Lusy Adams

Odstíny života

Smrt je jenom začátek…

Všem, kteří ztratili naději.

Nepřestávejte věřit. Sny se plní.

Prolog

Lidé si neustále stěžují na vlastní život. Bědují nad překážkami a utrpením, které se jim postaví do cesty, a posléze si naivně myslí, že už je nedokážou nijak překvapit. Pravdou ale je, že o životě nevědí vůbec nic, dokud o něj nepřijdou.

Já o něj přišla. Jaké bylo umírání? Bolelo to, cítila jsem se zmatená, a potom to zase bolelo.

Žádné světlo na konci dlouhého tunelu temnoty.

Jen ta tma. Prázdná a konečná. Nemůžu vám povědět, co se stane po smrti. Nic z toho si nepamatuju. Nedokážu ani říct, jestli je něco jako nebe nebo dokonce peklo. Nejspíš je to tak lepší.

Vím jen, že jsem teď zpátky. Dostala jsem druhou šanci na život. I když, nejsem si úplně jistá, že to, čím právě procházím, se dá nazývat životem.

Moje srdce netluče, ne, když ho k tomu nenutím. Nepotřebuju dýchat, jíst ani spát, ale zato mi přibylo pár slušných schopností.

Regenerace, přenosy, možnost pohrávat si s cizí myslí, Není proto zas tak šokující, že si občas připadám, jako kdybych vyskočila rovnou ze stránek nějakého nevydařeného komiksu se super hrdiny. Ale to se nestalo. Pořád jsem to já.

Chybí mi lidé, které jsem dříve znala. Mám až nad hlavu problémů s nadpřirozenem, jemuž jsem v posledních pár měsících musela čelit: upíři, vlkodlaci, čarodějnice, To všechno, a ještě daleko víc je teď u mě na denním pořádku. Kolem mě totiž probíhá válka mnohem delší a větší, než si vůbec dokážu představit. A já mám být ta, která ji rozhodne. Které straně pomůžu k vítězství, to už se v Proroctví neříká. Zdá se to tak samozřejmé, ale občas jsou chvilky, kdy se objeví pochyby.

Stýská se mi po dřívějším životě. Milovala jsem ho, možná nebyl tak úplně dokonalý, ale alespoň mi připadal jednoduchý. Vždycky tu byla přesně vytyčená čára mezi dobrem a zlem. Pokaždé jsem s naprostou určitostí věděla, co je správné a co ne.

Ale ode dne, kdy jsem zemřela, se všechno začalo komplikovat. Nevěřila bych, kolik věcí může smrt změnit.

Jestli lituju, že jsem mrtvá?

Ani v nejmenším.

Tedy většinou.

1. Pronásledovaná

Nikdy jsem nebyla ten typ holky, která každý den mučí svoje tělo v posilovně. Nepotřebovala jsem to. K závisti kamarádek a většiny lidstva jsem měla štěstí na rychlý metabolismus a díky tomu zůstávala moje postava štíhlá, aniž bych se musela nějak výrazně snažit či omezovat. Takže proč se trápit nějakým otravným cvičením, když jsem mohla jen dál vesele lenošit?

Musím přiznat, že jsem toho teď začínala litovat. Nezabilo by mě věnovat trochu svého drahocenného času nějakému pohybu. Mohla jsem třeba chodit běhat, to se hodí vždycky. Ale upřímně, jaký bych k tomu tenkrát měla důvod? V

Chicagu není proč utíkat, pokud jste zrovna nevyloupili banku, nebo se právě neženete na výprodej do Barneys. Ani jedno z toho u mě však nehrozilo.

Měla jsem svou nechuť přece jen překonat.

Bylo by mi to možná zachránilo život.

Stěží jsem popadala dech. Každý nádech po cestě dolů mým hrdlem hlasitě zachrčel, až nakonec zapálil až v plicích. Znovu a znovu jsem lapala po další dávce kyslíku a věděla, že tímhle tempem co nevidět hyperventiluju a upadