dlení. My v exilu jsme si mysleli, že odškodnění těchhle lidí,

sokou školu ekonomickou, ale nabytými vědomostmi nechtěl

mnohdy žijících (živořících?) na penzích, jaké mohou očeká-

sloužit komunistickému režimu; šel proto halekat a hopsat

vat noční hlídači, bude jedna z priorit nové vlády, protože to

do Stáťasu, aby režimu tolik neposloužil. V dějinách Stát-

je otázka morální a tahle vláda se dostala do úřadu na základě

ního souboru písní a tanců to byl případ jistě unikátní a ty

programu především morálního.

dějiny taky vyjeví, že jediná Salivarová, která tam kdy byla

V Praze se to prý vysvětluje obvyklými důvody: není snadné

zaměstnaná, byla moje žena. Ta byla pravým opakem kád-

byrokraticky zpracovat takový nával žádostí. Ne? Pokud vím,

rovačky, jak to ostatně sama nejlíp popsala v Honzlové. Jaké

bývalé ministerstvo vnitra disponovalo kompjůtrovým systé-

– abych se uchýlil k oblíbené frázi – bylo moje překvapení,

mem zakoupeným v Americe, jejž tam elektroničtí koumáci

když jsem nedávno v pražském Rudém právu četl příspěvek

vyvinuli pro potřebu peněžních ústavů. Přijdete do banky

tohoto nekompromisního antikomunisty, jenž nabytými

žádat o půjčku, slečna zmáčkne knoflík a na obrazovce se

ekonomickými vědomostmi je nyní ochoten sloužit nekomu-

objeví váš finanční profil: kolik a kdy jste si vypůjčil, jestli

nistické republice, byť i na stránkách komunistického tisku!

a kdy jste půjčku splatil, zda nezůstáváte pozadu s placením

„Byť“ říkám proto, že ministr Klaus si jeho rad, zdá se, neváží,

úvěru z kreditkart atd. Byla maličkost tenhle program na

třebaže on je udílí z hlediska nadřazených znalostí profesora

Letné adaptovat tak, že obrazovka po zmáčknutí knoflíku

ekonomie na jedné méně významné americké universitě.

vyjevila váš profil kádrový: kolik a kde jste vyprávěl protistát-

Znám takových con menů, dnes v Praze, několik, ale ty

ních anekdot, kolik a jak blízkých příbuzných máte v emi-

ostatní zatím necitují v tisku a nezvou je do televize. Bude

graci, zda vlajky vyvěšujete, okna zdobíte atd. Nezdá se mi,

jich patrně hodně, neboť moje znalosti jsou lokálně omezené

že by působilo zvláštní potíže týž program uzpůsobit tak,

a po con menech programově nepátrám. Nelze se ale moc di-

aby obrazovka vyjevila váš profil trestanecký: kolik let a kde

vit, že lidé, kteří tyhle agenty dolů na bifteky (kdysi se jim

jste seděl (tj. kutal uran), což se vynásobí příslušnou částkou

říkávalo „agenti s teplou vodou“) v Praze prokoukli, „nás“

v korunách. Na to už stačí kapesní kalkulátor, případně, po-

nemají rádi.

kud to ještě byrokrat ovládá, malá násobilka z hlavy.

Jiná otázka je, proč nám to ta vláda dělá? A tady přejdu od

Jenže když on tenhle nijak obtížný problém často neoddě-

populární kritiky vlastních řad k neméně populární kritice

litelně souvisí s problémem podstatně obtížnějším: Co s bý-

domova.

valými komunisty v justici? Příklad: Přítel z Austrálie mě sys-

Abych věci nejdřív shrnul: exulantů se zejména dotkly tři

tematicky seznamuje se situací někdejších studentů Vojenské

věci; na jednu poukazují nezištně, protože se většiny z nich

letecké akademie. Prověrková komise, složená rovněž pře-

osobně netýká, druhá postihuje jenom některé (i když asi vět-

vážně ze žáků té akademie, ovšem vlastnících známou legiti-

šinu) a třetí je rána pod pás všem.

maci, jich po únoru 1948 většinu vyhodila. Některým – jako

1. První bolestná okolnost jsou rehabilitace a odškodnění.

mému příteli – se podařilo utéct za hranice (kde se léta živil

V torontském časopise Nový domov uvádí dr. Zdeněk Otruba

jako komerční pilot na pacifických ostrovech, neboť k válce,

(6. února 1992), že za poslední dva roky bylo rehabilitováno

jež měla osvobodit Československo a jíž se jako vojenský pi-

asi 220 000 politických vězňů (mnozí, možná velmi mnozí,

lot chtěl zúčastnit, nedošlo); jiným se povedlo zmizet v ne-

už jen in memoriam), ale „odškodnění za zničený život dostalo dosud

nápadných zaměstnáních občanského života; většina však

94

95

spadla do leninské pasti, od koncentráků a smrti v koncentrá-

Alois Jaroš má ovšem v Torontu sestru, provdanou za Fran-

cích k „pouze“ společenskému poklesu ze stíhacích letců na

tiška Ottu, o němž bude ještě řeč později. Dotázal jsem se

noční hlídače, kde se leckterý sešel se staršími kolegy, kteří se

pana Otty na tragédii jeho švagra a z jeho dopisu vyjímám:

provinili účastí v bitvě o Anglii. Po sametové revoluci došlo

k celé řadě soudních tragifrašek, z nichž jedna z nejpodaře-

Potkal jsem [švagra] koncem srpna 1951 na cele StB v Praze v Bar-

nějších je „rehabilitace“ bývalého pilota RAF, jenž po Únoru

tolomějské ulici. Byli jsme skoro stejně staří, a tak jsme se velice rychle

bez rozkazu odletěl na české stíhačce do Anglie. Z nedovo-

spřátelili. Samozřejmě že jsme mluvili i o tom, jak všechno dopadne

leného opuštění republiky ho rehabilitovali; zločin odcizení

a kolik asi můžeme čekat roků. I když bylo mezi vyšetřovanými nepsa-

státního majetku mu však neodpustili, ačkoli anglické úřady

ným zákonem nemluvit o ničem, co ještě z člověka nevytloukli, Alek mi

v pořádku letoun vrátily. Teprve po nedávné kampani mého

krátce vylíčil svoje „provinění“. Byl přesvědčen, že nemůže dostat víc

přítele, jeho bývalých kolegů a několika dobráků v Praze mu

než jeden dva roky. „Vždyť jsem nic neudělal, tak co mně můžou dát?“

tu nikoli ukradenou, nýbrž přesně vzato vypůjčenou stíhačku

byla jeho slova. Podle jeho vyprávění se celá věc udála následovně:

prominuli.

Slepička, údajně agent ze Západu, ve skutečnosti synek ze statku,

Všechno se to, dle vyjádření pražských právníků, dálo

který dezertoval z vojny a schovával se u [Jarošů] ve Zvěstově, Aleka

přesně dle dosud existujících paragrafů a podle tehdy plat-

požádal, zda by ho na motorce nedovezl do nedaleké vesnice, kde má

ných zákonných norem. Na to ovšem není jiná odpověď než

nějaké řízení. Alek mu vyhověl, a když dojeli na místo, Slepička ho

demagogická, jež ale v tomhle případě má pádnou pravdu:

požádal, aby naň chvilku počkal, že to nebude dlouho trvat. Co, to

svážení Židů do plynu nebyl partyzánský kousek nějakého

mu neřekl. Za chvíli Slepička vyšel ven jestě s nějakým člověkem. Alek

zvrhlého esesáka, nýbrž zcela legální akce, provedená přesně

nastartoval motorku, Slepička nasedl za něho, vytáhl pistoli a toho

podle tehdy platných právních předpisů.

člověka, který byl divokým bolševickým funkcionářem, zastřelil. Alek

Případ válečného hrdiny, který od útěku vypůjčenou stí-

mu prý celou cestu domů nadával, že takové jednání přivede do neštěstí

hačkou žije mimo dosah stranovlády (a proto dosud žije, a to

mnoho nevinných lidí. Slepička krátce nato z jejich domu zmizel a při

dobře, neboť Britové jsou národ vděčný a nezapomínají ani

velkém nočním zatýkání byl již mimo dosah.

cizincům, že nasazovali krk taky za Británii), má ovšem happy

Do Votic dovezli na StB mnoho lidí a vytvořili z nich protistátní

end a je dnes už spíš anekdotický. Několik jiných případů,

skupinu. V seznamu však schází Josef Honc, který se nikdy před soud

s nimiž jsem se v poslední době setkal nebo jsem o nich četl

nedostal: umlátili ho při výslechu. O Alekově odsouzení k smrti jsem se

v českém tisku, happy endy nemají a žádné anekdoty nejsou.

dozvěděl na jaře 1952 na komandě na Kladně. Při soudu prý Aleka

Například osud Aloise Jaroše, který byl v květnu 1952,

obvinili, že schválně „tůroval“ motorku, aby výstřel nebyl slyšet. Podle

jako člen protistátní skupiny Františka Slepičky, pro údajnou

mého mínění byl Alek popraven proto, že měli ve Zvěstově velký majetek,

velezradu popraven. Pokud jsem mohl zjistit – a vzhledem

a byl proto z „velkokulacké“ rodiny.

k tomu, co všichni víme o třídní spravedlnosti padesátých let,

nemám důvod pochybovat, že jsem zjistil správně –, byla ta-

Údajný vůdce údajné skupiny, František Slepička, skončil

hle Slepičkova „skupina“ asi takovou „skupinou“, jako byly

rovněž tragicky: jako typický příslušník třetího odboje, je-

„skupiny“, do nichž StB zařadila třeba Miladu Horákovou

hož existenci náš parlament ovšem zatím neuznal. Někdy

nebo Záviše Kalandru. Prostě hrst (ve Slepičkově případě

v roce 1955 střelil jakéhosi komunistického funkcionáře, šel

šestnáct lidí) nic netušících a mnohdy navzájem se ani ne-

se přesvědčit, jestli je mrtev, funkcionář byl však pouze raněn,

znajících obětí, jež někdo určil k likvidaci.

vytáhl pistoli (bojovníci třídního boje měli oprávnění nosit

96

97

zbraň) a Slepičku postřelil. StB odvezla odbojáře do nemoc-

Nemohu se ubránit údivu, jak mohlo Minaříkovu součas-

nice v Příbrami, kde se ho lékaři, narychlo povolaní z Prahy,

nou činnost poškodit zveřejnění okolnosti, že hlídá komu-

snažili zachránit pro šibenici. Slepička jim však unikl tím, že

nistický sekretariát? Není přece fízlem nasazeným do toho

zemřel na následky střelné rány, nikoli „udušením z oběšení“,

sekretariátu, jako byl fízlem nasazeným do Svobodné Evropy,

jak stojí na úmrtním listě Aloise Jaroše.

nýbrž zcela legálním soukromým detektivem. Jenže pak mi

Protože ostatní odsouzení ze Slepičkovy „skupiny“ (mezi

napadlo, že pokud jde o většinu českého národa, má Minařík

nimi i Jarošova sestra, později manželka pana Otty) si odse-

zcela jistě pravdu: hlídáním partajního Hauptquartieru dnes

děli dlouhá léta v zařízeních, jimž soudruzi přesně dle Or-

sotvakdo získá sympatie široké veřejnosti a následkem toho

wella říkali „nápravná“, a někteří to přežili, požádali v roce

jeho byznys utrpí. Od které doby je však zveřejnění existence

1990 o rehabilitaci a té se jim taky plně dostalo. Až na dva: na

soukromého byznysu trestné? Jsou to záhady.

Slepičku, jemuž byl posmrtně trest smrti změněn na deset let,

Především však tyhle a podobné skutečnosti z poslední

a na Jaroše, který by měl po (vykonaném) trestu smrti odslou-

doby volají do nebe. Potvrzují taky starý poznatek mnoha

žit osm let v zařízeních, jimž se snad dnes už neříká nápravná.

nekomunistů, že totiž totalitní mysl rozumí pouze jedinému

Velezradu oběma prominuli a odsoudili je pouze za vraždu

argumentu: ráně do nosu. Samet je jim leda pro smích, a jako

(Slepičku) a za napomáhání k vraždě (Jaroše). Výměra trestu

se kdysi u sovětských bolševiků, abych parafrázoval zrádce

za zločin tak těžký, jako je vražda, je podezřele nízká a celá

dlouholetých přátel Gottwalda, učili slušným lidem zakroutit

věc čpí v nejlepším případě absurditou, v nejhorším výsmě-

krk, nyní se stejně učenlivě učí ze současné praxe americké

chem zdravému rozumu téhle generace. Soudci zřejmě uvě-

„chamtivé generace“ ( greedy generation) vytlouct, co nejvíc

řili soudním protokolům z roku 1952, já jsem uvěřil svědectví

se dá, z groteskních soudních pří. Může-li americká dáma

pana Otty. Komu věříte vy, milí čtenáři?

žalovat o několik miliónů plastického chirurga za to, že při

Tohle všechno je už samo o sobě na pováženou, ale zprávy,

opravě jejího konvexního pupíčku na konkávní posunul tu

které přinesl český tisk v posledních měsících, znemožňují inter-

stopu po pupeční šňůře o dva centimetry vlevo od středu,

pretovat případ Aloise Jaroše jakou zlou absurditu a přivádějí

proč by plk. Minařík nemohl chtít tři čtvrtě miliónu proto,

mě k interpretaci zcela jednoznačné: je to zlý a drzý výsměch

že mu prozrazením toho, že hlídá partajní tajnosti, udělali

smyslu pro spravedlnost a zdravému rozumu mojí generace.

reportéři z Respektu ostudu?

Tiskem totiž proběhal zpráva, že byl na tajném zasedání

Tady jsme zase spíš v oblasti pikantérií. Ale vezměte si pří-

vojenského soudu rehabilitován kpt. Pich-Tůma; dále zpráva,

pad Miloslava Choce. Pokud se pamatuju, měl údajně za-

že Městský soud v Praze zrušil (vykonaný) trest smrti nad Mi-

vraždit majora Schramma, na němž lpí podezření z nekalé

loslavem Chocem a nad Václavem Švédou a odsoudil je pouze

činnosti ve věci „sebevraždy“ Jana Masaryka. Choc tuhle vinu

k dvaceti a k patnácti letům vězení; dále zpráva, že fízl (sotva

nejdřív popíral, potom se po použití známých vyšetřovacích

špión: ve Svobodné Evropě se hrabal v šuplatech redaktorů

metod přiznal, u soudu však vinu opět odvolal a tvrdil, že se

a ukořistěné soukromé dopisy pak zveřejnil v Praze: dopustil

přiznal, protože proti němu použili známé vyšetřovací me-

se tím hrubého porušení listovního tajemství, tedy činu trest-

tody. Soud však odvolání původní výpovědi nevzal v úvahu.

ného v celém civilizovaném světě) plk. P. Minařík zažaloval

Choc byl odsouzen k smrti a tento (vykonaný) trest byl mu

časopis Respekt o 750 000 Kčs, protože prý jeho „současnou

nyní, patrně cestou milosti, změněn na dvacet let.

činnost poškodilo zveřejnění, že vlastní soukromou bezpeč-

Václav Švéda byl členem, tentokrát skutečné, odbojové sku-

nostní službu MINK, která chrání budovu KSČM“.

piny bratří Mašínů, kteří vzali komunisty vyhlášený a komu-

98

99

nisty ozbrojený třídní boj doslova a po několika přestřelkách

by přitom zapomenout na zákony nařízené v době totality

v republice se pokusili prostřílet si cestu přes někdejší NDR

a sloužící nikoli spravedlnosti, ale totalitě, a vzpomenout si

do Západního Berlína. Bratřím Mašínům (jejichž otec byl hr-

spíš na zákony, jimiž se řídila Sofoklova Antigona? Bráním

dina prvního i druhého odboje, neúspěšně se pokusil prostří-

se pomyslet, že má pravdu song Jiřího Dědečka, kde jsou

let z gestapáckého obklíčení a za heydrichiády skončil na ko-

i verše: „Nechme samet sametem, / pánové a dámy, / buďto s nimi

byliské střelnici) a jednomu z jejich druhů se to podařilo a ze

zametem, / nebo oni s námi.“ Bráním se přiznat si, že má pravdu

Západního Berlína se později dostali do USA. Václav Švéda

Milan Kundera a jeho smrťácká pasáž v Žertu: „…ta společnost

byl v boji těžce raněn, lékaři ho však – na rozdíl od Slepičky

bude zapomenuta a ještě mnohem dříve budou zapomenuty její chyby

– uzdravili pro šibenici. Samozřejmě, byl to ozbrojený boj vy-

a omyly a křivdy, jimiž jsem se trápil a stravoval a které jsem se marně

hlášený komunisty, a tak byly ztráty i na jejich straně a mezi

snažil napravovat, trestat a odčiňovat, marně, protože cokoli se stalo,

jejich endéráckými a sovětskými spojenci, kteří se k honbě na

stalo se a je neodčinitelné.“

Mašíny přidali. A já opravdu nechápu, proč takovýhle ozbro-

Nevím ani, co s bývalými komunisty. Jsem proti paušálním

jený odboj proti totalitní diktatuře, jež měla na kontě stovky

řešením, protože paušální řešení je vždycky nespravedlivé

poprav a desetitíce politických vězňů, nemluvě o jiných při-

a příčí se přírodním zákonům. Ale těžko se smířit s absencí

rozených a vždycky zhoubných následcích totalitního řízení

řešení.2 A možná že už je stejně pozdě. Není ale pozdě – i když

společnosti, náš sametový parlament dosud neuznal za třetí

odboj, jehož cílem, jako v prvním a druhém odboji, bylo etab-

2 Tenhle problém, co s mafií, jež za čtyřicet let neomezené vlády prorostla celý spole-

lování, respektive obnovení demokracie v naší vlasti?

čenský organismus tak, že se už asi nedá vyoperovat, v Československu navíc kompli-

kuje okolnost, kterou v jiných bývalých lidodemozemích nemají. Tam je všude pola-

Pich-Tůma? Toho lapli v roce 1968 a on se u soudu přiznal

rizace víceméně jasná: na jedné straně komunisti, přívrženci totalitního systému, na

k několika vraždám národně socialistických funkcionářů.

druhé straně nekomunisti, přívrženci demokracie. Jasnou dělící čáru neproblematizují

oportunistické deklarace „obrozených“ kompartají, různých „výborů národní spásy“

Hájil se tím, že jako zanícený komunista spáchal ty vraždy na

atd., jimiž se osvědčení leninisti dnes hlásí k buržoazní demokracii. Známe přece svého

příkaz Strany. Přes tuto polehčující okolnost to vypadalo, že

Lenina a víme, že morální je to, co prospívá kompartaji, tedy prospívá-li jí v dané situ-

bude odsouzen, ale do procesu zasáhl příjezd tanků a sprave-

aci lež, pokrytectví, předstírání, budeme lhát, jako když tiskne, nasadíme si jakoukoliv

masku a budeme mávat třeba i americkým praporem.

dlnost byla opět nahrazena třídní spravedlností. Po sametové

Jenže v Československu?

revoluci měl se Pich-Tůma zřejmě znovu zodpovídat z toho,

Tady jsme měli Dubčeka a jeho kompartaj. Dnes je jasné, že tanky přijet musely, proto-

že kdyby nepřijely, dopracoval by to Saša v Československu s komunismem tam, kam

že dělal Straně hit mana, ale byl opět rehabilitován, tentokrát

to o čtvrt století později dopracoval v Sovětském svazu – kam žádné tanky přijet ne-

nikoli příjezdem obrněné vozby, ale patrně na základě „pro-

mohly – Míša. To znamená: u nás komunistické řeči o nutnosti demokratizace nebo

dokonce pluralitní demokracie nebyly tehdy před čtvrt stoletím pouze a jedině plané

mlčení“. Podobně byl už v roce 1968 rehabilitován jiný vrah,

řeči. Zdá se, že aspoň někteří soudruzi to mysleli vážně. Ať už to mysleli, jak mysleli,

Mácha, jenž utloukl k smrti faráře Toufara. Je třeba našim

doplatili na to. Ti, co zůstali doma, někdy i společenským sestupem z pracovníků Aka-

demie na noční hlídače, dokonce občas do kategorie politických vězňů.

podivným právníkům do omrzení opakovat, že ustanovení

Tahle specificky československá okolnost dělící čáru zamlžila a někteří toho zle vy-

o promlčení platí jen tehdy, mohl-li být zločinec po dobu

užívají. To jsou mi milejší prodavači dolů na bifteky než agresivní bývalí partajníci dvaceti let nutných k promlčení soudně stíhán. Za partajní

a dnes exponenti „demokratické levice“, kteří, jako ti vyhazováci z letecké akademie, se

doma stali generály, v cizině leta přednášeli na universitách a nyní horlí proti „cham-

hitmanství to celých čtyřicet let (s několikaměsíční přestáv-

tivým živnostníkům“ a pro spolupráci s komunisty, a prezidenta – toho, který seděl

kou v roce 1968) možné nebylo, takže lhůta dvou desetiletí

v chládku na Pankráci, zatímco oni seděli v chládku klimatizovaných kalifornských

kanceláří – obviňují z diktátorských tendencí. Poplužní dvůr sice nemají, zato mají to

se musí počítat až od listopadu 1989.

druhé. Souhlasím s ministrem Klausem, který v Austrálii řekl, že reálným nebezpečím

Co se to děje se spravedlností v současném Českoslo-

pro reformu není komunistická strana, ale „exkomunisté z roku šedesát osm, ten svět

kolem Dubčeků apod.“ (Kvart – sokolský list, Melbourne, podzim 1991).

vensku? Neměla by se jejím stavem zabývat vláda a neměla

Těžko však s nima něco dělat: snad aspoň osvěžujme paměť.

100

101

už málem taky – vyřešit aspoň otázku odškodnění těm, kdo

režimu my odřízli od našich rodičů –, když po nich člověk

na minulou éru doplatili nejvíc. Že to v Praze dodnes nestihli,

zatouží, výměnou za vrácení rodinné vilky, by vyžadovalo pa-

to nám v exilu vadí, třebaže se nás to většinou netýká osobně.

tologickou nostalgii po rodných lánech, a třebaže i ta v exilu

Podle svých slabých sil jsme se však snažili, aby říši Zlého

existuje, není epidemická. A to nemluvím o ambivalenci tzv.

impéria vystřídala spravedlivá republika. Tak se snad nelze

pocitu domova.

divit, že v tomhle ohledu jsme netrpěliví.

V téhle souvislosti rád vyprávím příběh své pratety Karo-

2. Pak ta druhá věc: majetková restituce. Patrně měl pravdu

línky, takže pokud čtete moje věci, asi ho už znáte; když ale on

ministr Klaus, když loni na podzim v Melbourne řekl, že

je tak ilustrativní. Když bylo pratetě asi sedmnáct, seznámila

„restituční otázka je neřešitelná otázka, každé řešení, které

se na sokolském sletě v Praze s Čechoameričanem z Omahy,

se zvolí, bude špatné. […] Dnešní generace budou platit re-

vzala si ho a odjela s ním do Nebrasky. To bylo koncem mi-

stituční nároky za to, co se stalo v roce 1950?“ Nevím, jestli

nulého století. Když jí bylo asi dvaasedmdesát – tou dobou

žádné řešení je lepší než nedokonalé řešení. Stojí tu ovšem

byla už matkou několika dětí a mnohočetnou babičkou za-

proti sobě neoddiskutovatelné právo na vrácení ukradeného

merikanizovaných vnoučátek –, zemřel ve vysokém věku její

a trapný fakt života, že zloději odešli od válu a napravit jejich

manžel a pratetička se rozhodla, že sama pojede umřít domů.

zlodějny by museli ti, co jsou u válu dnes a kteří za ně nemo-

Přijela tedy do rodného městyse, ale po několika měsících se

hou. A samozřejmě z kapes nevinných.

jí začalo stýskat po Omaze. Rozjela se zpátky. Za dalších ně-

Lidé u válu v Praze to zatím vyřešili tak, že vracet maje-

kolik měsíců si znovu umínila jet složit kosti „domů“. Tyhle

tek se bude jen těm, kdo se vrátí domů a zařídí si tam trvalé

transoceánské cesty (lodí, tehdy se ještě nelétalo) opakovala

bydliště. Navíc, pokud vím, takoví navrátilci musejí prodat

několikrát, a kde vlastně svou pozemskou pouť skončila, ani

nemovitý majetek, jehož se domohli v exilu, a stržené dolary,

nevím. V rodině se tradovalo, že zesnula na moři a pohřbili ji

marky a libry, spolu s valutovými úsporami v exilu, převést

po způsobu námořníků. To je asi už vylepšení, ale příběh má

na konto v některé pražské bance. Pokud mají dolarové

kvalitu podobenství. Prožije-li člověk – jako já – třetinu života

penze, mohou je v Praze i nadále pobírat, zda však takových

v Kanadě, tj. polovinu dospělého života, opravdu je těžké

doláčů smějí používat k lustrajzům do bývalého nouzového

říct, kde si připadá doma. Zejména když si přitom vždycky

domova, není mi jasné. Snad si je musí nazpět zakoupit za

vzpomenu na Betty Němcovou a její dopis Lešikarovi do Te-

koruny v oficiálním kursu?

xasu: „Žijte šťastně v té nové vlasti a nikdy nelitujte toho, že opustil jste

Je-li absolutní majetková restituce nereálná – a tady má pan

rodnou zem, že žijete v cizině – vlast je všude tam, kde jsou lidé jednoho

Klaus možná pravdu –, je stejně nereálné očekávání takových

jazyka a jedněch mravů a snah.“

transakcí. Většina exulantů má například děti vyrostlé nebo

Duševní situaci exulanta vystihuje Barunka Panklová

narozené v novém domově a to už nejsou jednoduše Češi,

přesně, jako kdyby někdy seděla s námi na redakční poradě

ale američtí, kanadští, švédští nebo dokonce němečtí Češi:

Západu, našeho světového žurnálu v městě podzimní trávy.

to jest, jsou doma tam a v jazyce, který už není čeština.3 Od-

Uvědomuju si, že já, český spisovatel, a tisíce mých exilových

říznout se od možnosti uvidět je – jako jsme se vinou starého

čtenářů už nejsme doma ani tam, ani tady, ale jenom v jazyce,

v literatuře tou mateřštinou psané. Ti z nás, co nepíšou ani

3 Právě mě z psaní tohohle článku vyrušila česká dívenka volající z Cedar Rapids, tedy,

nečtou, mají na celém světě české knajpy, kde se vaří svíčková

jak takové dívenky tady říkají, z Cedrové Rapice: „Je pravda, že to položite? Uš nebu-

i na obratníku Kozoroha a které v historii naší diaspory se-

dete dělat česke knižky? Čésky už mlúvim jen maličko, ale bych chcela číst. Oni říkají,

že máte ve skladišti nějaké české knižky.“

hrály roli daleko důležitější, než se obvykle ví; anebo české

102

103

fotbalové jedenáctky a hokejové kluby, jako je ten, co v něm

v torontském Cabbage Townu – a ovšem, vilka k pronajmutí

hraje vynikající český spisovatel z Chicaga Honza Novák. Pak

na Smíchově.

jsou tu samozřejmě i tací, co jsou doma v Country Clubech

Nejsem však ekonom a věci patrně nerozumím.

a hrají tam golf. Ale k těm já nepatřím.

Taky možná jde hlavně o restituci velkých majetků.

Takže restituce podmíněná požadavkem: Vrať se a bude ti

Zase: nebudu obecný, nýbrž konkrétní. V městečku, jemuž

navráceno, je pro většinu exulantů nepřijatelná. Požadovala

tu říkáme Torontovice, žije už zmíněný pan František Otta

by však opravdu tahle skupina exulantů na dnešním demo-

s manželkou. Je to potomek Františka Otty, jenž v roce 1875

kratickém Československu náhradu ve valutách za kdysi

založil v Rakovníku podnik na výrobu mýdla Otta Rakovník.

a jinými vládci uloupený majetek? Nejsem ekonom a můžu

Pan Otta je bývalý politický vězeň komunistického režimu

být zcela vedle, ale zdá se mi, že jenom takováhle restituce

stejně jako jeho manželka Eda, které dokonce popravili bra-

– finanční náhrada v tvrdé měně – by republiku poškodila.

tra Aloise Jaroše (viz výše). Po návratu demokracie do vlasti

Abych nemluvil do prázdna: řekněme, že jsem v Praze vlast-

Ottovi za oceánem doufali, že se budou – spolu s rozvětve-

nil rodinnou vilku (abych neupadl v podezření, že si ohří-

ným příbuzenstvem – moci ujmout majetku, který komunisti

vám vlastní polívčičku: ani v Praze, ani kde jinde jsem nikdy

ukradli.

žádnou rodinnou vilku nevlastnil), kterou poté, co jsem se

Totiž: komunisti? Pouze: „taky komunisti“; přesně řečeno:

provinil zločinem opuštění republiky, bývalý režim zarizoval

„strany Národní fronty“, tj. sociální demokrati, národní socia-

a jako konfiskát si ji někdo koupil; není nereálné se domnívat,

listi, lidovci a komunisti. Rakovnická továrna totiž spadla do

že to byl spíš dobrý soudruh než slušný člověk. Kdyby mi teď

znárodnění z roku 1945, protože měla 80 zaměstnanců nad

stát vilku vrátil, ale já se sám vrátit nechtěl, mohl bych kon-

povolený limit 500.

fiskátnímu vykukovi napařit nájemné, až by se prohnul, z ně-

Abych byl spravedlivý: většina národních socialistů a li-

hož bych pak v Československu přirozeně musel platit daně

dovců a asi i někteří sociální demokrati s tímhle zákonem

(jako osoba tam nebydlící třeba bych se pak i já prohnul, ale

sotva souhlasili. Byl přece absurdní. Opakuju: nejsem eko-

budiž) a z něhož bych také vilku udržoval v dobrém stavu.

nom, ale připadá mi logické, že stanovit horní linii rozvoje

Skutečně nejsem ekonom, ale kde vlastně by republika přišla

podniku rovná se pohřbu podnikavosti. Podnikat proto,

zkrátka?

abych dosáhl sebeznárodnění, je dosti nereálný idealismus,

Možná bych ale vilku dal k dispozici nebydlící, avšak

zejména když v tom státě se podnikavost trestala už před ro-

v Praze stálé bydliště mající neteři s manželem a s dvěma

kem 1948 například milionářskou daní. Takže se zákonem

dětmi, výměnou za dobré slovo a za to, že povinnost udržo-

třeba nesouhlasili, jenže pár let předtím jejich, pravda ne

vat nemovitost v obyvatelném stavu by vzali na svá bedra oni,

všichni, zvolení zástupci souhlasili s arbitrárním rozhodnu-

eventuálně ještě za pokoj k dispozici, kdykoli by se mi zama-

tím exilové Benešovy vlády vyloučit po válce z politického

nulo navštívit starou vlast. Zde by ovšem republika zkrátka

života všechny strany, které se podle bossova názoru zkom-

přišla: nedostala by mých dvě stě baků za nocleh v cizinec-

promitovaly za mnichovské krize. Tím se nársoc, socdem i li-

kém hotelu.

dovci všachovali do situace, kdy jim sebeostřejší nesouhlas

Kdybych však místo toho požadoval za vilku náhradu

nebyl nic platný, protože komunisti a pseudodemokrati ze

v dolarech, mohla by mi dnešní tolika problémy zatížená re-

socdemácké levice měli v parlamentě většinu. Ostatně zastá-

publika nakašlat a já, až bych se vyzuřil, asi bych uznal, že

vat se „fabrikantů“ v atmosféře agresivního marxleninismu

má pan Klaus pravdu: musí mi stačit můj pěkný domeček

a jeho výhrůžek si snad mohli dovolit jen proklamativně ne-

104

105

socialističtí lidovci. Takže nakonec souhlasili se vším. I s pře-

zace a někdejší majitelé by přinejmenším měli mít právo se ho

kotným znárodněním filmu, toho Leninova „nejdůležitějšího

zúčastnit, a to preferenčně, zejména pokud by se chtěli vrátit

umění“ (v tom měl Lenin pravdu: ne estetickou, ale politickou

do staré vlasti. Ano, absolutní řešení jsou nemožná: lze však

a samozřejmě předtelevizní), a pana Miloše Havla, který na-

vždycky hledat cesty a cestičky k řešením parciálním, jimž se

vrhoval, aby místo znárodnění stala se z Barrandova akciová

česky říká rozumná dohoda.4

společnost, kde by 51 procent akcií vlastnil stát – a tím by se

3. Konečně třetí bolest: volby. Nová republika z nich exu-

zajistil vliv státu a zároveň znemožnilo libovolné zasahování

lanty opět vyřadila, a jim se skutečně zdá, že „nás nemají

státu do filmařských věcí –, vykopli z Barrandova a pak z re-

rádi“. Při dnešních možnostech sdělovací techniky by ko-

publiky. Tvůrce ani ne tak velkého majetku jako hodnotného

respondenční volby5 nebo aspoň volby na zastupitelských

českého filmu zemřel opuštěn v cizině.

úřadech neměly být problém. Proč tedy opět ten požadavek,

Někdy mám dojem – třeba jsem zase vedle a je to ostatně

že k volbám se občan musí dostavit na území republiky? To

jen dojem –, že stanovení termínu a quo pro nárok na resti-

mohou bez větších potíží absolvovat lidé z Rakouska nebo

tuce má něco společného s faktem, že tohle První Ukradení

z německých států podél československé hranice; horší už je

mají na svědomí i ti, co spoluzakládali živnostenskou, repub-

to pro našince z Anglie nebo z Francie, a pro nás za velkou

likánskou, národně demokratickou a jiné strany, ale přitom

louží, neřkuli pro české protinožce, je to většinou nedostupný

v dnešním Československu stále hrají roli v politickém životě.

luxus.

Jsem vedle?

Takže proč?

Z hlediska ušetření na restitucích – pokud by dědici ne-

Slyšel jsem – a argumentovalo se tak prý i v pražském par-

chtěli zpět bývalé podniky, ale náhradu v tvrdé měně – dává

lamentě –, že kdyby exulanti mohli hlasovat dopisem, mohlo

asi limit roku 1948 smysl. Ale přijmeme-li zásadu, že nové

by se stát, že Světový kongres Slováků, o jehož demokratič-

Československo má být liberální demokracie, a označíme-li

nosti nelze nepochybovat (dalo by se nějak elegantně říct, že

poúnorové znárodnění za krádež, jak potom filosoficky zdů-

Kongres má někdy fašistoidní tendence?), protože disponuje

vodnit, že tahle liberální demokracie prodává ukradený ma-

jetek (firmu Otta už prodali americké společnosti Procter and

4 Pomíjím argumenty proti zrušení zákona o vyjmutí občanů nežijících v republice Gamble), neboť znárodnění z roku 1945 na rozdíl od znárod-z nároků na restituci typu: „Jen možná jedno promile bylo donuceno odjet, ostatní

nění po roce 1948 bylo O. K.? Nebylo O. K.

jste odešli dobrovolně.“ Je to v rozporu s Deklarací lidských práv OSN, kde se uznává

právo lidí odejít ze země, kde se narodili, a zase se tam bez jakéhokoli postihu vrátit.

Vyrukovali by Ottovi s nějakými pro republiku ruinózními

Zákon o vyjmutí z restituce lidi za použití tohoto práva nesporně postihuje. Ale jak

požadavky? Jak je znám, pochybuji. Chtěli by ovšem možná

jsem už několikrát v tomhle článku opakoval: není sice reálné snažit se o absolutní

řešení, o nějaké nekrvavé Endlösung, ale lze se dobrat řešení parciálních. Nebo je nutné hrát nějakou roli ve svém starém podniku, měli by jistě právo

tolik se bát lidské hrabivosti a nevěřit, že lidé jsou, nakonec, většinou rozumní?

na podíl na zisku a takové věci. Na základě čeho jim to právo

5 Mimochodem: korespondenční volby jsou zcela běžná praxe na obrovských prosto-

lze upírat? Leda z hlediska pragmatismu, a to není filosofický

rách Severní Ameriky, kde nelze dobře předpokládat, že člen třeba Kanadské králov-

směr právě morální.

ské společnosti nebo Svazu amerických autorů detektivek (v obou jsem členem), který

bydlí ve Vancouveru, pojede do Ottawy nebo do New Yorku jen proto, aby se osobně

Krátce a dobře: pokud by republika odmítla někdejším

zúčastnil voleb nového výboru. Místo takové štrapáce dostane poštou volební lístek

majitelům nebo jejich dědicům, kteří žijí v cizině, vyplatit re-

a dvě obálky, větší a menší. Lístek vyplní, vloží do menší obálky, tu zalepí a nijak neo-

značí a vloží ji do větší obálky, na niž napíše svou zpáteční adresu a podepíše ji. Voleb-

stituce v tvrdé měně, melbournské argumenty pana Klause by

ní komise pak odškrtne jeho jméno na seznamu členů podle zpáteční adresy na větší

asi většina exulantů uznala za oprávněné. V Československu

obálce, vyjme zapečetěnou a neoznačenou menší obálku a vhodí ji do volební urny.

Tím je vzdáleným členům umožněno hlasovat a zároveň je zachován princip tajného

probíhá však, pro mne mysteriózní, proces kupónové privati-

hlasování.

106

107

značnými finančními prostředky (nevím, jestli po smrti pana

Dobrodružství

Romana je to ještě pravda), mohl by volební kampaň zorga-

nizovat tak, že by se na Slovensku dostala k politické moci

amerického feminismu

vláda zvolená lidmi, kteří poslali dopis, anebo tam nanejvýše

přišli volit, ale ne žít. Taková situace by byla jistě kuriózní

Je možný sex bez znásilnění?

a potenciálně nebezpečná. Jenomže má Světový kongres sku-

Nejhorší, co se může přihodit dobré myšlence, je, když z ní

tečně takovou moc? Pokud vím, většina kongresových Slo-

nějaký posedlík à la Lenin udělá základ pro ideologii. Učení

váků žije ve Spojených státech a v Kanadě: rozhodně většina

o blbých, ale hodných masách, které avantgarda moudrých

jedinců s fašistoidními sklony, neboť ti se po válce snažili do-

naučí správně nenávidět (a taky Maul halten und weiter dienen),

stat co nejdál od Evropy. Slováci ze Spojených států nemají

učiní ze sociálního citu a z něho vycházející snahy o sociální

právo volit vůbec: nejsou to českoslovenští občani (smlouva

spravedlnost perverzi citu ve společenskou nenávist a pravý

z konce dvacátých let dvojí občanství amerických Čechů

opak jakékoli spravedlnosti. Nejnovějším příkladem tohoto

a Slováků vylučuje). V Kanadě? Řekl bych, že u nás existuje

procesu, který jsme u nás zažili na vlastní kůži, jsou poslední

početná mlčící většina Slováků, kteří jsou pro společný stát.

dobrodružství amerického feminismu.

Protože jsou to demokrati, nejsou to křiklouni a nejsou tedy

Z myšlenky ženské rovnoprávnosti ve všech sférách sou-

tak slyšet jako lidé, kteří nemají na špičce žebříčku hodnot

kromého i veřejného života se zrodila ideologie ženské nadřa-

demokracii a myslí si, že to nevadí. Vadí to velice.

zenosti, jejíž hlasatelky (a hlasatelé: masochismus postihuje

Většina – a to, řekl bych, naprostá – českých i slovenských

všechna pohlaví) tvoří typický „předvoj“ feminismu, v nejex-

exulantů by tedy odevzdala hlas stranám, o nichž není po-

trémnější podobě otevřeně lesbický a radikálně protimužský.

chyb, že to s demokracií myslí vážně.

A protože hlavní rozdíl mezi muži a ženami je v oblasti sexu

Takže kdo vlastně se nás v Praze bojí?

a orgánů k tomu stvořených (nebo se vyvinuvších, abych

neurazil vědecky smýšlející čtenáře/řky), točí se debata na

———

stránkách feministických knih a časopisů kolem téhle nej-

oblíbenější lidské zábavy. V té debatě se z povyražení stává

Jak jsem napsal na začátku: všichni dobří rodáci, byť je leccos

v nejlepším případě mrzutost, v nejhorším zločin. A jsme zde

na dnešní vládě mrzí, nepřestanou podle svých sil pomáhat

vlastně dál než ve staré náboženské ideologii puritanismu,

plnému etablování demokracie v Československu. Ale tyhle

která připouštěla bezhříšnou soulož v řádném manželství.

věci je prostě mrzí. A snad i to by mohli vzít v úvahu poslanci,

V nové ideologii lesboidního feminismu může být soulož

ministři a vůbec veřejní činitelé doma, protože nám osud re-

zločin docela dobře i v manželství.

publiky nemůže být ukradený. Je to naše sice stará, ale přece

Buďme však konkrétní: mezi nejtěžší zločiny odjakživa

jen naše vlast.

– a v písemně formulovaném právu přinejmenším od raného

středověku – patřilo znásilnění. Jak z českého slova vyplývá,

1992

staří zákonodárci měli na mysli soulož vynucenou na ženě

fyzickým násilím, a tedy vykonanou proti její vůli, a trestali

ji stejně tvrdě jako vraždu: smrtí a úředně nařízeným zoha-

vením mrtvoly, později, když se časy poněkud humanizovaly,

vykleštěním. Z hlediska kriminalistiky a soudního procesu má

108

109

tohle klasické znásilnění tu výhodu, že na těle a v pohlavních

nyní zákonem závazná formule nestačí, a tak naše krajanka

orgánech oběti zanechá stopy – přinejmenším sperma, které

Zuzana Estrichová píše, že „pokládat ,Ano‘ za známku sku-

je metodami moderního soudního lékařství stejně dobře

tečného souhlasu je chyba“ ( is misguided). Souložit za takto

identifikovatelné jako otisky prstů. Dopadeného násilníka je

složitých okolností znamená, jak píše Norman Podhoretz,

tedy možno nezvratně usvědčit a věru po zásluze potrestat.

„vyžádat si od partnerky, bez ohledu na předchozí kopulace, pokaždé

Jenže k téhle klasické a přesně definované kategorii při-

znova, písemný souhlas opatřený notářsky ověřeným podpisem“.

pojily radikální feministky dvě kategorie nové, definované

To není tak za vlasy přitažené, jak se naivním českým čtená-

se značnou neurčitostí a „dokazatelné“ pouze zvikláním po-

řům/řkám může zdát: představuje to totiž jediný hmatatelný

roty: date rape, neboli „znásilnění na dostaveníčku“, a aquin-

důkaz, že nešlo o znásilnění. Oba nové druhy znásilnění

tance rape, čili „znásilnění mezi známými“.

mají totiž kriminologicky, a tedy soudně, tu nevýhodu, že na

Date rape může být klasické znásilnění v případě, že sexu-

těle „oběti“ nezanechávají stop a zjištěné sperma je v tomhle

ální partner, s nímž partnerka už nějakou dobu souloží, ale

případě irelevantní. Rozhodnutí o vině závisí tedy na porotě

ten večer nemá na takové radovánky náladu, použije hrubé

a konec konců na advokátovi a prokurátorovi: komu se spíš

síly, prokazatelné modřinami a jinými tělesnými známkami

podaří ukecat porotu, aby usoudila, že došlo k „znásilnění

násilí. Jenomže podle nové definice feministické kriminalis-

na dostaveníčku“ mimo veškerou rozumnou pochybnost ( be-

tiky, nebo spíš podle popisu, dojde ke znásilnění i tehdy, po-

yond reasonable doubt).

užije-li muž pouze „verbálního nebo psychologického donu-

K tomu připočtěme, že nový zákon jednoznačně stanoví,

cování“ ( verbal or psychological coercion) a ženy se ani nedotkne, že bylo-li vyřčeno „Ne“, vinen je vždycky muž, bez ohledu

dokud ta neřekne „Ano“. Tenhle popis sexuálních hrátek je

na okolnosti, za nichž ke zločinu došlo, tedy bez ohledu na

znám už z nejstarší literatury i ze zcela současné praxe, jenže

to, zda byla partnerka v přiléhavém mini, nebo vůbec bez

před příchodem nové sexuální ideologie se tomu říkalo „sve-

čehokoliv na těle, kromě vlastní kůže, zda k provinění do-

dení“ ( seduction), a z hlediska té ideologie to má tu nevýhodu,

šlo poté, co zločince pozvala (nebo na jeho pozvání přišla)

že iniciativu v onom zajímavém sportu mají ženy stejně často,

o půlnoci do hotelového pokoje apod. Nic z toho není ani

ne-li častěji než muži: dle feministického dogmatismu tomu

polehčující okolnost, jak se o tom přesvědčil mistr světa všech

tak ale nikdy není a iniciátorem je vždycky muž.

vah Mike Tyson, k němuž se takto o půlnoci dostavila černá

Všechny tyhle poznatky platí stejně i pro „znásilnění mezi

královna krásy Ameriky ( Miss Black America), a pak si to ráno

známými“, které se od „znásilnění na dostaveníčku“ liší jen

rozmyslela a šla ho prásknout. V tomhle případě měla ovšem

tím, že v prvním případě spolu oba postižení souložili už

důkaz v podobě poněkud poškozených genitálií. Nechci Ty-

delší dobu, kdežto ve druhém si zadováděli poprvé.

sonův zločin zlehčovat, ale aniž jsem gynekolog, řekl bych,

Klíčový je zde sémantický spor o to, zda partnerčino „Ne!“

že subtilní padesátikilová dívenka sotva může očekávat, že

není ve skutečnosti „Ne…“, jestli mi rozumíte, což vy asi ano;

pyj stotřicetikilového obra na jejím přirození nezanechá stop.

tedy zda ono proslulé „Ne…“ neznamená vlastně „Ano!“.

Konec konců významná ideoložka dogmatického feminismu

Američtí a kanadští právníci rozhodli, že „Ne“ znamená za

Robin Warshawová praví: „Je to jeho penis a jen on nese odpověd-

všech okolností „Ne!“, a povinností muže je potom sklapnout

nost za to, kam ho strká.“

paty (vzhledem k dalšímu nikoli kramfleky) a v radovánkách

Ke všem těmhle zločinům, shrnutým do právnické katego-

ustat, byť „Ne“ bylo řečeno odstrojenou partnerkou pod pe-

rie „sexuální přepadení“ ( sexual assault), si připočtěme méně

řinou, již v té chvíli sdílejí oba. Radikálkám však ani tato,

kriminální, ale stejně závažnou kategorii „sexuálního obtě-

110

111

žování“ ( sexual harassment), jíž se nedávno pokusila v televizí

byla asi těžce dokazatelná, nebýt zvláštní okukovací techniky,

přenášeném senátním řízení použít Anita Hillová proti Cla-

jíž se kolega vybavil. Huknut, jak zde říkají našinci (od to hook,

renci Thomasovi, aby mu překazila jmenování do Nejvyššího

zalasovat, být zalasován), neboli zakoukaný do jedné velmi

soudu Spojených států, a vyjde nám, že žít dnes v Severní

vodomilné štíhlé posluchačky náboženské vědy, vyzbrojil se

Americe pohlavně je velice nebezpečné, a to ne pouze kvůli

potápěčskými brýlemi ( goggles), a vždycky když dívka skočila

epidemii AIDS.

po hlavě do bazénu, následoval ji stejným způsobem. Potom,

Není proto divu, že u nás v Americe stále víc mladých

podoben zamilovanému delfínu, počal ji sem tam zprava

mužů spíš než na rande chodí na pivo a že neobyčejně roz-

i zleva podplouvat a zespoda ji skrze goggly (říkají krajánci)

kvétá z klasické americké literatury známé male bonding (asi

oglovat. Diskutovali jsme o tom v hodině americké literatury

„mužské svazky“: Pym a Dirk Peters u Poea, Ishmael a Que-

devatenáctého století, protože večer před tím vysílala městská

eqeg u Melvilla, Huck a Negr Jim u Twaina atd.). Není divu,

televize rozhovor s postiženou, a moje oblíbená posluchačka

že mezi námi děvčaty je čím dál častěji slyšet povzdechnutí:

Wendy (když je u mě v kanceláři, neotevírám dveře) mínila,

„Čím to, že všichni muži, s nimiž přijdu do styku, jsou buď

že kolegyně měla pana profesora plácnout do obličeje ( slap

nemrcouchové ( wimps), nebo ženáči, nebo hošani?“

his face). Jenže Wendy není feministka, je Irka a bigotní kato-

lička (proto nemusím otevírat dveře). Studentka náboženské

Je možné mluvit se ženou bez pohlavního obtěžování?

vědy se zachovala ideologicky správně a místo facky kolegu

Sexual Harassment Officer, česky „úřednice pro otázky pohlav-

práskla u úřednice pro otázky pohlavního obtěžování. Do-

ního obtěžování”, neměla na naší Torontské universitě až do-

stal z bazénu na dva roky dištanc.

sud příliš mnoho práce, ale jestli je to tím, že profesoři jsou

Jiného pána, jenž jedné berní úřednici k daňovému při-

u nás mravní, anebo studentky nemravné, je problém, jímž

znání přiložil psaníčko: „Velice bych stál o seznámení, ať už

se zatím žádný výzkum veřejného mínění nezabýval. Dů-

platonické nebo bližší, ale pokud si to nepřejete, nebudu Vás

vodem může být i to, že pedagogové se naučili opatrnosti,

už obtěžovat“, tato „k smrti vyděšená“ žena pohnala až k fe-

a kdykoli mají v kanceláři studenta ženského pohlaví ( female

derálnímu odvolacímu soudu. Tam usoudili, že obdivovatel

student – ale můj překlad je patrně anglicismus), nechají dveře

oběti obtěžování se sice o námluvy jenom pokoušel, ale pře-

na chodbu otevřené. Tím dají šanci svědkům, doufajíce, že

sto mu to spočítali; na základě jaké úvahy, o tom později.

dovnitř nahlédne buď student mužského pohlaví, nebo stu-

Asi nejpěknější případ uvádí Naomi Munsonová, dopiso-

dentka, která na vztek profesorovi dosvědčí kolegyni bezú-

vatelka listu Wall Street Journal. Koncem sedmdesátých let

honné chování.

pracovala jako vedoucí oddělení známého týdeníku. Jed-

Sem tam se ovšem něco přihodí a jeden případ vybočil do-

noho dne do její kanceláře vpadla mladá kolegyně, oči na-

konce z campusové zásady, že co se doma uvaří, to se doma

vrch hlavy a rozhořčená na nejvyšší míru. Stala se prý právě

sní, a dostal se na veřejnost, kde se jej zmocnila televize. Na

obětí pohlavního obtěžování. Když z ní šéfka vypáčila, který

universitě máme krásný krytý plavecký bazén, kam i já cho-

zloduch jí to udělal, velice jí to překvapilo; byl to „sexuálně

dívám, ale vědom si nebezpečí, dívám se ve vodě vždycky

jeden z nejnepodnikavějších mužů v redakci“. A jak že dívku

rovnou před sebe a ještě raději pod sebe. Kolega z katedry

pohlavně obtěžoval? „Řekl mi,“ pravila redaktorka, „že se mu

chemie tak opatrný nebyl a dopustil se přestupku zvaného

stýská po starých zlatých časech, kdy byly v módě minisukně,

ogling, neboli česky „okukování“. Věc by v bazénu plném

takže člověk měl možnost vidět krásné nohy, jako mám já.“

ženských i mužských, z nichž mnozí patří k třetímu pohlaví,

„To přece není pohlavní obtěžování,“ chlácholila zneuctěnou

112

113

šéfka, „chtěl ti jenom vyseknout poklonu.“ Když uchlácho-

dator noh dívku vlastně obvinil z lookismu, což by se snad dalo

lená odešla do své kanceláře, šéfka si v duchu řekla. „Ta holka

přeložit jako „vypadání“, a tím se dopustil urážky, protože

je pitomější, než jsem si myslela. Ona se vážně domnívá, že

lookismus je politicky nesprávná úchylka popsaná v oficiálním

tohle je pohlavní obtěžování!“

manuálu Smith College, jedné z nejstarších dívčích kolejí ve

Nějakých patnáct let nato, poté co Anita Hillová málem

Spojených státech. Přečin „vypadání“ definuje příručka jako

připravila Clarence Thomase o místo, protože ji před dávným

„názor, že cenu člověka naznačuje to, jak vypadá; vytváření

časem požádal o rande, slečna Munsonová však názor na in-

standardu krásy a elegance; útlak stereotypizováním a ge-

teligenci své někdejší podřízené změnila. „Výbuch rozhořčení

neralizací jak těch, kdo tomu standardu vyhovují, tak těch,

nad Thomasovou drzostí mi otevřel oči,“ píše. „Pitomá jsem

kdo mu nevyhovují“. Přeloženo do hovorového jazyka to asi

tentokrát byla já. Moje kolegyně jenom předběhla dobu.“

znamená, že dívky nemají moc pečovat o to, aby vypadaly

Zakopaný pes pohlavního obtěžování je v tom, že zločin

k světu, protože tím vytvářejí měřítka, jež komplikují život

je definován ještě vágněji než „znásilnění na dostaveníčku“,

jak luketám (od to look – vypadat), jež musejí příliš mnoho

o němž jsem už psal. Komise pro rovnou příležitost v za-

času a peněz věnovat tomu, aby si standard udržely, tak nelu-

městnání ( Equal Employment Opportunity) o něm pojednává

ketám, které jej nedosáhnou, byť se rozkrájely. Pokud mohu

v osmé kapitole Zákona o občanských právech ( Civil Rights

soudit z vlastní zkušenosti, ustanovení manuálu se na Smith

Act) z roku 1964. Tam rozeznává dvě kategorie: „obtěžování

College moc neujala. Učil jsem ve školním roce 1984/85 na

quid pro quo“, při němž provinilec slibuje zaměstnání nebo

vedlejší Amherst College a často jsem na Smith College z pe-

povýšení výměnou za pohlavní styk; a „obtěžování prostře-

dagogických důvodů docházel. Studentky k světu vypadaly:

dím“ ( environmental harassment), kde nevítané sexuální cho-

všechny byly buď krásné, nebo aspoň elegantní.

vání „nerozumně narušuje“ pracovní prostředí, anebo vytváří

Z uvedených příkladů by se mohlo zdát, že ideoložky

„zastrašující, nepřátelské nebo urážlivé“ podmínky v práci.

amerického feminismu prezentují ženské značně viktorián-

Pán chválící krásné nohy kolegyně se jasně nedopustil ob-

sky. Za časů té mravné (a dost alkoholické) britské královny

těžování quid pro quo, ale buď „nerozumně narušil“ prostředí

skutečně patřilo k dobrému tónu se rdít, případně i omdlí-

redakce (dívka v rozčilení opustila vlastní psací stůl), anebo

vat, zmínil-li se pán o dámině kotníčku. Jenže tytéž filosofky

se lichometnou zmínkou o nohách dopustil „urážky“.

se současně domáhají například toho, aby v armádě, kde žen-

Podle profesorky MacKinnonové, jíž se připisuje autor-

ské tradičně působily v týlových službách, nikoli u zbraní na

ství právního pojmu „pohlavní obtěžování“, je u tohoto zlo-

frontě, byly k těmto zbraním a do předních linií připuštěny.

činu před soudem přípustné „toliko hledisko oběti; úmysl,

Jinak prý jde o jasnou „diskriminaci v zaměstnání“. Aby po

s nímž se pachatel činu dopustil, je irelevantní a nesmí se

ničem takovém nebylo ani vidu, ani slechu, dožadovaly se

brát v úvahu při rozhodování, zda došlo, nebo nedošlo k ne-

– a nedávno dosáhly – ideoložky toho, že v poli budou spát

rozumnému narušení pracovního prostředí“. „Sexuálně nej-

vojínky s vojíny ve společných stanech, a ani latríny a umý-

nepodnikavější muž“ z redakce slečny Munsonové to myslel

várny nebudou ženy nikterak diskriminovat. Prakticky se

dobře, ale podobně jako v případě poplatníka zamilovaného

to poprvé provedlo v nedávné válce v Perském zálivu, kde

do berní úřednice bylo mu to houby platné, neboť dívka po-

vojínky s vojíny tak skutečně spaly; otěhotněly však neoče-

chvalu svých nohou vzala jako urážku.

kávaně pouze vojínky, a to v počtu percentuálně mnohem

Ale proč urážku? Tady je nutno proniknout do složitostí

vyšším, než to v americké armádě bylo obvyklé před zavede-

neofeministického světového názoru. Dle této kategorie lau-

ním bitevního unisexu.

114

115

Ideologicky správný je dnes v americkém feminismu názor,

Je možné mluvit a psát správně bez diskriminace?

že mezi pohlavími není žádný rozdíl, že fakt mužské spo-

Před několika lety šokovala slavná kanadská spisovatelka

lečenské dominance vznikl historicky a není dán fyziologií

Margaret Atwoodová posluchače na konferenci PEN klubu

a psychologií. Dokazuje se to na jediném, navíc dávno vy-

v Montrealu projevem, který tam pronesla anglicky. Snad je

vráceném příkladu kmene lovců lebek Čambuli, kde prý se

spíš na místě jenom říct, že „způsobila oživení v sále“ – tu

tradiční mužské vlastnosti, například rvavost, pokládaly za

frázi miluju, protože nepřímo říká, že projevy jsou většinou

vlastnosti typicky ženské, a naopak třeba něha za vlastnost

umrtvující otrava.

převážně mužskou – což, když tak o tom přemýšlím, je třeba

Řeč paní Atwoodové, hned na začátku, otrava nebyla.

i pravda. V armádě musely však filosofky feminismu vyřešit

Spustila asi takhle: „The writer is about to start work on a new

situaci vzniklou, když se k nediskriminovanému pěchotnímu

novel. She has to decide…“ Jazyky jsou velice různé a nejde

výcviku hlásily první uchazečky. Ukázalo se, že na překáž-

všechno přeložit tak, aby čtenář rázem pochopil, proč pro-

kové dráze se nejlepší výkony vojínek rovnaly výkonům vo-

jev mazané Atwoodové způsobil „oživení v sále“. Přesto se

jínů klasifikovaným nizoučkou známkou „C“, tedy naší troj-

pokusme: „Spisovatel se chystá psát nový román. Musí se

kou. Poradní obranná komise pro ženy ve vojenské službě

rozhodnout…“ Nic moc oživujícího, ale to proto, že čeština

( Defense Advisory Comittee on Women in the Services) objevila, že

může podmět zamlčet, kdežto angličtina nikoliv: druhá věta

pohlavně neutrální výkonnostní normy diskriminují vojínky,

autorčina projevu nemusí proto v českém překladu začínat:

a ty u zkoušek z fyzické zdatnosti proto propadají. Na nátlak

„On se musí rozhodnout…“ Kdyby řekněme Lenka Procház-

komise Pentagon zavedl „pohlavní normování“ ( gender nor-

ková chtěla podobně namíchnout shromáždění spisovatelů

ming) a požadované výkony přizpůsobil ženským možnos-

v Praze a začala by: „Spisovatel se chystá napsat nový román“

tem. Tím vyjádřil ideologicky nesprávný, nicméně empirický

a potom by pokračovala, „aby se jí kniha povedla…“, pomys-

poznatek, že v průměru jsou ženské fyzicky slabší než muži,

leli by si přítomní, že se v prvním slově projevu přeřekla a že

ale v tomhle případě šla ideologie stranou.

mluví pouze o spisovatelkách. Kdyby z tribuny zahřímal Va-

„Pohlavní normování“ je tedy něco jako ženské a mužské

culík: „Spisovatel má právo…“, bralo by se to, že hájí zájmy

disciplíny na olympiádě, kde atletky například vrhají lehčí

spisovatelů bez rozdílu pohlaví.

koulí než atleti, a ženské vzpěračství tam zatím ani nezavedli.

Angličtina totiž od slova writer nemá ženský tvar; je to

Jenomže v Perském zálivu se ukázalo, že válka není olympi-

výraz generický, zahrnující obě pohlaví. Jenže v ní zároveň

áda. „V boji jsou vojáci plně závislí jeden na druhém; jejich

panuje úzus, že zájmeno nahrazující v další promluvě sub-

životy závisí na síle, výdrži ( stamina) a rychlosti všech přísluš-

stantivum writer je vždycky he, tedy „on“, a nikdy she, čili níků jednotky,“ říká Elaine Donnellyová, výkonná ředitelka

„ona“. Zvyklost jasně lingvisticky nadřazuje muže nad ženy

Sdružení pro vojenskou připravenost ( Coalition for Military

a byla trnem v oku feministkám už od šedesátých let, kdy se

Readiness). „V brutálním prostředí bitvy nemají ženy stejnou

v Americe začaly hlásit o slovo. Zájmeno she, které proti všem

vyhlídku na přežití ani na to, že pomohou přežít svým dru-

pravidlům použila Atwoodová, zafungovalo tedy jako epatez

hům ve zbrani.“

l’homme: protest proti upozaďování ženy jazykem.

Ideologicky je to patrně nesprávný závěr neosvícené ženy.

Na samém počátku Spojených států stojí jazykový malér:

Nebožtík pan prezident Novotný by jí asi řekl, že nemá po-

„We hold these truths to be self-evident, that all men are crea-

klonkovat před fakty. Jak na to reagovaly mluvčí hnutí, ne-

ted equal…“ Samozřejmě, substantivum men je zde míněno

vím.

genericky, tedy „Všichni lidé“ – nikoliv všichni muži – „jsou

116

117

stvořeni sobě rovni.“ Jenomže generické konotace slova man

toho napsal fejeton o utopistickém snu. V něm se mu Praha

se z moderní angličtiny, zdá se feministkám, dosti vytratily.

zjevila jako město záhadně poruštěné: vývěsní štíty obchodů

Nebylo tomu tak vždycky. Okolo roku 1000 po Kristu píše

ohlašovaly majitele jako: Josef Nováčin, Petr Sedláčin apod.

třeba anglosaský učenec Aelfric: „His mother was a Chris-

V budoucnosti snu došlo totiž v Čechách k nové Dívčí válce,

tian named Elen, a very full-of-faith man, and extremely pi-

jenže tentokrát ženské vyhrály.

ous.“ Přeloženo do češtiny, zní to krotce: „Jeho matka byla

Vrchol ženského jmenného područí, dnes už sice opuštěný,

křesťanka jménem Elen, člověk velice plný víry a nesmírně

nicméně pořád existující, je úzus, že vdaná žena nejenže

zbožná.“ Uchu moderního uživatele angličtiny jako rodného

ztratí své původní příjmení při svatbě, ale na pozvánkách

jazyka zní však věta „His mother was… a very full-of-faith

na svatbu své dcery a na podobných dokumentech ztrácí

man“ kuriózně, skoro s názvukem nějaké anomálie (Byla ta

i jméno křestní. A tak čteme: „Mrs. William Brown requests

dáma snad hermafrodit? transvestita?), a pokud není histo-

the pleasure of your company…“, což v českém překladu

ricky vzdělán, patrně ho zmate. (Vidíte? Ho zmate. Čtenářky

opět zbezzubí: „Paní William Brownová se těší na vaši společ-

snad nezmate?) Ještě v roce 1325 se jedna kniha zmiňuje

nost…“ Ono to vlastně česky ani nejde tak říct. Snad: „Paní

o manželském páru jako o „right rich men“, česky opět krotce

pana Williama Browna…“?

„o bohatých lidech“, a dokonce v kázání z roku 1657 se sdě-

Angličtina je vůbec plná předsudků proti ženským. Kdo

luje: „The Lord had but on pair of men in Paradise.“ Nemyslí

třeba dnes ví, že křestní jméno paní velvyslankyně Templové,

se tím, že v Ráji byli dva hošani.

„Shirley“, se po několik století užívalo jako křestní jméno té-

Jak pociťovali slovo man autoři Prohlášení nezávislosti, ne-

měř výhradně pro chlapce, dokud to nepokazila Charlotte

odvažuju se odhadnout; natolik nejsem lingvisticky cvičen.

Brontëová románem o dívce nazvaným Shirley. Román měl

Současné feministky je však pociťují jako slovo de facto vylu-

velký úspěch, ale taky divný následek. Původně mužské

čující z rovnosti všech lidí ženy. A snášejí pro to, a vůbec pro

křestní jméno pro mužské ucho nepříjemně zženštil, takže

mužsky dominantní charakter angličtiny, spousty důkazů,

od té doby jsou Shirlejky výhradně holčičky. „Jakmile jméno,

z nichž mnohé platí úplně stejně pro naši mateřštinu a pro

nebo vůbec jakékoliv slovo začne asociovat ženskou,“ píší

naši společnost.

lingvistky Casey Millerová a Kate Swiftová, „jenom zřídka-

Vezměme si třeba tradici, která už člověku ani nepřijde

kdy se považuje za vhodné pro chlapce.“ V nedávné době

(anebo donedávna nepřišla) jako něco divného: když se dívka

se toho odvážili například rodiče spisovatele Evelyna Wau-

vdá, přijme mužovo příjmení. U nás to sice už není povinné,

gha, který měl později ještě tu smůlu, že se oženil s dívkou

ani ve Spojených státech (kromě Havaje), ale většinou se to

jménem Evelyn. Protože angličtina nemá koncovku „–ová“,

dělá. A feministky dovozují, že rodinné jméno dává tím muži

museli se manželé na dopisy podepisovat She–Evelyn nebo

jistou „nesmrtelnost“, neboť se dědí z otce na syna, kdežto

He–Evelyn.

ztráta dívčího jména při vdavkách signalizuje ženinu „smr-

Jiným diskriminačním prostředkem anglického (ale i čes-

telnost“. Naznačuje taky, byť se to obvykle neříká nahlas, že

kého) jazyka jsou zdvořilostní označení osob. Muž je vždycky

žena jako by muži patřila, byla tak trochu jeho majetkem.

Mr. (pan), žena je buď Miss (slečna), nebo Mrs. (paní), při-

Česká ženská příjmení, dráždivě sexualizovaná koncovkou

čemž Miss, jak s geniální jedovatostí sobě vlastní napsal Am-

„–ová“, již Američanky postrádají, nejsou ovšem z hlediska fe-

brose Bierce v Ďáblově slovníku (The Devil’s Dictionary), je

ministické lingvistiky rovněž nic pěkného. Nováková prostě

„titul, jímž značkujeme [ brand, sloveso užívané na rančích pro

„patří“ Novákovi, což si uvědomil už Jan Neruda a na základě

značkování krav] neprovdané ženy, abychom naznačili, že jsou

118

119

na trhu k mání“. V tomto ohledu ovšem americké feministky

Většina anglických substantiv označujících povolání má

zaznamenaly totální vítězství. Označení Ms. (vyslovované

dnes pouze mužské tvary a tím se značně liší od češtiny. „Lé-

„miz“ na rozdíl od „mis“) se vžilo a znamená prostě ženu, aniž

kař“, „spisovatel“, „učitel“, „zámečník“ mají zcela přirozeně

prozrazuje, jaký je její status na snubním trhu.

znějící ženské ekvivalenty „lékařka“, „spisovatelka“, „uči-

Horší je, jak to zařídit, aby osobní zájmena, jimiž anglič-

telka“, „zámečnice“. Starší angličtina nebyla tak mužsky ko-

tina tak hýří, nevyjevovala mužskou dominanci. „A writer is

žená. Ještě začátkem devatenáctého století, a tím spíš ve sto-

about to start work on a novel. HE must decide…“

letích předcházejících, se od téměř každého substantiva dal

Dnes obvyklé řešení: kdykoli zakopnem o zájmeno, na-

utvořit ženský tvar koncovkou „-ess“. Tedy šlo psát „writress“,

místo mužsky dominantního he, užijeme he or she, nebo při

„doctress“, „teachress“ apod. Většina takových slov se však

obzvláštní uvědomělosti she or he, anebo konečně he/ she, pří-

z jazyka vytratila, zůstala jich jen hrstka: „waitress“ (číšnice),

padně she/ he: „The writer is about to start working on a no-

„actress“ (herečka). Feministky však stejně proti koncovce

vel. HE/SHE must decide…“ I feministky uznávají, že je to

„-ess“ protestují. „Smysl slov jako authoress,“ píší Millerová

rušivě těžkopádné, zejména v krásné próze nebo v poezii,

a Swiftová, „není v tom, že osobu identifikují jako ženu, ale

a tak přišly na dvě jiná řešení. První je založeno na myšlence

že naznačují deviaci od vědomě nebo podvědomě přijíma-

nápravy historické křivdy a navrhuje, aby se he prostě všude

ného standardu.“ Tedy koncovka „-ess“ jenom jiným způ-

nahradilo she: muži si osobní zájmena už nějakých tisíc let

sobem vyjadřuje, že jde o tvora, jenž je pouze odvozeninou

usurpovali pro sebe; je jenom spravedlivé, když nyní totéž

muže; o opresivní dědictví, které ženy nesou už od té doby,

udělají ženy.

kdy Adamovi začalo být v ráji smutno, a tak mu Pán Bůh

Dnes se ovšem, i v Americe, ví, že nahradit jednu křivdu ji-

z jeho vlastního žebra vyrobil na hraní Evu.

nou není zrovna dobré řešení, a tak feministky navrhují zavést

O tom a o mnohém jiném by šla napsat celá kniha a mnoho

nějaký neutrální neologismus, který by obě zájmena nahradil.

takových knih už taky napsaly. (Vidíte? Báječná výhoda čes-

Mary Orovanová prosazuje slovo co (vyslov „ko“), odvozené

kého ypsilonu!) Předmětem útoku se stal dokonce i sexismus

prý z indoevropského kořene „ko“, jenž byl předchůdcem jak

Bible, kde se mluví o Bohu jako o Otci, ale Bůh–Matka tam

he, tak she. V její úpravě by tedy věta Margarety Atwoodové

chybí. Černoši zase protestují, že Bůh je tradičně zobrazo-

zněla: „The writer is about to start working on a novel. CO

ván jako běloch. Spojením obou radikálních proudů z toho

must decide…“ Znepohlavnění se prý už ujalo v několika ko-

vznikla teologická anekdota o člověku, který se vrátí z nebe

lektivně žijících komunitách ve Virginii a v Missouri a rovněž

na zem, a když se ho zeptají, jestli viděl Pána Boha a jak vy-

je zavedl časopis Communities, který propaguje utopické ko-

padá, odpoví: „Viděl jsem ji a je to černoška.“

lonie. Neodvažuju se odhadnout, jaké má „ko“ vyhlídky, že

nahradí příjemně kočičí she; soudě dle osudů různých umě-

1992

lých jazyků (a utopických kolonií: viz Hawthornovu Blithe-

daleskou romanci) asi ne moc velké. Problém – i jiné problémy

mužské dominance v jazyce – se mi jeví jako v dohledné bu-

doucnosti neřešitelný. Experimentálně něco podobného zku-

sil časopis Tennesseeské university Daily Beacon, kde místo

he/ she zavedli „ter“, ale po třech měsících to vzdali, neboť

studentům většinou nedošlo, že to není tisková chyba.

120

121

Osočení

paragrafu 19 zákona 451 Sb. trestné (viz Dodatek B, in Oso-

čení, s. 407).

Věřili byste, že v oficínách...seklábosilootéhistorii?Ano,ztohoměsta…

Odhlédněme od otázky, byl-li to seznam skutečně „kom-

se v následujících letech šířily o mně zlovolné drby. Když se těch drbů

pletní“ a do jaké míry byl přesný2 – skutečnost však je taková,

zmocnily nemyslící hlavy, vyrostlo to v skandalizace, přiživované ig-

že od zveřejnění brala část veřejnosti údaje seznamu za ber-

norantstvím a pověrou.

nou minci; a našli se i odpovědní činitelé (ředitelé podniků

Johannes Kepler

a dokonce vědeckých ústavů), kteří na základě proláknutého

dokumentu tak či onak donutili zaměstnance, aby odešli

Přibližně před rokem dala úřední místa tisku k dispozici se-

z funkcí a z míst; a že se poznenáhlu začalo o seznamu dis-

znam členů svazu novinářů, kteří spolupracovali se státní

kutovat nejenom v tisku bulvárním, ale i v novinách solidní

bezpečností. Nikde jsem nečetl – alespoň stručné – údaje, jak

a v čem ti lidé konkrétně spolupracovali. Ve světle zkušeností,

jichž jsem nabyl v průběhu roku, který mezitím uplynul, sou-

1 Termínu „časopis bulvárního charakteru“ nebo prostě „bulvární časopis“ používám

dím, že novináři se na seznam dostali prostě proto, že se vy-

zde bez jakýchkoli emocionálních názvuků, čistě kriticky. Vždycky jsem věřil, že má-li

mít diskuse smysl, je nutné definovat pojmy. Moje definice „bulvárního tisku“ je tedy

skytli v tzv. registru svazků StB, který o údajné spolupráci

následující: jsou to periodika, která zveřejňují nedostatečně ověřené nebo vůbec neo-

neuvádí nic konkrétního: pouze tvrdí, že ty osoby nějakou,

věřené údaje opírající se o to, čemu se dnes v Americe říká factoid (tj. o drobná fakta, jež sama o sobě nic podstatného nevypovídají), a metodou zacílené asociace spřádají

blíže neurčenou formou spolupracovaly. Aby člověk zjistil,

z takových faktoidů články. A ty jsou zaměřeny nikoli na zjištění pravdy, ale na chara-oč v údajné spolupráci šlo, musel by mít možnost nahléd-

cter assassination, tj. na zničení dobré pověsti napadených. Metoda samozřejmě není nová, ale v našem kontextu je zajímavé, že k vrcholu dokonalosti ji přivedla sovětská

nout do jejich „svazků“, tj. šanonů, v nichž se shromažďo-

vyšetřovatelská technika z období kulminujícího stalinismu. Názorně ji ilustruje pří-

vala údajná hlášení o splněných úkolech, hlášení jiných

pad „Slánského špionážního centra“, vyčerpávajícím způsobem zpracovaný v knize

Zpráva o zavraždění generálního tajemníka (Karel Kaplan, Mladá fronta 1992). Ve výsle-agentů o nich a hodnocení jejich činnosti „řídícím orgánem“.

ších Rudolfa Slánského vyšli vyšetřovatelé například z faktoidu, že se Slánský někdy

Předpokládám, že úřední místa před publikováním registry

někde sešel s britským labouristickým poslancem (o němž se předpokládalo, že je to

prostudovala; jinak bych zveřejnění musel považovat za čin

agent Intelligence Service, aniž se o tom podaly důkazy), a potom metodou zacílené

asociace „dokázali“, že Slánský přes svého „agenta“ spolupracoval s britskou špionáží.

nezodpovědný a nemorální. Nemorální ovšem je v každém

Autoři Rudého kráva nezřídka pracují stejnou metodou: možná nevědomě, nebo dou-

případě: místo aby se – jak v demokracii je nebo má být zvy-

fejme, že nevědomě. Uvedu příklad mně nejdůvěrněji známý, aféru své ženy. Jan Kos,

autor článku Karty na stůl, paní Zdeno ( Rudé krávo č. 22/1992), vyšel z faktoidu, že se kem – o údajných konkrétních proviněních dozvěděli jak

Zdena ocitla na seznamu: z toho potom metodou zacílené asociace „vydedukoval“, že

zveřejnění, tak veřejnost, celý proces byl utajen a veřejnost

je to stará estébačka, nasazená mimo jiné i na mne, „spisovatele pro režim málo únosného“; po Invazi ji ministerstvo vnitra vyslalo do Kanady (tedy nikoli já jsem ji k tomu kroku

se dozvěděla pouze o stigmatizačním rozhodnutí úředních

přemluvil, pokud ovšem sám nejsem estébákem) s úkolem založit tam exilové naklada-

míst. Utajení – hlavní charakteristický znak činnosti komu-

telství, které by se stalo „vítaným nástrojem kontroly nad opozičními kruhy doma i v zahrani-

čí: nad kanály, kterými se žalářovaná česká společnost se zahraničím domlouvá“. Je prý docela nistické státní bezpečnosti – tedy státní bezpečnost přežilo.

dobře možné, že „právě tak jako u jiných našich nakladatelství se ediční plány [torontského Zdá se, že nikdo z poslanců a členů vlády si to neuvědomil;

nakladatelství] schvalovaly v nějakém tom kulturním a propagačním oddělení ÚV KSČ“. Psy-a uvědomil si to také jen málokdo z odpovědných novinářů.

chologická pravděpodobnost takové podivné kariéry u ženy, která prokázala značný

literární talent a jejíž rodinu KSČ doslova zničilo (a která mimochodem měla manžela,

Už to samo o sobě by byl zarážející patologický úkaz v or-

jenž ji z profesorského platu na Torontské universitě snadno a dobře uživil), se přitom

ganismu mladé demokracie. O několik měsíců později uve-

nebere v úvahu a nevysvětluje se, k čemu byla StB takto získaná kontrola, když jejich

agentka dvacet let vydávala nejen díla předních českých literárních disidentů, ale také

řejnil však časopis bulvárního charakteru1 Rudé krávo „Kom-

mnohé protikomunistické politické publikace jako například Svědectví o puči Oty Hory pletní seznam spolupracovníků StB“, který mu nebyl dán

nebo paměti Prokopa Drtiny Československo, můj osu d nebo konečně díla Karla Kaplana a Viléma Hejla, usvědčující ze zločinů nejen komunistickou stranu ( Nekrvavá revoluce), k dispozici z míst úředních: jeho zveřejnění bylo tedy podle

ale přímo Státní bezpečnost ( Zpráva o organizovaném násilí).

122

123

pověsti, a dokonce i na půdě parlamentu, obvykle bez podo-

A tak, protože vláda ani parlament se nepokusily ochránit

tknutí, že jde o seznam „divoký“, zveřejněný protizákonně.

občany před nepodloženým nařčením a před atmosférou,

Zdá se téměř, jako by někteří, včetně poslanců, pokládali se-

která, alespoň zpočátku, měla znaky metody soudce Lynche,

znam za de facto závazný dokument; tím pádem se Rudé krávo

museli postižení přistoupit k sebeobraně. Prvním pokusem

stává de facto něčím na způsob úředního věstníku. Pokud

o to je sborník Osočení.

vím, za celý rok od zveřejnění nikdo z poslanců ani z vlády

Lidé od bulvárního tisku (a lidé vyznačující se myšlením

nedal podnět k vyšetření, kdo seznam prolákl, ačkoli je to

jemu vlastním) budou namítat, že ta necelá stovka výpovědí

zákonem přesně definovaný trestný čin.

je nepatrný zlomek ohromujícího počtu spolupracovníků,

Něco takového je nemorální a cynické a v parlamentní de-

jak je uvádí Rudé krávo: to „jedno procento nevinných“, které

mokracii neslýchané.

bulvární tisk začal brzo připouštět. Rozumný čtenář uzná,

že z technických a finančních důvodů bylo nutné omezit

———

výpovědi na únosnou míru a že přístup k těm desetitisícům

stigmatizovaných (mnohdy už mrtvých) byl rovněž omezený.

Pokud je však čtenář obeznámen se sociologickými meto-

dami, bude doufám souhlasit, že text sestavený z výpovědí

Nakonec ovšem nepravděpodobnost těchto tvrzení Kos zřejmě sám cítí a snaží se

lidí nejrůznějšího společenského postavení lze považovat za

z toho vymanévrovat tvrzením, že „nikdo neříká, že právě uvedená verze životopisu Zdeny vzorek, za pars pro toto, z něhož je možno usuzovat na leckteré

Škvorecké je pravdivá“; je prý „možné, že se nedopustila v životě ničeho jiného než dvaatřicet let starého zakolísání. […] Stojí tu proti sobě dvě verze – obě stejně pravděpodobné jako nepravdě-

vlastnosti celku.

podobné. Jejich verifikace zůstává zcela v rukou paní Zdeny.“ Nehledě na nelogičnost formu-Vzorek například naznačuje, že k tomu, aby byli lidé evi-

lace – neberou se v úvahu zmíněné nepravděpodobnosti – je to samozřejmě ochranná

právní formule pro případ, že by se skandalizovaná bránila soudně (Zdena už podala

dováni jako „tajní spolupracovníci“, nemuseli vůbec pode-

žalobu na ministerstvo vnitra). V samém závěru článku Kos ovšem naznačuje, které ze

psat „vázací akt“, definovaný v čl. 44–45 rozkazu bývalého

dvou „stejně pravděpodobných“ verzí dává přednost: „Paní Zdena nám dluží odpověď na otázku, kdo komu vlastně řád Bílého lva udělil – zda hlava státu osobě, která se nebývale za-ministra vnitra Obziny (viz Dodatek A, in Osočení, s. 403);

sloužila o kulturu této země, anebo agenti StB, kteří v oné době přímo zamořovali prezidentskou pokud něco podepisovali, byl to většinou běžný výslechový

kancelář, své spolupracovnici.“

protokol, v němž vyslýchaný podpisem stvrzoval přesnost

Doufám, že metodu Rudého kráva tento příklad dostatečně osvětluje.

2

záznamu (jaká to ale byla přesnost, o tom viz článek Petra

Redakce Rudého kráva sama uvedla, že ze seznamu bylo „vypuštěno asi 33 000 jmen, zanesených v registru svazků bez data narození“. Je-li tomu tak, nejenže nelze seznam po-Pospíchala, Osočení, s. 55); někdy to byl slib, že o styku s StB

kládat za úplný, ale ani tvrdit – jak to činí apologeti pravdivosti seznamu –, že záznamy

nebudou nikde mluvit, anebo konečně podepsali „prohlášení

písařů StB jsou naprosto přesné. Jak je možné mluvit o přesnosti, když jediný spoleh-

livý identifikační údaj (kromě otisků prstů) chybí? Není to přesnost z rodu „přesného

loyality“, tj. písemně slíbili, že dozvědí-li se o nějaké protizá-

součtu nepřesných čísel“?

konné činnosti, ohlásí ji policii.

A pokud jde o obsah svazků, o němž pouhý katalog jmen nic konkrétního nevypovídá:

je snad logické předpokládat, že pracovník StB, zainteresovaný přirozeně především

To poslední byl zřejmě nejčastější trik, jímž StB získávala

na tom, udělat se hezký před představenými, který se s vyhlédnutou obětí scházel sám,

nikoli spolupracovníky, nýbrž pouze podpisy obtěžovaných

podával o takových schůzkách hlášení obsahující pravdu a nic než pravdu? A zvětší

objem pravdy, že se jindy s vyhlédnutou obětí scházeli dva i tři výtečníci?

občanů (k čemu jí takové podpisy byly, o tom později). Lidé

Existují svědectví, která zpochybňují dokonce i pravost alespoň některých podpisů.

duchapřítomní nebo zkušení se mohli ohradit – a někdy

Tak v knize Zpráva o mém muži (Svoboda 1990) píše Josefa Slánská: „…prokurátor mi se ohradili –, že ohlásit trestný čin je občanská povinnost

ukázal celý tlustý svazek mých výpovědí z Ruzyně. Namátkou nalistoval mou výpověď proti pro-fesoru Haškovcovi, kterému jsem údajně dokazovala, že opustil ženu a dvě děti. Nebyla to moje a nevyžaduje ještě navíc stvrzení individuálním podpisem.

výpověď, ačkoli bych odpřisáhla, že podpis je opravdu můj.“

Většina těch, kteří loyalitu podepsali, nebyli ovšem lidé du-

Víme konečně, že redakce Rudého kráva některým lidem nabídla, že je před zveřejně-

ním ze seznamu odstraní. Odmítli. Odmítli všichni?

chapřítomní ani zkušení a nevinně znějící slib podepisovali

124

125

– zejména v padesátých letech – v atmosféře obecného děsu

ke společenskému cynismu, jaký stranovláda, mluvící orwel-

z tajné policie.3 Formule o loyalitě byla tedy trikem k obels-

lovským newspeakem a nutící celou společnost se jím vyjad-

tění vystrašených lidí. Velice často – ne-li většinou – se také

řovat, potřebovala. Následky tohoto cynismu pociťuje disent

StB s takovým podpisem spokojila a dotyčného pak už na-

dodnes.

vždy nechala na pokoji.

Podle druhé hypotézy, již v knize vyslovuje například pan

Proč to tedy dělali?

Vladimír Liberda ( Osočení, s. 60), šlo estébákům především

o prémie či jiné odměny, o služební postup atd. Takové pří-

———

pady nepochybně existovaly: známý je tajný rozkaz býva-

lého ministra vnitra Štrougala, v němž se napadá „šlendrián“

Slyšel jsem tři hypotézy. První vyslovil dlouholetý mukl: StB

v práci Bezpečnosti, a jako typický příklad se uvádí případ es-

prý chtěla do svých machlů zatáhnout co nejvíce lidí podle

tébáka, jenž vykazoval získání sedmnácti agentů (a pobíral za

zásady „když budem všichni špinaví, budem všichni čistí“.

ně požitky), ačkoli ve skutečnosti ulovil pouze jediného. Mně

Hypotézu by podporovaly třeba známé podpisové kampaně

však připadá nejpravděpodobnější hypotéza třetí, která navíc

žádající smrt různých „zrádců“ nebo „třídních nepřátel“

hypotézu číslo dvě nevylučuje: stejně jako mnoho jiných pra-

anebo projevující souhlas se „vstupem vojsk“ či konečně od-

covníků organizací v podstatě zbytečných z oblasti „skryté

suzující signatáře (v ČSSR nikdy nepublikované) Charty 77.

nezaměstnanosti“, i estébáci museli „vykazovat činnost“.4

Zejména tyto dvě poinvazní akce nedávaly přece žádný jiný

V knize jsou tedy většinou lidé, kteří nepodepsali nic než

smysl: ve stranovládě si nikdo nemohl dělat iluze, že podpisy

výslechový protokol nebo nanejvýš prohlášení loyality.

vyjadřují skutečné mínění občanů (kromě „zdravých jader“).

Jsou tam ovšem i jiní.

Šlo s největší pravděpodobností o pokus zavléci prakticky

každého do psychologické pasti: z podpisů se sice nestřílelo,

———

ale podvědomý pocit „viny“ – známé guilt feeling americké

psychologie – zejména tváří v tvář disentu se vytvořil a vedl

Z těch se rýsují dvě kategorie. Někteří postižení měli zaměst-

nání, v němž jaksi nemohli odmítnout „spolupráci“ s Bezpeč-

ností – ovšem taková „spolupráce“ nebyla tou činností, jež

3 Rozdíl v atmosféře a společenské skutečnosti mezi lety padesátými a dvěma poinvaz-

se nám od Haškova Bretschneidera spojuje s fízlováním, tj.

ními dekádami není zanedbatelný. Po rozbití počátečního organizovaného odporu

s donášením na občany; lidé zastoupení v knize Osočení také

proti komunistické diktatuře pomocí poprav a dlouholetého žalářování za bídných

podmínek neměly oběti estébáků žádné zázemí – žádný okruh spolehlivých přátel

tuto formu „spolupráce“ výslovně odmítli (např. ing. Mario

v dobře zorganizovaném disentu, žádnou zahraniční publicitu (kromě Svobodné

Mareš, Osočení, s. 208). Šlo jednak o víceméně technická hlá-

Evropy, která ovšem ovlivňovala západní veřejné mínění jen zcela nepatrně, ani to nebyl její raison d’être) a žádnou finanční pomoc ze zahraničí. Tyto důležité faktory šení o bezpečnosti provozu v podniku, podávaná většinou

nechyběly estébáckým obětem sedmdesátých a osmdesátých let. Proto mohli disidenti

s vědomím a souhlasem, nebo dokonce na žádost ředitele

vydávat knihy na Západě (s poměrně malým rizikem – věc v padesátých letech životu

nebezpečná a ostatně nemyslitelná) a Ludvík Vaculík dokonce anglický záznam svých

podniku (např. ing. Jaroslav Basař, s. 218), jednak o podávání

tajných výslechů A Cup of Coffee with my Interrogator (London, Readers International předepsaných zpráv ze služebních cest do zahraničí. Ze styku

1987); proto se disidenti mohli spolehnout na to, že na jejich situaci upozorní nejen

rozhlasové stanice zaměřené do Československa, nejen „profesionální“ žurnály jako

Index on Censorship vydávaný Amnesty International, ale i světová média a přední svě-

4 V osmašedesátém vyšlo najevo, že bilance chytání skutečných špiónů a odhalování

tové deníky.

skutečných diverzních skupin byla žalostná. Zdá se, že StB se většinou zabývala obtě-

Ten rozdíl je nutno nespouštět ze zřetele, posuzujeme-li situaci a chování estébáckých

žováním občanů, což si časem začali zdůvodňovat jako socialistickou formu západní-

obětí v různých obdobích moci StB.

ho průzkumu veřejného mínění (viz Jan Sammer, Osočení, s. 111).

126

127

s přáteli na takových služebních cestách vím – a dopisy o tom

Lidé z bulvárního tisku (a lidé vyznačující se myšlením

také vypovídají –, že do hlášení se nedávalo to podstatné, to,

jemu vlastním) mohou namítnout, že vytýkáme-li jim bezvý-

co Bezpečnost zejména zajímalo, především styk s exulanty,

hradnou víru v pravost seznamů, dopouštíme se sami stejné

dokonce s prominentními exulanty (např. M. Svoboda, s. 235,

chyby, věříme-li bezvýhradně dopisům.

nebo K. Drozd, s. 277). Pokud takový „styk“ nebylo možné

Jenže tady nejde o víru, nýbrž o důvěru založenou na ně-

zamlčet – když se například občan na služební cestě setkal

kolika skutečnostech, které sestavovatelům seznamu výrazně

s exulanty na diplomatických nebo obchodních akcích, kde

chybějí. Autoři dopisů nám podepsali nevynucené (nebylo to

musel počítat s přítomností skutečného informátora –, bývala

podmínkou zařazení) místopřísežné prohlášení, obsahující

hlášení bezzubá, podle zásady o celé koze a nažraném vlku.

právní formuli o „pravdě, ničem než pravdě a celé pravdě“,

Konec konců, leckterý takový „spolupracovník“ si spočítal,

zaznamenané „podle nejlepšího vědomí a svědomí“. Mohou

že estébákům nejde ani tak o informace – život exulantů je

mezi nimi být křivopřísežníci, ale jsou-li, tvoří, zdá se mi, za-

sotva utajován –, jako o vykazování činnosti.5

nedbatelnou menšinu, neboť je tu ještě věc zvaná interní evi-

dence, vnitřní důkazy. Seznamy jsou dílem organizace proka-

———

zatelně prolhané, na výrobu nepravd, zvanou desinformace,

se dokonce specializující: organizace sprostých zločinců,

Zbývají ti, kteří vázací akt nebo nějaký podobný příslib pra-

neboť vydírání je sprostý zločin. Proti tomuto „dílu“ stojí vý-

videlné spolupráce skutečně podepsali. Můžeme pominout

povědi občanů prokazatelně vystavených všemožnému ná-

jednotlivce, kteří to udělali dobrovolně a rádi, protože takoví

tlaku, mentálnímu a někdy i fyzickému, až po nezakryté vy-

nám pochopitelně nenapsali.6 Ze všech ostatních v tomto

dírání. Až do zveřejnění seznamu žili postižení jako normální

vzorku toliko jediný nebyl obětí nátlaku, nýbrž pouze vlastní

členové svých komunit, často se těšící vážnosti svého okolí,

naivity. Ostatní jsou učebnicové případy lidí, u nichž spo-

občas dokonce mající na kontě skutečná díla vědecká nebo

lupráce – slovy ministra Obziny – „byla vyžadována“. Pře-

umělecká. Není samozřejmě vyloučeno, že jedinec, který se

loženo z estébáckého eufemismu do srozumitelné češtiny

svému okolí po léta jevil jako dobrý člověk, nebyl pouze

to znamená, že to byly oběti vydírání. A vydírání, hned po

Dr. Jekyllem, ale také Mr. Hydem. Takový rozštěp osobnosti

vraždě, je ve všech civilizovaných zemích nejtěžší zločin.

patří ovšem spíše do sféry science fiction nebo stalinských

procesů než do skutečného života, kde je, řekl bych, ojedi-

5 S podavateli takových zpráv ze služebních cest mám věru bohaté zkušenosti. Několik

mých přátel posílalo hlášení spíše mně o tom, co se děje v Praze, než o mně a o tom,

jak jsem na tom v Torontě (jak jsou na tom v Kanadě universitní profesoři, není tu

pravidlo. Pravidlem ideových spolupracovníků byli přece kádrováci, snad bez výjimky

státní tajemství). Taková hlášení jsem pak zpracovával v různých překvapivě zasvě-

členové Strany, a pak různí „pomocníci VB“, donašeči podnikoví i pouliční, pro něž

cených článcích. Pokud nebyli estébáci na hlavu padlí, museli si domyslet, odkud se

se ujal generický (a jistě nespravedlivý) termín „soužka domovnice“. Každý to o nich

ve mně takové zákulisní vědomosti berou. Jenže jim šlo o vykazování činnosti, tak to

věděl, ale – soudě podle zmínek řady přispěvatelů – na seznamu spíše nejsou, než jsou.

nechávali plavat.

Snad jsou tam nějací fízlové „za odměnu“, ale spíš, řekl bych, za odměnu ve výhodách

Někdy docházelo k případům až komediálním. Jeden přítel se na služební cestě

než za peněžní remuneraci: například všelijací ti rodiče, kteří chtěli dostat děti na vyso-v Montrealu příliš rozšoupl a scházely mu doklady, jimiž by v Praze dokázal, že valuty

kou školu nebo je navštívit na Západě. Pokud tam jsou, pak mají takoví „spolupracov-

svěřené mu státem utratil legálně (např. za hotely), a nikoli nesocialisticky (např. za

níci za odměnu“ blízko k obětem vydírání.

dárky rodině). Měli jsme tehdy tiskárnu, a tak Zdena příteli natiskla naprosto věro-Jsem si vědom, že toto všechno jsou hypotézy. Ale protože ti, kteří přístup k registru

hodně vyhlížející hotelové účty s hlavičkou neexistujícího montrealského hotelu a já je

svazků mají, za tři roky od listopadu 1989, pokud vím, žádnou, byť tentativní analýzu

opatřil nečitelným podpisem. V Praze splnilo falsum svou funkci.

„spolupráce“ nezveřejnili, a zpřístupnění registrů se nezdá být na programu, nezbývá

6 Nejsem si jist, zda Obzinovi ideoví spolupracovníci a agenti se za odměnu mezi lidmi

nám, kdož přístup nemáme, než konstruovat hypotézy. Neopírají se ovšem o faktoidy,

na seznamu vůbec vyskytují – a když, pak spíš jako výjimky nebo přehlédnutí než jako

ale o dedukci z prokazatelného – knihou Osočení a osobní zkušeností.

128

129

nělou výjimkou. Myslím, že v dopisech sborníku Osočení, ze-

kem podepsali, se také ubránili. Lze u lidí prošlých takovou

jména v mnoha prostých výpovědích, pozná nezaujatý čtenář

zkušeností předpokládat cokoli jako „dobrý vztah“?

příběhy veskrze lidské, že v nich najde situace jemu samému

Existuje však jedna skupina lidí, u nichž takový dobrý

nebo členům jeho rodiny dobře známé.

vztah v zásadě předpokládat lze, a kteří by proto vynucený

Kromě lidské přesvědčivosti jsou tu ovšem také vnitřní

podpis na vázacím aktu mohli pociťovat jako osobní urážku:

důkazy návratných motivů a identických popisů estébác-

členové Strany, zejména skuteční komunisté mezi nimi. Pode-

kých metod a triků: podpisy, jež znamenají něco jiného, než

psáním přihlášky do Strany se přece už zavázali k spoluúčasti

se podpisující domnívá; nicotné „úkoly“ obětí vázacího aktu

na „třídním boji“ a StB – podle popisu své práce a rozkazu

hraničící s absurditou; bezobsažné „konspirativní schůzky“,

ministra – tento třídní boj prováděla a řídila. Chtít po členech

jakoby okopírované z rozhlasových skečů Oldřicha Kaisera

Strany ještě další podpis bylo by, řekneme, nelogické.

a Jiřího Lábuse Rodinka, o hlášení agenta krycím jménem

Doklady o tom jsem nenašel, ale obecně se soudí, že esté-

Šakal o pohybech podezřelé Chroustové, upřesněné řídícím

báci měli zákaz zanášet do registru členy Strany.7 Vskutku se

orgánem na Chramostová.

zdá, že pokud jsou na seznamu, jak byl proláknut Rudému

Příběhům je tedy, myslím, možno bez rizika věřit.

krávu, komunisté, jde o jednotlivce ze Strany vyloučené, po-

většině o dubčekovce. Zase ovšem analýza chybí, protože tu

———

by mohl provést pouze někdo, kdo má přístup ke svazkům.

Opět tedy z nezbytnosti zůstává u hypotézy.

Jako generální bas táhne se dopisy lamentace, že na seznamu

Zmíněnou osobní zkušenost mají mnozí, možná většina. Já

chybějí lidé svému okolí – na rozdíl od seznamem postiže-

jsem v Kanadě jednoho takového agenta přesně odpovídají-

ných – všeobecně známí jako fízlové, dokonce jedinci, kteří

cího čl. 13/1/b („proniká do center v zahraničí a do organi-

se tím ani moc netajili. Lamentace není pokus o odvedení

zací čs. emigrace“), jehož jméno na seznamu není, dokonce

pozornosti od těch, kdož na seznamu skutečně jsou, nýbrž

usvědčil, a tím zneškodnil, takže se z Kanady musel vypařit.

poukaz na celkem obecně známá fakta vyplývající jednak

Neuvádím to proto, abych se holedbal; prokazatelnými fakty

z výnosů ministra vnitra bývalého establishmentu, jednak

se člověk nechlubí, ty konstatuje. Z ohledu na vdovu žijící

z osobní zkušenosti přemnohých z nás, kteří jsme se na se-

v Praze, která s jeho činností neměla nic společného, jeho

znamu nenašli.

jméno si nechávám pro sebe, ale současnému panu minis-

Obzinův rozkaz v čl. 46/2 uvádí, že „písemný závazek se

tru vnitra je rád sdělím, protože předpokládám, že to není

nevyžaduje v případech, kdy by jeho podpis mohl ohrozit

komunista.

dobrý vztah získávaného tajného spolupracovníka ke spo-

lupráci s kontrarozvědkou. V tomto případě postačí ústní

7 Zajímavý doklad o tom, že straničtí fízlové se utajovali, přináší akademik Otto Wich-

souhlas.“ To je pasáž hodná zamyšlení. U jakých získáva-

terle ve svých pamětech Vzpomínání (Nakladatelství Evropského literárního klubu ných spolupracovníků mohl podpis ohrozit dobrý vztah

1992). Prof. Wichterleho udala jeho sousedka, soudružka Kryštofová, s partajním

důvěrníkem ze sousedního domu, soudruhem Matějskem, že zfackoval dvojici, která

k StB? Z dopisů vyplývá, že nejenom v případech vydírání,

ho přišla zvát na prvomájový průvod, a dopustil se přitom výroků urážejících komu-

kdy předpokládat jakýkoli „dobrý vztah“ k vyděrači by bylo

nisty. Wichterle, nestraník, chráněný osobní odvahou, ale zejména postavením jed-

noho z největších světových vědců současnosti, za věcí šel, podařilo se mu přesvědčit

směšné, ale i ve všech ostatních případech „pouhého“ pře-

soudruha Růžičku, předsedu OV KSČ v Praze 6, že nařčení je nepravdivé, ale, říká

mlouvání, slibů a výhrůžek se „získávaní“ jakémukoli zá-

prof. Wichterle, „mou prosbu, aby to z mého kádrového popisu zmizelo, nemohl splnit, protože to byla tajná svědecká výpověď straníků, jejichž jména mi ani nesměl prozradit“ (zdůr. J. Š.).

vazku všemožně bránili a s výjimkou těch, kteří pod nátla-

Jména se dozvěděl až později indiskrecí pracovníka ministerstva vnitra.

130

131

———

osoby jím pranýřované značně opadly a udržují se pouze

v bulvárním tisku, nyní už zejména emigrantském. Zdá se

Nevylučuji samozřejmě, že na seznamu jsou i stranicky bez-

– a to slouží ke cti našeho ne vždy zrovna příkladného ná-

úhonní komunisté, ale spíš než mezi stranickými prominenty

roda –, že honům na čarodějnice, pokud je nezorganizuje

očekával bych je v řadách bezvýznamných řadových partaj-

všemocná Strana, se v něm nedaří.

níků, „soužek domovnic“ apod., kteří s Bezpečností spolu-

Úmyslem Rudého kráva bylo, dejme tomu, přispět k ozdra-

pracovali z důvodů ideových, aby si třídním bojem s nepřá-

vění společnosti. Lze však věřit tomu, že o tak chvályhodnou

teli vyřídili osobní účty. Ti byli patrně příliš prostoduší na

věc šlo osobě nebo osobám, které měly přístup k registrům

to, aby sepsání vázacího aktu narušilo jejich dobrý, mnohdy

a daly seznam bulváru k dispozici?

srdečný vztah k fízlům. Možná že se mýlím. Ale proč vlastně

Mnohem spíše šlo o něco jiného. Moje žena o tom píše na s.

neznámý člověk s přístupem k tajným aktům ministerstva

307 sborníku Osočení a několikrát jsem to v tisku zdůrazňoval

vnitra seznam protiústavně poskytl bulvárnímu tisku?

i já. Šlo o to, odvést pozornost veřejnosti od spolku, který

Opět jsem slyšel několik hypotéz. Jeden bývalý, kdysi ve-

nechutnou organizaci StB vytvořil a dal jí úkoly, a zaostřit

lice stalinský komunista a pak dost prominentní disident mi

tuto pozornost na její oběti.

do telefonu vyslovil názor, že seznam dala k dispozici jedna

disidentská frakce, aby oslabila jinou, jejíž členové se na se-

———

znamu hojně vyskytují. To ponechávám bez komentáře ji-

ného, než že mi to příliš připomíná stranickou teorii a praxi.

Vytvoření zločinecké organizace není ovšem jediný zločin

Jiný hypotetik mi tvrdil, že seznam byl tahem StB k zničení

toho zločinného spolku;8 podle Leninova návodu zavedl

šancí OF před volbami. Na tom by něco mohlo být: jednak je

u nás spolek spolkem řízený třídní boj, třídní spravedlnost,

na seznamu (přirozeně, byli častým předmětem estébáckých

třídní přístup ke všemu včetně umění a vědy; je přímo zod-

triků) relativně značný počet disidentů, jednak vypuštění

povědný za vraždy a věznění desetitisíců, za čtyřicetileté

této kouřové clony bylo, zdá se, skutečně načasováno.

Jenže kdo nebo co bylo za tou kouřovou clonou? Anebo,

8 Vždycky jsem se snažil dělat rozdíl mezi organizací „zločineckou“ a organizací „zlo-

abych použil staré kriminalistické otázky: Cui bono?

činnou“. „Zločinecká“ byla StB: kromě beznadějných ideových zaslepenců a pak

ovšem zločinců si každý její příslušník dříve nebo později musel uvědomit, že se podílí

Kdo seznam dal k dispozici a proč, vědí pouze v Rudém

na díle skrznaskrz špinavém, a jen málokteří z toho vyvodili pro sebe důsledky – i když

krávu. Podle jejich redakčního prohlášení je vedly pohnutky

i takoví byli. „Zločinná“ organizace byla KSČ, do níž ovšem na začátku vstupovali různí idealisté, zejména mladí, kteří nedomýšleli, co se může skrývat a skutečně skrývá

veřejného zájmu: odpadlo „nechutně dlouho se táhnoucí dilema,

za nevinně znějícími ideologickými termíny jako „třídní spravedlnost“ nebo „náprav-

zda zveřejnit, nebo nezveřejnit. Tuto otázku řešíme podle svého pře-

ně výchovná zařízení“. Když si to konečně uvědomili, rozhodli se pro jednu ze dvou

svědčení a práva. Přesvědčení občana a práva a povinnosti novináře

možností: ti důslednější a statečnější ze Strany vystoupili, ti ostatní se pokoušeli Stra-

nu zreformovat do podoby „lidské tváře“. Z těch někteří, když si konečně uvědomili

získávat a zveřejňovat informace, které společnost žádá.“ Pasáž sice

nemožnost uskutečnit takový cíl, se s komunismem radikálně rozešli, většinou však provokuje k analýze, ale i ji ponechám bez komentáře. Připo-setrvali v bludném kruhu jakýchsi humanitně levicových představ; ve vzájemně se pod-

porujícím spolku bývalých soudruhů–idealistů.

menu jen, že „požadavky společnosti“ (dříve „lidu“) běžně

Jiným typem byli živitelé rodin, kteří rodičovský instinkt chránit bezpečnost svých argumentovali komunisté, aniž se kdy pokusili takové poža-drahých rozšířili na členství ve Straně, jež takovou ochranu svým příslušníkům spo-

lehlivě poskytovala. Ani jednu z těchto dvou skupin nemohu pokládat za zločineckou.

davky sociologicky nebo jinak zkoumat.

Dohromady ovšem tvořily – spolu s dalšími kategoriemi – jednu zločinnou organizaci.

Po počátečním zájmu zejména mezi senzacechtivými ob-

V ní byli také nezakrytí kariéristé, u nichž myslím začíná už přímá spolupráce se zloči-

nem. Zcela jasná je kriminalita u tzv. papalášů, stranických bossů, u vnitráků, donaše-

čany se zdá, že interes o seznam a chuť nějak postihnout

čů a jiné společenské sedliny komunistického světa.

132

133

lámání morální páteře občanstva – je skutečně nutné to

———

všechno připomínat? Tragické je, že přes všechny ty zločiny

k nerozeznání od těch, jež ve světě znemožnily fašismus, spo-

Snad mi na závěr bude prominuta osobní poznámka. Přiznám

lek u nás pořád existuje, má poslance v parlamentě a zavrhl,

se – ostatně to není žádné tajemství –, že jsem se do nechutné

pokud vím, pouze Stalina, kdežto k Leninovi se stále hlásí.

záležitosti estébáckých seznamů a jejich protizákonného zve-

Je skutečně třeba objasňovat, že všechny ty lidské i vědecké

řejnění zapletl proto, že se na nich ocitla moje žena a několik

zvrhlosti – princip třídní justice, monopolu jedné strany, kád-

mých blízkých přátel. Připadám si jako Johannes Kepler, je-

rování, zkrátka princip vším pronikajícího zla – pocházejí od

den ze zakladatelů moderní vědy, který musel strávit bezmála

Lenina, a Stalin byl toliko jeho učenlivým imitátorem?9

rok obhajobou vlastní matky, neboť v rámci tehdejšího honu

Máme tedy dodnes v parlamentě bezostyšné vyznavače zla.

na čarodějnice v Německu byla nařčena ze spolčení s ďáblem.

Nevím, zda demokracie, alespoň mladá a ohrožená, nemá

Nechci samozřejmě srovnávat svůj příspěvek k literatuře na-

právo odpírat zlu důrazněji než jen novinářskými články.10

šeho národa s Keplerovým nezměřitelným přínosem světové

Nejlogičtější vysvětlení, proč máme seznam, mi tedy

vědě, ale on, jako já, ztratil rok činností, která s jeho vlastní

připadá, že měl otupit společenskou paměť a obrátit směr

prací nesouvisela, ale zato ohrožovala osobu mu drahou.

spravedlivého hněvu od podstatného k následnému, od

I on musel pozvednout pero, aby dávný vědecký nápad oděl

kompartaje k lidem, kteří by bez vlády Strany a StB v české

rouchem krásné prózy – jednoho z prvních moderních fan-

společnosti vůbec neexistovali.

tastických románů Somnium seu Opus posthumum de astronomia

Lunari, v němž svou matku obhajuje ironickými komentáři

a zesměšněním těch, kteří nad ní vynášeli předčasný ortel. Já,

9 Je-li neochota našeho národa účastnit se nenařízených honů na čarodějnice chvály-

hodná, pak, přiznám se, dobře nechápu nejen to, že pro komunistickou stranu hlasuje

místo románu, jsem napsal řadu článků a dopisů redakcím,

ve volbách asi dvanáct procent voličů – to jsou patrně „zdravá jádra“ a jiní dinosauři,

a nyní tuto předmluvu.

někdy dědiční –, ale ani fakt, že druhým nejčtenějším deníkem je v České republice

Rudé právo. Na omluvu se uvádí, že je to dnes „docela dobrý, dobře psaný“ tisk, který Není to v mém životě poprvé, co supluji namnoze neexis-nelze srovnat s Rudým právem předlistopadové doby. Přirozeně že nelze: psát stylem tující hlasy odborníků nebo lidí přímo odpovědných za stav

Rudého práva z těch dob zmonopolizovaného „veřejného“ mínění by v dnešní konku-

věcí. Ale nelituji toho. Vysadil jsem tuto knihu na našem word

renci solidního tisku nebylo možné – i když o kvalitě žurnalistiky a úrovni psaní jsem –

pravda, pouze štítivým nahlédnutím do několika čísel – nenabyl tak příznivého dojmu.

Ale, probůh, cožpak našim lidem, kteří mají k dispozici tiskoviny nezatížené minulostí

„největšího a nejčtenějšího“, už sám název tohoto partajního orgánu (dnes, přirozeně,

z vyložených stalinistů (např. známých Hollywoodských deseti) se stali „mučedníci“

„nezávislého“ listu) neasociuje špínu, s níž byli nuceni žít celých čtyřicet let? Přiznám

a z antikomunismu dodnes dirty word, nadávka a nepřípustný postoj ke skutečnosti.

se, že takový čtenářský vkus nechápu. Ledaže má pravdu Bohumil Hrabal, když tvrdí,

A tak v Americe (a v Kanadě) klidně existují ministrany komunistická, nacistická, fa-

že český národ má dvě neřesti: chlast a sklon ke komunismu.

šistická atd., které všechny ve volbách dostávají prakticky stejný počet hlasů – zlomek

Při nedávné návštěvě v Praze se mě jedna jinak celkem inteligentní paní snažila pře-

procenta. Udělat z nich zakázané ovoce by bezpochyby zvýšilo jejich volební úspěchy,

svědčit, že po mnoha stránkách „za komunismu bylo líp“. Poradil jsem jí, aby místo

i když v těchto starých demokraciích sotva nad zanedbatelnou míru. U nás by expe-

toho říkala, že po mnoha stránkách „před komunismem bylo líp“. Není jistě nesnadné

riment se zákazem byl podstatně nebezpečnější. Ale jsou i jiné způsoby obrany proti

si představit, kde by dnes naše vlast hospodářsky i kulturně byla, kdyby její přirozený

zlu: parlament by například mohl po registrovaných politických stranách požadovat,

vývoj nebyl přerván hazardním omylem nazvaným komunismus.

aby jasně zformulovaly svou filosofii a uvedly, k jakým politickým vůdcům minulosti

10 Tím nechci říci, že by se komunistická strana měla postavit mimo zákon. Proti tomu

se hlásí. Kdyby Komunistická strana Čech a Moravy prohlásila, že se hlásí k Leninovi,

jsem jednak z důvodů pragmatických – neobešlo by se to patrně bez pinochetovského

mohlo by se to v politickém boji proti ní velmi dobře použít. Kdyby uvedla dnes zapo-

řešení, které bylo pochopitelné ve chvíli přímého ohrožení demokracie, ale u nás dnes,

menutá jména předáků z doby před Gottwaldovým pučem, daly by se z šera zapome-

kdy komunismus, přes všechnu infiltraci a drzosti svých exponentů, je na ústupu, pa-

nutí vytáhnout jejich články, a v nich by se jméno Lenin hojně vyskytovalo. Jistě, oni

trně do nenávratna, by bylo nesmyslné a nemorální –, jednak na základě poučné zku-

o něm, dejme tomu, ještě nevěděli to, co dnes víme my. Ale co potom zůstává z jejich

šenosti Spojených států. Jenom jedinkrát ve svých dějinách se USA jakžtakž pokusily

ideologie? Nejlepší zbraní proti zlu je však demokracie sama a zdar politické a hospo-

zlikvidovat komunismus nesmělými mocenskými zásahy – výsledkem toho bylo, že

dářské reformy v naší republice.

134

135

processoru, abych pomohl správné věci – očištění dobrého

Primus inter pares?

jména své ženy, svých přátel a řady lidí, o jejichž nevině mě

jejich příspěvky do této zvláštní antologie přesvědčily. Nad

Psát o Fučíkovi a ubránit se předpojatosti vyžaduje značnou

jejími stránkami jsem si uvědomil mnohé, o čem jsem dříve

vůli. V Reportáži, psané na oprátce si přál, aby se jeho jméno ni-

nepřemýšlel. Byl bych rád, kdyby tak kniha působila i na jiné

kdy nespojovalo se smutkem. To přání se mu splnilo, jak si to

čtenáře.

ale jistě (jistě?) nepředstavoval: jeho jméno – v myslích neko-

munistů a s úpadkem stalinismu i některých komunistů – se

1993

bez jeho viny (bez jeho viny?) spojilo s protivným kultem.

Po propuštění z vojny, kde jsem kult poznal v jeho nejpo-

kleslejší podobě, jsem proto pustil Fučíka z hlavy; jeho ado-

raci mi v prostředí anglo-americké redakce SNKLHU nic

nepřipomínalo. Až jednou, někdy na počátku šedesátých let,

k nám domů na Břevnov přišel kamarád, jehož nechci jme-

novat, protože co následuje, je vzpomínka a ve vzpomínkách

se skutečnost často promění v něco, co si sice pamatuju stále,

ale na detaily přísahat nemohu.

Kamarád patřil k té frakci kompartaje, jež pár let potom

„spískala“ Pražské jaro a jeho předvídatelné zakončení. Měl

značně vysoké postavení v kultuře, takže ho zvali na různé

sedánky, kam se nedostal nejen nečlen, ale ani řadový člen

jejich spolku. Toho večera, kdy přišel k nám, vypadal zdrble

a překotně vyklopil, co se na sedánce dozvěděl o Juliu Fučí-

kovi. Vzbudilo to ve mně zájem a taky mě to potěšilo: každý

pád komunistické modly byl tehdy vítán (i když na rozdíl od

model vraždících byl chudák Fučík sám zavražděn).

„Starej“ (tj. prezident Novotný) si prý k sobě sezval stra-

nické kulturní pracovníky a oznámil jim, že Strana přezkou-

mala záležitost soudruha Fučíka (neměl jsem tušení o exis-

tenci záležitosti) a došla k závěru, že leccos bylo jinak, než jak

to stojí v Reportáži, a že zrádcem nebyl tak docela Mirek, ný-

brž spíš tak trochu soudruh Fučík. Že ale přítomné soudruhy

žádá, aby to pokládali za vnitrostranickou věc a nikde o tom

nemluvili. Strana si nemůže dovolit, řekl starej, připravit mlá-

dež o vzor, jakým soudruh Fučík v partajním podání je.

Pokud jde o Reportáž, nevěděl jsem, kdo je Mirek, neboť

jsem Reportáž nikdy nečetl. Slavných zkoušek FO u Třetího

tankového praporu jsem se – na návrh svého velitele, jemuž

136

137

jsem psal referáty – zúčastnil jako zkoušející, nikoli jako

myslím poinvazní prověrky jen s malou úhonou. Co Černý

zkoušený. Nemusel jsem tedy nic vědět: stačilo klást otázky

s obvyklou myšlenkovou logikou a brilancí jazyka napsal, mě

založené na mlhavém povědomí, oč asi v Reportáži jde. Ale ať

znovu přesvědčilo, že s Fučíkem – abych použil dobové fráze

byl Mirek – skutečným jménem Klecan –, kdo byl, hlavní pro

– všechno bylo jinak.

mne bylo, že se – byť neveřejně – skácela modla.

A opět uplynula léta a pražské nakladatelství Torst vydalo

Indiskrece přítele–vysokého funkcionáře se může dnes

v roce 1995 definitivní, nikým neupravovaný text Reportáže

zdát lidem, kteří tu dobu nezažili, neuvěřitelná, ale přítel–

s historickými komentáři. Následovala obsáhlá veřejná dis-

funkcionář a jemu podobní nebyli žádná výjimka. Fučíkov-

kuse v tisku. Časopis Střední Evropa (č. 51–53/1995) otiskl

ské odhalení brzy v tajnosti rozšířili tak, že jsem si Reportáž

výpovědi řady pamětníků, někdy snad i přímých dílčích

nakonec přečetl. V dojmu, že literárně ji ovlivnilo evange-

svědků, historik František Janáček, který Fučíkův text v kri-

lium sv. Matouše, jehož jsem nabyl při zkouškách, když vo-

tické edici komentoval, a – po jeho smrti – jeho kolegyně

jín Bamza líčil Fučíkovo pokušení na Petříně (domníval se

Alena Hájková podrobili v Tvaru (č. 7–13/1996) výpovědi

Bamza; ve skutečnosti – je-li to skutečnost – k tomu došlo na

publikované ve Střední Evropě kritice, a diskusi uzavřela v Lis-

hradčanském ochozu nad Malou Stranou), jsem se jenom

tech vzorně neokomunistickým skluzem z předmětu sporu na

utvrdil. O nějaké rozpory v textu jsem se nestaral, ani jsem

chování premiéra Klause Alena Wagnerová. Redakci Střední

k takové kritice nebyl kompetentní. Byl jsem jenom vlivem

Evropy přitom v článku obvinila, že se pustila do polemiky

kultu cynik, a třebaže se mě motáky o utrpení a tragédii na

s vehemencí, „jako kdyby šlo o politicky neobyčejně aktuální téma,

Pankráci dotkly, zatvrdil jsem se. Proč si partaj nemůže dovo-

a ne o otázku dnes už povýtce historickou“. Mně připadá, že svými

lit zrušit Fučíka, když zrušila i Stalina? zeptal jsem se tehdy

komentáři o premiérovi a o úloze kulturních elit v českých

přítele. To by museli Fučíka anulovat v Moskvě, pravil ten

dějinách tvrzení o neaktuálnosti a esoteričnosti causy Fučík

zkušený soudruh, a tam jim na něm nezáleží. Nikoho z nich

de facto popřela.

nedal popravit. Kult tedy dělal cyniky i z lidí mnohem méně

Přečetl jsem celou diskusi: o některých věcech mě přesvěd-

otrlých, než jsou spisovatelé – i z vysoce postavených stra-

čila, řadu otazníků Václava Černého podle mého nevyvrátila.

níků.

Bylo to proto, že do diskuse se otázky profesora Černého

nedostaly?

———

———

Uběhla léta a v našem torontském nakladatelství vyráběl jsem

rejstřík a připravoval k tisku paměti Václava Černého Pláč Ko-

Nad jedním příspěvkem Aleny Hájkové jsem si však do třetice

runy české. Nad úryvkem o Fučíkovi, jejž Černý zřejmě psal ne-

vzpomněl na tu dávnou návštěvu v době, kdy stranické jistoty

rad ( „Volky nevolky odstavec tedy i o Juliu Fučíkovi…“),1 vzpomněl

slyšitelně praskaly: článek mi potvrdil, že moje vzpomínka

jsem si na dávnou návštěvu přítele-komunisty, který přes své

není pouhá imaginace. Hájková píše o dopise (dostupném

indiskrece, jichž jsem jistě nebyl jediným příjemcem, přežil

v archívech), který prezidentu Novotnému po válce zaslal

Vladimír Vrána (v jeho bytě se za války konaly schůze vedení

komunistického odboje) a v němž dovozoval, že „Fučík ve své

1 Vyšlo v Torontu, Sixty-Eight Publishers 1977. Úplné a definitivní vydání pak publi-

knize […] neprávem svalil všechnu vinu za zatčení a smrt asi 60 lidi

kovalo brněnské nakladatelství Atlantis v roce 1992 pod názvem Paměti II (1938–1945).

Křik Koruny české. Klíčová pasáž o Fučíkovi zde na s. 259–266.

na Klecana“, tj. na „Mirka“.

138

139

Novotný, po konzultacích s Hendrychem a patrně i s ji-

Jenomže jsou tu zase otazníky. Jak se vyvíjely osudy stráž-

nými, si Vránu zavolal na Hrad a tam mu stroze sdělil, že

níka Jaroslava Hory po válce – kromě toho, že sepsal zprávu

„na výkladu Fučíkova případu není politicky únosné nic měnit“

o své roli v Kolínského akci –, jsem se z diskuse nedozvěděl.

( Tvar č. 12/1996; zdůraznil JŠ). Moje zkušenost s návštěvou

Také postava dozorce Kolínského a vše, co se s ním po válce

přítele–funkcionáře se tedy zdá potvrzovat, že si tehdy nevy-

dělo, je dost záhadné. Byl přece hrdina, zařazený implicite

mýšlel a že Novotný tuhle linii, pro causu Fučík závaznou,

(jeho jméno neuvedl, aby jej neprozradil) samým Fučíkem

nesdělil jen Vránovi, ale později i jiným důležitým soudru-

mezi lidi, kteří by se měli psát s „velkým L“ – a z dokumentů

hům na stranickém aktivu na Hradě. Co to znamená? Že

se dozvídáme (a to Hájková nevyvrací), že po válce tenhle hr-

Novotný věděl něco, co bylo redaktorům definitivního vy-

dina ani nemohl sehnat práci, že se před Únorem a po soud-

dání Reportáž nepřístupné? „V sejfu Novotného kanceláře,“ říká

ním zproštění viny za kolaboraci pokusil utéct k sestře do

Hájková, „tehdy již osm let ležel originál […] rozsudku nad Fučí-

západního Německa, ale chytili ho, zřejmě na základě udání

kem, Klecanem a Plachou“ (tamtéž). Tenhle rozsudek redaktoři

od „spolupracovníka“, který na něho byl patrně nasazen; že

k dispozici měli: slibují dokonce, že jej spolu s jinými doku-

odmítal poskytovat rozhovory a ještě v roce 1967 neodpově-

menty v Torstu vydají, neboť jasně dokazuje, že vinen byl

děl na otázky novinářky Miroslavy Filípkové, která o cause

Klecan, ne Fučík.

Fučík napsala v roce 1968 do Mladého světa a na svou odvahu

Antonín Novotný nebyl žádný génius, ale číst uměl. Kdyby

těžce doplatila. Nebýt Kamila Pixy, syna jedné z obětí ge-

měl takový jednoznačný důkaz Fučíkovy neviny k dispozici,

stapa, a Fučíkovy komplicky Milady Pixové, Filípková by

neformuloval by svůj rozkaz Vránovi jinak než ambivalent-

– jako Kolínský – po sovětském přepadu asi taky nesehnala

ním výrokem, že na „výkladu Fučíkova případu není politicky

zaměstnání a potom by ji třeba sebrali jako sociální příživ-

únosné cokoliv měnit“ (zdůraznil JŠ)? Neřekl by mu prostě, že

nici. Podle jejího svědectví Kolínský „ostentativně dával najevo,

očerňování národního hrdiny jsou lži (řekl by asi „sprosté“)

že ví, ale neřekne. ,Fučík byl mazanější‘ (než Mirek?), pravil nakonec“

a výmysly, a proto Strana na legendě nebude nic měnit?

( Střední Evropa č. 53/1995). Jiná účastnice diskuse, Marie Mi-

Jenže nic takového neřekl, a podle mého přítele se na aktivu

chalová, s níž Kolínský brzo po válce mluvil soukromě, do-

dokonce vyjádřil v tom smyslu, že Strana zjistila, že všechno

konce tvrdí, že jí vyprávěl, jak ho v poválečném vězení zmlá-

bylo jinak, ale že není politicky únosné… atd., viz výše.

tili, a že ho zřejmě chtěli zabít, a „měli to nařízené“ ( Střední

Evropa č. 51/1995). Proč tenhle hrdina žil v dobách kultu ve

———

strachu, a třebaže vstoupil do Strany, nedostal jiné místo než

dělníka v tabákové továrně? Bylo to čistě a jedině stalinským

Zpátky k Černému: V jedné věci zřejmě pravdu neměl: účast-

maximalismem, který asi nedovoloval, aby hrdina byl jiný

níci diskuse snesli dost přesvědčivých argumentů (důkazů?),

než bez bázně (to Kolínský zřejmě byl) a bez hany (to nebyl;

že na Pankráci se neudál „zázrak“, že dozorce Kolínský a jeho

byl členem allgemeine SS a po Pankráci chodil v uniformě se

spolubachař Jaroslav Hora skutečně měli možnost vynést

smrtihlavem – jeho fotografie je v kritickém vydání). Proč se

z Pankráce všech 167 rukopisných listů (jejich veliký počet

ale tak bál, ačkoliv – údajně podle vlastních slov – „byl tvrdý

však trochu přitakává Černého argumentům, o nichž v dis-

chlap“ a „nějaké ty jejich fígle“ (tj. fígle estébácké) už znal?

kusi nikdo nemluví), a hlavně: redaktoři měli k dispozici

A jsou tu další Černého otazníky, na něž jsem v přečte-

rukopis, po jehož faksimilovém vydání Černý volal, dali jej

ných textech nenašel odpověď (to neznamená, že tam není,

prozkoumat odborníky a dokázali jeho pravost.

třeba mi jenom nedošla). Klecan, píše Černý, „muž Fučíkova

140

141

osobního výběru, [se] zdá mužem zasvěceným do konspirativní akce

nutné a prospěšné ukázat na této knize hrdinství komunistů‘“ ( Střední

do nejmenších detailů, v míře naprosto nezdůvodnitelné jeho funkcí

Evropa č. 52/1995, též Tvar č. 10/1996).

pouhého ,pobočníka‘: kdo se dopustil osudného omylu, že spojce svěřil

V datování téhle příhody se paní Zápotocká evidentně

všechno, co věděl sám?“.

spletla: Reportáž vyšla poprvé v roce 1945, a tehdy Zápo-

Nebo: proč Fučík na konci Reportáže obviňuje Pokorného

točtí na Hradě ještě nesídlili. Vysvětlení omylu je ale, mys-

„z téže slabosti jako Klecana“, neboť „když byl Pokorný zatčen, Fučík

lím, snadné. O paní Zápotocké se člověk doslýchá, jak těžce

byl již ve vězení, a nemohl tedy vydávat o cizích neopatrnostech venku

nesla, když musela po smrti svého muže opustit prezidentské

svědectví směrodatná“?

sídlo, na něž byla zřejmě fixovaná. Její časový údaj je tedy

A hlavně: „Fučík mluví o svých trvalých výsleších, na něž je z Pan-

bota, zřejmý rozpor se skutečností. Ale Zápotockého reakce

kráce do Pečkárny odvážen až do května 1943, a zároveň o své pa-

a jeho vnitrostranické vejšplechty? Tohle zní mému uchu pře-

ralelní funkci ,hausarbeitera‘ v Pečkárně. To je absolutně vyloučeno.

svědčivě. Nevypovídá to nic o Fučíkově vině nebo nevině, ale

Hausarbeiterem se v německém vězení může zásadně stát pouze vězeň,

naznačuje to, že Fučík a jeho Reportáž byli už v roce 1945 „pří-

jehož vyšetřování je zcela ukončeno a jenž ve vězení už jen vyčkává, až

pad“ a že v rozhovoru Kopeckého s Gottwaldem padlo roz-

bude odevzdán do soudní vazby, [byla to] ,vězeňská odměna‘ za ,dobré

hodnutí založit kult, ačkoliv o knize i v nejužších partajních

chování‘; […] Klecan se nikdy nestal hausarbeiterem. Vůbec nevím

kruzích byly pochyby. To zase nevypovídá nic o tom, jestli

o případu, že by byli učinili hausarbeiterem komunistu“ (po-

ty pochyby byly oprávněné nebo ne, ale naznačuje to, že už

slední větu zdůraznil JŠ).

bezprostředně po válce se soudruzi rozestoupili na dva tá-

Možná že byl Černý špatně informován. Možná že ne.2

bory. Víme, že hlavní představitel tábora, který věřil v nevinu

Mirka–Klecana, byl sociální demokrat Jaroslav Pixa, manžel

———

popravené Milady Pixové: Zápotocký, možná pod vlivem

staré socdemácké tradice svého rodu, se přiklonil k tomuhle

Většinu svědectví kritických k Fučíkovi Hájková – převážně

táboru. Anebo měl k nedůvěře ve Fučíka jiný důvod? V záku-

úspěšně – zpochybňuje. Ne však vždycky a ne docela. Jako

lisních poměrech KSČ se pochopitelně nevyznám.

pars pro toto vezměme výpověď Marie Zápotocké, prezident-

Čili: to, že část výpovědi, učiněné po dlouhých letech (to

ské vdovy. Zaznamenal ji v roce 1971, kdy vdově bylo už osm-

je případ většiny textů ze Střední Evropy), je evidentně v roz-

desát let, dr. Miroslav Kryl, a paní Zápotocká tam líčí reakci

poru se zjistitelnou skutečností, nemusí nutně znamenat, že

svého muže na první vydání Reportáže: „Když kniha vyšla, bydleli

fabrikací je celá výpověď. Nezní například autenticky výrok

jsme na Hradě. Zápotocký ji hodil na stůl a řekl: ,Vidíš, co vyšlo.‘ […]

nejmenovaného partajního bosse, který poučoval Klecanovu

Říkám, […] jak to mohli vydat, vždyť je to všechno lež! Zápotocký řekl:

milou Lídu Plachou, že „Fučík je osobnost, které bude vždy více vě-

,To všechno Kopecký, ten to i udělal. Gottwald mu dal posvěcení, že je to

řeno než tobě. Marně se namáháš“? Včetně té partajní gramatiky

„bude více věřeno“?

2 František Janáček v článku Černý o Fučíkově Reportáži, Fučík o Černém (sborník Václav

———

Černý – Život a dílo. Materiály z mezioborové konference konané v březnu 1995. Praha, ÚČLAV ČR 1996) o některých těchto problémech píše, ale pokud mu rozumím, nijak je

neobjasňuje, článek pouze potvrzuje Fučíkovo ideologické „falešné vědomí“ (Engels).

Hodně místa v diskusi je věnováno otázce, zda se Fučík za-

Podle něho byl Černý „speciální literát bez pevných politických zásad“. Být přesvědčeným choval správně, když při dopadení v bytě manželů Jelínko-a neohroženým demokratem, jakým Černý byl, ideologu Fučíkovi zřejmě nebylo syno-

nymem pro „pevné politické zásady“, tj. bezvýhradnou poslušnost stranické linii.

vých nepoužil pistole, ačkoliv měl dokonce dvě, a ty ještě str-

142

143

čil paní Jelínkové do postele. Vysvětlení, která podává Fučík,

očích selhání bylo – a že to v něm muselo zanechat trauma;

jsou krkolomná. V místnosti byly přítomny ženy, a kdyby

kompenzoval je možná opravdu nadlidskou odvahou a vůlí,

prý zahájil palbu, zahynuly by. Takhle „posedí si snad půl roku,

když ho téměř umlátili k smrti. Tuhle, podle mě prostou sku-

snad rok a revoluce je vysvobodí živé“. A přitom právě smrtonosný

tečnost nemá cenu dnes kamuflovat.

objekt dá majitelce bytu do postele. Komisaři Böhmovi zas

Ale proč o tom vlastně píšu?

údajně Fučík sdělil, že při zatýkání stál k němu Böhm zády,

Protože jsem jako kontrast k Fučíkovi uvedl důstojníky

a on pokládal za nečestné střílet někoho zezadu – jako kdyby

z Obrany národa, tj. lidi, kteří zbraně při zatýkání použili.

šlo o rituální duel z osmnáctého století! (Podle Pixy byl zase

Tedy lidi předválečného „buržoazního“ režimu. Nekomu-

rozený reportér Fučík zvědav, jak to vlastně v gestapáckém

nisty.

vězení vypadá, a proto nestřílel.)

Připadá mi totiž, že my, kteří jsme na Fučíkův kult nikdy

Kolem scény zatčení je vůbec zbytečně mnoho slov. Histo-

moc nedali, jsme komunistům sedli jistým způsobem na lep.

riku Janáčkovi připadá třeba konspirační pravidlo raději se

Přiznám se, že jsem od definitivního a kritického vydání čekal

zabít než padnout do zajetí „nelidské“. V doslovu k Reportáži

důkaz, že Klecan byl nevinen a všechno bylo naopak, nebo

píše, že Fučík tím, jak vylíčil své chování při zatýkání, upozor-

aspoň že ti dva si neměli co vyčítat. Místo toho máme v kritic-

nil, že „odvaha měla – jak to cítil a jindy také vyjádřil – i jiné podoby

kém vydání vlastně Fučíkovu rehabilitaci, vydanou nekomu-

než jen střelbu na nepřítele: udělat to, co alespoň pro daný okamžik

nistickým a velmi renomovaným nakladatelstvím.

chrání druhé, co se řídí jistou mravní normou, co je vlastně povinností

učinit“ (s. 305). A v odpovědi kritikům pokračuje: „Mysleme na

———

to, že těch, kdo to nedokázali [tj. v okamžiku zatýkání se zastřelit],

byla drtivá většina.“

Pasáž v závěru Reportáže, kterou partajní cenzoři ze všech

Mně tohle všechno připadá jako jasná omluva jasného se-

předchozích vydání vyškrtli, mi nepřipadá nejasná, nebo

lhání ex post. Konspirační pravidlo sebevraždy je nelidské asi

dokonce Fučíka kompromitující. Hrál prostě hru, vypovídal,

tak, jako je nelidská válka, ale má-li se potřít zlo, je nutno

a následkem jeho obratné hry se Nezval, Halas, Neumann

bojovat. Sebevražda znemožnila gestapu přinutit zatčeného

nebo Olbracht nedostali do kriminálu. Fučík v té škrtnuté pa-

nelidským týráním k tomu, aby mluvil. Byl to způsob za-

sáži odkazuje na závěrečný protokol gestapa, kde to všechno

ručený; spoléhat na to, že mne nedonutí (jak to v Reportáži

je. Závěrečný protokol se uchoval a historikové jej uveřejní.

výslovně dělá Fučík), nezaručovalo nic. A logické vysvětlení

Partajní puristi pasáž škrtli zřejmě jen proto, že hrdina le-

Fučíkova jednání se přitom nabízí: Fučík nebyl profesionální

gendy se nemohl snížit k jakékoliv, byť sebeúspěšnější hře. To

voják ani jiný střelec a v okamžiku, kdy měl uvést do praxe to,

mohl jen hrdina v reálu, a ideologům Fučík v reálu nestačil.

co věděl teoreticky, ztratil prostě nervy. Nevím, jestli „drtivá

Těch pár desítek převážně drobných škrtů v předchozích vy-

většina“ zatýkaných zbraně nepoužila, ale symptomatické je,

dáních svědčí jedině o ideologické malichernosti partajních

že jí rozhodně použili lidé jako Václav Morávek, František

bossů; nesvědčí proti Fučíkovi.

Peltán, Josef Mašín, Josef Balabán a parašutisté v kryptě u sv.

Karla Boromejského: vesměs vojáci, kteří na to byli trénovaní.

———

Fučíka to sub specie aeternitatis samozřejmě nehanobí; ale fakt

je, že porušil jedno z hlavních pravidel konspirace – soudě

Nic proti tomu: Fučík se patrně jako hrdina choval (mě o tom

podle zřejmých vytáček v textu Reportáže to v jeho vlastních

definitivní text přesvědčil, i když pár otazníků zůstává). Ale

144

145

v protinacistickém odboji nebyl zdaleka hrdinou jediným.

kde Krajina vystupuje nejen jako agent CIA, ale i gestapa.

A navíc – a hlavně – celý ten spor Fučík–Klecan je v pod-

Dočkáme se kritické zprávy o jeho boji?

statě vnitrostranická záležitost: o nestranických hrdinech, snad

Nebo: víc než osmdesátiletý Josef Brandejs z Hronova mi

s výjimkou několika proletářů, se v reportáži nepíše. Přitom

poslal svoje dějiny nekomunistického odboje na Náchodsku.

se Fučíkův rukopis zachoval také (možná hlavně) zásluhou

Je to pravá labour of love, podrobný spis, který obsahuje i foto-

plukovníka Jaroslava Maršála, člena ústředí Obrany národa.

grafie všech popravených a zatčených, sháněné jistě s velikou

Kolínský k němu měl důvěru a poté, co řada lidí venku od-

námahou po zapadlých vesničkách Podkrkonoší, po příbuz-

mítla nebezpečný rukopis ukrýt, požádal plukovníkovu ne-

ných nebo známých. Jenže při vší úctě k tomu dílu pan Bran-

teř Jiřinu Závodskou, aby rukopis ukryla. Ukryla ho. Jestli

dejs neumí napsat a zorganizovat text tak dobře jako Fučík.

byla komunistka, nevím. Možná po válce. Ale za války? Ne-

Poslal jsem rukopis Historickému ústavu Akademie. Najdou

vím.

se tam pracovníci, kteří věnují tomu kulhavému, ale cennému

Zato vím, že mezi protinacistickými odbojáři je Fučík sotva

rukopisu alespoň zlomek práce, jakou editoři kritického vy-

primus inter pares. Měl jenom vynikající promotéry, které ne-

dání věnovali Fučíkovi? Najde se nakladatel?

komunistický odboj postrádal. Byl mocen pera a podařilo se

S otcem jsem na konci třicátých let poslouchal pilně tý-

mu napsat souvislou reportáž, což se nikomu jinému nepo-

denní rozhlasové pořady Franty Kocourka, který psát uměl.

vedlo. I když leckdo, soudě už jenom dle úryvků otištěných

Nezapomenutelné byly jeho rozhlasové komentáře ve dnech

v kritickém vydání, ledacos pozoruhodného napsal, jenže mu

Mnichova a zejména přímý přenos německé vojenské pře-

to dodnes nevydali. Třeba Karel Bondy, z jehož rukopisných

hlídky na Václavském náměstí bezprostředně po nacistické

motáků si pořadatelé zvolili motto pro svůj doslov. A to byl

okupaci, komentáře prodchnuté ironií a jinotaji. Takové byly

nekomunista.

i jeho týdenní rozhlasové promluvy, které skončily nacistic-

Toho pera, jímž tak dobře vládl, před válkou Fučík po-

kým zákazem. Franta Kocourek potom začal jezdit po ven-

užíval výhradně k obraně stalinismu. Reportáž ze „země,

kově a přednášel o odboji českého národa v minulosti, což

kde zítra znamená včera“, napsaná v době hladomoru na

byla vystoupení s průhledně aktuálním, protinacistickým vý-

Ukrajině a přeplňování sibiřských koncentráků, nic z toho

znamem. Jenom ti, co zažili nacismus, vědí, jaká to byla od-

ani náznakem nezaznamenává; podle otištěných svědectví

vaha, dělat to před zraky gestapa, nikoli v ilegalitě. Dlouho

Fučík tenkrát v SSSR hledal jakési vzácné stromy. Když Jiří

to však nedělal. Do roka gestapo Kocourka zatklo a poslalo

Weil v předvečer nacismu vydal Moskvu–hranici, patrně první

do Osvětimi–Birkenau, kde zahynul.

román o době teroru dávno před Koestlerem, napsal Fučík

Pokud by dnešní česká mládež potřebovala nějaký vzor,

poslušně rudoprávní odsouzení té zrady.

byl by to mnohem spíš tenhle neznámý žurnalista než Ju-

Ale kult jej rozsvítil jako hvězdu a v její záři dodnes bled-

lius Fučík. Kocourek měl totiž něco, co Fučík jako vyznavač

nou ti, o nichž se donedávna nemohlo psát, leda hanlivě. A ti

totalitní ideologie totálně postrádal: humor. Nikdy také ne-

perem většinou nevládli. Četl jsem v rukopise obsáhlé paměti

podlehl lákadlu ideologií a nikdy nezakolísal v přesvědčení

profesora Vladimíra Krajiny, jednoho z nejstatečnějších od-

o demokracii jako conditio sine qua non spravedlivé společnosti.

bojářů, hlavní rádiové spojky domácího odboje s Londýnem.

Spisovatel to byl nejméně tak dobrý jako Fučík: pravidelně

Bojovat uměl, psát ne. Pomníček, pokud vím, mu zatím po-

psal do Peroutkovy Přítomnosti, ale i pro film, a je autorem

stavil jenom Václav Černý v druhém díle svých Pamětí. Přitom

několika detektivek a dvou humoristických románů. Co po

na trhu donedávna byl, a možná ještě je, estébácký hanopis,

tomhle nepatetickém hrdinovi zůstalo? Vzpomínky poslu-

146

147

chačů jeho tehdejších rozhlasových promluv, jejichž řady

To samozřejmě není argument proti vydání, neboť by to

kvapem řídnou, a stručné slovníkové heslo v Lexikonu české li-

byl partajní argument. Torst byl nepochybně veden nejlep-

teratury. Postaví někdo historicky fundovaný pomník jemu?

šími úmysly, a totéž chci věřit o editorech. Je to jen výzva, nej-

Postaví jej někdo Alfrédu Fuchsovi, spisovateli, žurnalis-

spíš donkichotská, aby stejnou péči věnovali ti, co jsou na to

tovi a překladateli, katolickému konvertitovi, jehož gestapo

trénovaní, také těm nešťastníkům, kteří jsou z větší části už

umučilo v Dachau k smrti zvlášť zvířecím způsobem, protože

zapomenuti, protože neměli partajní legitimaci a nebyli pro-

byl Žid? Nebo vyjde aspoň reedice dávno nedostupné Mařa-

minentní na to, aby jim na gestapu pomohl nějaký Kolínský.

novy Knihy o Alfrédu Fuchsovi?

Nevím, jestli existuje vědecky fundovaná historie kapi-

1997

tána Morávka a jeho „mušketýrů“, „Bohouše“ (Balabán)

a „Pobery“ (Mašín). A kde a jak vyšla? Česká televize o nich

připravuje film, zaplať Pánbůh za to; bude to jistě výborná

dramatizace, protože ji režíruje Karel Kachyňa. Ale film není

kritická dokumentární studie.

Jednou z kriticky vyřízených účastnic polemiky ve Střední

Evropě – bohužel ironicky – je Miroslava Filípková, ta, která

na problém Fučík veřejně upozornila jako první a doplatila

na to zdravím. Ve svém příspěvku ( Střední Evropa č. 53/1995)

cituje nejmenovaného mladého literárního kritika z týdeníku

Reflex:

„Pět let pracoval tým odborníků na prvním úplném a komentova-

ném vydání Reportáže, psané na oprátce (nakl. Torst). Hle, jaké péče

se dostalo dílu stále podivně zduřelému, literárně slabému, faktogra-

ficky nespolehlivému, hybridu mezi beletrií a non-fiction. Já vím, když

postrádáme kritické vydání spisů například Karla Havlíčka Borov-

ského nebo Jaroslava Seiferta?…“

Jsou to bezohledná slova mladého člověka, jenž nezažil

gestapo a asi ani kult, aspoň ne v jeho vrcholné podobě. Člo-

věku, který to všechno zažil, běží navzdory veškerému cy-

nismu tak trochu mráz po zádech. Ale je v tom bezohledná

pravda.

Faktické rehabilitace, jíž se kritickým vydáním Fučíkovi

dostalo, patrně zneužijí lidé, kteří z vlastností hrdinů mají

nanejvýš nenávist. Vidíte? Strana měla (až na pár nevýznam-

ných detailů) pravdu! Rehabilitace kultovního hrdiny se os-

mózou může rozšířit na rehabilitaci lecčeho z toho, co hrdina

reprezentoval.

148

149

Vydavatelská poznámka

První svazek, Příběh neúspěšného tenorsaxofonisty a jiné eseje

(1997, 343 stran), přináší vzpomínky a sebereflexe ( Příběh ne-

Eseje Josefa Škvoreckého jsou v autorových Spisech rozvr-

úspěšného tenorsaxofonisty, Samožerbuch), druhý svazek, Nápady

ženy do několika svazků. Neurčitou číslovku píšeme proto,

čtenáře detektivek a jiné eseje (1998, 298 stran), texty o detektiv-

že s uplývajícím časem a nakladatelskými možnostmi se po-

kách, třetí, Podivný pán z Providence a jiné eseje (1999, 492 stran),

čet svazků mění, respektive roste. V tuto chvíli je zřejmé, že

obsahuje literárněvědné eseje o angloamerické literatuře

jich bude nejméně deset. Z autorovy rozsáhlé nebeletristické

z šedesátých a devadesátých let a studie o oficiální, normali-

tvorby jsou eseje (články, studie, polemiky apod.) jednak vy-

zační próze psané v sedmdesátých letech zejména pro římské

brány (a ve Spisech tedy nebude zahrnuto všechno) a jednak

Listy ( O nich – o nás, Na brigádě). Čtvrtý svazek, Mezi dvěma světy uspořádány tematicky (s jistým přihlédnutím k chronologii).

a jiné eseje (2004, 308 stran), představuje články o umění a kul-

Vedly nás k tomu tyto hlavní důvody:

tuře v západním a východním světě z let 1971–1985, psané

1. Škvoreckého publicistika od konce padesátých let až do

anglicky pro západní časopisy a česky pro exilová periodika,

současnosti obsahuje vedle studií, statí a článků zásadních (ať

pátý, Ráda zpívám z not a jiné eseje (2004, 370 stran), s toutéž

už vykladačských, polemických nebo kritických, recenzních)

tematikou, na něj navazuje s texty z let 1985–2001 (už také

také řadu prací příležitostných, osvětových a méně podstat-

s příspěvky pro česká polistopadová periodika). Šestý svazek,

ných (témata se navíc opakují, překrývají, duplikují). Podle

Nataša, pícníci a jiné eseje (2006, 160 stran) přináší autorovu pu-

Bibliografie Josefa Škvoreckého 1 (Česky publikované dílo, ed.

blicistiku o politice a společnosti z let 1972–1985. Vyšel už

Michal Přibáň, Praha, Literární akademie 2004) si lze udělat

v odlišné grafické úpravě u nového nakladatele Škvoreckého

obrázek o tom, co zůstává stranou esejistických Spisů.

spisů, pražské Literární akademie. Jeho rozsah, podobně

2. Autor sám některé své články do knižních celků už shrnul,

jako u předchozích dvou, byl dán přáním nakladatele Ivo

a de facto tak vlastně částečně předjal podobu esejistických

Železného (rozdělit „kulturní“ a „politickou“ esejistiku vždy

svazků ve Spisech. Jde o knihy Nápady čtenáře detektivek (1965),

na dva útlejší díly, aniž by se cokoli vypouštělo nebo mě-

O nich – o nás (výbor z esejí o americké próze, 1968), Samožer-

nilo pořadí), jež tím pádem určilo i objem sedmého svazku,

buch (dějiny nakladatelství Sixty-Eight Publishers a quasi-

který držíte v ruce, Timeo Danaos a jiné eseje s články o poli-

biografie, se Zdenou Salivarovou, Toronto 1977; definitivní

tice a společnosti z období 1986–1997. Další svazky budou

znění knihy autor rozšířil na žádost editora svých spisů), Na

tvořit texty o filmu, psané od šedesátých do devadesátých

brigádě (články o normalizační poezii a próze, s Antonínem

let (včetně osobní historie Všichni ti bystří mladí muži a ženy,

Brouskem, Toronto 1979), I Was Born in Náchod… (vzpomín-

angl. 1971, čes. 1991, a česky dosud nepublikované práce

ková biografie, Detroit 1984, česky jako Příběh neúspěšného

Jiří Menzel and the History of the Closely Watched Trains, Colorado

tenorsaxofonisty, 1994), Talkin’ Moscow Blues (výbor z esejí o li-

1982). Čtvrtý až osmý svazek obsáhne zároveň všechny texty

teratuře, politice, filmu a hudbě ze sedmdesátých a osmde-

z knihy Franz Kafka, jazz a jiné marginálie (1988), která není do

sátých let, ed. Sam Solecki, Toronto 1988), Franz Kafka, jazz

autorových Spisů pojata jako celek pro svou tematickou pes-

a jiné marginálie (česká obdoba předchozího výboru, Toronto

trost (jazz, film, literatura, politika, Kanada a Spojené státy)

1988), Hlas z Ameriky (výbor z rozhlasových projevů na stanici

a pro relativně krátké časové období, jež představuje (texty

VOA, Toronto 1990). S výjimkou knih Talkin’ Moscow Blues,

z let 1981–1988). Jako závěrečný díl Esejí je plánován výbor

respektive Franz Kafka, jazz a jiné marginálie, jsou všechny výše

z autorových rozhlasových projevů vysílaných v sedmdesá-

uvedené tituly do Spisů zahrnuty jako celky.

tých a osmdesátých letech na stanici Hlas Ameriky, ovšem

150

151

v podstatnější šíři, než přinesl autorský výběr Hlas z Ameriky

Ediční poznámka

(1990).

Sedmý svazek Esejí ve Spisech, nazvaný Timeo Danaos a jiné eseje,

Vladimír Justl – Michael Špirit

je spolu s předchozím šestým ( Nataša, pícníci a jiné eseje) výbo-

rem z článků Josefa Škvoreckého o společnosti a politice na

západní a východní polokouli, psaných od sedmdesátých do

devadesátých let dvacátého století buď anglicky pro západní

časopisy a sborníky, nebo česky pro exilová a posléze polisto-

padová periodika ( Nataša, pícníci a jiné eseje přináší texty z let

1972–1985, Timeo Danaos a jiné eseje z let 1986–1997).

Témata „společnost“ a „politika“ jsou tak široká, že je lze

jen těžko preparovat od okruhů příbuzných, zvláště u autora,

u něhož se osobní zaujetí prolíná s veřejným nasazením, be-

letristický přístup s publicistickým a polemická kritičnost se

zábavným vyprávěním v tom nejlepším slova smyslu. Texty

tohoto a následujícího svazku se tak tematicky i narativně

stýkají se vzpomínkovými reflexemi první esejistické knihy

( Příběh neúspěšného tenorsaxofonisty a jiné eseje, 1997), se studiemi

o české a slovenské próze za husákovské normalizace sedm-

desátých let, shromážděnými ve třetím esejistickém svazku

( Podivný pán z Providence a jiné eseje, 1999), a s články o kultuře

a umění, psanými paralelně se zde otištěnými „politickými“

a vydanými ve čtvrtém ( Mezi dvěma světy a jiné eseje) a pátém

( Ráda zpívám z not a jiné eseje, oba 2004) esejistickém dílu Spisů

Josefa Škvoreckého.

Z publicistických textů, orientovaných obecně na kulturu

a politiku, připravil autor knižní výbor v prosinci 1988, kdy

v torontském exilovém nakladatelství Sixty-Eight Publishers,

Corp. vydal jako 186. publikaci svazek Franz Kafka, jazz a jiné

marginálie (374 stran, na obálce byl použit obraz Hedviky

Krejčí), který obsahoval 24 textů z let 1981–1988 (s těžištěm

v letech 1984 a 1985), uspořádaných do oddílů (podtržené

tituly jsou zařazeny do svazku, který držíte v ruce): Jazz

(s články Moskevské blues a Případ Jazzové sekce), Film (Nej-

novější historickovědné dílo z Prahy a Déjà vu), Literatura

(Franz Kafka, jazz, Protižidovská čítanka a jiné okrajové zá-

ležitosti, Básník Jaroslav Seifert, v parlandu pražských papa-

152

153

lášů Případ Seifert, Americké vlivy v díle Bohumila Hrabala,

1987 uspořádal a stručně komentoval Škvoreckého kolega

Po starostech se Slovníkem, K odvrácení nebezpečí dalšího

z torontské university Sam Solecki (jenž je i autorem první,

znásilnění naší mateřštiny pokrokovou Prahou, Profláknutí,

anglicky psané monografie o Škvoreckém, Prague Blues, 1990)

Proč je tam ten harlekýn?, Proč mají radši Jihoameričany?,

a v jeho obsahu a kompozici představil Škvoreckého propor-

Psát, aby se dosáhlo porozumění a komunikace v moderním

cionálně právě jako spisovatele zaujatého v různých „nebelet-

světě, Jeden týden v životě Květoslava Prska, Pozdrav Marku

ristických“ oblastech lidské činnosti (anglickou a americkou

Twainovi), Politika (Revoluce je obyčejně to nejhorší řešení,

reedici Talkin’ Moscow Blues vydal pak v roce 1989 Faber and

Ožehavé téma, Pražská zima, Concerto to End All Concer-

Faber v Londýně a 1990 Ecco Press v New Yorku; v komen-

tos) a Kanada a Spojené státy (Jsou Kanaďané politicky naivní?,

táři odkazujeme pouze k prvnímu, kanadskému vydání). Po

Domácí fronta, válka, mír a CBC, aneb Wie sich die Welt der

editorově předmluvě zde následovala autorova quasibiogra-

kleine Moritz vorstellt, Nataša a pícníci, Neroztavení a Jak

fie I Was Born in Náchod… (česky Příběh neúspěšného tenorsa-

žili a smýšleli naši dávní krajané v Americe). Autor opatřil

xofonisty, 1994; Spisy JŠ 7, Příběh neúspěšného tenorsaxofonisty

knihu dedikací:

a jiné eseje, 1997) a An Interview in Prague (tj. rozhovor s A. J.

Liehmem Slovo má Josef Škvorecký, publikovaný ještě v pražské

Tuto knihu věnuji těm občanům západních demokracií, kteří si upra-

Orientaci č. 6/1967) a dále texty v oddílech Jazz (Red Mu-

vili vztah k české a slovenské kolonii Svazu sovětských socialistických

sic, Talkin’ Moscow Blues, Hipness at Noon), Literature (An

republik a slíbili, že se i na Západě budou chovat jako řádní poddaní

East European Imagination, The Good Old Drinking Poet,

SSSR.

Franz Kafka, Jazz and the Anti-Semitic Reader, A Discovery

in Čapek, Introducing Bohumil Hrabal, The Spilling of the

Je to jediné věnování, které je ze všech Škvoreckého dedikací

Beans, Between Two Worlds, The Incomprehensible Faulk-

míněno ironicky: ti, kterým bylo adresováno, se z tohoto daru

ner, A Sort of Tribute to G. K. C.), Politics (Prague Winter,

zřejmě moc neradovali („upravenci“ byli čeští a slovenští emi-

A Revolution Is Usually the Worst Solution, Are Canadians

granti, kteří se na Západě zprvu deklarovali jako političtí exu-

Politically Naive?, Two Peas in a Pod, The Czechs in the Ame-

lanti, ale po obdržení asylu si s ČSSR právně upravili vztah:

rican Civil War, Nataša and the Peacemakers), Film (Venice

znamenalo to, že za možnost cestovat do ČSSR se museli jed-

Biennale, Jiří Menzel and Closely Watched Trains [úryvek],

nak vykoupit z čs. státního občanství, jednak čestně zavázat

On the Intricacies of Adapting Fiction for the Screen, War &

k tomu, že na Západě nebudou podnikat nic proti „zájmům

Peace at the CBC) a na závěr rozhovor s editorem svazku An

ČSSR“, což např. znamenalo nekupovat knihy a časopisy vy-

Interview in Toronto.

dávané exilovými nakladatelstvími; podrobně o tom v článku

„Český“ výbor Franz Kafka, jazz a jiné marginálie se s „ka-

z roku 1984 Concerto to End All Concertos, v knize Nataša, pícníci

nadským“ Talkin’ Moscow Blues shodoval v 11 textech, stati

a jiné eseje na s. 94–96, zde např. v titulním textu Timeo Danaos,

o Faulknerovi (1963), Čapkovi (1974) a Menzelovi (1982)

s. 30–38).

publikoval Škvorecký v předchozích svých knihách ( O nich

Škvoreckého výbor Franz Kafka, jazz a jiné marginálie byl

– o nás, 1968, Na brigádě, 1979, anglicky psaná práce o Menze-

českým pendantem knihy autorových esejí vydaných krátce

lovi vyšla samostatně), v případě Jazzové sekce, B. Hrabala,

předtím v angličtině pod názvem Talkin’ Moscow Blues (Essays

českých dobrovolníků během americké Občanské války, J.

about Literature, Politics, Movies and Jazz. Toronto, Lester

Conrada a českého filmu dal autor při pořádání „českého“

& Orpen Dennys 1988, 367 stran). Svazek 25 textů z let 1963–

výboru přednost speciálněji a obšírněji pojatým studiím.

154

155

Ostatních šest textů (o Chestertonovi a zbývajících pět au-

Přítomný svazek přináší v chronologickém sledu vybrané

tobiografických), pro českého čtenáře na konci osmdesátých

texty o politice a společnosti z let 1986–1997, na nichž lze po

let zřejmě ne tolik aktuálních anebo naopak dobře známých,

příspěvcích z první poloviny osmdesátých let sledovat přede-

nahradil osobnějšími a kritičtějšími články o českém jazyce,

vším autorovo angažmá v západním světě zasaženém gorba-

literatuře a dějinách. Z knihy Talkin’ Moscow Blues, resp. z těch

čovovskou „perestrojkou“, ve věci obnovující se demokracie

jejích textů, které neobsahoval výbor Franz Kafka, jazz a jiné

v Československu, vztahu polistopadového establishmentu

marginálie, jsou do esejistických svazků Škvoreckého Spisů za-

vůči exulantům a vyrovnávání se s minulostí. Z jedenácti

řazeny všechny kromě An East European Imagination, Intro-

článků byly dva určeny primárně pro kanadsko-amerického

ducing Bohumil Hrabal, A Sort of Tribute to G. K. C., The

čtenáře a teprve pak autorem zpětně přeloženy do češtiny.

Czechs in the American Civil War; článek Hipness at Noon

Resignujeme na drobnější stati a poznámky, které méně pro-

z roku 1984 autor v české verzi podstatně rozšířil jako Případ

nikavě variovaly témata v této knize obsažená, texty informa-

Jazzové sekce (viz komentář s. 171).

tivního, popisnějšího charakteru a úplné marginálie. V ko-

Knihu Franz Kafka, jazz a jiné marginálie (resp. Talkin’ Mos-

mentářích současně citujeme případné související články,

cow Blues) nepřejímáme do autorových Spisů jako celek proto,

nebo jejich obsah resumujeme či aspoň bibliograficky zachy-

že z hlediska rozsáhlé autorovy publicistiky a esejistiky před-

cujeme další „život“ pojednávaného tématu.

stavuje příliš omezenou ukázku Škvoreckého aktivity od od-

chodu do exilu: úplně ponechává stranou texty ze sedmde-

Texty publikujeme podle časopiseckých, případně knižních

sátých let, stejně jako drobnější formy (recenze, medailony,

otisků (podrobněji je o tom pojednáno v komentářích k jed-

polemiky), a přirozeně i články, které vznikly až po vydání

notlivým článkům). Za každou esejí tiskneme kursivou rok

Franze Kafky, jazzu a jiných marginálií. Ve chvíli svého vydání

zveřejnění. Text sjednocujeme v interpunkci a po stránce

splnila tato kniha účel, který měla: ukázala jednak pestrost au-

pravopisné, což se týká hlavně psaní slov přejatých: tam,

torových zájmů (viz členění do jednotlivých oddílů) a jednak

kde to nejnovější edice Pravidel a jejich Dodatků připouští,

spisovatelův kriticismus zaostřený na české exulanty loajální

nevolíme vždy progresivní podobu (píšeme tedy – ve shodě

ke komunistickému režimu (viz věnování), na patetické cho-

s autorovým postojem v pravopisných otázkách – asyl, causa,

vání levicově zaměřených západních intelektuálů a na aktivity

esoteričnost, falsum, filosofie, immateriálnější, loyalita, universita, kulturního a politického establishmentu v Československu.

usurpovat, předložku „s“ nebo „se“ v genitivu, pokud zna-

Spisy nechtějí nic z toho korigovat, ale hodlají přinést auto-

mená shora nebo s povrchu dolů, jako např. se rtů mu stékaly,

rovu vrcholnou publicistickou esejistiku od sedmdesátých do

kvantitu ve slovech archív, folklór, mašinérie, milión, stádium, devadesátých let v relativním úhrnu. Na rozdíl od tematicky

virtuózní). Do textu jinak nezasahujeme, mlčky opravujeme

a žánrově sevřených knih O nich – o nás (1968) a Na brigádě

pouze zjevná přehlédnutí a tiskové chyby (další případné

(1979), které mohly být pro Spisy organicky rozšířeny o eseje

zásahy jsou evidovány v závěru poznámek k jednotlivým

původně nezařazené (viz svazek Podivný pán z Providence a jiné

článkům; E – editorova oprava). Přirozeně zachováváme

eseje, 1999), obsah a skladba knihy Franz Kafka, jazz a jiné mar-

hovorové tvary dištanc, ouřady, zápaďák, deklinaci peršana ginálie něco podobného neumožnila. Ve Spisech bude ovšem

(koberec), konjugaci slíz, z němčiny přejaté knajpa, lustrajz,

publikováno všech jejích 24 textů, které jsou – s desítkami

machl, hanlivé buržousti, estébák, vnitrák, výrazy obecné češtiny dalších – zařazeny do předchozích tří, tohoto a následujících

androšský, doláče, panímámy, partaj, policajt, policajtský, Pražák, dvou tří dílů Esejí.

Sudeťáci, švejkárna, Václavák, vejšplechty, vejtaha, zalígrovat, ne-156

157

spisovné ohýbání s nima, dále expresivní obraty dělat nohy (=

Komentáře

potíže), držet hubu (= mlčet), naprat se (= najíst se), proláknout

(= prozradit, nechat vyjít najevo) ohýbané nespisovně jako

5–22 Karneval spisovatelů v New Yorku

proláknul, zaklepat bačkorama (= zemřít). Ponecháváme též ja-

Publikováno v exilovém dvouměsíčníku Západ, vycházejícím

zykové zvláštnosti dané každodenním stykem s angličtinou

v Ottawě (roč. 8, 1986, č. 3, červen, s. 6–11). V našem vydání

( elitistický, farmák, hitmanství, kompetice, kriminologicky, nur-otiskujeme beze změny podruhé.

ska/ nerska, orwellianismus, tentativní, utopistickém), hovorové nebo expresivní složeniny elvispresleyovské, Endéer, endérácký,

5, 2 Jaroslav Seifert přisoudil spisovatelům funkci „svědomí národa“

fízlokracie, kompartaj, lidodemozemě, marx-leninský, marxleninisté

– o spisovateli a „svědomí národa“ promluvil na II. sjezdu čs.

i marx-leninisté, nársoc, po rudoprávsku, profiamatéři, reálsocia-spisovatelů 27. května 1956 Jaroslav Seifert, ale v poněkud

listi, socdem, socdemácká, stranovláda i počeštěný anglicismus jiné souvislosti, než jaká se obvykle připomíná. Řekl, že na

establišment a transkripci názvu místa ( Aušvic). Zachováváme

sjezdu bylo „nejednou zdůrazněno, že spisovatelé jsou svědo-

též český nebo hovorový tvar křestních jmen ( Karel Marx,

mím svého národa. Není to myšlenka nová. Ba snad naopak.

Honza Novák). Ponecháváme rovněž kolísání business i byz-

Zdá se mi, že tato věta má dosti blízko k frázi a řekněme raději

nys, léta i leta, defakto i de facto, jakož i charakteristicky zabar-k běžnému rčení. Stává se však někdy, že i takové rčení, vy-

vené psaní velkých písmen při označování dějinných období

slovené v příhodném okamžiku a v jiném osvětlení, může pů-

(reformní Pražské jaro 1968, komunistický převrat v Únoru

sobit drtivě. A právě dnes bych chtěl říci: Kéž bychom v této

1948) nebo úředních institucí: píšeme Bezpečnost (Státní bez-

chvíli my spisovatelé byli opravdu svědomím svého národa,

pečnost), Invaze (napadení ČSSR vojsky Varšavské smlouvy

kéž bychom byli svědomím svého lidu. Neboť, věřte, obávám

v srpnu 1968), Strana (jde-li evidentně o komunistickou nebo

se, že jsme nebyli svědomím zástupů, svědomím miliónů, ba

fašistickou či nacistickou stranu). Sjednocujeme psaní kursi-

dokonce, že jsme ani nebyli svědomím sebe samých“ (Lite-

vou u názvů slovesných děl či časopisů, při citování cizí vý-

rární noviny 5, 1956, č. 19, 29. 4., s. 9–10). Srov. též komen-

povědi („ kursiva v uvozovkách“), u nápisů nebo cizích výrazů.

tář ke Spisům JŠ 14, Podivný pán z Providence a jiné eseje

Ve 3. os. pl. upravujeme tvar typu musí na musejí. Dále roze-

(1999, s. 438–439) a 22, Ráda zpívám z not a jiné eseje (2004,

pisujeme zkratku např. na například, pokud není v závorkách

s. 259–260);

nebo v poznámkách pod čarou. Uvádí-li autor název něja-

kého díla v originále, nepřekládáme jej.

5, 11 Ivan Skála („Psům psí smrt!“) – viz Skálův komentář k po-

litickému monstrprocesu proti nejvyšším komunistickým

Za pomoc a za cenné a přátelské konzultace při pořádání

straníkům (Tři lavice; Rudé právo 33, 1952, č. 318, 28. 11.,

Esejí ve Spisech Josefa Škvoreckého rád děkuji autorovi, který na-

s. 2), kde básník napsal: „Ryšavá hlava Slánského se poky-

vrhl i souhrnný titul svazku, Timeo Danaos a jiné eseje.

vuje v rytmu řeči a stovky očí v soudní síni, milióny očí v naší

vlasti, oči všech čestných lidí na světě propalují žhavou ne-

Heidelberg, léto 2006 – Praha, jaro 2007

návistí tuto hlavu spiklence proti míru. Do této ryšavé hlavy

Michael Špirit

s jidášsky nasupeným obočím a uhýbavýma očima se sbíhají

všechny nitky široce rozvětveného spiknutí. […] A dnes, dnes

tedy můžeme říci: Je rozdrceno špinavé klubko zmijí. Svíjí

se zde v poslední křeči před soudem lidu. Vyhubíme toto

158

159

plemeno do posledního háděte. Prohledáme všechny škvíry

by důstojníci SS zodpovědní za lidské transporty obdivovali.

a do každé se podíváme dvakrát. […] Jaká služba, taková vý-

Doctorowovo srovnání připomněl autor předtím v eseji Praž-

služka. Psovi psí smrt!“ (citováno též ve studii O Literárním

ská zima (angl. 1983; Spisy JŠ 26, Nataša, pícníci a jiné eseje,

měsíčníku a mnohém jiném…; Listy č. 2/1973; Spisy JŠ 14,

2006, s. 60);

Podivný pán z Providence a jiné eseje, 1999, s. 214–235, cit.

s. 217–218);

11, 19 podle vlastního životopisu – Breyten Breytenbach: The

True Confessions of an Albino Terrorist (London, Faber and

5, 14 s dojetím vzpomíná na svého přítele prokurátora Višinského

Faber 1984);

– ve svých memoárech Confieso que he vivido (1974) píše

chilský komunistický básník, nositel Nobelovy ceny za rok

11, 34 doporučuji jeho román Dean’s December – o Bellowově

1971 Pablo Neruda (1904–1973, vj. jm. Ricardo Reyes), o Vy-

románu (1982) odvysílal Škvorecký recenzi na rozhlasové

šinském v první podkapitole („V Sovětském svazu“) deváté

stanici VOA a zařadil ji do výboru svých rádiových relací

části: „Dívám se z okna. Vojáci drží stráž na ulicích. Co se

Hlas z Ameriky (Toronto, Sixty-Eight Publishers 1990,

děje? Dokonce i sníh přestal padat. Pochovávají velkého Vy-

s. 99–104);

šinského. Ulice se slavnostně rozestupují, aby mohl projít

smuteční průvod. Panuje hluboké ticho, klid uprostřed zimy,

13, 37 kanadský autor například knihy Sibir – Farley Mowat: Si-

za velkého bojovníka. Vyšinského oheň se vrací do základů

bir (My Discovery in Sibiria. Toronto, McClellan and Ste-

sovětské vlasti“ (česky pod názvem Vyznávám se, že jsem žil.

wart 1970). Srov. zde dále s. 179;

Přel. Josef Hajný, Praha, Svoboda 1976, s. 226). Memoáry

vyšly v češtině po překladech do němčiny (1974), francouz-

14, 32 asi v polovici šedesátých let přijela do Prahy australská spiso-

štiny, finštiny, italštiny (1975) a polštiny (1976), ovšem ještě

vatelka Dymphna Cusacková s manželem – viz motiv v eseji Jeden

před překladem do angličtiny (1977). Reyesovu afinitu k so-

týden v životě Květoslava Prska (angl. 1984; Spisy JŠ 26, Na-

větskému prokurátorovi připomněl Škvorecký o necelý rok

taša, pícníci a jiné eseje, 2006, s. 75);

dříve v článku Básník Jaroslav Seifert, v parlandu pražských

papalášů Případ Seifert (angl. 1985; Spisy JŠ 22, Ráda zpí-

15, 25 nevinností zářící Nikaragua radikálně okleštila občanské svo-

vám z not a jiné eseje, 2004, s. 222);

body – v reakci na diktátorský způsob vládnutí, jejž prakti-

koval nikaragujský prezident Anastasio „Tachito“ Somoza

6, 22 ve stylu Horsta Wessela – H. W. (1907–1930), člen NSDAP

Debayle („Tachitův“ otec, Anastasio „Tacho“ Somoza Gar-

(od 1926), autor písně Die Fahne hoch…, pozdější nacistické

cía, generál Národní gardy, získal v Nikaragui rozhodující

hymny;

vliv v polovině třicátých let, poté co s podporou USA po-

razil jednotky povstalce Augusta Césara Sandina, bojující

6, 28 žádný rozdíl mezi Aušvicem a Disneylandem – v předposlední

v letech 1927–1932 úspěšně proti tehdejšímu vládnímu es-

kapitole románu The Book of Daniel (1971), kde při popisu

tablishmentu. 1937–1947 a 1950–1956 byl Somoza García

Disneylandu o Vánocích vede Doctorow implicitní paralelu

prezidentem Nicaraguy). Somoza Debayle byl prezidentem

s nacistickými vyhlazovacími tábory (žádné konkrétní jméno

v letech 1967–1972 a 1974–1979 (zemi ovládal i mezitím, po

zde přitom nepadne). Pasáž končí větou o tom, že způsob,

ničivém zemětřesení 1972, kdy za výjimečného stavu řídil Ná-

jakým v Disneylandu vyřešili pořadatelé nápor návštěvníků,

rodní gardu), ale po střetech se sandinisty a eskalaci konfliktu

160

161

v občanskou válku převzalo v červenci 1979 vládu nikaraguj-

obyvatelstvu se nicméně podařilo v březnu 1982 uspořádat

ské marxistické revoluční hnutí FSLN (Frente Sandinista de

volby do Ústavodárného shromáždění, které zvolilo proza-

Liberatión Nacional) v čele s Danielem Ortegou (nar. 1945)

tímního prezidenta (Álvaro Alfredo Magaña Borja) a v roce

jako „koordinátorem řídící rady vlády národní obnovy“.

1983 přijalo novou ústavu. Navzdory jejímu demokratickému

(Na Somozu spáchali po jeho odchodu do exilu v Paraguayi

tónu (ochrana lidských práv, nová úprava pracovního práva

1980 sandinisté atentát, po atentátu 1956 zemřel i jeho otec,

apod.) si armáda podržela v zemi dominantní vliv a ve válce

zavražděn byl 1934 ovšem i Augusto Sandino.) Za podpory

s levicovými povstalci operovala nezávisle na státní moci. Le-

SSSR a Kuby následovalo znárodňování a kolektivizace,

gální politický boj se odehrával mezi Křesťanskodemokra-

což vyvolalo odpor opozice, která v sousedním Hondurasu

tickou stranou a ultrapravicovou Národní republikánskou

a Kostarice zformovala proti Ortegovým sandinistům party-

aliancí (ARENA), kterou založil velitel vojenské kontra-

zánské jednotky Contras. S pomocí USA se Contras podařilo

rozvědky Roberto D’Aubuisson. V prezidentských volbách

1984 izolovat nikaragujské přístavy a na zem bylo uvaleno

v roce 1984 zvítězil Duarte, po více než padesáti letech první

obchodní embargo. V roce 1988 začal Ortega nakonec s Con-

představitel země vzešlý z demokratických voleb. Ukončit

tras vyjednávat a o rok později uzavřely Nicaragua, Hondu-

občanskou válku se mu ale nepodařilo. Až do porážky v dal-

ras, Kuba a USA mírovou dohodu o vyhlášení svobodných

ších parlamentních volbách (1988) vyjednával za složitých

voleb. V nich v roce 1990 zvítězila protisandinistická opozice

podmínek (mj. únos jeho dcery, nespokojenost levých i pra-

a země nastoupila cestu demokratických reforem, které po-

vých radikálů, tlak USA, které Duarteho při zvolení do úřadu

kračují i po volbách 1996 a 2001 a po ničivém hurikánu 1998.

podporovaly) s povstalci (FMLN) o ukončení bojů nejen

FSLN se drží jako druhá nejsilnější strana v parlamentní opo-

v Salvadoru, ale i v Nikaragui a Guatemale – a to je období,

zici. Srov. ortegovský motiv v eseji Návštěvou v Greenelandu

kdy Škvorecký píše svou esej. (Smír v Salvadoru, jehož zá-

(angl. 1988; Spisy JŠ 22, Ráda zpívám z not a jiné eseje, 2004,

klady Duarte položil, byl dohodnut až koncem osmdesátých

s. 137–150, cit. s. 143);

let za prezidenta Alfreda Cristianiho, který nemocného Du-

arteho nahradil v červnu 1989: povstalci a vláda /ARENA/

16, 2 kdyby tisícinu toho provedl třeba v San Salvadoru Duarte – José

podepsali v New Yorku 25. 9. 1991 smlouvu, na jejímž zá-

Napoleón D. (1925–1990), v 70. letech 20. století představitel

kladě byla zahájen proces národního usmíření. Jednání se

salvadorské politické opozice (předseda povolené křesťan-

vedle vlády a FMLN účastnili i zástupci dalších politických

skodemokratické strany, PDC) proti vojenskému vládnímu

stran, církve a pozorovatelé OSN. Konečná dohoda – cha-

establishmentu. Když v roce 1979 vypukla v zemi občanská

pultepecká mírová smlouva– byla podepsána v Mexiku 16.

válka (zahájená ozbrojeným vystoupením levicových guerill,

1. 1992.)

vedoucím k vojenskému puči a svržení ultrapravicové vlády

generála Carlose Humberta Romera, 1977–79), převzala pre-

Emendace: 7, 4 projevu se neozývalo m. projevu neozývalo

zidentské pravomoci revoluční vládní junta (koalice skupiny

se (E); 7, 15 zdaleka neprotestovalo tolik m. zdaleka tolik ne-

důstojníků a představitelů křesťanskodemokratické strany),

protestovalo (E); 7, 32 o těch, co ho m. o tom, co ho (E); 10, 2

jejímž členem se Duarte stal v březnu 1980 a zastával post

každému podle jeho potřeb m. každému podle svých potřeb

ministra zahraničí. Na konci roku se stal hlavním představi-

(E); 17, 17 Buď je „buržoazní“ m. Buď „buržoazní“ (E).

telem junty. Koalice byla nesoudržná, zástupci armády v ní

měli převahu, přes pokračující boje a teror proti civilnímu

162

163

23–29 Neroztavení

Emendace (K = oprava podle knižního vydání 1988): 23, 15

Publikováno v exilovém dvouměsíčníku Západ, vycházejícím

tam proto, že někteří m. tam proto, protože někteří (E); 23, 21

v Ottawě (roč. 9, 1987, č. 2, duben, s. 12–14). Podruhé otiš-

nepozvali, a jak zní původní folklór, nevím, kdoví ale, jestli

těno takřka beze změny v knize J. Š. Franz Kafka, jazz a jiné

m. nepozvali a jak zní původní folklór nevím, kdoví ale jestli

marginálie (1988) na s. 346–354. V našem vydání vychází po-

(E); 24, 27 ale kdoví, m. ale kdo ví, (E); 24, 37 Následovala

třetí, podle otisku z roku 1988.

řada m. následovala řada (E); 25, 18 až na ten titul. m. až na

tento titul. (K); 28, 14 ale že místo něho přijede m. ale že zato

24, 26 sympatický Joe Venuti z Moravy – narážka na významného

přijede (E).

jazzového houslistu J. V. (1898–1978), proslulého mj. pro-

dukcí s vlastní skupinou Blue Four ve 20. a 30. letech 20. sto-

letí;

30–38 Timeo Danaos

Publikováno v exilovém dvouměsíčníku Západ, vycházejícím

24, 28 stranovláda zalígrovala Jazzovou sekci – viz autorovo sou-

v Ottawě (roč. 9, 1987, č. 5, říjen, s. 13–15). V našem vydání

hrnné pojednání v eseji Případ Jazzové sekce, v této knize na

otiskujeme beze změny podruhé.

s. 39–68;

Na článek reagovali v Západu č. 1 z února 1988 svými do-

pisy souhlasně Josef Čermák (s. 32), Augustin Řehák, oba

25, 5 profesor Clinton Machann – po citované práci Krásná Ame-

z Kanady, Jan Brix z Kostariky a J. Kalenský ze Švýcarska

rika (A study of the Texas Czechs 1851–1939, Austin, TX, Ea-

(všichni s. 33). Za Nové divadlo se postavili Ferdinand a Irma

kin Press 1983) uspořádal a přeložil C. M. spolu s Jamesem

Čulíkovi (s. 32). V č. 2 z února 1988 ve zprávě Oznámení Re-

W. Mendlem antologii Czech Voices (Stories from Texas

dakční rady uvedl vedoucí redaktor Západu Miloš Šuchma

in the Amerikán Národní Kalendář, College Station, Texas

okolnosti provázející resignaci Václava Táborského na člen-

A&M University Press 1991);

ství v redakční radě časopisu (v tiráži časopisu nebyl Tábor-

ský uváděn už od prosincového č. 6/1987) a vyslovil naději, že

27, 22 veškeré přednášky vyjdou tiskem – viz Papers from Czech

Táborský „se bude i nadále objevovat na stránkách Západu, byť i jako

Music in Texas (A sesquicentennial Symposium, ed. Clinton

nečlen Redakční rady“ (s. 25). V témže čísle zdůraznil v rubrice

Machann, College Station, TX, Komensky Press 1988). Sym-

ohlasů význam Škvoreckého příspěvku Vladimír Cícha z Ka-

poziu a sborníku předcházela obdobná akce v roce 1979 The

nady (s. 33), oproti tomu člen torontského Nového divadla

Czechs in Texas (Papers from The Czechs in Texas. A Sym-

V. Kulhavý ( Názor 25 % upravenců ND, s. 33–34) ocenil Huba-

posium, ed. Clinton Machann, Temple, TX, Texas A&M Uni-

čovu hru a její provedení v Torontu, ohradil se proti názna-

versity 1979);

kům, že by mezi členy Nového divadla byli spolupracovníci

StB, a s kuriózním pojetím demokracie v umění proti Škvo-

28, 1 Na literárním kongresu v Kalamazoo se čeká příjezd třeba Bo-

reckému polemicky uzavřel: „Pro diváky to byla možnost zhléd-

humila Hrabala – příměr vychází ze zkušeností popsaných

nout v pohodlí domácího prostředí dobré představení jednoho z před-

v článcích Týden napůl ve Staré zemi a Divné události v Lisa-

ních pražských divadel a bouřlivé ovace, které česká kulturní veřejnost

bonu (Západ č. 1/1986 a č. 4/1988; Spisy JŠ 22, Ráda zpívám

v Torontě ještě nezažila, nemohly nechat nikoho na pochybách, co si oni

z not a jiné eseje, 2004, s. 41–48 a 131–136);

sami o této ,podvratné akci‘ myslí. A protože jde o absolutní většinu, ne-

chceme-li jejich názor demokraticky akceptovat jako rozhodující, měli

164

165

bychom jej ve svých závěrech vzít alespoň v potaz“ (s. 34). Škvorecký

režimu není nemorální, tady tolerantní být nemohu. Zdá se také, že

na to reagoval textem K dopisu pana Kulhavého (s. 34), jejž otis-

pod tolerancí si pan Kulhavý představuje mlčení. To tolerance samo-

kujeme v úplnosti zde:

zřejmě neznamená. Každý má právo napsat svůj názor: tedy i já. Že

můj názor je kritický k názorům jiných lidí, neznamená, že nemám

Je-li hra pana Hubače Generálka dobrá nebo špatná, je věc názoru.

právo jej uveřejnit, a nemá to nic společného s netolerancí. ¶ Jed-

Napsal jsem názor svůj, pan Kulhavý napsal svůj. Předchozí hry pana

notlivé osoby, včetně pana Kulhavého, samozřejmě nejsou příčinou,

Hubače Dům na nebesích a Stará dobrá kapela jsem neviděl a nemám

proč jsem v poslední době do Nového divadla nechodil. Pokud to kdo

důvodu se domnívat, že by nebyly dobré. Znám pana Hubače už aspoň

tvrdí, roznáší prostě drby. V celé věci nejde o jednotlivce, ale o zásady.

třicet let a vím, že je to autor zručný. I nejlepšímu autorovi se však ob-

¶ Torontské obecenstvo Hubačovu hru navštívilo ve velkém množství,

čas něco nepovede. Podle mého názoru Generálka se mu nepovedla. ¶

aplaudovalo a tak, podle pana Kulhavého, dokázalo „co si o této ,pod-

Pokud jde o úpravu vztahu atd. Vážím si Adolfa Tomana, protože je

vratné akci‘ myslí“. Inu, ať si říká kdo chce co chce, z hlediska pražské

to nadaný a podnikavý člověk, zapálený pro divadlo, pro něž udělal

vlády tahle akce nebyla podniknuta proto, aby se exulantům dostalo

mnoho dobrého. Tím spíš mě mrzí, že Adolf Toman je člověk tak říka-

kultury. Jak jsem napsal ve svém článku: lidé, kteří nesledují kulturní

jíc politicky velmi naivní. Neříkám, že mu estébáci nařídili pozvat

situaci doma a jejichž umělecké nároky nejsou nejvyšší, nabudou po

vinohradské; zajisté jim ale nebránili v cestě, když je pozval. Napsat,

zhlédnutí takového představení dojmu, že to s tou kulturou doma

jako to udělal Václav Táborský, že „Adolf Toman se rozhodl pozvat“,

není tak zlé, že lidé jako já a disidenti doma přehánějí. Bohužel, ne-

je ekvivalent známé rudoprávní formule: „Po roce 1948 se Jiří Kolář

přeháníme. Jestliže se někdo dokáže radovat z krotké komedie pana

jako básník odmlčel.“ Věří snad někdo, že kdyby Zdena Salivarová,

Hubače v době, kdy se už dvacet let takoví čeští žijící dramatikové jako

ředitelka nakladatelství Sixty-Eight Publishers, se „rozhodla“ po-

Josef Topol, Václav Havel, Milan Uhde, František Pavlíček a Pavel

zvat do Toronta na besedu s autorem Ludvíka Vaculíka nebo Václava

Landovský – abych jmenoval jen ty nejlepší – nesmějí hrát, já to ne-

Havla, jejichž knihy nakladatelství vydalo, záleželo by jen na ní, jestli

jsem. Lituju, ale nejsem a nemohu být. ¶ Jeden zvláštní a zajímavý

Vaculík nebo Havel přijedou? ¶ Dopis pana Kulhavého jen dokazuje,

následek tato „podvratná“ ( jsou uvozovky skutečně namístě?) akce už

že upravenci se dobrovolně vystavují nebezpečí estébáckých výslechů.

měla. V Praze o zájezdu vinohradských vyšly nejméně dva články. Je-

Věřím mu, že on sám ani Adolf Toman se k ničemu nezavázali a nic

den, v časopise Československý svět (č. 1/1988), vydávaném Orbisem

o lidech a poměrech mezi Čechy v Torontu estébákům nepověděli. Adolf

a Čs. ústavem zahraničním, druhý někdy v lednu patrně v Mladém

Toman dokonce o svém výslechu informoval kanadské velvyslanectví

světě (čtenář, který mi z Prahy poslal výstřižek, neuvedl, z čeho jej vy-

v Praze a to prý podalo protest. Lze však zaručit, že jenom Adolf To-

střihl). V prvním článku se členové Nového divadla označují za „kra-

man ze všech těch tisíců upravených byl na výslechu? A protože tomu

jany“. Jak víme, termín „krajan“ stranovláda používá zásadně pro

zřejmě věřit nelze, je rozumné předpokládat, že všichni, které si estébé

ty zahraniční Čechy a Slováky, kteří se nedopustili zločinu „opuštění

podalo, odmítli cokoliv říct, k ničemu se nezavázali a v ničem se nepod-

republiky“, protože se ho dopustit nemohli, neboť v době jejich odjezdu

řekli? ¶ Ano, vím z vlastní zkušenosti o dvou případech, kdy upravenci

z vlasti takový zločin ještě neexistoval. Označují se tím tedy exulanti

byli na výslechu a StB jim nabídlo spolupráci. Že se vyslýchá, nyní po-

předváleční a starší, i potomci emigrantů z devatenáctého století.

tvrzuje i případ Adolfa Tomana. Ty dva ovšem jmenovat nebudu, pro-

Všichni ostatní jsou „emigrace“, s konstantním epitetem „zrádná“.

tože členy Nového divadla nejsou. ¶ Pan Kulhavý mě konečně vyzývá

Upravenci tedy jsou nyní vyňati z kategorie „zrádné emigrace“ a pový-

k větší toleranci vůči lidem „odlišných, i zjevně pomýlených názorů“.

šeni do nezávadné kategorie „krajanů“. Stojí to za zamyšlení. V dru-

Pokud jde o názory na kvalitu Hubačovy hry, jsem samozřejmě tole-

hém článku se o Novém divadle píše: „Dobré vztahy tohoto souboru

rantní. Pokud jde o přesvědčení, že podepisovat věrnost pražskému

s Československem dokládá […] návštěva Divadla na Vinohradech.“

166

167

Zase se nelze nezeptat: k jakému Československu má Nové divadlo

Paní Smithinová má pravdu: Sixty-Eight Publishers nevydalo ne-

„dobré vztahy“? K Československu disidentů? Nebo místodržících čs.

jen dílo pana Havelky, ale ani její díla, která nám nabídla. Prostě

gubernie? K vlasti, kterou „v srdci nosíme“? Nebo k té, kterou lze „bíti

se nám to nelíbilo, nejsme ani povinni, ani nemůžeme vydat všechno,

a krásti“? Článek v Čs. světě je dvoustránkový, vybavený devíti barev-

co nám autoři pošlou. My, a myslím i Nové divadlo, se neřídíme ani

nými fotografiemičlenůNovéhodivadlavdružnézábavěsčleny–hra-

tak vkusem zákazníků, jako svým vlastním. Pokud jde o můj zájezd

jícími i cosi jiného dělajícími – vinohradského. Obsah článku, jako na

do Ameriky v roce 1966. Opět má paní Smithinová pravdu, že jsem

objednávku, potvrzuje moji charakteristiku divácké reakce na druho-

v Americe byl. Nebyl jsem však vyslán čs. ministerstvem kultury jako

řadou hru pana Hubače: „nemyslivý sentiment“. Cituji: „Nesporně

vinohradské divadlo, ale pozván longislandskou universitou: nebylo

v tom [tj. bouřlivém úspěchu představení] hrála roli i síla pocitu, je-

mi také v Praze nařízeno, abych přednášel pro emigraci, ale bylo mi

muž diváci podléhali v momentě, kdy z jeviště slyšeli krásnou českou

nařízeno, že se s emigranty nesmím scházet (slib jsem nedodržel, jak

řeč […] přestože uváděná hra je rozpustilá komedie, ústa diváků se

mohou potvrdit tehdejší redaktoři Hlasu Ameriky); a last but not

smála, ale v očích se jim leskly slzy.“ Konec citátu. Že já mám o „krásné

least, předdubčekovská léta šedesátá byla přece jen něco jiného než

češtině“ jinou představu než autor Generálky je, dejme tomu, otázka

Jakešova léta pozdně osmdesátá. Skutečnost za oponou je opravdu

osobního vkusu. Rozhodně jsem ale nad češtinou, jež vycházela z úst

složitější, politicky, morálně i lidsky, než jak ji prezentuje paní Smi-

Petra Haničince, neslzel. Když už nad něčím slzím, pak nad tím, co

thinová, a jedná se opravdu o principy, nikoli o osobní hořkosti, ve-

se děje v naší staré vlasti. Ostatně, abych jim snad nekřivdil: aniž si to

řejnosti předkládané jako spory o principy.

uvědomovali, spíš než nad kontaminovanou pražskou češtinou slzeli

možná diváci „při vzpomínce na domov“ ( jak se píše v článku) aspoň

30, 18 článek Václava Táborského v minulém čísle Západ u – v č. 4

zčásti i nad tím.

(srpen, s. 29);

Další ohlas se přiklonil k principům, jež formuloval Škvo-

32, 8 Hubačovi tu už hráli dvě úspěšné hry – Starou dobrou kapelu

recký (Michal Marek z Kanady; Západ č. 3/1988, s. 32), čte-

a Dům na nebesích;

nářský přípis Hany Smithinové z Kanady ( Západ č. 4/1988,

s. 33) naopak argumentoval možným finančním profitem No-

32, 39 Viz recenzi představení v Západě – Česká hra v New Yorku

vého divadla (a trochu nelogicky i nakladatelství Sixty-Eight

(Západ 3, 1981, č. 1, únor, s. 29; podepsáno D. S.);

Publishers) a vedl mezi návštěvou vinohradských analogii

s výjezdy českých intelektuálů na Západ v druhé polovině

35, 4 pražský kritik Antonín Kropáček v samizdatovém sborníku O di-

šedesátých let: „Bude se mi namítat, že herci vinohradského diva-

vadle – pseudonym kryl Otakara Roubínka (O divadle, 1986,

dla ani autor Generálky nejsou žádnou nastupující generací. Jedná

č. 1, červenec, s. 39–57, přetištěno in Proměny 24, 1987, č. 2,

se však o princip. A vzhledem k tomu, že se východní blok otřásá (i když

s. 120–132, cit. s. 121, 123 a 124);

v Československu to zatím není vidět), musíme být připraveni na novou

vlnu kontaktů, možná příjemných, možná nepříjemných, ale rozhodně

36, 15 totéž dnes doporučují salvadorskému předsedovi vlády – viz

vyžadujících od nás nové rozumné hodnocení situace.“

poznámku ke s. 16, ř. 2;

Škvorecký replikoval tamtéž textem K dopisu Hany Smithi-

36, 17 I Afghánci se prý mají „domluvit“ – se Sověty okupujícími

nové:

v letech 1980–1989 jejich zemi. Srov. komentář ve Spisech JŠ

26 (Nataša, pícníci a jiné eseje, 2006, s. 151–152);

168

169

36, 18 Ano, na to máme v Západě různé názory – narážka na úvod

Emendace: 31, 18 a 33, 19 Federální shromáždění ČSSR m.

Táborského článku, v němž autor píše: „Ani v redakci Zá-

Čs. národní shromáždění (E); 32, 14 čeští a slovenští drama-

padu nemáme stejný názor“;

tici m. čeští dramatici (E).

37, 10 pamatujete si, jak mlátil botou do řečnického pultu v OSN?

– během 15. valného shromáždění OSN dne 13. 10. 1960

39–68 Případ Jazzové sekce

(některé prameny uvádějí 29. 9.). Pověstný čin Nikity Chruš-

Publikováno anglicky pod názvem Jamming the Jazz Section ve

čova je natolik opředen legendami, že se ztratilo, co a kdy

čtrnáctideníku The New York Review of Books (roč. 35, 1988, č. 11,

vlastně Chruščov s botou dělal: zda si ji jen zul a jako pro-

30. 6., s. 40–42). Česky v rozšířené verzi otištěno v knize J. Š.

testní gesto položil na stůl během projevu britského premiéra

Franz Kafka, jazz a jiné marginálie (1988) na s. 25–63. V našem

Harolda MacMillana, nebo zda jejím boucháním MacMil-

vydání publikujeme podle tohoto znění beze změny podruhé

lana přerušoval, anebo zda tlukotem zdůrazňoval jednotlivé

(pod čáru přidáváme jen poznámky č. 6, 11 a 17: v původní

teze vlastního projevu. Předsedající Ir Frederick H. Boland

verzi textu odkazoval autor na příbuzné články v rámci knihy

ho každopádně musel napomenout. Stranický establishment

F ranz Kafka, jazz a jiné marginálie jen zmínkou v závorce. V pří-

v Sovětském svazu vnímal Chruščovův výstup jako kompro-

padě prvních dvou poznámek uvádíme bibliograficky Spisy

mitující a de facto se jím datuje počátek pozvolného mocen-

JŠ, neboť příslušné texty v nich už byly vydány).

ského sestupu N. Ch. až ke zbavení funkce prvního tajemníka

Pokusy omezit a poté zastavit činnost Jazzové sekce od

ÚV KSSS v roce 1964;

konce roku 1980 až do soudního procesu s pěti členy výboru

JS na jaře 1987 sledoval a komentoval Škvorecký v řadě svých

37, 27 na lidi z Jazzové sekce, jejichž životní dílo Strana zničila velmi

přednášek na amerických universitách (Cornell 4. 10. 1984,

nedávno – viz autorův článek Případ Jazzové sekce publiko-

Detroit 23. 2. 1985, Tennessee 27. 2. 1985) a v textech zejména

vaný v této knize na s. 39–68 a komentář k němu na s. 171;

pro exilový dvouměsíčník Západ vycházející v Ottawě: Zpráva

Jazzové sekce (č. 4/1983, s. 16–21; podepsáno Mary Novak)

37, 32 jak to myslel Kundera, když mluvil o prezidentu „zapomnění“

a pod pseudonymem Vladimíra Burke: Aféra Jazzové sekce po-

– v druhé kapitole šesté části (Andělé) románu Kniha smíchu

kračuje (č. 5/1983, s. 1–9), Aféra vrcholí (č. 6/1983, s. 1–4), Aféra

a zapomnění: „Byl-li Franz Kafka prorokem světa bez paměti,

– myslí si oni – končí (č. 5/1984, s. 1–4) a Rozsudek nad Jazzovou

je Gustáv Husák jeho budovatelem. Po T. G. Masarykovi,

sekcí (č. 3/1987, s. 12–13); celý případ a jeho mezinárodní

řečeném prezidentu Osvoboditeli (všechny jeho pomníky

ohlas shrnul též ve stati Aféra Jazzové sekce (Proměny č. 2/1987,

byly bez výjimky skáceny), po Benešovi, Gottwaldovi, Zá-

s. 61–63). Anglicky otiskl Škvorecký o JS článek Hipness at

potockém, Novotném a Svobodovi je sedmým prezidentem

Noon ( The New Republic 17. 12. 1984, s. 27–35; též v knize Tal-

mé vlasti, tak řečeným prezidentem zapomnění“ (Toronto,

kin’ Moscow Blues, 1988, s. 109–130). Zmínkami o pronásledo-

Sixty-Eight Publishers 1981, sv. 103, s. 168, kapitola chybně

vání sekce argumentoval v textech Moskevské blues (angl. 1983;

nazvána Taminina smrt). Kunderovo pojmenování připo-

Spisy JŠ 21, Mezi dvěma světy a jiné eseje, 2004, s. 142), Jsou Ka-

mněl Škvorecký už o rok dříve v článku Několik poznámek

naďané politicky naivní? (angl. 1984; Spisy JŠ 26, Nataša, pícníci

ke Kunderovským paradoxům Milana Jungmanna (Svědec-

a jiné eseje, 2006, s. 86), Projev Josefa Škvoreckého (k 10. výročí

tví č. 79/1986; Spisy JŠ 22, Ráda zpívám z not a jiné eseje,

Charty 77, Proměny č. 2/1987, s. 59–61), Neroztavení ( Západ č.

2004, s. 73–86, cit. s. 85).

2/1987, v této knize na s. 24), Timeo Danaos ( Západ č. 5/1987,

170

171

v této knize na s. 37), Divné události v Lisabonu ( Západ č. 4/

na přelomu roku 1968/69) s příbuznými východisky umělec-

1988; Spisy JŠ 22, Ráda zpívám z not a jiné eseje, 2004, s. 131).

kými (psychedelická hudba, inspirace americkými skupinami

Své angažmá z osmdesátých let reflektoval autor v dodatku

Mothers of Invention, Velvet Underground) a personálními

k Samožerbuchu z roku 1993 (Spisy JŠ 7, Příběh neúspěšného te-

(kytarista Josef Janíček působil v obou kapelách);

norsaxofonisty a jiné eseje, 1997, s. 313).

Veškeré reálie jsme porovnali a případně mlčky opravili

42, 19 vymysleli si nová jména a nové texty – jmenované sou-

podle knihy Vladimíra Kouřila Jazzová sekce v čase a nečase

bory ovšem vznikaly vesměs až na počátku osmdesátých let

1971–1987 (ed. Petr Turek, Praha, Torst 1999, 400 stran).

jako česká reakce na hudební postupy tzv. nové vlny (new

wawe);

39, 4 14. prosince 1986 otiskl v The New York Times – Kurt Von-

negut: Can’t Prague Leave Even Jazz Alone? (NYT 14. 12. 1986,

44, 7 v románě poctěném mnoha cenami (např. k 25. výročí Února)

s. E23), Václav Žlůva: Prague Loves Jazz, but Not Tax-Low

Vabank (1974) – Pludkovu románu se autor kriticky věnoval ve

Dodgers (NYT 28. 12. 1986, s. E10). Dne 16. 12. 1986 přetiš-

studii Několik poznámek k psychopatologii současné české

těno v The International Herald Tribune;

prózy (angl. 1978; Spisy JŠ 14, Podivný pán z Providence

a jiné eseje, 1999, s. 370–381, o Vabanku na s. 377–381) a vrá-

39, 27 Češi „hráli, obdivovali a milovali jazz…“ – tento a dalších

til se k němu zmínkou v článku Týden napůl ve Staré zemi

pět odstavců exponuje téma pojednané zevrubně v před-

(Západ č. 1/1986; Spisy JŠ 22, Ráda zpívám z not a jiné eseje,

nášce Ráda zpívám z not, neboli Osud jazzu v Protektorátě

2004, s. 44). Srov. též recenzi Zdeny Salivarové Pludek jde na

Böhmen und Mähren (angl. 1987; Spisy JŠ 22, Ráda zpívám

vabank a Levít je prevít (Svědectví 12, 1973/74, č. 48, říjen

z not a jiné eseje, 2004, s. 108–130). Ince Zemánkové věnoval

1974, s. 771–775);

autor v roce 1992 zvláštní medailón (Inka; Spisy JŠ 22, 2004,

s. 228–233, komentář s. 296–300 a 346–347);

47, 6 Jaroslav Jeroným Neduha a jeho soubor – skupinu Rock And

Jokes Extempore Band vedl Neduha od roku 1974, kompo-

41, 10 pro automobil „ježdík“ a pro motocykl „poprdáč“ – motiv české

novaný pořad Milá čtyř viselců předváděla skupina už pod

novořeči použil autor v druhé z detektivek psaných s Janem

jménem Extempore;

Zábranou, Vražda se zárukou (1964), výraz „ježdík“ např. v 34.

a 49. kapitole;

47, 36 Bondy přišel se svou troškou do mlýna ódou – na začátku

básně Nad Kremlem na eroplánu… ve sbírce Velká kniha

42, 10 a tak se z Greenhornů stali Zelenáči – skupina ovšem hrála

(smz. 1952, tiskem in Básnické dílo Egona Bondyho 2, ed.

country music. Z rockových seskupení lze jmenovat Blue Ef-

Martin Machovec, Praha, Pražská imaginace 1992). Verše

fect (Modrý, později M. efekt), Flamingo (Plameňáci), Fra-

znějí přesně: „Nad Kremlem na eroplánu / lítá Stalin v žu-

mus Five (Framus 5), George & Beatovens (G & B) nebo

panu / po ránu“ (s. 129);

Progress Organization (Progres 2);

51, 4 řeč Jaroslava Seiferta – jak ukázal stylistickým a séman-

42, 13 a tak se z The Primitives stali The Plastic People of the Universe

tickým rozborem Antonín Brousek v článku Národní… ru-

– ve skutečnosti jde o dvě různé hudební skupiny (The Primi-

kojmí? (londýnské Rozmluvy č. 7/1987), autorem projevu

tives Group se rozpadli v květnu 1969, Plastic People vznikli

nemohl být Seifert, nýbrž z jeho pověření a v dobré vůli

172

173

„ghostwriter“. Tím byl básníkův zeť a tajemník Dalibor

– Gedichte, ed. Harald Hartung ve spolupráci s Nicole Brink-

Plichta (viz Brouskův výbor kritik z let 1964–1996 Podřezá-

mannovou), v dodatcích (Nachlese) na s. 251–252. Celá po-

vání větve, ed. Michael Špirit, Praha, Torst 1999, s. 482–493,

slední strofa zní: „Das Spiel ist ganz und gar verloren. / Und

komentáře s. 701–712). „Seifertovu“ řeč otiskly v exilu řím-

dennoch wird es weitergehn. / Die Straßen ähneln Korrido-

ské Listy č. 1/1985 a wuppertalské Právo lidu č. 1/1985, v Če-

ren, / in denen Türen offenstehn.“ – Citované dva verše (bez

chách samizdatový čtvrtletník Kritický sborník č. 1/1985;

udání Kästnerova autorství) použil Škvorecký jako motto

k povídce Konec Bulla Máchy (ps. 1953, publ. in Host do

53, 34 „Válka je vůl“ – což je verš z písně oblíbené za Dubčeka – po-

domu č. 7/1967; Spisy JŠ 2, Příběhy o Líze a mladém Wer-

chází z repertoáru brněnské skupiny Synkopy 61. Škvorecký

therovi a jiné povídky, 1994, s. 299–315) a uzavřel jimi rovněž

použil píseň jako jeden z motivů ve čtvrté části páté kapitoly

svou esej Red Music (angl. 1977; Spisy JŠ 21, Mezi dvěma

románu Mirákl (1972), nazvané Hyde Park (Spisy JŠ 8, 1997,

světy a jiné eseje, 2004, s. 62). V novele Bassaxofon (ps. 1965,

s. 120–124);

publ. 1967) cituje autor v mottu a poté v textu (Spisy JŠ 2,

1994, s. 342, 384 a 385) jinou Kästnerovu báseň, Ein Ku-

56, 12 Jiní vokalisté pěli – citována skladba Pavla Zajíčka z roku

bikkilometer genügt (ze čtvrté sbírky Gesang zwischen den

1974 Podoba (viz Pavel Z.: DG 307. Texty z let 1973–1980,

Stühlen. Stuttgart, DVA 1932; in Werke 1, 1998, s. 221–222).

Praha, Vokno 1990, s. 24);

Tytéž verše jsou pak evokovány v prvním dílu románu Příběh

inženýra lidských duší (1977), v prvním z dopisů, které píše

61, 3 V knize Do Jeruzaléma a zpátky ( To Jerusalem and Back)

vypravěči Dannymu Smiřickému jeho přítel Jan (Spisy JŠ

napsal Saul Bellow – o románu (1976) odvysílal Škvorecký re-

15, 2000, s. 21–22). Škvorecký znal Kästnera pravděpodobně

cenzi na rozhlasové stanici VOA a zařadil ji do výboru svých

z výboru Doktor Erich Kästners lyrische Hausapotheke, jejž

rádiových relací Hlas z Ameriky (Toronto, Sixty-Eight Pub-

v době autorova zákazu nacisty vydalo nakladatelství Atrium

lishers 1990, s. 19–23);

se sídlem v Basileji, Vídni a Moravské Ostravě (1936, 2. vyd.

Zürich, Rascher Verlag 1943).

68, 19 citátem svého oblíbeného verše ze svého oblíbeného básníka

Ericha Kästnera – citovány jsou první dva verše poslední

Emendace: v celém textu (osmkrát) píšeme Svaz hudebníků

strofy z básně Herbst auf der ganzen Linie. Kästner ji otiskl

ČSR m. Český svaz hudebníků (E); 44, 15 všechny: od prů-

v mnichovském týdeníku Simplicissimus 19. 10. 1931 (s. 346)

vodců m. všechny od průvodců (E); 50, 3 1972 až 1982 m.

a v postupimském „magazínu humoru“ Die Frechheit v pro-

1972 a 1982 (E); 50, 31 knižnice věnovaná výtvarnému umění

sinci 1931 (s. 4). Poté ji zařadil do druhého vydání své třetí

Situace, již m. knižnice věnovaná výtvarnému umění, již (E);

básnické sbírky Ein Mann gibt Auskunft (Stuttgart, DVA

51, 37 rozvěsil m. rozvěšel (E); 57, 28 nedávnější moudrosti

1932), namísto básně Die andre Möglichkeit, kterou byl nu-

m. nedávnější moudrostí (E); 58, 24 podporovanou m. fun-

cen po nacistických útocích na první vydání (1930) ze sbírky

dovanou (E); 62, 12 přimět Svaz hudebníků ČSR, aby našel

vypustit (b. Die andre Möglichkeit byla do sbírky „vrácena“

nějaký způsob, jak Sekci rozpustit m. přimět Český svaz hu-

až v prvním poválečném vydání v roce 1959, Zürich, Atrium-

debníků najít nějaký způsob jak Sekci rozpustit (E); 67, 28

-Verlag). – V Kästnerových devítisvazkových spisech (Werke,

vynesen m. vynešen (E).

ed. Franz Josef Görtz, München/Wien, Carl Hanser Verlag

1998) je obsažena v 1. svazku (Zeitgenossen, haufenweise

174

175

69–75 Byl rok 1968 možný?

Toto zasláno opatřila redakce Západu poznámkou: „ Milada

Publikováno v exilovém dvouměsíčníku Západ, vycházejícím

Ryšanová jako dlouholetá odběratelka Západu by měla vědět, že Zá-

v Ottawě (roč. 10, 1988, č. 4, srpen, s. 1–3), se závěrečnou

pad uveřejňuje řadu dopisů, které podle jejích slov jsou ,proti našim

poznámkou: „Předneseno na Kongresu Československého sdružení

zájmům‘. My, přestože s nimi mnohdy nesouhlasíme, tak je v rámci de-

v Kanadě, dne 14. května 1988 v Ottawě. Autorův překlad z anglic-

mokratické výměny názorů uveřejňujeme.“ Na s. 32 pak vyšel text

kého originálu.“ V našem vydání otiskujeme beze změny po-

J. Škvorecký odpovídá M. Ryšanové, jejž v úplnosti otiskujeme

druhé.

zde:

Na článek reagovala čtenářským dopisem Západu Milada

Ryšavá z Kanady ( Škvorecký opět kritizuje; č. 2 z dubna 1989,

Dopis paní Ryšanové je psán podle klasického vzorce vyjádřeného

s. 31):

úslovím „just like“, neboli „přesně jako“. Pro ilustraci: když před lety

zatkli Havla za vypašování Drtinových pamětí našemu nakladatel-

V srpnovém čísle Západu pan Škvorecký opětně kritizuje pojem svo-

ství, řekl jsem to kolegyni na anglickém oddělení Torontské univer-

body tisk v socialismu (Byl rok 1968 možný?), jako kdybychom to ne-

sity, a ta se rozhořčila slovy „Just like Daniel Ellsberg!“ (Přesně jako

věděli a jako kdyby se totéž nedálo i jinde, včetně západních zemí. Pan

Daniel Ellsberg!) Ellsberg, pokud se pamatujete, střelil přísně tajné

Škvorecký cituje výrok Ivana Skály: „Spisovatelé reálného socialismu

dokumenty Pentagonu New York Times za velmi slušné peníze. Přes-

mají absolutní svobodu psát, co chtějí; na druhé straně má socialis-

nou sumu si nepamatuju, ale NYT platí dobře. Pokud vím, nakrátko

tická společnost právo nevydat, co je proti jejím zájmům.“ Toto je ne-

byl zatčen, pak ale osvobozen a dodnes žije z tohoto svého činu tím, že

jen marxistická logika, pane Škvorecký, ale také logika mccarthyov-

jezdí po universitních campusech a přednáší; za slušné peníze. Ha-

ská (eg. dlouhodobé umlčení Pete Seegera a jeho skupiny a dalších) či

vel si svůj „zločin“ odseděl a v kriminále málem umřel. Tohle „přesně

reaganovská (eg. zákaz vstupu na území USA známému spisovateli

jako“ mi vždycky připomínalo jerevanské anekdoty: „Je pravda, že se

Farley Mowatovi). A je to – pochopitelně – též logika redakce Zá-

nad Jerevanem zřítilo dopravní letadlo?“ „Ano, naprostá pravda. Až

padu. ¶ V dubnu 1988 jsem poslala kritiku článku Jána Mlynárika

na to, že to nebylo letadlo a nezřítilo se, bylo to jízdní kolo a spadla

(č. 1/1988). Pan Mlynárik si ve svém článku bud všechno vymyslel,

z něho listonoška.“ Nebo tak nějak. ¶ Je už únavné znovu a znovu

nebo uvedl ojedinělou situaci kdesi (?), avšak zahrnul do toho celý se-

vysvětlovat našim kritikům demokracie v exilu, že éra Josepha Mc-

veroamerický kontinent (mluví obecně o „západních krajinách“), aniž

Carthyho trvala všeho všudy asi tři roky a že věc není ta, že by senátor

by měl nejmenší ponětí o zdejší situaci. Je to lež na lež. Pochopitelně,

neměl pravdu – často ji měl (šlo o komunistickou infiltraci amerických

Vám se to nehodilo do krámu – je to „proti vašim zájmům“, a tak jste

vládních úřadů a veřejného života), ale to, že se choval jako buran

nechali Mlynárikův velice škodlivý článek bez odezvy. Je to „proti

a používal nedemokratických metod. To mu taky, velmi brzy, zlomilo

vašim zájmům“ uveřejnit cokoliv špatného o kapitalismu, právě tak

krk: americká demokracie se opět jednou osvědčila jako systém, který

jako cokoliv dobrého o socialismu (časopis odebírám již řadu let, ale

se bez bratrských pomocí dovede vyléčit ze svých neduhů. Za druhé:

ještě v něm nebyla jedna kritika zdejších záporných jevů). A to se, pane

americká vláda nemá právo komukoli zakazovat činnost, zejména

Škvorecký, neliší ani od „svobody“ v Hitlerově Německu, ani od stalin-

ne uměleckou, ale odsouzení pro neamerickou činnost samozřejmě

ského orwellianismu. ¶ Tak jen pokračujte v házení bláta a předstí-

znamenalo, že některé kulturní instituce ( filmové společnosti, kon-

rejte, že na Vás nikdy nemůže padnout. A řekněte panu Mlynárikovi,

certní agentury, nakladatelství, vesměs instituce soukromé) přestaly

aby své pohádky, ve kterých všichni žili ve věčném blahobytu a šťastně

s odsouzenými spolupracovat. Některé, ovšem ne všechny, a tak přes

až do smrti, vyprávěl doma dětem. Mnozí z nás jsou na to již příliš

nejhorší mccarthyovská léta vydával např. Howard Fast, vycházel

staří, nebo mají až příliš osobních zkušeností.

časopis zmíněného Pete Seegera Sing out! (četl jsem jej pravidelně

176

177

v Praze, kam byl dovážen jako přípustná komunistická publikace

letí je McCarthyho éra jediným, historicky kratičkým údobím, kdy

v nejhorších stalinských letech), vycházel ultrastalinský oficiální mě-

byly porušeny demokratické principy. Leví liberálové a jejich přátelé

síčník KS USA Masses and Mainstream a mnoho jiných publikací.

mezi exulanty z téhle historické vteřiny dodnes žijí. Až teď mají nový

Mnozí obvinění z neamerické činnosti se nezalekli, a moc se jim ne-

případ: Farley Mowat. ¶ Jestliže paní Ryšanová je, jak píše, dlou-

stalo – viz třeba nedávno vydané paměti Arthura Millera Timebends.

holetou odběratelkou Západu, doporučil bych jí, aby si našla diskusi

Mnozí se zalekli (báli se, jak píše Lillian Hellmanová, jistě žádná

mezi Janem Drábkem, mnou a Farley Mowatem, kterou Západ otiskl

pravicová autorka, ale hodně naopak, v knize Scoundrel Times, že

v ročníku 5 [1983], v čísle 2, str. 18–19. Jestli bude souhlasit s Far-

přijdou o své hollywoodské bazény), a tak se jim nestalo vůbec nic.

ley Mowatem, budu ovšem pokládat za zbytečné s ní dále diskutovat:

Několik málo si odsedělo několik měsíců ve fešáckém vězení – viz třeba

nebude to výraz neochoty tisknout cokoli negativního o západní demo-

vzpomínku ideologa KS USA J. Jerome na to, jak ve vězení zaháněli

kracii, ale Západ prostě nemá místo na omílání tisíckrát probraných

s Dashiellem Hammettem nudu tím, že hráli ping-pong, otištěnou

záležitostí, o nichž zde na Západě existuje rozsáhlá literatura, a ta je

v Masses and Mainstream v druhé polovině padesátých let. Pokud

každému snadno přístupná. Ale Farley Mowat. Moje první setkání

pí. Ryšanová pochybuje, že McCarthy neměl pravdu třeba v notoric-

s tímto známým spisovatelem se odehrálo brzo potom, co jsme přijeli

kém procesu s tzv. Deseti hollywoodskými, ať si přečte román Johna

do Kanady, na stránkách torontského deníku Toronto Star. Pan Mo-

Dos Passose Most Likely to Succeed. Doufám, že ví, že např. hlava

wat tam uveřejnil dopis redakci, v němž vyslovil názor, že to s těmi

Deseti hollywoodských, John Howard Lawson, byl dlouholetý kul-

sovětskými koncentráky nebude tak hrozné, jak píše pan Solženicyn,

turní boss KS USA, nikdy nezreformovaný stalinista. O těchhle a ji-

když jeho samého na Sibiři vyléčili z rakoviny. Logika stejná, jako

ných lidech se dočte, co se o nich nedočte na stránkách amerického levě

kdyby jedna moje přítelkyně, která v Auschwitzu přechodila hepati-

liberálního tisku, třeba v knize slavného černošského romanopisce Ri-

tidu, řekla, že Auschwitz nebyl vlastně tak zlý, když jí osobně se podařil

charda Wrighta American Hunger. A pokud jde o Pete Seegera: že by

takovýhle husarský kousek. Brzo nato pan Mowat vydal knihu Sibiř,

byl „dlouhodobě umlčen“, se mi nezdá. Ano, v roce 1955 ho předvolali

v níž vyjádřil svůj nesmírný obdiv k téhle krásné zemi, a jak nádherně

před senátní Výbor pro vyšetřování neamerické činnosti, ale v činnosti

ji sovětská vláda vybudovala atd. No, a teď pana Mowata nepustili

pokračoval dál. Podle slov jistě ne protikomunistické Encyklopedie

do USA. To, že tam dnes a denně pouštějí stovky, možná tisíce komu-

jazzu a moderní populární hudby (Praha, Editio Supraphon 1987)

nistů, dokonce na mezinárodní kongresy (viz můj článek o kongresu

v roce 1958 „resignoval na spolupráci se [skupinou] Weawers

PEN klubu v New Yorku, Západ č. 3/1986, s. 6–11 [v této knize s.

[kterou kdysi spoluzaložil], aby se intenzivně věnoval sól.

5–21]), bledne před tím, že tam nepustili jednoho kanadského autora.

koncertní činnosti. 1964 koncertní turné kolem světa, při

Jak paní Ryšanová snad ví, Američané mají zákon, tzv. McCarran-

němž navštívil i ČSSR [viz můj román Mirákl], od 1964 je

-Walter Act z roku 1952, podle něhož se vylučují z přistěhovalectví

exkluzivním umělcem společnosti Col.“ (Columbia Records je

(i z návštěv netrvalé povahy) komunisti, lidé se zájmem zničit ame-

největší americká gramofonová společnost). Porovnejte tohle „dlou-

rickou demokracii apod. Zcela nedávno však – po aféře s Mowatem

hodobé umlčení“ s osudem třeba Marty Kubišové, abychom zůstali

–, konkrétně 22. prosince 1988, federální soudce Stephen V. Wilson

u zpěváků. „Přesně jako“, že ano, paní Ryšanová? ¶ To všechno nezna-

v Los Angeles rozhodl, že tento zákon je protiústavní, a zrušil tím už

mená, že bych McCarthyho činnost a následky, které krátkodobě (to

existující deportační příkaz v případě několika Arabů, obhájců PLO

zdůrazňuji) měla i na některé naprosto demokratické umělce, schva-

a teroristů. Lze tedy očekávat, že pan Mowat, pokusí-li se znovu na-

loval. Jenom tvrdím, že srovnávat dvacet let genocidia české kultury

vštívit USA, bude vpuštěn. Takže on si jistě nezažádá, neboť by přišel

pod soudruhy, jako je Ivan Skála, s neefektivní činností ctižádostivého

o další protiamerický argument. ¶ Je-li pan Mowat komunista nebo

senátora je poněkud odvážné. V amerických dějinách dvacátého sto-

osoba jinak usilující o zničení demokracie, to nevím. Ale soudě dle

178

179

dlouholeté a více než liberální praxe amerických úřadů soudím, že

a naštěstí přišli Rusové a my dnes máme svobodu? Tohle

na seznamu osob, jimž se vstup do USA nepovoluje, je z důvodů asi

spadlo ze stolu dost rychle, myslící lidé v Evropě to neže-

ne nepodstatných. Paní Ryšanová má samozřejmě právo považovat

rou.“ ¶ Zdá se mi, že by chtělo jednak definovat, kdo jsou ti „myslící

taková opatření za nedemokratická, ale sotva má právo na to, pošetile

lidé“ a zařazuje-li mezi ně Tonda Liehm i lidi myslící konzervativně,

napsat, že svoboda na Západě se „neliší ani od svobody v Hitlerově

a jednak i trochu zpytovat svědomí. Vylíčení boje liberální frakce par-

Německu, ani od stalinského orwellianismu“. Což není nic jiného než

taje jako boje za demokracii, nikoli za zdemokratizovaný komunismus

opět oblíbená formule našich kritiků „just like“ – přesně jako. ¶ Ko-

s trvající „vedoucí úlohou“, je vysvětlení ex post, které tak docela ne-

nečně je pravda, že Západ se nevěnuje kritice demokracie (tj. kapita-

hraje se zkušeností u myslících lidí (ale asi jiných, než jsou ti Liehmovi)

lismu), i když evidentně není pravda, že neuveřejňuje dopisy a články,

dosud v čerstvé paměti. ¶ Vzpomínáte si přece na „eurokomunismus“

kritizující autory a články uveřejněné v Západu. Kritice demokracie

s jeho nikdy nevyjasněnými hypotézami o pluralismu v jakési gramsci-

se nevěnujeme z jednoduchého důvodu: na to se na Západě speciali-

ovské demokracii? Pochopili jsme někdy, jak se takovýhle „pluralitní“

zuje převážná část tisku, takže kdo umí k češtině ještě jednu řeč na-

komunismus měl lišit od moderní sociální demokracie? Snad tím, že

víc, snadno si přijde na své. Západ má chronicky málo místa (proto

připuštěna by byla jenom škála socialistických názorů, vzniklých asi

neuveřejňuje všechny dopisy čtenářů: prostě nemůže), a tak se věnuje

zlegalizováním stranických frakcí? A pokud jste o tom do té hloubky

převážně tomu, čemu se časopisy vycházející na Západě v cizích řečech

nepřemýšleli, vzpomínáte si na tehdy vyslovované názory, třeba že ko-

převážně nevěnují: kritice poměrů v Československu a obhajobě demo-

munismus bude jako řeka, v níž existují různé proudy a víry (to by byly

kracie.

ty povolené pluralitní strany a jiná občanská uskupení), ale ta řeka je

všechny dovede do moře socialismu? Anebo dokonce že vedoucí úlohu

K Farley Mowatovi se Škvorecký vrátil v jedné ze svých od-

Strany voliči ve svobodných volbách zachovají z vděčnosti za to, že

povědí v interview „Když jsi zvolil Řím, chovej se jako Říman…“,

Strana jim vrátila demokracii? ¶ Zní to dnes nesmyslně, jenže já jsem

při vzpomínce na kanadské spisovatele: „Velice se mi zamlouvaly

taková podobenství z úst tehdy významných státníků na vlastní uši sly-

některé romány Robertsona Daviese, velice nerad jsem měl F. Mowata,

šel. Mysleli to vážně, nebo snad na tom byli jako Tonda Liehm, který už

protože to byl politicky ukázkově ,užitečný muž‘, ve smyslu, v jakém ta-

tenkrát věděl, že „svoboda slova, … politický pluralismus, svo-

kové lidi charakterizoval Lenin. Jako spisovatel v kanadské tradici

bodné odbory atd. znamenají konec komunismu, jsou s ním

románů z přírody je ovšem nesporně velmi dobrý“ ( Prostor č. 73–74

neslučitelné“? Mně se tenkrát zdálo, že to dubčekovci – stejně jako

z jara 2007, s. 151–156, cit. s. 156). – O událostech roku 1968

eurokomunisté – mysleli vážně. ¶ Jestliže však Liehmův názor na ne-

se autor vyslovil mnohokrát, předtím mj. v článku Pražská

slučitelnost komunismu s demokracií sdíleli i ostatní aktéři dramatu

zima (angl. 1983; Spisy JŠ 26, Nataša, pícníci a jiné eseje, 2006, s.

nebo jejich většina, pak ovšem skutečně nemá pravdu nejmenovaný

58–69), v němž rovněž citoval Goetha (na s. 66), a poté např.

interpret událostí, jenž drama vidí jako nepovedený pokus zachránit

ve fejetonu Co vlastně soudruzi chtěli v roce 1968 ( Lidové noviny 10,

systém, „jenže naštěstí přišli Rusové, takže dnes máme svobodu“. Po-

1997, č. 208, 5. 9., s. 20), v němž de facto shrnul hlavní teze

tom ve skutečnosti, jak to tvrdil Brežněv, šlo o zničení komunismu. To

článku z roku 1988:

se zdá aspoň vysoudit z okolnosti, že názory nejmenovaného interpreta

smetli v Bratislavě pod stůl. ¶ To by pak také nebyl pravdivý velice

Ve svém vzpomínání Minulost v přítomnosti anebo Napřeskáčku (Listy

rozšířený názor, že jako v Goethově básni Čarodějův učeň vyvolali

č. 4/1997) vykládá A. J. Liehm tzv. Československé jaro způsobem,

straničtí činitelé neprozřetelně duch demokracie, pak se ho nedokázali

o němž si nejsem jist, že odpovídá skutečnosti: „…o čem tohle jaro

zbavit, a tak se jím nechali unášet s plným vědomím, že je i celou spo-

vlastně bylo? O tom, jak jsme chtěli zachránit komunismus,

lečnost unáší do průšvihu.

180

181

Na fejeton odpověděl A. J. Liehm o týden později článkem

ským premiérem v letech 1922–1943, od roku 1926 de facto

Staří komunisté i antikomunisté (LN 10, 1997, č. 214, 12. 9., s. 11),

diktátorem v režimu jediné Národní fašistické strany (PNF)

stylizovaným jako dopis ( „Milý Pepo Škvorecký…“), a v něm,

(popraven italskými komunisty 28. 4. 1945); Adolf Hitler, od

mimo logiku Škvoreckého úvahy, (1) odkázal na další po-

roku 1921 předseda Národně socialistické německé strany

kračování svých vzpomínek (vyšly nakonec i knižně, Brno,

dělníků (NSDAP), byl německým „říšským kancléřem“ rov-

Host 2002), „z něhož uvidíš, že jsme si zase v ledačem bližší, než se ti

něž v režimu jedné strany v letech 1933–1945;

zdálo“, (2) jako konzervativce beroucí pražské jaro 1968, resp.

Gorbačovovu perestrojku coby vážný pokus o záchranu ko-

72, 30 podle vzoru nočního přepadu Solidarity jednotkami ZOMO

munismu jmenoval Václava Bělohradského a Margaret Tha-

– zkratka pro polské motorizované lidové milice (1956–1989)

tcherovou a (3) hájil eurokomunistické hnutí jako „zoufalý

proslulé zejména útokem proti dělnickým odborům Soli-

pokus vyvést po pražské tragédii některé komunistické strany z ghetta

darność: 13. 12. 1981 vyhlásila polská armáda pod vedením

ideologické senility“, což se podle něho podařilo v Itálii, Polsku

svého generála Wojciecha Jaruzełského výjimečný válečný

a Maďarsku. Škvorecký na Liehmův článek už nereagoval.

stav proti rostoucímu vlivu Solidarity, v jejímž čele stál Lech

Wałęsa. Odbory byly účelově přijatými zákony 8. 10. 1982

70, 8 jak to nedávno napsal Ivan Skála – jde o parafrázi. Tehdejší

zakázány, Wałęsa byl od listopadu 1982 do října 1983 inter-

ředitel nakladatelství Čs. spisovatel (1970–1982) formuloval

nován (v roce 1983 obdržel Nobelovu cenu míru) a spolu

ve svém diskusním příspěvku na ustavujícím sjezdu Svazu

s ním tisíce dalších členů Solidarity, do roku 1987 byl dále

českých spisovatelů dne 1. 6. 1972 jeden ze základních prin-

držen v domácím vězení. Stanné právo, během něhož bylo

cipů husákovské normalizační vydavatelské politiky doslova:

zabito 11 odpůrců komunistické vlády, skončilo 22. 7. 1983,

„Jsou ovšem díla, která jsou v rozporu se zájmy socialistické

ale fakticky trvalo až do poloviny osmdesátých let (viz též

společnosti. Umělec má samozřejmě plné právo a svobodu

komentář ve Spisech JŠ 26, Nataša, pícníci a jiné eseje, 2006,

takové dílo vytvořit. Ale společnost nebo nakladatelství jako

s. 140–141);

instituce této společnosti má svobodu takové dílo nevydat.

V tom nevidím nic nepřirozeného“ (Literární měsíčník 1,

73, 8 i situace Španělska za dlouho umírajícího Franca – generál

1972, č. 1, říjen, s. 79). Škvorecký se zabýval Skálovým pro-

Francisco F. ovládal zemi od roku 1939 až do své smrti 1975,

jevem v článku O Literárním měsíčníku a mnohém jiném…

od konce padesátých let však projevy diktatury postupně slá-

(Listy č. 2/1973; Spisy JŠ 14, Podivný pán z Providence a jiné

bly;

eseje, 1999, s. 214–235, cit. s. 214) a připomněl ho též v textu

Některé normalizované kulturní výkony (Listy č. 2/1974;

74, 4 zbytek jeho příběhu odvyprávěl Goethe – v básni Der Zauber-

Spisy JŠ 21, Mezi dvěma světy a jiné eseje, 2004, s. 11–21,

lehrling (1797).

cit. s. 15);

Emendace: 69, 12 jsem přirozeně přemýšlel m. přirozeně jsem

72, 20 Polsko za Piłsudského – maršálek Józef P., prezident

přemýšlel (E); 69, 31 se dá synonymicky m. dá se synony-

(1919–1923) a v letech 1926–1935 nejvlivnější polský politik

micky (E); 70, 5 je vždycky připraven m. vždycky je připraven

(premiér, ministr obrany) pěstující ve svých funkcích tzv.

(E); 70, 29 Jestli tomu tak bylo m. Jestli tomu bylo tak (E).

morální diktaturu; Ronald Reagan byl v letech 1981–1989

v pořadí 40. prezidentem USA; Benito Mussolini byl ital-

182

183

76–83 Fejeton z letošního jara

kohol, ale francovka, jíž si namazal bolavý krk. Poté se stal

Publikováno v pražském týdeníku Literární novin y (roč. 2,

ministrem zahraničí v sociálnědemokratické vládě Miloše

1991, č. 25, 20. 6., s. 1 a 10). V našem vydání otiskujeme beze

Zemana (1998–2002). Krátce po nástupu do funkce zveřejnil

změny podruhé.

informaci o údajném islámském teroristovi na českém území,

Volné pokračování úvahy představuje esej Viděno z dálky,

a přitom nešikovně odkryl identitu iráckého agenta britské

psaná o rok později (zde na s. 91–108).

tajné služby. V roce 1999 posloužil Kavan Zemanovi jako

zdroj informací, že bývalý ministr zahraničí a politický opo-

81, 8 věšením vlajek a zdobením oken – sousloví užil autor iro-

nent Josef Zieleniec uplácel novináře. Když o tom měl před-

nicky též v esejích Concerto to End All Concertos (Západ

ložit důkazy, žádné neměl a musel se omluvit. O rok později

č. 2/1984; Spisy JŠ 26, Nataša, pícníci a jiné eseje, 2006, s. 96)

byly při výměně trezorů na ministerstvu zahraničí v Kavanově

a Viděno z dálky (Literární noviny č. 17/1992; zde na s. 95);

sejfu nalezeny statisíce korun; ministr zprvu tvrdil, že o jejich

původu nic neví, později uvedl, že šlo o diety za zahraniční

81, 19 neprolustrovali mého přítele Jana Kavana – příklad J. K.

cesty a peníze od sponzorů na senátorskou kampaň. Poté co

ukazuje, že buď nehorázná smůla, nebo aktivní styky s StB

se ukázalo, že peníze nezdanil, vysvětloval jeho asistent, že

nemusejí v polistopadovém Česku znamenat konec politické

šlo o úspory. V roce 2002 vypukla aféra Kavanova blízkého

kariéry, kombinuje-li se tzv. hroší kůže, ostré lokty a sklony

spolupracovníka Karla Srby, který podle policie připravoval

k dobrodružným kouskům, byť Kavan je příklad opravdu

vraždu novinářky Sabiny Slonkové. Téhož roku byl Kavan

hraniční. První epizoda, o níž píše Škvorecký, tedy nález

zvolen do Poslanecké sněmovny ČR (2002–2006), od září

parlamentní komise z roku 1991, že exilový spolupracovník

2002 vykonával rok rotující funkci předsedajícího 57. val-

Charty 77 s britským občanstvím J. K. byl současně tajným

nému shromáždění OSN. V únoru 2007 prozradil švédským

spolupracovníkem StB s krycím jménem Kato, skončila očiš-

novinářům vydávajícím se za zástupce zbrojní firmy, že veřej-

ťujícím výrokem soudu v roce 1996 s tím, že neexistují důkazy

nou soutěž o nákup stíhaček Gripen v roce 2001 ze Švédska

pro to, že by Kavan věděl o pravé identitě agentů StB, s ni-

provázela miliardová korupce. – Knihu o stycích J. K. s StB

miž se stýkal. V roce 1992 podal Kavan u britské komise pro

vydali Přemysl Vachalovský a John Bok (Kato. Příběh oprav-

sdělovací prostředky stížnost proti dokumentu BBC o zadr-

dového člověka, Olomouc, J. W. Hill 2000);

žení tzv. francouzského kamionu s exilovou a samizdatovou

literaturu v roce 1981 (srov. komentář in Spisy JŠ 22, Ráda

81, 31 Pan Kuras z Londýna napsal – v článku Poslanci a pre-

zpívám z not a jiné eseje, 2004, s. 255), v němž figuroval jako

sumpce neviny (Respekt 2, 1991, č. 18, 6. 5., s. 3).

osoba spoluzodpovědná za prozrazení pražských disident-

ských kontaktů. Britská komise mu zprvu dala za pravdu, ale

poté zjistila, že v jedné věci ji Kavan záměrně uvedl v omyl.

84–90 Nezávislost, samostatnost, svoboda

Když na tuto skutečnost poukázal v roce 1998 deník Mladá

Publikováno v dvouměsíčníku Západ, vycházejícím v Ottawě

fronta Dnes, Kavan autora článku žaloval, ale vrchní soud

a v Praze (roč. 13, 1991, č. 3–4, červen–září, s. 2–3). V našem

v Praze potvrdil, že J. K. byl v Británii „usvědčeným lhářem“.

vydání otiskujeme beze změny podruhé.

Z téhož roku se datuje výstup, kdy Kavan při výjezdu z par-

koviště v opilosti naboural pět aut, odmítl dechovou zkoušku

84, 17 prezident „Sorry Tony“ Novotný – způsob politického

a policii tvrdil, že výpary, které bylo v autě cítit, nejsou al-

i lidského chování prvního tajemníka ÚV KSČ a prezidenta

184

185

republiky Antonína N. (1904–1975, ve stranické funkci od

pem komunistických dogmatiků, k němuž nakonec došlo 19.

března, resp. září 1953, do ledna 1968, v ústavní od listo-

8. 1991. Jejich převrat byl však špatně připraven a neměl do-

padu 1957 do března 1968) byl s uplývajícím časem poklá-

statečnou podporu armády ani tajné policie. Po třech dnech

dán i mezi straníky za neúnosně neomalený a neohrabaný.

se jej podařilo potlačit. Sovětský prezident a generální ta-

Po nástupu Husákovy stranické administrativy v dubnu 1969

jemník sovětské komunistické strany Michail Gorbačov, bě-

a počátku „principiální konsolidace poměrů v zemi na zása-

hem puče internovaný, resignoval na svou stranickou funkci

dách marxismu-leninismu“ (s podporou sovětských tanků

a podle Ševardnadzeho měl na neúspěšném převratu kvůli

rozmístěných na československém území na dobu neurčitou)

předchozí kompromisnické politice svůj podíl. E. Š. poté od-

se na Novotného režim však začalo vzpomínat s hořkou nos-

mítl vstoupit do nové sovětské vlády.

talgií a jedním z jejích projevů byly i zoufalé výkřiky–nápisy

na zdech „Sorry, Tony!“. Srov. též zmínku v autorově sebe-

reflexivní novele z roku 1974 Neuilly (publ. až in Spisy JŠ 4,

91–108 Viděno z dálky

Neuilly a jiné příběhy, 1996, s. 243) a v eseji Panta rei? (Tele-

Publikováno v pražském týdeníku Literární noviny (roč. 3,

gram č. 3–4/1975; Spisy JŠ 21, Mezi dvěma světy a jiné eseje,

1992, č. 17, 30. 4., č. 18, 7. 5., obojí na s. 16). První část končila

2004, s. 22–30, cit. s. 27);

slovy „…udělali reportéři z Respektu ostudu?“, druhá začínala:

„Tady jsme zase spíš v oblasti…“ (zde s. 99, ř. 6). V našem vydání

85, 1 vláda jediné strany, Ľudové – tj. Hlinkovy slovenské ľudové

otiskujeme beze změny podruhé.

strany;

Autor se právním a společenským poměrům v Českoslo-

vensku, resp. v Česku věnoval v řadě svých dalších statí.

85, 9 ostří hoši z jednotek HG – Hlinkovy gardy;

Charakter volného pokračování úvahy Viděno z dálky, jíž o rok

dříve předcházel Fejeton z letošního jara (zde s. 76–83), má dvo-

85, 20 Masarykův podpis na pittsburské úmluvě – dohoda z 30. 5.

jice článků publikovaných v torontském čtrnáctideníku Nový

1918 mezi českými a slovenskými krajanskými organizacemi

domov ( Nejsme jako oni, č. 24 z 23. 11. 1996, s. 7, a S pravedlnost:

v USA o budoucí podobě československého státu. Slovensko

buržoazní? třídní? jaká vlastně? , č. 2 z 18. 1. 1997, s. 9) a spoje-

v něm mělo mít autonomii s vlastní státní správou;

ných pak v jeden text Přemýšlím jen tak, otištěný v pražském

měsíčníku Nová Přítomnost (1997, č. 2, únor, s. 5–7):

85, 36 došlo ovšem na Slovensku k pokusu o komunistický puč – úsilí

maďarských komunistů o obnovu historických hranic Uher

Václav Havel razil po pádu starého režimu heslo: „Nejsme jako oni.“

trvalo od března do června 1919. Maďarská vojska obsadila

Heslo, myslím si, ušlechtilé a v mnoha případech asi pravdivé. Jenže se

Slovensko a 16. 6. vyhlásila bolševickou Slovenskou repub-

z něho logickou dedukcí dá vyvodit také, že „oni nejsou jako my“. A to je

liku rad. Rozhodnutím zemí Dohody (vítězných mocností po

taky pravda, a na to se zapomnělo. ¶ Karel Pecka před časem navrho-

první světové válce) byli Maďaři přinuceni Slovensko opustit

val odstranění pomníku Jana Švermy stojícího dodnes před Švermo-

a republika rad se bez jejich podpory zhroutila 7. 7. 1919;

vým mostem. Namítal, že Šverma v Moskvě patřil ke Gottwaldovým

tvrdochům. Proti muklovskému spisovateli se ozvaly hlasy, které nako-

88, 37 případ z doby zcela nedávné: Ševardnadze – Eduard Š., mi-

nec zvítězily: že Šverma padl v boji proti nacistům. V jedné čekárně

nistr zahraničí Sovětského svazu (1985–1990), podal demisi

v Praze jsem nedávno v časopise Špígl četl rozhovor s JUDr. Františ-

ze svého úřadu v prosinci 1990 a varoval před hrozícím nástu-

kem Hoffmanem, předsedou obvodního výboru KSČM v Praze 4. Šlo

186

187

o pomník, který by měl být v Praze postaven Miladě Horákové.

pat si hlavu popelem a ve věcech práva, spravedlnosti a obecného zá-

JUDr. Hoffman protestuje proti takovému pomníku. ¶ Naprosto prý

jmu být – jak se dnes v Praze říká – vstřícný. ¶ Jenže nejsou jako my.

sice nesouhlasí s tím, že Horákovou popravili, ale je „přesvědčen, že se

O tom, kam všude nalezli, o čem všem rozhodují a do jakých všech

podle tehdejších zákonů provinila“. Špígl k tomu připojuje, že „Horá-

funkcí i na nejvyšší úrovni kandidují, nepřísluší mně z exilu poučovat

ková byla sporná osobnost, neboť redakce v těchto dnech obdržela dopis

lidi, kteří v tom žijou. ¶ Ale někdy člověku přejde mráz po zádech. ¶

vězeňkyně z Terezína, která na Horákovou vzpomíná jako na bezo-

V letech Českých aerolinií jsem přes uličku seděl vedle našince z Ka-

hledné kápo“. Nejsou prostě jako my. ¶ Vzpomněl jsem si tím na dis-

nady. ¶ Před válkou patřila jeho rodině továrna, která nespadla do

kusi, kterou jsem měl na stránkách už zaniklého torontského časopisu

znárodnění podle Benešova předúnorového dekretu, ale až někdy

The Idler s panem Kuzmou Tarasoffem ze spolku „Sdružení Kanada

v roce 1950. Krajánek požádal o restituci jak továrny, tak soukromé

– SSSR“. Tento gentleman hájil sovětské soudnictví, které tehdy s ob-

vily. S vilou nebyly problémy: měl v ní kanceláře Svaz československo-

libou posílalo disidenty do blázince nebo na Sibiř. Sovětské soudy jed-

-sovětského přátelství. Ale s továrnou krajánek narazil. Pohotově ji

nají prý přesně podle tamějších zákonů, a proto jejich rozsudky „nelze

zprivatizoval místní, kdysi – a dnes opět – významný soudruh, a ten

poměřovat našimi kanadskými mravními a politickými měřítky“. To

hájil status quo známými argumenty o velkých investicích, o rozšíření

tedy znamená, že tentýž soudní akt je v SSSR správný, protože jej uči-

strojního zařízení, o renovaci budov apod. Když se s ním krajánek ne-

nili podle tam platných zákonů; v Kanadě by ovšem správný nebyl,

mohl dohodnout, šel na místního advokáta. Ten zprvu zářil ochotou:

protože kanadským zákonům by odporoval. Svoji argumentaci jsem

viděl muže vybaveného zřejmě značnými nemovitostmi. Ale když se do-

tehdy zakončil: „Posílat lidi do plynové komory za to, že nejsou Anglo-

zvěděl, o jaký objekt jde, přitažlivost movitostí ustoupila – strachu. On

sasové, by v Kanadě bylo nesprávné, ale v nacistickém Německu byla

ten nový manažer prý má dlouhé prsty. Muž z Kanady zašel za práv-

podobná opatření zcela v pořádku, protože tam autority jednaly podle

níkem v hlavním městě. Ze začátku se opakoval jas plný ochoty, ale

tehdy platných Norimberských zákonů.“ Myslím tedy, že „právní“ uva-

i tenhle advokát, když se dozvěděl, oč jde, vykroutil se s identickým po-

žování soudruha JUDr. Hoffmanajepřesněnaúrovniprávníhouva-

ukazem na dlouhé prsty. Krajánek z Kanady o další dobrodružství

žování pana Kuzmy Tarasoffa. ¶ Pokud jde o to kápovství Milady

s právní institucí v České republice ztratil zájem. Vyrazilo mi to dech.

Horákové: kdyby to byla pravda, odsvědčila by ji v procesu s Horáko-

¶ Na návštěvě u starých známých v Olomouci filosofoval můj hostitel,

vou řada soudružek, které s ní v koncentráku byly, protože takoví cha-

jak sice nebyl disident, ale snažil se vždy být slušný člověk. Po sametové

racter witnesses by se tehdy Straně jistě hodili. A terezínská vězeňkyně

revoluci doufali on a jeho přátelé, že nadešla doba slušných lidí. Do

by svoje svědectví otiskla patrně jinde než ve Špíglu, který není právě

jisté, asi dost omezené míry nadešla. Ale neslušnosti se daří stejně dobře

proslulý spolehlivým zpravodajstvím. ¶ Nejsou jako my. A tak tedy

jako dřív. Oni prostě nejsou jako my. ¶ A někdejší členství ve Straně,

kdežto pomník Jana Švermy stále stojí, Konfederace politických vězňů

zákonem prohlášené za zločinnou, jim už, přes všechny prodlužované

není s to důstojně upravit pohřebiště popravených a zemřelých muklů

lustrace, mezi lidmi nevadí. Strana na ně nezapomněla a provedla

na ďáblickém hřbitově. Nejsou peníze. Nabídl se jediný mecenáš:

jeden ze svých geniálních triků, z jejichž rodu byla i někdejší normali-

KSČM. Mluvčí Konfederace to odmítl s argumentem: „Přece nemohu

zace vztahu pro exulanty. Mám na mysli nelegální publikaci divokých

jít za vrahem, aby mi dal na rakev své oběti.“ Měl být takhle zásadový?

seznamů spolupracovníků StB. Nejde o to, kolik lidí je na nich právem

Anebo se měl zachovat pragmaticky? Z čeho pramení ta velkorysost?

a kolik nevinně, jde o stranický cíl, jehož mělo být dosaženo a jehož

Hnulo se v dnešních komunistech opravdu svědomí nad vraždami

věru dosaženo bylo. Šlo o to, odvést pozornost od Strany a jejích členů

spáchanými tehdejšími komunisty? Mnozí tehdejší jsou ovšem i dnešní.

a pomocí senzačních odhalení zaostřit tu pozornost jinam. Protože

Chtějí snad dokázat, že minulost na nich lpí neprávem? Nejlepší důkaz

StB znala čecháčkovskou povahu stejně dobře jako profesor Václav

by bylo nejen ze Strany vystoupit, ale už se nemíchat do politiky, posy-

Černý, jenž ten termín razil, trik se dokonale zdařil. A tak za zády lidí

188

189

podrobených středověké praxi stání na pranýři se soudruzi přičinlivě

odboj uznán za Třetí odboj, neprošel. Vyšel pouze zákon o soudní reha-

prodrali k novým korytům, k novým mocenským pozicím. Přečtěte si

bilitaci. Tam se dočteme zajímavé, a vzhledem k neuznání Třetího

o tom romány Martina Nezvala Obsluhoval jsem prezidentova syna,

odboje logické věci. V paragrafu 1 se třeba píše, že „činy, které směřo-

Anna Sekretářka a Premiér a jeho parta. ¶ Před několika lety jsem

valy k uplatnění práv a svobod občanů… nenásilnou cestou, byly čes-

v Literárních novinách referoval o skandálním procesu z raných pade-

koslovenskými trestními zákony prohlášeny za trestné v rozporu s me-

sátých let. Popravili tehdy mladého muže Aloise Jaroše pro napomá-

zinárodním právem“. Jinde (§ 3) se praví, že prokurátor má právo se

hání k vraždě. Spočívalo v tom, že mladík vyhověl přání kamaráda

proti rehabilitaci odvolat, jestliže „skutek byl spáchán za použití ná-

z vedlejšího statku Františka Slepičky, aby ho na své motorce svezl do

silí“. A opět jinde (§ 20) se píše, že pokud „byl odsouzený obžaloby plně

sousední vesnice, kde si potřebuje něco zařídit. V sousední vsi zašel ka-

zproštěn, zrušují se i rozhodnutí odsuzující jej pro čin spáchaný během

marád do hospody a mladíkovi řekl, aby na něj počkal. Mladík čekal,

výkonu trestu…, pokud nejde o čin, který měl za následek smrt, těžkou

kamarád po chvíli vyšel z hospody a nasedl na tandem. V tom z hos-

újmu na zdraví nebo škodu velkého rozsahu“. ¶ Nějak příliš důrazu

pody vyběhl muž ozbrojený pistolí – stranický funkcionář Václav

na téměř českobratrské neodpírání zlému. ¶ Člověk si nemůže nevzpo-

Burda – a zahájil palbu po obou mladících. Muž na tandemu rovněž

menout na všechny ty dnes dostupné knihy pamětníků, kde se líčí

vytáhl pistoli a šťastnou ranou stranického pistolníka skolil. Potom

vraždy beztrestně spáchané na muklech v raných padesátých letech,

odjeli. Jaroše Bezpečnost dopadla a zatkla, Slepička unikl, ale později

různá mučení a taky zoufalé pokusy o útěk z krutých koncentráků; při

při přestřelce s policií zahynul. Mladík před soudem vypovídal, že

některých se prchající muklové zmocnili esenbáckých zbraní a použili

o partyzánské činnosti kamarádově neměl tušení. Dostal špagát. ¶ Po

jich, někdy s úspěchem. Když je dopadli, šli na věšák. Dnes by místo

pádu komunismu zažádali příbuzní o Jarošovu rehabilitaci. Proces se

věšáku dostali podle zákona zbytkový trest. ¶ Použili násilí, místo aby

táhl, soud se opíral o výpovědi svědků z raných padesátých let, o jejichž

se přidrželi Petra Chelčického. ¶ Některá rehabilitační divadla nebyly

věrohodnosti lze pochybovat. Nakonec zrušili mrtvému hrdelní trest,

tragédie, jenom frašky. Nejznámější je patrně případ letce RAF, jenž

ale ponechali mu trest zbytkový za údajnou spoluúčast na vraždě ve

se po válce stal profesorem na Vojenské letecké akademii. Když po únoru

výši, myslím, osmi let. ¶ Příbuzní se odvolávali a odvolávali, ale na-

viděl, jak samozvaná stranická trojka posluchačů vylučuje všechny

razili na neprostupnou hradbu práva nebo čeho. Pak se však na ně

ostatní, nečekal, sebral manželku a dítě, vypůjčil si stíhačku a odletěl

usmálo štěstí, lze-li to tak vůbec říct. ¶ Jeden odvážný člověk, jenž byl

do Anglie. Anglické úřady stroj promptně vrátily, ale letec byl v nepří-

krátký čas po sametové revoluci zaměstnán na ministerstvu vnitra,

tomnosti odsouzen za velezradu a jiné vybrané zločiny (mezi nimi byla

využil příležitosti a oxeroxoval řadu dokumentů, prohlašovaných za

i „krádež bojové techniky“) k příslušnému počtu let. ¶ Po pádu starého

tajné. Dokumenty se dostaly do rukou jednoho torontského mukla,

režimu si zažádal o rehabilitaci, dostalo se mu jí, jenže za „krádež“

a ten v nich našel zajímavou listinu. Byl to návrh na usnesení Politic-

letadla mu vyměřili několik měsíců zbytkového trestu. Letec, mimo-

kého sekretariátu ÚV KSČ na výši trestů v procesu s mladíkem a jeho

chodem účastník slavné bitvy o Británii, ozdobený mnoha britskými

kamarádem, datovaný před začátkem soudního jednání. Strana ni-

i československými řády, byl už pětasedmdesát let stár, a jít do Prahy

kdy nenařizovala, jenom doporučila. I v tomhle případě jenom dopo-

odsedět si trest se mu nechtělo. Nastala patová situace, kterou vyřešili

ručila pro oba mladé muže provaz a ke stejnému názoru potom dospěl

jeho bývalí posluchači (mezi nimi byla řada muklů a hodně nočních

soud. ¶ Torontský mukl to samozřejmě hned poslal do Prahy advokátce

hlídačů apod.) tím, že vyvinuli na soud nátlak, takže mu byl zbytkový

mrtvého. Ta jej předložila soudu a Alois Jaroš byl rehabilitován, ten-

trest zrušen. A ještě mimochodem: ti tři straničtí aktivisté, kteří z to-

tokrát plně. Na kolik pozůstalých po popravených se ovšem usmálo ta-

lika svých spolužáků nadělali mukly, noční hlídače apod., jsou dnes

kové štěstí? Komunismus byl českým parlamentem prohlášen za zlo-

čeští generálové na penzi. ¶ Kdyby byl parlament schválil zákon o Tře-

činný systém, ale návrh některých poslanců, aby byl protikomunistický

tím odboji, byly by takové frašky zbytečné. Možná že by se s dekrimina-

190

191

lizujícím zákonem svezlo i pár lidí, kteří byli tenkrát mladí, a jak se zde

Můj švagr–mukl říká, že dnes ve světě existují už jen dva druhy komu-

říká, trigger happy. Jenže to, co se dálo po Únoru, byla válka Strany

nistů: pitomci a grázlové. Po tom všem, co má moje generace – i když

proti obyvatelstvu; válka, kterou odvážní vedli za znovunastolení de-

třeba ne všechny generace mladší – v paměti, zdá se mi, že má pravdu.

mokracie v Československu. Měly snad První a Druhý odboj jiné cíle?

Mohl bych vypočítat všemožné větší i menší zločiny spáchané ve jménu

Za co tedy bojoval Třetí odboj, že jej poslanci neuznali? No nic. Nejsem

organizace lidí zvláštního ražení, ale radši si vy starší namáhejte pa-

ani právník, dokonce ani rezident České republiky. Jenom jsem nikdy

měť a vy mladší čtěte. Informací je na trhu dost. ¶ Bud jak buď, na štítě

nezapomněl na dobu, kterou jsme prožili; jenom jsem přečetl příliš

současné české demokracie zbývá už jenom jedna skvrna.

mnoho knih, o něž je dnes v republice zájem nepatrný. A chtěl bych, aby

pravda a láska skutečně zvítězily. ¶ Třeba Pyrrhovým vítězstvím, ale

Dalšími texty zabývajícími se postkomunistickými poměry

ne jenom když má někdo kliku nebo se za něj vezmou nátlakové skupiny

v Čechách byly stati pro torontský čtrnáctideník Nový domov:

anebo vlastní strejčka s dlouhými prsty.

Dárek k výročí (č. 16 z 1. 8. 1998), Lakmus (č. 4 z 13. 2. 1999),

Budoucnost komunismu (č. 5 z 27. 2. 1999) a Komunismus sílí. De-

Po parlamentních volbách v létě 1998 napsal autor o české

mokratizuje se komunismus? (č. 17 z 21. 8. 1999), a komentáře

politické situaci fejeton Slovo z exilu: zbývá už jen jedna skvrna

Jak by se Peroutka díval na dnešní stát ( Lidové noviny 16, 2003, č.

( Lidové noviny 11, 1998, č. 144, 22. 6., s. 20):

93, 19. 4., s. 13) a Kecy, kecy, kecy… ( Mladá fronta Dnes 14, 2003,

č. 196, 22. 8., s. A6). – Témata restituční lhůty (před/po únoru

Nemohu přirozeně mluvit za exil, jenom za sebe, i když vím, že řada

1948), plíživých soudních rehabilitací, polistopadové justice

mých přátel tady – a snad i doma – si myslí přibližně totéž. ¶ Především

zamořené komunistickými soudci a liknavosti při stíhání

dvě potěšující okolnosti: do parlamentu se nedostali ani sládkovci,

komunistických zločinců tvoří prvky pátého detektivního

ani důchodci. Pokud jde o neúspěch SPR-RSČ, voliči tím odstranili

románu Zdeny Salivarové a J. Škvoreckého, Setkání v Praze,

trapnou skvrnu na české demokracii: otevřený rasismus s fašistoid-

s vraždou (Spisy JŠ 24, 2004), včetně epizody s „vypůjčenou“

ními tendencemi. Pokud jde o důchodce, dávná politická školení měla

stíhačkou na s. 187–188 (zde s. 96).

zřejmě ten dobrý vliv, že lidé nezapomněli, co jsou to v partajní termi-

nologii „páky a převody“. ¶ ODS a její předseda Klaus prohráli, ale

91, 2 s pomocí svaté Anežky právě povýšené do světeckého stavu – dcera

ne zas o tak moc. Pořád si myslím, že tzv. krize z podzimu minulého

Přemysla Otakara I., Přemyslovna Anežka Česká, byla svato-

roku byla umělá, vyvolaná mediální chtivostí senzace, levičáckým při-

řečena ve Vatikáně 12. 11. 1989;

léváním oleje do ohně a konečně i potřebou změny, která v demokracii

někdy lidi posedne, aniž dobře vědí proč. Klaus pro mne zůstává ar-

91, 41 slovenský parlament uctil památku tohoto podivuhodného

chitektem české transformace, provedené bez skutečných precedentů ve

grázla minutou (nebo dvěma?) ticha – Gustáv Husák zemřel 18.

světě. Dnešní neúspěch může pociťovat – a patrně pociťuje – jako vo-

11. 1991 a předsednictvo Slovenské národní rady za něj dr-

ličský nevděk. Je však v politice už dost ostřílený, aby věděl, že tohle je

želo minutu ticha o den později. Pohřbu dne 21. 11. se zú-

osud i nejlepších politiků a že comeback je možný a v jeho případě, řekl

častnili slovenský premiér Ján Čarnogurský a předseda par-

bych, i pravděpodobný. ¶ Unie svobody vystřídala ODA a KDU-ČSL

lamentu František Mikloško s poukazem na Husákův přínos

si podle očekávání udržela svou pozici. Kde se octnou v povolebních

slovenské věci ve Sboru povereníků (předseda 1946–1950),

hrách, nevím. ¶ Co je ČSSD, také nevím. Jaká to asi je strana, kde je

při následném desetiletém věznění (1951–1960) a během při-

ve funkcích, zdá se mi, trochu moc bývalých – ne komunistů, ale par-

jetí zákona o čs. federaci (1968);

tajních funkcionářů. Nebo se mýlím? Doufám, ale nevím. ¶ A KSČM?

192

193

93, 22 jak jinak než jako con mana má člověk vidět předsedu neexistu-

zaslal svým nadřízeným do Prahy nejméně tři návrhy na

jící disidentské organizace – míněn zřejmě Jiří Kotas, kandidu-

provedení pumového atentátu v prostorách rádia. Tam pak

jící posléze na post federálního prezidenta. Viz Škvoreckého

nastražená výbušnina skutečně explodovala, ale až v roce

článek Chucpe znamená nebetyčnou drzost (Lidové noviny

1981, a Minařík, který už tehdy studoval v Kyjevě, neměl

5, 1992, č. 211, 8. 9., s. 9);

s atentátem zřejmě nic společného. Po roce 1990 si agentův

případ předávala vojenská a generální prokuratura, čekalo se

95, 20 zda vlajky vyvěšujete, okna zdobíte – viz týž motiv v esejích

na nejrůznější expertízy a de facto se kolem trestního stíhání

Concerto to End All Concertos (Západ č. 2/1984; Spisy JŠ 26,

jen přešlapovalo. Postkomunistické soudy o to promptněji

Nataša, pícníci a jiné eseje, 2006, s. 96) a Fejeton z letošního

vyřizovaly Minaříkovy žaloby na listy, které zveřejnily údaje

jara (Literární noviny č. 26/1991; zde na s. 81);

o jeho rozvědné činnosti, za údajné poškození pověsti (na

základě ochrany osobnosti). Při výpovědích u soudů přitom

98, 26 že byl na tajném zasedání vojenského soudu rehabilitován

Minařík přiznal, že jako agent StB plánoval útok proti RFE,

kpt. Pich-Tůma – Miroslav P.-T. (nar. 1919) byl v roce 1991

nepopřel ani svůj návrh na únos dítěte ředitele českého vysí-

částečně rehabilitován jako „oběť komunistického režimu“

lání Pavla Pecháčka, ani své udavačské zprávy o redaktorech

podle rutinní a nemyslivé aplikace zákona: v padesátých le-

RFE. Zaštiťoval se tím, že tato jeho činnost byla „poctivou

tech byl Tůma odsouzen za týž paragraf (sabotáž) jako řada

prací pro vlast“. Na jaře 1993, poté co byl Minařík z trestného

nevinných lidí (v rámci mocenského boje uvnitř komunis-

činu obecného ohrožení (paragraf 179) obviněn už v dubnu

tické strany byl totiž spolu s dalšími příslušníky StB zatčen,

1991, byla konečně vypracována obžaloba „z přípravy aten-

v roce 1953 postaven před soud a za „sabotáž práce StB“ od-

tátu na budovu Svobodné Evropy v Mnichově“ a v září téhož

souzen na patnáct let). Protože „trestný čin sabotáže“ spáchal

roku Městským soudem v Praze byl agent odsouzen ke čty-

Pich-Tůma s použitím násilí (ve službách StB vraždil a mučil

řem rokům vězení za přípravu atentátu v letech 1971–1975.

politické protivníky), měl prokurátor v roce 1991 podat proti

V srpnu 1994 tento trest zrušil Vrchní soud v Praze a zále-

rehabilitaci do šedesáti dnů námitku, ale neudělal to. Bylo

žitost se vrátila státnímu zastupiteli k „došetření“, po šesti

proti němu zahájeno trestní stíhání, na ospravedlnění jed-

měsících bylo vyšetřování pro nedostatek důkazů zastaveno.

noho ze symbolů teroru padesátých let to však nic neměnilo.

(O těchto průtazích pojednal Škvorecký v poznámce Nevy-

Na generální prokuraturu a na Úřad pro dokumentaci a vy-

užívaná možnost? v torontském čtrnáctideníku Nový domov,

šetřování zločinů komunismu ovšem řada občanů zasílala

roč. 46, 1995, č. 3, 4. 2., s. 6.) Ministr spravedlnosti podal

další podněty k trestnímu stíhání, a zatímco úřad dokumenty

proti rozhodnutí státního zástupce stížnost pro porušení zá-

shromažďoval, Pich-Tůma spáchal v lednu 1995 sebevraždu.

kona a Nejvyšší soud mu dal za pravdu. Minaříkovy spisy

– Srov. článek Jana Brabce Otec jako každý jiný (Respekt 5,

převzal v prosinci 1996 nově založený Úřad pro dokumen-

1994, č. 46, 14. 11., s. 14);

taci a vyšetřování zločinů komunismu (ÚDV) a na konci čer-

vence 1997 předali jeho vyšetřovatelé státnímu zástupci nový

98, 34 plk. P. Minařík zažaloval časopis Respekt – za článek Ja-

návrh na žalobu za „obecné ohrožení“. V únoru 1998 pražský

roslava Spurného Terorista s řádem Rudé hvězdy (Respekt

městský soud věc postoupil Obvodnímu soudu v Praze 4, kde

2, 1991, č. 18, 6. 5., s. 4). Pavel M. působil jako komunis-

spis ležel téměř tři roky. Až v prosinci 2000 vrátil soud případ

tický agent v americké rozhlasové stanici Rádio Svobodná

znovu ÚDV k došetření s tím, že je třeba vyčíslit škodu, která

Evropa (RFE) v Mnichově v letech 1969–1976. V té době

by uskutečněním plánovaného výbuchu Svobodné Evropě

194

195

vznikla. O právní pomoc bylo požádáno Německo, věc se

se Ctiborem Novákem a Zbyňkem Janatou odsouzen k smrti

dále protahovala. V lednu 2003 předal policejní rada ÚDV

a popraven 2. 5. 1955. Fachidiocii českého polistopadového

Městskému státnímu zastupitelství v Brně návrh na Mina-

soudnictví ukazuje dobře Švédovo „ospravedlnění“: Krajský

říkovu obžalobu, kde byl agent po víceletém projednávání

soud v Praze v červnu 1993 rehabilitoval trestné činy vele-

nakonec viny zproštěn. Státní zástupkyně Renata Vesecká

zrady a sabotáže (a „zrušil“ tak trest smrti), ale Švédu odsou-

podala v lednu 2007 proti rozsudku dovolání k Nejvyššímu

dil ke zbytkovým trestům za loupež, pokus o vraždu a krádež

soudu a žádala, aby se vyšetřování vrátilo do předsoudní fáze

na 15 let vězení. – Osud Václava Švédy vylíčil v monografii

(případ by převzal znovu ÚDV). Na konci dubna 2007 její

Mašínové Jan Němeček (Praha, Torst 1998) a v románu Za-

dovolání soud zamítl, čímž se za šestnáctiletou causou defi-

tím dobrý Jan Novák (Brno, Petrov 2004);

nitivně zavřela voda;

100, 28 byl už v roce 1968 rehabilitován jiný vrah, Mácha – Ladislav

99, 26 vezměte si případ Miloslava Choce – M. Ch. (nar. 1925) byl

M. (1923) působil u Státní bezpečnosti do roku 1963; v lednu

po roce 1948 vyloučen z vysokoškolského studia, emigroval

1950 byl vedoucím skupiny, která ve valdickém vězení mučila

a za hranicemi se stal členem odbojové skupiny Český ko-

katolického kněze Josefa Toufara (1902–1950), jenž po suro-

mitét. Spolu s několika druhy se vrátil do Československa

vých Máchových výsleších zemřel na těžká vnitřní krvácení

s různými úkoly (rozšiřování protikomunistických letáků,

a otravu krve (srov. dále komentář ve Spisech JŠ 26, Nataša,

navazování kontaktů s demokraticky smýšlejícími lidmi

pícníci a jiné eseje, 2006, s. 125). Na jaře 1968 bylo proti Má-

a také únos majora státní bezpečnosti Augustina Schramma,

chovi zahájeno stíhání pro trestný čin vraždy, ale po invazi

údajně zapleteného do záhadné smrti Jana Masaryka 10. 3.

vojsk Varšavské smlouvy v srpnu 1968 bylo zastaveno. Mácha

1948). Skupinu infiltrovali agenti-provokatéři a 27. 5. 1948,

byl u Obvodního soudu pro Prahu 6 odsouzen až v listopadu

při pokusu o únos, byl Schramm zastřelen. StB obvinila ze

1998 na pět let za podíl na nezákonném vyšetřování a fyzic-

Schrammovy smrti právě Choce a vytvořila kolem případu

kém týrání číhošťského faráře, po odvolání u Městského

teorii rozsáhlého protistátního spiknutí, zorganizovaného

soudu v Praze mu byl o rok později trest snížen na dva roky.

emigranty a americkou tajnou službou CIC. V jednom z prv-

– Tragické události z přelomu let 1949/50 a 1968 se staly mo-

ních vykonstruovaných procesů byl Choc odsouzen a po vy-

tivickou osou Škvoreckého románu Mirákl (1972);

nesení exemplárních trestů 19. 2. 1949 popraven. – O Milo-

slavu Chocovi pojednal Adam Drda v článku Nic si neberte,

101, 4 song Jiřího Dědečka – s názvem Už jde rudoch od válu,

za hodinu jste zpátky (LN 19, 2006, č. 260, 9. 11., s. 13);

ze sbírky Reprezentant lůzy, jedné z publikací, které vyšly

v torontském nakladatelství Sixty-Eight Publishers po pádu

99, 36 Václav Švéda byl členem […] odbojové skupiny bratří Mašínů

komunismu (1992, sv. č. 223);

– na cestu do Západního Berlína se Ctirad a Josef M., Milan

Paumer, Zbyněk Janata a V. Š. (nar. 1921) vydali 3. 10. 1953.

101, 7 Milan Kundera a jeho smrťácká pasáž v Žertu – v 17. části

První tři se do cíle dostali po mnohých ozbrojených střetech

sedmé kapitoly románu (1967). Navazující pasáž citoval

s východoněmeckou policií a armádou dne 31. 10. 1953.

Škvorecký ve stati Několik poznámek ke Kunderovským pa-

Švéda byl těžce zraněn při přestřelce 17. 10. u waldowského

radoxům Milana Jungmanna (Svědectví č. 79/1986; Spisy JŠ

lesa, kde byl zajat východoněmeckou policií, v květnu 1954

22, Ráda zpívám z not a jiné eseje, 2004, s. 80);

předán čs. úřadům a v monstrprocesu v lednu 1955 byl spolu

196

197

103, 6 rád vyprávím příběh své pratety Karolínky – viz první část

notlivých částí při časopiseckých publikacích. V Respektu byl

Samožerbuchu (1977; Spisy JŠ 7, Příběh neúspěšného tenor-

článek opatřen redakčními mezititulky (které v přítomném

saxofonisty a jiné eseje, 1997, s. 141–142);

otisku vypouštíme) na těchto místech: 109, 27 …docela dobře

i v manželství. ¶¶ „VERBÁLNÍ DONUCOVÁNÍ“, PO NA-

103, 25 vzpomenu na Betty Němcovou a její dopis Lešikarovi do Te-

ŠEM „UKECÁVÁNÍ“ ¶¶ Buďme však konkrétní…; 110, 25

xasu – Josef Lidumil Lešikar se do Ameriky vystěhoval v roce

…iniciátorem je vždycky muž. ¶¶ ANI DOTEK BEZ NO-

1853. Božena Němcová (1820–1862) mu píše 12. 8. 1856 a je

TÁŘSKY OVĚŘENÉHO SOUHLASU ¶¶ Všechny tyhle

to dosud jediný známý dopis, který mu adresovala. Poprvé

poznatky…; 111, 15 mimo veškerou rozumnou pochybnost

byl otištěn v knize Josefa Březáčka Čeští pionýři v Americe

( beyond reasonable doubt). ¶¶ RADĚJI CHODIT NA PIVO

(Praha, Česká grafická Unie 1930) na s. 22–23; ve čtyřdílném

¶¶ K tomu připočtěme…; 112, 26 …dosvědčí bezúhonné

vydání korespondence B. Němcové byl publikován ve dru-

chování. ¶¶ OGLING ČILI OKUKOVÁNÍ ¶¶ Sem tam

hém svazku (Listy II, ed. Miloslav Novotný, Praha, ČS 1952;

se ovšem něco přihodí…; 113, 18 …na dva roky dištanc. ¶¶

Spisy B. N., sv. 13) na s. 223–224. V úplném vydání autor-

POKLONA, NEBO OBTĚŽOVÁNÍ ¶¶ Jiného pána…; 114,

činých odeslaných a přijatých dopisů, Korespondence (ed.

10 jenom předběhla dobu.“ ¶¶ ÚMYSL SE NEPOČÍTÁ ¶¶

J. Janáčková, Robert Adam, Magdaléna Pokorná, Lucie Sa-

Zakopaný pes…; 114, 35 vzala jako urážku. ¶¶ ŠKODLIVÝ

icová Římalová a Stanislav Wimmer), obsaženo ve druhém

STANDARD KRÁSY A ELEGANCE ¶¶ Ale proč urážku…;

svazku s dopisy z let 1853–1856 (Praha, NLN 2004, s. 264–

115, 19 …nebo aspoň elegantní. ¶¶ OTĚHOTNĚLY JEN

265). Škvorecký tento list připomíná v eseji Jak žili a smýšleli

VOJÍNKY ¶¶ Z uvedených příkladů…; 115, 36 …před zave-

(Listy č. 3/1985; Spisy JŠ 21, Mezi dvěma světy a jiné eseje,

dením bitevního unisexu. ¶¶ VÁLKA NENÍ OLYMPIÁDA

2004, s. 205–206).

¶¶ Ideologicky správný…; 117, 33 …proti upozaďování ženy

jazykem. ¶¶ ČLOVĚK, NEBO MUŽ, STÁLE ON ¶¶ Na sa-

Emendace: 105, 11 do vlasti Ottovi za oceánem m. do vlasti

mém počátku Spojených států…; 119, 5 …ženské vyhrály.

za oceánem Ottovi (E); 106, 30 zisku a takové věci. m. zisku,

¶¶ EVELYN VERSUS EVELYN ¶¶ Vrchol ženského jmen-

takové věci. (E); 106, 31 upírat? Leda m. upírat, leda (E).

ného područí…; 120, 4 …na snubním trhu. ¶¶ ANI ONA,

ANI ON, ALE „KO“ ¶¶ Horší je…; 120, 37 …to není tisková

chyba. ¶¶ BŮH JE ČERNOŠKA ¶¶ Většina anglických sub-

109–121 Dobrodružství amerického feminismu

stantiv…

Publikováno v pražském týdeníku Respekt (roč. 3, 1992) ve

třech dílech, vždy s podtitulem Dobrodružství amerického fe-

Škvoreckého texty vyvolaly značné množství ohlasů. Ty, které

minismu a příslušným pořadovým číslem, s názvy: Je možný

týdeník Respekt otiskl, ignorovaly vlastní téma autorovy kri-

sex bez znásilnění? (č. 32, 10. 8., s. 10, přetištěno v bulletinu

tiky, tj. ideologický rozměr feminismu, a soustředily se na

Společnosti JŠ Danny 3, 1992, č. 3, říjen, s. 4–7), Je možné mlu-

dokazování skutečností, které Škvorecký nezpochybňoval.

vit se ženou bez pohlavního zneužívání? (č. 39, 28. 9. 10., s. 13)

První výběr z reakcí (na první z článků) otiskl Respekt v 40.

a Je možné mluvit a psát správně bez diskriminace? (č. 46, 16. 11.,

čísle z 5. 10. 1992 pod titulkem Dělat si legraci je jednoduché na

s. 13). V našem vydání otiskujeme beze změny podruhé, text

s. 9: „Vím, že autoři podobných článků vytrhli ze souvislosti pár ar-

ovšem sdružujeme do jednoho celku pod názvem původního

gumentů a příkladů – a snadno znehodnotili celý myšlenkový proud,

podtitulu, jako mezititulky používáme naopak nadpisy jed-

který k nám teprve přichází,“ napsala Jiřina Šiklová v ohlasu

198

199

nazvaném Toleranci vůči odlišnosti. „Západní feminismus se vyví-

podporovat každé hnutí proti sexismu, aby majetnických a lhostejných

jel a měnil, opouštěl výstřelky spojené s pálením podprsenek a dnes se

přístupů ubývalo.“ – Zuzana Ortová v příspěvku Bránit se nebo

tam píše o již třetí vlně tohoto myšlenkového hnutí nebo také o postfe-

ne? vyslovila přesvědčení, že „skutečně demokratická společnost

minismu. Jeden z jeho proudů upozorňuje také na to, že dějiny lidstva

se snaží respektovat práva všech svých jedinců a neomlouvá lidi, kteří

nelze redukovat jen na dějiny Evropy a připomínání vědeckých objevů,

porušují zákon, tím, že byli ,svedeni‘ nebo ,obviněni hysterickými les-

výtvorů a výbojů bílé rasy, především bílého muže. […] Zdá se nám to

bo-feministkami‘ a nenesou tedy žádnou odpovědnost za své jednání.

směšné, podobně jako se kdysi zdálo směšné třeba úsilí našich obrozenců

Zajímalo by mě, zda Josef Škvorecký tento názor sdílí.“ – Dáša Obe-

o nalezení českých termínů. […] Fyzickou likvidaci homosexuálů, běž-

reignerová v příspěvku Znásilnění je hrozný zločin upozornila na

nou za Hitlerovy vlády, odsuzujeme dnes jako zločin, o cikánech už tři

to, že „znásilnění je hrozný zločin. A to včetně znásilnění na schůzce

roky mluvíme důsledně jako o Romech a leváky nenutíme držet tužku

(date rape) nebo znásilnění mezi známými (acquitance rape), o nichž

v pravé ruce jenom proto, že to tak zatím dělá většina lidí. Částečně

Škvorecký mluví jako o nové kategorii ,radikálního feminismu‘. O nic

jsme se naučili respektovat odlišnosti a zvláštnosti druhého člověka.

takového nejde. Jde o násilné kriminální činy, které postihly tisíce žen.

A ty stále a lacině zesměšňované feministky chtějí vlastně přesně totéž,

Ano, jsou ženy, které lživě křičí ,znásilnění‘ kvůli pomstě, pro peníze

co různé jiné skupiny, národnostní menšiny a rasy: odstranit před-

nebo z jiných důvodů. Je jich ale ve Spojených státech menšina ve srov-

sudky vůči sobě, vůči ženám v dnešní společnosti. Upozorňují na to,

nání s počtem obětí skutečného znásilnění – a většina z těchto obětí

že žena je v masmédiích, v reklamě, v pornografii, ale často i v poli-

zločin neoznámí. Stydí se a mají strach, že když půjdou na policii nebo

tice zesměšňována nikoli pro názor, který zastává, ale pouze proto, že

k soudu, dočkají se ponížení. Škvorecký tvrdí, že v ‚nové ideologii les-

je žena.“ – Petr Bergmann v přípisu Sex není žádná zábava po-

bického feminismu‘ může ke znásilnění dojít dokonce i v manželství.

znamenal, že „Škvorecký si zřejmě vůbec neuvědomuje závažnost

To ale není žádný ‚lesbický feminismus‘, to je dvacáté století. Říkat, že

pohlavního styku. Jinak si nedovedu vysvětlit, že o něm může mluvit

‚ne‘ znamená ‚ne‘, také není ‚lesbický feminismus‘. ‚Ne‘ je ‚ne‘ za všech

jako o povyražení, nebo – což zavání perverzí – jako o nejrozšířenější

okolností: i když je žena oblečená v minisukni nebo vůbec ne. I když je

lidské zábavě! Jestliže vám procento kriminálních činů se sexuálním

s vámi v posteli. Dokonce i když je to vaše žena. Ráda bych pana Škvo-

motivem, potratové statistiky, prostituce a pornografie, nástup pro-

reckého vyzvala, aby si promluvil s nějakými ženami, které se staly obětí

blému dětského sexu a nakonec AIDS, důsledek sexuálního marasmu,

znásilnění, a aby se podíval na otřesně působící statistiky o znásilnění

připadají zábavné, pak si asi notujete s panem Škvoreckým. […] Ver-

v Americe. Výsledkem možná bude úplně jiný článek.“

bální donucování neboli ,ukecávání‘, jak říká pan Škvorecký, je sku-

Druhou část ohlasů otiskl Respekt v 52. čísle z 28. 12 1992

tečně zločin. Lze ho přirovnat ke zločinu podvodu, při němž ovšem oběť

pod titulkem Pokus o rovnováhu na s. 8. V prvním textu Chvála

nepřijde o majetek, ale stane se jí něco horšího: je sexuálně zneužita.

ženství vybídl Benjamin Kuras ke smíru: „Vtipálkům břitce se ba-

Mnoho dívek a žen přivedl takto chtíč mužů do velmi nezáviděníhod-

vícím pomyslnou hloupostí nejen fanatických feministek, ale kdekteré

ných situací a mnohým připravil nezáviděníhodný život. Na počátku

ženy, která si od nich nechce nechat sahat na zadek, uniká několik as-

těchto problémů stojí zlehčování partnerského vztahu, výsměch zá-

pektů feminismu, které se při globálním a historizujícím pohledu dají

kladním morálním principům a výchova k lhostejnosti v přístupu k se-

pokládat za pozitivní. […] V souhře pohlaví jde o dvě neodlučitelné

xuálnímu životu. Naštěstí je však reakce mnohých, především mladých

energie, které taoismus nazývá yin a yang. Jedna je přibližně ženská

mužů jiná než reakce J. Škvoreckého. Jejich vztah k ženám se zakládá

a druhá přibližně mužská. Planeta potřebuje jejich rovnováhu. Je

na úctě, vzájemnosti a toleranci. Žena je pro ně osobností rovnopráv-

možné, že exploze feminismu je pokusem planety tuto rovnováhu obno-

nou v zaměstnání, v umění i v rodině, není pro ně sexuálním symbo-

vit a tím se zachránit. Proto uděláme nejlíp, budeme-li výbuch ženství

lem a nástrojem k ukájení chtíče. Já sám budu podle svých možností

sledovat s úsměvem a s obdivem.“ – K pasáži o boxeru Miku Tyso-

200

201

novi (zde na s. 111) poznamenala v příspěvku Ne znamená NE!

torky literaturu „přehodnocují“, podobně jako to kdysi dělali marxisti

Jennifer Bernetová: „Kupříkladu Date rape – jak sám přeložil zná-

nebo ortodoxní katolíci, jenom z hlediska jiného názorového systému.

silnění na ,dostaveníčku‘ – je aktem znásilnění, ke kterému dochází na

¶ Známé je „přehodnocení“ ženských pasáží v Eliotově Pusté zemi

schůzce, když muž se ženou jdou společně za zábavou za účelem bližšího

(kladné), anebo odmítnutí Melvillovy Bílé velryby, protože tam ne-

seznámení. Date rape tedy nemá nic společného s tím, je-li tento pár

jsou žádné ženské postavy (kolik ženských pracovalo jako velrybářky, se

sexuálně aktivní či ne. Acquaintance rape – znásilnění mezi známými

přitom zřejmě pokládá za irelevantní); a to bohužel není kritický soud

– je spácháno mužem ženě známým, ať už je to soused, ,přítel‘ nebo

ojedinělý. A když se začne mluvit – jako se na Západě dnes už nezačíná,

spolupracovník. Případ čtrnáctileté irské dívky žádající interrupci

ale mluví – o „feministické vědě“, nemohu si nevzpomenout na vážně

poté, co byla znásilněna otcem své kamarádky, je příklad znásilnění

míněné výklady, že všechno na světě je „třídně“ (resp. „rasově“) pod-

‚známým‘, zatímco případ Mika Tysona a Desireé Washingtonové je

míněno.

příkladem znásilnění na schůzce. Rozdíl mezi svedením a donucením

je v použití síly nebo ve zneužití strachu atd. Každá situace je jiná, ale

Po šesti letech se autor k problematice vrátil v krátkém roz-

platí jedno pravidlo, že ne znamená NE! […] Jenom to, že Tyson je

hovoru pro Lidové noviny: Některé případy harassmentu jsou ab-

obr, neznamená, že musí mít obrovský pyj, a může-li se ženina vagina

surdní (roč. 11, 1998, č. 29, 4. 2., s. 1 a 3, ptal se Vladimír

roztáhnout natolik, aby jí prošla hlavička novorozeněte, může zajisté

Dubský):

pojmout jakýkoli člověčí penis. Co právníci slečny Washingtonové pro-

kázali předložením důkazů o poranění její vaginy, byla skutečnost, že

LN: Jak se ve vašem profesionálním životě projevuje fenomén sexual

v oné situaci nebyla ochotna a připravena k pohlavnímu styku. Aby va-

harassment?

gina mohla pojmout ztopořený penis, musí být patřičně lubrikována

JŠ: Vlastně na větších universitách se zcela oficiálně profesorům do-

– přirozeně navlhčena. Vagina vlhkost vylučuje během předehry, kdy

poručuje, aby – vždy, když k nim jde nějaká studentka na návštěvu či

je žena pohlavně vzrušována a zvolna připravována k souloži. Není-li

konzultaci – nechávali otevřené dveře na chodbu, aby bylo vidět, co tam

žena patřičně vzrušena, nebo není-li k pohlavnímu styku ochotna, její

spolu provádějí. Nejhorší faktor těchto afér je totiž to, že se vytvoří fáma

tělo lubrikant nevyloučí. Jestliže přesto ke styku dojde, vzniká nebezpečí

a dotyčný člověk je zostuzen, aniž se mu cokoliv dokázalo. Stojí tvrzení

poranění ženiných orgánů. Muži, kteří pokládají násilné vnucování

proti tvrzení a v současné době se většinou věří v podobných případech

svých sexuálních potřeb ženám za oprávněné, by skutečně měli ,raději

ženám. Každá větší universita má navíc svého člověka (v devadesáti

chodit na pivo‘, a ušetřit tak ženy svých pozorností.“

devíti procentech ženu), který dohlíží na to, aby se studentky, které se cítí

být sexuálně obtěžované profesory, měly na koho obrátit. Existují také

Diskusi uzavřel Škvorecký krátkým textem O lidech zvláštního

případy, kdy si na obtěžování ze strany profesorek stěžovali studenti,

ražení ( Respekt 3, 1992, č. 52, 28. 12., s. 8):

ale takových případů je opravdu minimum.

LN: Dostoupilo už v Americe třeštění okolo sexual harassment vrcholu,

Četl jsem několik feministických literárních a lingvistických studií

nebo je ještě místo, kam například radikální feministky mohou ve své

a stal jsem se sám terčem feministické literární kritiky v Kanadě (vy-

kampani dále zajít?

týkali mi např. Naďu z Příběhu inženýra lidských duší jako z hlediska

JŠ: V první řadě to nejsou feministky, ale levicově zaměřené ženy. Je

feminismu hrdinku veskrze „zápornou“). V těch knihách a studiích

zajímavé, že když se v politice prosadí nějaká žena a je pravicová, není

je mnoho dobrých postřehů ( jako bylo i v Marxovi), autorky objevily

to jejich hrdinka. Margaret Thatcherovou rozhodně nemilovaly. Ani

řadu zapomenutých spisovatelek. Jenže základní přístup k věci je ve-

Paula Jonesová, která obvinila prezidenta Clintona, pro ně není ta

lice často, a na můj vkus příliš, ideologický. Tím myslím, že tyhle au-

správná oběť. Feminismus je v těchto případech až na druhém místě.

202

203

Co se týká sexuálního obtěžování, pochybuji, že to může ještě někam

ních spisech v 7. svazku, ed. Věra Vrzalová, Praha, SNKLHU

dál postupovat. Už teď je mnoho případů natolik absurdních, že to dál

1954, s. 97–99);

prostě nejde.

119, 16 křestní jméno paní velvyslankyně Templové – ke jmenování

111, 4 jak píše Norman Podhoretz – v článku Rape in Feminist

Shirley Templové americkou ambasadorkou v Praze napsal

Eyes (Commentary 92, 1991, říjen, č. 4, s. 29–35);

autor článek Velvyslankyně Širlejka (Západ 11, 1989, č. 6,

prosinec, s. 4–5);

111, 33 Robin Warshawová praví – „It‘s his penis, and only he

is responsible for where he puts it“ (v knize I Never Called It

119, 24 lingvistky Casey Millerová a Kate Swiftová – v knize The

Rape, New York, Harper & Row 1988);

Handbook of Nonsexist Writing (For Writers, Editors, and

Speakers. New York, Harper & Row 1980).

112, 2 Anita Hillová proti Clarenci Thomasovi – v roce 1991, kdy

ho v červenci 1991 nominoval do Nejvyššího soudu USA

Emendace: 110, 28 už delší dobu, kdežto ve druhém m. už

prezident George Bush. Thomase zvolil senát nejtěsnějším

delší dobu, ve druhém (E); 112, 26 na vztek profesorovi do-

rozdílem hlasů ve volbách ve 20. století (52 ku 48);

svědčí kolegyni m. na vztek profesorovi kolegyni dosvědčí

(E); 114, 6 připravila Clarence Thomase o místo, m. připravila

112, 10 Pym a Dirk Peters u Poea, Ishmael a Queeqeg u Melvilla,

o místo Clarence Thomase, (E); 114, 13 jsem už psal. Komise

Huck a Negr Jim u Twaina – tj. v knihách Vyprávění Artura

pro rovnou příležitost m. jsem tu psal nedávno. Komise pro

Gordona Pyma (Edgar A. Poe), Bílá velryba (Herman Mel-

stejnou příležitost (E); 116, 31 prostředí bitvy nemají ženy m.

ville) a Dobrodružství Huckleberryho Finna (Mark Twain);

prostředí bitvy ženy nemají (E); 117, 19 v Praze a začala m.

v Praze, začala (E).

112, 21 pedagogové se naučili opatrnosti, a kdykoli mají v kanceláři

studenta ženského pohlaví […], nechají dveře na chodbu otevřené

– motiv použil autor v románu Dvě vraždy v mém dvojím

122–136 Osočení

životě (SJŠ 6, 1996);

Publikováno jako Doslov (s. 553–571) ve stejnojmenném

sborníku, jejž s podtitulem Pravdivé příběhy lidí z „Cibulkova

113, 26 nejpěknější případ uvádí Naomi Munsonová – v článku Ha-

seznamu“ vydala jako předposlední publikaci (sv. 226) toront-

rassment Blues (Commentary 93, 1992, únor, č. 2);

ského nakladatelství Sixty-Eight Publishers, Corp. Zdena

Salivarová-Škvorecká v červenci 1993. Podruhé otištěno beze

116, 25 a ženské vzpěračství tam zatím ani nezavedli – autorova

změny jako Předmluva k prvnímu vydání ve druhém, aktuali-

zmínka je ironická, ale ženské vzpírání se stalo olympijským

zovaném vydání sborníku (Brno, Host 2000, s. 5–15). V naší

sportem už v roce 1998 a ženy v této disciplíně soutěžily po-

edici publikujeme podle druhého otisku potřetí a jako titul

prvé v Sydney 2000;

volíme název sborníku. V témže smyslu zasahujeme do textu

všude tam, kde autor píše o „této knize“, a odkazujeme na

119, 1 na základě toho napsal fejeton o utopistickém snu – fejeton

sborník Osočení (stránkové údaje se vážou na vydání z roku

Za padesát let (Národní listy 1. 9. 1872) zařadil pak Neruda

2000). – Reedici sborníku Osočení doplnil autor za svou Před-

do autorského výběru Žerty, hravé i dravé (1877; v komplet-

mluvou z roku 1993 ještě dovětkem K druhému vydání, datova-

204

205

ným v srpnu 2000 (s. 16) a opatřeným mottem z Karla Čapka

v č. 45 z 12. 11., s. 2) a v č. 46 z 19. 11. na s. 2 Ondřeje Vacu-

(z prózy Obyčejná vražda, in Povídky z druhé kapsy, 1929): „Já vi-

líka (z č. 42, z 22. 10., s. 2). Na minirecenzi sborníku Osočení

děl takovou bídu, že každý kriminál je proti ní zrovna blahobyt: a přece

(LtN č. 41 z 14. 10. 1993, s. 7), jejímž autorem byl pod šifrou

nás ta nejhorší bída tak neurazí jako křivda. Já bych řekl, že v nás je

Sl. Jaromír Slomek, odpověděl Škvorecký zaslánem (LtN 4,

nějaký justiční instinkt a že vina a nevina, právo a spravedlnost jsou

1993, č. 45, 11. 11., s. 7):

stejně prvotní, strašné a hluboké city jako láska a hlad“ (citát pou-

žil Škvorecký též v eseji Páralovo permanentní posvícení, in Listy

Vážený pane šéfredaktore, dovolte mi, abych zpřesnil některé údaje

č. 1/1977; Spisy JŠ 14, Podivný pán z Providence a jiné eseje, 1999,

uvedené v minirecenzi na knihu Osočení (LtN č. 41/1993), podepsané

s. 335):

značkou (Sl.). Nevím, proč značku zajímá, zda „orgán“ Výbor na

obranu nespravedlivě osočených „existuje, kdo je v něm činný a jak“.

Myslím, že k mé předmluvě z roku 1993 není toho třeba moc dodávat.

Výbor není žádný „orgán“, a protože je to volné sdružení nespravedlivě

Její základní tezi – že Cibulkovy seznamy pomohly odvést pozornost

osočených, sotva by ti, kdož se k němu přihlásili, o sobě mluvili poli-

nezanedbatelné části veřejnosti od komunistické strany k lidem, kteří

cajtskou hantýrkou. K Výboru patří všichni, kteří do knihy Osočení

jsou vlastně jejími oběťmi – následující léta nevyvrátila, spíše potvr-

přispěli, a několik přátel. Jediná činnost, kterou Výbor zatím vyvi-

dila. Mimo jiné i tím, že podle uveřejněných průzkumů veřejného mí-

nul, je právě vydání té knihy; posuzováno podle činnosti všemožných

nění nebývalé procento občanů projevuje sympatie k té straně zákonem

jiných výborů, není to snad tak málo. Značka se dále pozastavuje nad

označené za zločinnou, jako by o jejím nadřízeném spojení s StB, or-

faktem, že ze všech spisovatelů uvedených na pochybném seznamu

ganizací nesporně zločineckou, neměli tušení. ¶ Petr Cibulka mezitím

Rudého kráva je v knize „zastoupeno jen pár“. Na editorčinu výzvu,

vydal několik dotisků svých seznamů, jež sice označuje za „kompletně

uveřejněnou v několika českých novinách doma i v zahraničí, se prostě

doplněné a opravené“, jenže nahlédnutím jsem zjistil, že jména lidí,

víc spisovatelů neozvalo. Osobně se editorka obrátila pouze na několik

které osobně znám a o jejichž neoprávněném zařazení do seznamů roz-

svých známých, jejichž jména na seznamu našla. Všichni ostatní po-

hodly soudy, v Cibulkově chaotickém dokumentu zůstávají. Opravy se

slali dopisy bez osobních žádostí poté, co si přečetli zveřejněnou výzvu.

týkají patrně jen chyb v datech narození, v křestních jménech apod.,

Nevím, co značka myslí konstatováním: „Rozsah příspěvků je různý

a doplňky přidávají jména nová, aniž – stejně jako v prvním vydání

– a také obsahově jsou texty rozdílnější, než by se dalo očekávat (od

– vysvětlují, co vlastně tito lidé dělali. ¶ Cibulka také vydal knižní

Octnul jsem se na seznamu spolupracovníků StB a nevím

interview Tak pravil Petr Cibulka (Votobia 1999). V něm se objevují

vůbec proč až po Jsem na zveřejněném seznamu, protože jsem

příznaky persekuční mánie klasickou formou konspirační hypotézy

spolupráci s StB skutečně podepsal ).“ Texty ve sbornících bývají

(např. celá redakce Necenzurovaných novin, s výjimkou jeho samého,

různě dlouhé, pokud si editor nepředepíše uniformní rozměr, což edi-

byli agenti StB apod.). U člověka s jeho drastickými životními zkuše-

torka tohoto sborníku přirozeně od lidí tak různých osudů nevyžado-

nostmi to není nepochopitelné.

vala. A jak by bylo možno očekávat obsahovou uniformitu u lidských

osudů ničených komunismem všemožnými způsoby? Má-li enigma-

Jak autor píše v posledních odstavcích, jeho osobní angažmá

tická poznámka značky naznačovat, že ve sborníku jsou sice někteří ne-

přerostlo ve věci zveřejněných seznamů StB do řady textů.

vinní, ale také viníci, jde jednak o vytržení věty z kontextu (spolupráci

Prvním byl článek Seznam ( Literární noviny 3, 1992, č. 33,

s StB jsem skutečně podepsal), aniž se aspoň naznačilo, za jakých okol-

20. 8., č. 34, 27. 8., vždy na s. 16, spoluautor Jiří Fodor) a ná-

ností pisatel podepsal, ačkoliv právě ty okolnosti zcela mění charakter

sledné reakce, kterými v č. 42 z 22. 10. 1992 na s. 3 komento-

„přiznání“; jednak věta zamlčuje, že editorka rozdělila text na devět

val ohlasy Petra Placáka (z č. 36 z 10. 9., s. 3; ten poté reagoval

oddílů, z nichž pouze jeden obsahuje dopisy od lidí, kteří spolupráci

206

207

skutečně podepsali – vesměs v podmínkách vyhrožování, ne-li hrubého

Tématu věnoval autor nakonec i román, který se stal první

vydírání. V ostatních osmi oddílech jsou lidé, kteří k titulu „spolupra-

jeho prózou zařazenou přímo do vlastních Spisů ( Dvě vraždy

covník StB“ přišli jako slepí k houslím. Skuteční spolupracovníci StB,

v mém dvojím životě, sv. 6, 1996). O seznamech StB pojednal

tj. ti, kteří se přihlásili dobrovolně a odpovídají tak tradičnímu pojmu

dále v předmluvě Jaký je vlastně Martin Nezval k románu Mar-

fízl, jehož kmotrem je Haškův Bretschneider, do sborníku přirozeně

tina Nezvala Zlatí hoši (Praha, Knižní klub 1998), jejž pak

příspěvky neposlali, a knihu jsme nevydali proto, abychom se zastávali

ještě recenzoval ( Právo 8, 1998, č. 223, 23. 9., s. 10), ve stati

takových lidí. Ve sborníku jsou pouze přispěvatelé, které pokládáme

Co se to vlastně děje v České republice? ( Nový domov 49, 1998, č. 23,

za nevinné, v nejhorším případě za „vinné“ tím, že podlehli vydírání.

7. 11., s. 4; pod titulem Co se to děje v České republice? přetiš-

A než ty se někdo rozhodne dále zostouzet, ať si přečte sv. Matouše,

těno v Lidových novinách, roč. 11, 1998, č. 265, 12. 11., s. 11),

jenž napsal: „Nesuďte, abyste nebyli souzeni.“ Pravdivost údajů nám

v článku Na seznamech nejsou členové KSČ ani StB (LN 12, 1999,

přispěvatelé vesměs potvrdili místopřísežným prohlášením. ¶ Zcela

č. 284, 6. 12., s. 11), jímž reagoval na stať Petrušky Šustrové

záhadný je sémantický význam značčina pozorování, že „čítanka [!]

Seznamy estébáků pomohly ve vyrovnávání se s minulostí (LN 1.

Osočení vyšla pozdě. Měla tu být před oním Seznamem, nikoli po něm.“

12. 1999), a v eseji Detektivky v mém životě ( Listy 36, 2006, č. 3,

Co tím chce tento básník říci? Že nyní, když už se patologičtí Čecháčkové

15. 6., s. 63–69, přetištěno v bulletinu Společnosti JŠ Danny,

pokochali Seznamem, výpovědi osočených už nikoho nezajímají? Nebo

2006, prosinec, s. 2–12).

snad že se lidé ze Seznamu měli sami „přiznat“ a nečekat, až je Rudé

krávo zostudí? Z dopisů vyplývá, že naprostá většina přispěvatelů,

126, 30 Ludvík Vaculík dokonce anglický záznam svých tajných výsle-

kromě lidí v oddílu VII. (těch, co podepsali), neměla nejmenší tušení,

chů A Cup of Coffee with my Interrogator – název klame: jde o vý-

že by je někdo někde mohl vést jako tajné spolupracovníky StB, protože

bor z autorových fejetonů psaných pro samizdatový měsíčník

žádnou spolupráci neprovozovali: estébáci je jen nějaký čas obtěžovali,

Obsah. Česká verze vyšla pod názvem Jaro je tady (Köln am

jako obtěžovali většinu občanů; pak, když viděli, že z nich nic nekouká,

Rhein, Index 1988);

pustili je k vodě – ale některé si na seznam připsali, aby měli doklad

že „vyvíjejí činnost“, jak se takovému počínání v těch přerůzných zby-

135, 14 jednoho z prvních moderních fantastických románů – zapo-

tečných organizacích komunistického režimu říkalo. A někdy také, aby

čatého 1608 v Praze a vydaného v Zaháni a Frankfurtu 1634.

za tyto moderní mrtvé duše vyinkasovali prémie. Čili otázka zní: jak

Podle kritické edice Keplerových spisů (Gesammelte Werke

mohla kniha Osočení vzniknout před veřejným osočením v bulvárním

XI/2, ed. Volker Bialas a Helmuth Grössing, München, C. H.

tisku: Leda že by si nějaký sociolog byl dal za úkol přezkoumat, jakou to

Beck 1993) přeložili, edičně připravili, poznámkami a doslo-

činnost StB vlastně vyvíjela mezi občany: tedy že by pojal úmysl napsat

vem opatřili Alena a Petr Hadravovi (Sen neboli Měsíční ast-

vědeckou práci na to téma (a tohle téma by si zasloužilo přinejmenším

ronomie, Praha, Paseka/Národní technické muzeum 2004);

disertačku). Editorka Osočení není ovšem sociolog, ale česká spiso-

vatelka. ¶ V dávných dobách osud jednoho nespravedlivě osočeného

135, 23 z vyložených stalinistů (např. známých Hollywoodských deseti)

Žida vzrušil francouzského spisovatele natolik, že na jeho obranu vedl

se stali „mučedníci“ – deset scenáristů (resp. režisérů a produ-

dlouhou, riskantní a nákladnou kampaň. Nezdá se, že by dnešní české

centů – Alvah Bessie, Herbert Biberman, Lester Cole, Edward

spisovatele osud nevinně osočených občanů nějak vzrušoval – vzrušují

Dmytryk, Ring Lardner Jr., John Howard Lawson, Albert

je nanejvýš pravopisné chyby ve svépomocí pořízeném textu. Nezdá se

Maltz, Samuel Ornitz, Adrian Scott a Dalton Trumbo), ak-

to už z toho, že spisovatelský list věnuje téhle „čítance“ pouze několika-

tuálně nebo v minulosti členů americké komunistické strany,

řádkovou recenzi.

vyslýchaných v listopadu 1947 Výborem pro vyšetřování ne-

208

209

americké činnosti (HUAC, zřízen Sněmovnou reprezentantů

syndrom aneb Zrada slov ( Listy č. 1/1977, Spisy JŠ 14, Podivný

amerického Kongresu 1938) v rámci obrany proti komunis-

pán z Providence a jiné eseje, 1999, s. 346–369) a připomněl je ve

tické propagandě ve filmovém průmyslu. S odkazem na první

vlastní vzpomínce na V. Černého Pan profesor a dívka v zelené

dodatek ústavy odmítli vypovídat a byli za pohrdání Kongre-

blůze (sb. Václav Černý v rodném kraji, 1994; Spisy JŠ 22, Ráda

sem odsouzeni na šest až dvanáct měsíců do vězení.

zpívám z not a jiné eseje, 2004, s. 235–238). Ve věci Fučíkovy Re-

portáže z nich obsáhle citoval v článku Jak se teď zabývat mar-

Emendace: 125, 5 je sborník Osočení m. je tato kniha (E);

xismem a marxisty? ( Západ 12, 1990, č. 3, červen, s. 22–25), kde

127, 24 lidé zastoupení v knize Osočení m. lidé zastoupení

po zamyšlení nad vědeckou relevantností Marxova díla na-

v této knize (E); 128, 36 se za odměnu m. za odměnu se (E);

vázal:

129, 39 knihou Osočení a osobní zkušeností. m. touto knihou

a osobní zkušeností. (E); 130, 1 v dopisech sborníku Osočení

Nevím. Nechť rozhodnou znalci vědeckým zkoumáním Marxovy vědy.

m. v dopisech této knihy (E); 133, 10 na str. 307 sborníku

A nejde jen o víru marxistů ve vědeckost Marxe: jde o různé přidružené

Osočení m. na str. 307 této knihy (E); 134, 19 nechápu nejen

víry těchto lidí zvláštního ražení, jejichž politickým mluvčím se podle

to, že m. nechápu, nejen že (E).

všeho stává nejvydávanější ( jestli nejčtenější není mi známo) básník

sedmdesátých a osmdesátých let, národní umělec Miroslav Florian. Je

to básník plodný, politický a marxistický. Před několika lety sice nepro-

137–149 Primus inter pares?

zřetelně, ale v marxleninské tradici uvítal nadšenými rýmy Gorbačova

Publikováno v pražském časopise Kritická Příloha Revolver Re-

– to asi do svých budoucích sbírek nezařadí –, ale od té doby pevně čelil

vue (č. 8 z července 1997, s. 77–84) a souběžně na pokračování

vývoji k listopadu 1989 mnoha verši v Rudém právu, v nichž mužně

uveřejňováno v torontském čtrnáctideníku Nový domov (roč.

zaznívá stalinská samohrdost. Hlas kritiků jakešovského reálného so-

48, 1997, č. 6, 15. 3., č. 7, 29. 3., č. 8, 12. 4., vždy na s. 6).

cialismu, tedy chartistů, studentů a jiných intelektuálů (Florian je

V tomto vydání publikujeme podle pražského otisku beze

ovšem neadresný, užívá výrazů jako „nápadníci můz“ nebo „chovatelé

změn potřetí.

kachen a perliček a klepů“), charakterizuje jako „hlas emigrantských

Esej vznikla po „prvním úplném, kritickém a komentova-

polopravd a lží“ (báseň Pěticípé sloky, RP, prosinec 1988). V básni

ném vydání“ textu Julia Fučíka (1903–1943) Reportáž, psaná

Kruhy (RP 14. 10. 1989) se zastal proti americkým imperialistům

na oprátce (Praha, Torst 1995, 351 stran), na jehož edici (s.

významného marxisty z Panamy („Jisté kruhy se pokusily zatočit s ge-

9–91) se pod vedením Františka Janáčka (úvod, s. 7, vysvět-

nerálem Noriegou“). Na popravu generála Ochoa Sáncheze, jehož dal

livky a komentáře, spoluautorka Alena Hájková, s. 109–254,

el líder Castro zastřelit v červnu 1989, sice pochvalnou ódu, pokud

historiografický doslov, s. 301–337) podíleli dále Jaroslava

vím, nenapsal, zato však vynikl básní Podzimní epištola, otištěnou

Janáčková, Alexandr Stich (ediční poznámka, s. 93–98), Jan

v Rudém právu 23. prosince 1989, tedy po sametové revoluci (mělo

Němeček, Libuše Eliášová, Jana Korousová (srovnání dosa-

se tomu říkat nějak jinak než zprofanovaným slovem „revoluce“). Je

vadních českých vydání, s. 101–108) a Vladimír Macura (lite-

tak pozoruhodná, že snad bude nejlíp ji otisknout v plném znění: ¶¶

rární doslov, s. 281–300).

Podzimní epištola ¶¶ Komunisté se nemusí jen kát / Nemají

Válečné paměti Václava Černého Pláč Koruny české, citované

proč se stydět za svou víru. / Šli na zteč v Karpatech, / šli

v první poznámce pod čarou (s. 138), evokoval Škvorecký

zpříma pod sekyru, / snad je to dávno, snad je to už pasé;

několikrát: jako kontrastní vůči válečným memoárům Jiřího

/ ale ne všechno smaže listopad, / Bránili máj – a oslaví jej

Hájka Už jdem po ulici (1976) je představil ve studii Katalánský

zase. // Nad komunisty dneska / sviští bič; / a nezdá se tak

210

211

zcela sametový. / Šátrá i po Julkovi, po Zikovi / a jednačty-

sametový“ bič, jenž dnes „sviští nad komunisty“. Nejlíp asi trpícímu

řicet let škrtne bez cavyků… / Rozverný biči, výskej si a syč,

a úpícímu básníkovi českého reálného socialismu odpověděli čtenáři

/ nevzdáme socialistickou republiku. // Komunisté se nesmí

Rudého práva V. a B. Tomkovi, v dopise otištěném v tomto žurnále

mlčky třást – / a zejména ti nezištní a ryzí. / Co přemetů / lze

27. ledna 1990: „Společnost se formuje k národnímu porozu-

zahlédnout v televizi! / Dá tahle země na kulatá slova? / Už

mění, k demokracii, chce vytvořit stejná práva pro všechny

teď se vznese ze svraštělých hvězd / k podhůří plachá vločka

lidi bez rozdílu přesvědčení, víry, rasy, mluví se o slušnosti,

únorová. // Komunisté si nemohou nic lhát. / Čeká je dlouhá,

pravdě, toleranci a lásce. Je nám tedy velmi líto pana básníka

/ odříkavá směna. / Budoucnost nebyla však poražena. /

Floriana, národního umělce, že tyto pojmy cítí jako svištění

A naše hvězda do mlh nevytratila se: / tu vždycky spíš rozžal

bičem.“ ¶ K tomu bych jenom dodal: nevím, co se stane, až se ty biče ro-

strohý chlad… / Milostný šeřík připne si ji zase. // A slunce

zesviští v zemích obývaných nikoli havlovsky slušnými a zdrženlivými

přečte hlavní referát. ¶¶ Pokud jde o mne, já bych se sice asi styděl

Čechy a Slováky, ale horkokrevnými lidmi neevropských kultur, kteří

za víru, která po cestě lemované lebkami, uranovými doly, zničenými

často vyznávají zásady na způsob biblického „Oko za oko, zub za zub.“

lidmi a pomačkanou morálkou dovedla Československo a řadu jiných

Jenom doufám, že zde neplatí slova prezidenta Reagana: „You ain’t

států tam, kam kdysi jeli čeští recesisté (viz dílo Jedeme do Gedele ),

seen nothing yet!“

ale třeba jsem příliš stydlavý. Tak pokud jde o mne, doufám, že Flo-

rianova hvězda se do mlh vytratila, a patrně nejsem sám, kdo v to

Autorovu esej z roku 1997 Primus inter pares? poté posměšně

doufá. Referáty čtené sluncem mi nevadí, hlavně když je nečtou lidé

komentoval šéfredaktor Rudého práva z doby před listopadem

jako Gottwald, Jakeš nebo Ceaușescu. ¶ To všechno je možná věc ná-

1989 Zdeněk Hoření. V článku Škvorecký objevuje „Fučíkovu re-

zoru: zajímá mě zmínka o Fučíkovi. Objevuje se i v jiných nedávných

habilitaci“ ( Haló noviny 7, 1997, č. 209, 6. 9., s. 4) konstatoval,

Florianových básních, kde se pochyby o Fučíkově legendě pokládají za

že autor „zůstává i jinak poplatný nejen zpochybňujícím ,otazníkům‘

jeden z hlavních zločinů „nápadníků můz, chovatelů kachen“ a jak

Václava Černého, ale i dalším předpojatostem a polopravdám, jež se

ještě Florian říká chartistům apod. „Vám Fučík zdá se strašně nemo-

v ‚diskusi‘ o Fučíkovi a jeho Reportáži, zejména pak na stránkách

derní,“ praví v básni Pěticípé sloky , už jednou citované, „lidé však

proněmecky orientované okrajové revue Střední Evropa, různě opako-

zhusta bdí,“ dodává. No, jestli bdí, neměli by se jako marxisté držet tak

valy“. V dalším pak s implicitním nesouhlasem poukázal na

moc víry, jako spíše vědy, nebo aspoň zjistitelných a ověřitelných faktů.

Škvoreckého zmínky o nekomunistických hrdinech protina-

Měli by zodpovědět na otázky, které oslavovatelům Fučíka v knize Pláč

cistického odboje a na varování o rehabilitaci „lecčeho z toho,

Koruny české klade profesor Václav Černý. Nezodpoví-li je sami,

co hrdina reprezentoval“. – U příležitosti vydání sborníku Pocta

zodpoví je za ně lidé nesdílející sice jejich víru, ale zato spoléhající na

Juliu Fučíkovi (ed. Z. Hoření a H. Hrzalová, Praha, Orego

historickou vědu. Myslím, že i příslušnou pasáž z Černého není škoda

2003) došlo na stránkách téhož komunistického deníku Haló

přetisknout: [Následuje úryvek z Černého Pláče Koruny české,

noviny, resp. jeho přílohy Obrys-Kmen nad Škvoreckého esejí

vyd. Toronto 1977: 323–331, resp. Křiku Koruny české, Brno

k bizarní polemice: Autor recenze sborníku Jaroslav Sekera

1992: 259–266. Škvoreckého článek pak končí:] Tolik Černý

vyzdvihl oproti „prostému hanobení“ a „projevům záludně skep-

o Fučíkovi. Mimochodem pan profesor „šátrá“ v Pláči Koruny české

tického křováctví, jaké předvádí pan profesor Václav Černý“ právě

po Zikovi takhle: „Jan Zika byl velký zjev našeho komunismu,

postoj formulovaný v eseji Primus inter pares? , kde Škvorecký

český komunistický odboj nemá nad něho – vedle Ivana Se-

podle něho „projevil rozum a soudnost a jako tuším jediný ze sou-

kaniny, Bedřicha Václavka, Vladislava Vančury a Jaroslava

časných českých spisovatelů odmítl označit Fučíka jako konfidenta či

Kratochvíla – mužů znamenitějších.“ ¶ Konečně ne tak „zcela

zbabělce a zrádce. Za to panu Škvoreckému rozhodně patří náš dík“

212

213

( Obrys-Kmen 9, 2003, č. 20, 16. 5., s. 2). K recenzi připojená

neodpustíme, mnoho příznivců si nezískáme. Julek by jim odpustil

Poznámka redakce (podepsaná šifrou ks [= Karel Sýs]) však Se-

nejen proto, aby je získal. Měl lidi rád…“ – Výměnu názorů repro-

kerův soud relativizovala s oporou v tom, že Škvorecký není

dukoval v bulletinu Společnosti JŠ Michal Přibáň ( Fučíkovská

„jediným ze současných českých spisovatelů“, nýbrž „jediným ze sou-

polemika o Josefa Škvoreckého; Danny č. 1 z května 2004, s. 55–56,

časných režimních, oficiálních českých spisovatelů“, neboť „ne každý

nepodepsáno).

český spisovatel sedí u řitě režimu v očekávání, zda nebude pokálen ně-

jakou tou poctou. Ostatně Škvorecký možná jen pochopil, že zostouzet

137, 12 kamarád, jehož nechci jmenovat – publicista a scenárista

Julia Fučíka je totéž jako spáchat do budoucna, která už číhá za rohem,

Zdeněk Mahler (nar. 1928), v letech 1955–1960 tiskový tajem-

uměleckou i mravní sebevraždu“. Sýsovu zběsilost, vycházející ze

ník ministerstva školství;

ztráty privilegované pozice literáta a funkcionáře husákov-

sko-jakešovského komunismu a pokoušející se insinuovat, že

137, 35 Slavných zkoušek FO u Třetího tankového praporu – belet-

polistopadový režim vytvořil armádu „zakázaných“ spisova-

rizaci této zkušenosti podal autor v próze Provedení zkoušek

telů, udiveně komentoval o měsíc později Jaroslav Sekera:

Fučíkova odznaku u sedmého tankového praporu (Plamen

„…když já opravdu neznám žádného jiného českého spisovatele, který

č. 8 a 9/1967), jež tvořila druhou kapitolu románu Tankový

by to udělal [tj. po kritickém vydání Reportáže by napsal srov-

prapor (ps. 1954, vyd. 1971; Spisy JŠ 10, 1998);

natelnou analýzu jako Škvorecký]. Pravděpodobně byli tací, kteří

nesouhlasili s protifučíkovskou kampaní, ale bohužel se k tomu nevyjá-

138, 12 Fučíkovo pokušení na Petříně – v páté kapitole autorovy

dřili, v tom je ta potíž“ ( Ještě ke Škvoreckému o Fučíkovi; Obrys-Kmen Reportáže (na 106. motáku), s. 59 recenzovaného vydání;

č. 25 z 20. 6. 2003, s. 2). K. Sýs (ks) i tento Sekerův přípis

hned oglosoval:

144, 32 Václav Morávek, František Peltán, Josef Mašín, Josef Ba-

labán – přední představitelé ilegální vojenské organizace

Co k tomuhle dodat: Snad tedy jen pro pořádek: proti zostouzení Ju-

Obrana národa: pplk. J. B. (nar. 1894) byl přemožen gesta-

lia Fučíka a hanobení historie vůbec samozřejmě protestovaly desítky

pem v přestřelce 22. 4. 1941 v Dejvicích a v rámci Heydri-

spisovatelů, členů i nečlenů Unie českých spisovatelů. Jsouce však

chova stanného práva popraven zastřelením v Ruzyni 3. 10.

vyloučeni z oficiálních médií, mohou publikovat pouze v novinách,

1941; pplk. J. M. (nar. 1896) byl zatčen při přepadu konspi-

jež mají k dispozici. (Někteří opravdu mlčí, protože se – na rozdíl od

račního bytu v Nuslích gestapem 13. 5. 1941, zasažen třemi

zasloužilého komunistobijce Josefa Škvoreckého – mají oč bát.) ¶ A tak

střelnými ranami a zraněn v koleni při rvačce na schodišti po-

jsou jen dvě možnosti. Buď Jaroslav Sekera považuje tyto své kolegy

střelil dva gestapáky, operován v prominentním SS-lazaretu,

– na rozdíl od autora Tankového praporu – za pouhé pisálky, anebo

statečně odolával mučení na Pankráci, popraven zastřelením

potvrzuje starou pravdu, že mnozí levicoví intelektuálové nečtou ani

v Kobylisích 30. 6. 1942; štkp. V. M. (nar. 1904) během Ma-

vlastní noviny.

šínova zatýkání úspěšně unikl s radistou F. P. z nuselského

bytu (Peltánovi se poté podařilo uprchnout z podobné pasti

J. Sekera odpověděl Sýsovi poznámkou Dodávám i já, v níž

v Michli 28. 6. 1941) a po přestřelce 20. 12. 1941, z níž vyvázl

uvedl, že „,desítky‘ českých spisovatelů, kteří by se bývali zastali Julia

a zranil šest gestapáků, byl dopaden 21. 3. 1942 a v bezvý-

Fučíka, určitě nebyly, to ,ks‘ v nejlepším úmyslu přehnal“, uklidnil

chodné situaci, těžce zraněn a obklíčen, si ponechal poslední

Sýse ve věci vlastní novinové četby a uzavřel: „Co se týče ,ko-

kulku pro sebe. Historii odbojářských „tří králů“ se věnuje

munistobijců‘: budeme-li za takové považovat kdekoho a nikomu nic

první polovina monografie Jana Němečka Mašínové (Praha,

214

215

Torst 1998) a část románu Jana Nováka Zatím dobrý (Brno,

(Brno, Cesta 1990). Fuchsovi věnoval přednášku Robert

Petrov 2004);

Krumphanzl (Alfréd Fuchs: „Jsme tu všichni dobře umístěni

a nikoliv nadarmo!“; Kritická Příloha Revolver Revue č. 21

144, 33 parašutisté v kryptě u sv. Karla Boromejského – tj. čeští

z listopadu 2001, s. 118–125);

a slovenští výsadkáři po úspěšném atentátu na Reinharda

Heydricha (27. 5. 1942), ukryti a posléze zrazeni 18. 6. 1942;

148, 11 Česká televize o nich připravuje film – sedmidílný seriál

Tři králové natočil Karel Kachyňa pro Českou televizi podle

146, 22 Reportáž ze „země, kde zítra znamená včera“, napsaná v době

scénáře Ondřeje Vogeltanze (1998). Projekt byl řemeslně

hladomoru na Ukrajině – viz knihu V zemi, kde zítra již zna-

a umělecky bohužel hluboko i pod střední úrovní české te-

mená včera (1932);

levizní produkce;

146, 28 napsal Fučík poslušně rudoprávní odsouzení té zrady – re-

148, 19 cituje nejmenovaného mladého literárního kritika z týde-

cenze vyšla v týdeníku Tvorba č. 3 z 21. 1. 1938 pod titulem

níku Reflex – citát pochází z odpovědi Jaromíra Slomka do

Pavlačový román o Moskvě. V recenzi druhého vydání Wei-

pravidelné ankety–rubriky Never more, kde čtyři přispěva-

lovy Moskvy–hranice (Praha, Mladá fronta 1991) se Josef Vo-

telé vždy odpovídali na otázku Kdo nebo co vám v poslední

hryzek k Fučíkově recenzi vrátil: „Jiří Weil mi vylíčil vznik

době ve vašem oboru nejvíce kazí náladu?. Svou odpověď

Fučíkovy recenze takto: Julius Fučík mu v době čistek po Ki-

o Fučíkově Reportáži (Reflex č. 34 z 11. 8. 1995, s. 51), kte-

rovově smrti zachránil život. Bez jeho přímluvy by byl Weil

rou citovala M. Filípková ve Střední Evropě a kterou od ní

pravděpodobně zastřelen. Právě proto si hned, když Weilova

převzal Škvorecký, doplnil Slomek o měsíc později: „Počí-

kniha vyšla, Klement Gottwald Fučíka předvolal a uložil mu,

tačový šotek v redakci Reflexu sežral jeden řádek z mé od-

aby o Moskvě–hranici napsal zničující kritiku. Julius Fučík

povědi do Never more v č. 34. Šlo o Reportáž, psanou na

si dal s Jiřím Weilem schůzku v kavárně a o Gottwaldově

oprátce a v závěru poznámky vypadlo to, co teď podtrhávám:

příkazu mu řekl. Dal najevo, že zničující kritiku ukázněně

„Já vím, demystifikovat Fučíka. Ale koho to ještě zajímá? Není to lu-

napíše, a vyslovil předpoklad, že to Weil chápe, což mu přítel

xus, když postrádáme kritické vydání spisů například Karla

potvrdil“ (Bezvýznamnost učiněná významem; Respekt č. 51

Havlíčka Borovského nebo Jaroslava Seiferta?“ (Reflex č. 38

z 23. 12. 1991, s. 9, přetištěno v knize J. V. Literární kritiky,

z 8. 9. 1995, s. 51).

Praha, Torst 1995, s. 251–254, cit. s. 251);

146, 32 obsáhlé paměti profesora Vladimíra Krajiny – rukopis

vzpomínek V. K. (1905–1993) Vysoká hra připravil k vydání

Jiří Doležal (Praha, Eva 1994). Úryvek z pamětí se Škvorec-

kého úvodem otiskl deník Svobodné slovo (roč. 49, 1993,

č. 46, 25. 2., s. 9);

148, 4 Postaví jej někdo Alfrédu Fuchsovi – výbor z Knihy o Al-

frédu Fuchsovi (ed. Ctibor Mařan, 1946) připravil Rado-

mír Malý pod názvem Alfréd Fuchs – muž dvojí konverze

216

217

Rejstřík

Durasová Marguerite 65

Hemingway Ernest 83

Cabezas Lacayo Omar 8

Dvorský R. A. (vj. jm. Antonín Rudolf)

Hendrych Jiří 140

Absolutní hrobař (V. Nezval) 55

Camus Albert 9

41

Herec se vytrácí (O. Roubínek) 35

Aelfric 118

Castro Fidel 13

Dybala Edmund 27

Heydrich Reinhard 41

Aféra – myslí si oni – končí 43

Ceaușescu Nicolae 61

Hillová Anita 112, 114

Aféra Jazzové sekce pokračuje 42

Céline Louis Ferdinand 5

Einstein na pobřeží (P. Glass: Einstein

Hipness at Dusk 42

Aféra vrcholí 42

Cíle české alternativní hudby 48

on the Beach) 48

Hipness at Noon 42

Aksjonov Vasilij Pavlovič 10

Co brání českému filmu (M. Hanuš) 65

Enzensberger Hans Magnus 5

Hitler Adolf 40, 41, 72, 86, 88, 89

Albee Edward 65

Colotka Peter 65

Estrichová Zuzana 111

Hlava medúzy 55

Allendeová Isabel 17

Csoóri Sándor 8

Exner Jiří 63

Hlinka Andrej 85

Amado Jorge 13

Cup of Coffee with my Interrogator A

Homér 12

Amarcord (rež. F. Fellini) 87

(L. Vaculík) 126

Fellini Federico 87

Honc Josef 97

Amis Kingsley 6, 65

Cusacková Dymphna 14, 15

Fields W. C. (vl. jm. William Claude

Honzlová (Z. Salivarová) 94

Ančerl Karel 91

Dukenfield) 93

Hora Jaroslav 140, 141

Anouilh Jean 65

Čapek Karel 55, 78

Filípková Miroslava 141, 148

Hora Ota 123

Apollinaire Guillaume 55

Čas padouchů (L. Hellmanová:

Fitzgeraldová Ella 40

Horáková Milada 80, 96

Armstrong D. Louis („Satchmo“) 42

Scoundrel Time) 19

Florian Miroslav 43

Hrabal Bohumil 28, 44, 53, 134

Ash Timothy Garton 65

Černý o Fučíkově Reportáži,

Forman Miloš 65

Hubač Jiří 32, 34, 36

Atwoodová Margaret 117, 120

Fučík o Černém (F. Janáček) 142

Fowles John 65

Hudba přírodních národů (Z. Justoň) 53

Audience (V. Havel) 79

Černý Václav 138–142, 146

Franco Francisco 73

Hughes Robert 10

Československo, můj osud (P. Drtina) 123

Franz Kafka, jazz, Protižidovská čítanka

Huňát Čestmír 62

Baezová Joan 65

Československý jazz (L. Dorůžka, I.

a jiné okrajové záležitosti 55

Husák Gustáv 31, 43, 73, 74, 79, 81,

Balabán Josef 144, 148

Poledňák) 43

Friedman Milton 76

88, 91

Bank Dick The (rež. E. F. Cline) 93

Český rock’n’roll 1956–196 9 (V. Kouřil)

Fučík Julius 137–148

Hylton Jack 40

Basař Jaroslav 127

52

Fuchs Alfréd 148

Beckerman Michael 27

Čulík Ferdinand 31, 32

Fuks Ladislav 43

Chalupecký Jindřich 52

Bellow Saul 10, 11, 22, 61

Čulíková Irma 31, 32

Chňoupek Bohuslav 65

Beneš Edvard 88, 105

García Márquez Gabriel 13

Choc Miloslav 98, 99

Bierce Ambrose 119

Ďáblův slovník (A. Bierce: The Devil’s

Generálka (J. Hubač) 32

Chramostová Vlasta 30, 33, 35, 36, 130

Biľak Vasil 73, 74

Dictionary) 119

Ginsberg Allen 65

Chruščov Nikita Sergejevič 37

Bittman Ladislav 79

Dada (L. Kundera) 54

Glass Phil 48

Chytilová Věra 67

Blithedaleská romance (N. Hawthorne:

Danda Karel 79

Goebbels Joseph 82

The Blithedale Romance) 120

Darwish Mohamed 13

Goethe Johann Wolfgang 74

Invalidní sourozenci (E. Bondy) 47

Bohdalová Jiřina 34

Davies Robertson 19, 20, 22

Golding William 65

Ionesco Eugène 66

Bohemian Heaven (J. Novák) 32

Dean’s December (S. Bellow) 11

Gorbačov Michail 39, 60, 61, 65, 66, 101

Böhm Josef 144

Dědeček Jiří 101

Gottwald Klement 99, 135, 142, 143

Jakeš Milouš 73

Böll Heinrich 55

Déjà vu 65

Goytisolo Juan 65

Janáček František 139, 142, 144

Bondy Egon 47

Dítě na skleníku 55

Grass Günter 5, 6, 9, 11, 12, 17, 18

Janouch Gustav 39

Bondy Karel 146

Divadlo na Vinohradech v Torontě

Greene Graham 76

Jaroš Alois 96–98, 105

Brabenec Vratislav 57

(V. Táborský) 30

Jazz (E. F. Burian) 54

Bradbury Malcolm 65

Do Jeruzaléma a zpátky (S. Bellow:

Hácha Emil 88, 89

Jelen Josef 43

Brandejs Josef 147

To Jerusalem and Back) 61

Hájková Alena 139–142

Jelínek Josef 143

Brautigan Richard 54

Doctorow Edgar Lawrence 6, 11, 12, 65

Halas František 145

Jelínková Marie 143, 144

Brecht Bertolt 40

Donnellyová Elaine 116

Hannan Kevin 27

Ježek Jaroslav 40, 46

Brejchová Jana 81

Dorůžka Lubomír 43, 56

Hanuš Milan 65

Jung Carl Gustav 20

Breton André 55

Drábek Jan 14

Hašek Jaroslav 60, 127

Justoň Zdeněk 53

Breytenbach Breyten 11

Drda Miloš 62

Havel Miloš 106

Brežněv Leonid Iljič 20

Drda Vlastimil 62

Havel Václav 30, 32, 34, 36, 44, 84, 89,

Kaddáfí Muammar 7

Brontëová Charlotte 119

Drozd Karel 128

93

Kafka Franz 39, 55, 66

Brubeck Dave 65

Drtina Prokop 123

Havlíček Borovský Karel 148

Kachyňa Karel 148

Březina Aleš 37

Duarte José Napoleón 16

Hawthorne Nathaniel 120

Kaiser Oldřich 130

Buch Hans Christoph 10, 16

Dubček Alexander 43, 44, 53, 65, 69,

Hejl Vilém 123

Kalandra Záviš 96

Burian Emil František 54

73, 101

Hellmanová Lillian 19

Kaplan Karel 123

218

219

Karty na stůl, paní Zdeno (J. Kos) 123

Leary James 27

Munsonová Naomi 113, 114

Pláč Koruny české viz Paměti. Křik Koruny

Karvaš Peter 32

Lenin Vladimir Iljič 68, 69, 101, 106,

Murdochová Iris 65

české

Kat bez stínu (F. R. Kraus) 54

109, 133–135

Mussolini Benito 69, 72, 84

Plachá Ludmila 140, 143

Kavan Jan 81–83

Lennon John 53

Plechový bubínek (G. Grass) 5

Kepler Johannes 122, 135

Lešikar Josef Lidumil 103

Nadja (A. Breton) 55

Pludek Alexej 28, 44

Kiš Danilo 8

Lewis Sinclair 78

Napoleon Bonaparte 34

Podhoretz Norman 111

Kladiva Jaroslav 54

Liberda Vladimír 127

Neduha Jeroným 47

Poe Edgar Allan 112

Klánský Mojmír 78

Liszt Franz 39

Neff Vladimír 43

Pokorný Jan 142

Klaus Václav 94, 102, 104, 106

Living Theatre (ed. J. Kořán a P. Oslzlý)

Nekrvavá revoluce (K. Kaplan) 123

Poledňák Ivan 43

Klecan Jaroslav („Mirek“) 137–143,

54

Němcová Božena 103

Poslední z transportu (J. Kladiva) 54

145, 146

Ludvík Emil 41

Němcová Dana 93

Pospíchal Petr 125

Klíma Ivan 32

Lunceford Jimmie 40

Neruda Jan 118

Pound Ezra 5

Kniha Danielova

Lynch Charles 125

Neruda Pablo (vl. jm. Ricardo Reyes) 5

Prodigal Parents The (S. Lewis) 78

(E. L. Doctorow) 6

Neumann Stanislav Kostka 88, 145

Procházková Lenka 117

Kniha o Alfrédu Fuchsovi 148

M’bow Amadou-Mahtar 7

Nezval Vítězslav 55, 88, 145

Přežije sitár do roku 2000? (V. Marek) 51

Kocáb Michael 56

MacKinnonová Catharine 114

Nietzsche Friedrich 54

Případ Wagner (F. Nietzsche) 54

Kocourek Franta 147

Mach Alexander („Šaňo“) 88

Nixon Richard 21

Purpurová barva (A. Walkerová:

Koestler Arthur 146

Machann Clinton 25, 27–29

Nová vlna se starým obsahem 56

The Color Purple) 16

Kohout Pavel 32

Mailer Norman 6

Novák Jan 32, 104

Kolínský Adolf 140, 141, 146, 148

Marek Vlastimil 51

Novotný Antonín 11, 17, 84, 116, 137,

Queneau Raymond 54

Komenský Jan Amos 45, 91

Mareš Mario 127

138, 139

Konrád György 18

Marsalis Wynton 65

Ragtime (E. L. Doctorow) 6

Kopecký Václav 142, 143

Maršál Jaroslav 146

O dada, surrealismu a českém umění

Ratušinskaja Irina 19

Kopic Bořivoj 44

Marx Karl 10, 11, 74

(J. Chalupecký) 52

Reagan Ronald 6, 15, 16, 22, 53, 72

Kořán Jaroslav 54

Mařan Ctibor 148

O patetickém a lyrickém stavu ducha 51

Red Music 42

Kos Jan 123, 124

Masaryk Jan 99

O’Neill Eugene 32

Reid Ishmael 16

Kotrlá Iva 19

Masaryk Tomáš Garrigue 85, 86

Obsluhoval jsem anglického krále

Reportáž, psaná na oprátce (J. Fučík)

Kouřil Vladimír 52, 62

Masarykův triumf (J. Kovtun) 86

(B. Hrabal) 53

137–140, 142–145, 148

Kovtun Jiří 86

Mašín Ctirad 99, 100

Obzina Jaromír 125, 128, 130

Rezek Petr 54

Krajina Vladimír 146

Mašín Josef 99, 100

Olbracht Ivan 145

Rock 2000 A–K (ed. J. Vlček) 53

Krásná Amerik a (C. Machann,

Mašín Josef st. 144, 148

Orovanová Mary 120

Rock 2000 L–R (ed. J. Vlček) 54

J. W. Mendl) 25

Matějsek (stranický důvěrník) 131

Orwell George 12, 98

Rock 2000 L–S (ed. J. Vlček) 54

Kratochvíl Miroslav 57

McCarran Pat 13

Oslzlý Petr 54

Rock 2000 S–Z (ed. J. Vlček) 54

Kraus František R. 54

McCarthy Joseph 19

Otruba Zdeněk 94

Rock na levém křídle (J. Vlček) 51, 54, 57

Kreisky Bruno 7

McCartney Paul 65

Otta František 97, 98, 105, 106

Rohstein Edward 12

Kropáček Antonín

McGovern George 7

Ottová Eda 105

Rollins Sonny 65

viz Otakar Roubínek

Melville Herman 112

Oz Amos 20, 22

Roman Štefan B. 108

Krvavé velikonoce (V. Sacher) 85

Mendl James W. 25

Roth Philip 10

Kryl Karel 53

Michalová Marie 141

Pacholíková Jana 63

Roubínek Otakar (pseud. Antonín

Kryl Miroslav 142

Míka Zdeněk 30, 37

Paměti. Křik Koruny české (V. Černý)

Kropáček) 35

Kryštofová (udavačka) 131

Milenec lady Chatterleyové

138, 146

Růžička (předseda OV KSČ Praha 6)

Křivánek Tomáš 62

(D. H. Lawrence) 8

Panklová Barunka viz Božena Němcová

131

Kubelík Rafael 91

Miller Arthur 65

Páral Vladimír 43

Rybák Josef 43

Kubišová Marta 30, 33

Millerová Casey 119, 121

Parkerová Barbara 8

Kučera Jiří 55

Miłosz Czesław 9, 22

Pavlíček František 32, 34

Sacher Vilém 85

Kun Béla 85

Minařík Pavel 98, 99

Peltán František 144

Salivar Lumír 93

Kundera Ludvík 54

Mirákl 69

Peroutka Ferdinand 147

Salivarová Zdena 93, 94, 123, 124, 128,

Kundera Milan 8, 37, 44, 101

Morávek Václav 144, 148

Pich-Tůma Miroslav 98, 100

133, 135, 136

Kupka Josef 63

Morrisonová Toni 12, 13, 65

Piłsudski Józef 72

Salzman Zdeněk 27

Kuras Benjamin 81, 83

Moskevské blues 49

Pinochet Augusto 17

Sammer Jan 127

Moskva–hranice (J. Weil) 146

Pixa Jaroslav 143, 144

Sartre Jean Paul 9

Lábus Jiří 130

Mowat Farley 13, 14

Pixa Kamil 141

Sbohem, armádo! (E. Hemingway) 83

Landovský Pavel 32–34

Mulligan Gerry 65

Pixová Milada 141, 143

Sedmikrásky (rež. V. Chytilová) 67

220

221

Seifert Jaroslav 5, 51, 148

Thomas Clarence 112, 114

Zápotocká Marie 142, 143

Shakespeare William 89

Tiso Jozef 85, 86, 88, 89

Zápotocký Antonín 142, 143

Shirley (Ch. Brontëová) 119

Titzl Stanislav 56

Závada Vilém 43

Schneider Peter 10

Toman Adolf 32

Závodská Jiřina 146

Schola ludus (J. A. Komenský) 45

Topol Josef 32, 34

Zemánková Inka 40–42, 58, 59

Schorm Evald 35

Toufar Josef 100

Zola Émile 5

Schramm Augustin 99

Trojan Václav 49

Zoubek Karel 66

Schultz George 6 8, 13, 18

Trudeau Pierre 7

Zpráva Jazzové sekce 42

Sibir (F. Mowat) 13

Turner Joe 40

Zpráva o mém muži (J. Slánská) 124

Sillitoe Alan 65

Twain Mark 112

Zpráva o organizovaném násilí

Skála Ivan 5, 43, 70

Tyson Mike 111

(V. Hejl, K. Kaplan) 123

Skalník Joska 55, 62, 63

Zpráva o zavraždění generálního tajemníka

Slánská Josefa 124

Uhde Milan 32, 34

(K. Kaplan) 123

Slánský Rudolf 123

Ulč Ota 11, 81

Slepička František 96–98

Updike John 16, 65

Žert (M. Kundera) 101

Smoček Ladislav 32

Žlůva Václav 39, 61, 63, 66

Sofokles 101

V melounovém cukru (R. Brautigan) 54

Solženicyn Alexandr Isajevič 14, 20

Vabank (A. Pludek) 44

Somnium seu Opus posthumum

Vaculík Ludvík 36, 117, 126

de astronomia Lunari (J. Kepler) 135

Válek miroslav 63

Somoza Debayle Anastasio 15

Vargas Llosa Mario 7, 18, 19, 22

Sontagová Susan 65

Vergilius 30

Srp Karel 46, 53, 55, 62, 63, 66–68

Vian Boris 52

Stalin Josif Vissarionovič 13, 51, 57,

Vicherek Gustav 41

134, 138

Vlach Karel 40, 41

Starr S. Frederick 49, 65

Vonnegut Kurt 39, 65, 66

Stibořík Vladimír 66

Voskovec Jiří 40

Stoppard Tom 65

Vrána Vladimír 139, 140

Stylistická cvičení (R. Queneau:

Vrchlický Jaroslav 74

Exercices de style) 54

Vyhnanství (M. Klánský) 78

Styron William 65

Vyšinskij Andrej Januarovič 5

Styronová Rose 13

Vzpomínání (O. Wichterle) 131

Svědectví o puči (O. Hora) 123

Sviták Ivan 76, 78

Wagnerová Alena 139

Svoboda Milan 128

Wain John 65

Swiftová Kate 119, 121

Walcott Derek 19

Sýkora Martin 63

Walkerová Alice 16

Walter Francis 13

Ševardnadze Eduard 89

Warshawová Robin 111

Šíma Jan 40

Wästberg Per 19

Šolochov Michail 5

Waugh Evelyn 119

Špatně časovaný běženec (O. Ulč) 11

Webb Chick 40

Špionážní oprátky (L. Bittman) 79

Weil Jiří 146

Štefánik Milan Rastislav 85

Werich Jan 40

Štrougal Lubomír 74, 127

Wessel Horst 6

Štyrský Jindřich 53

Whitman Paul 40

Švéda Václav 98–100

Wichterle Otto 131

Wilson Paul 58

Táborský Václav 30, 31, 34–37

Wonka Pavel 82

Tělo, věc a skutečnost v současném umění

Work of Art A (S. Lewis) 78

(P. Rezek) 54

Templová Shirley 119

Zagajewski Adam 17, 18

Thatcherová Margaret 51

Zámek (F. Kafka) 55

222

223

Obsah

Karneval spisovatelů v New Yorku (1986) ............................. 5

Neroztavení (1987) ..............................................................23

Timeo Danaos (1987) ..........................................................30

Případ Jazzové sekce (1988) .................................................39

Byl rok 1968 možný? (1988) .................................................69

Fejeton z letošního jara (1991) .............................................76

Nezávislost, samostatnost, svoboda (1991) ..........................84

Viděno z dálky (1992) ..........................................................91

Dobrodružství amerického feminismu (1992) ....................109

Osočení (1993) ..................................................................122

Primus inter pares? (1997) .................................................137

Vydavatelská poznámka .....................................................150

Ediční poznámka ...............................................................153

Komentáře ........................................................................159

Rejstřík .............................................................................218

více o studiu na Literární akademii najdete na www.lit-akad.cz

224

Spisy Josefa Škvoreckého

svazek 30

řídí redakční rada – Vladimír Justl,

Václav Krištof, Michal Přibáň, Michael Špirit

Josef Škvorecký

Timeo Danaos a jiné eseje

vybral, uspořádal, k vydání připravil, komentář napsal

a rejstřík sestavil Michael Špirit

vydala Literární akademie (Soukromá vysoká škola Josefa Škvoreckého), s.r.o.,

Na Pankráci 54, 140 00 Praha 4, roku 2006 jako svou 33. publikaci

vydání první

grafická úprava Petr Babák (Laboratoř)

sazba a zlom Tereza Šerá (Laboratoř)

tisk Kontura Design

www.lit-akad.cz

ISBN 80-86877-23-X

9 788086 877235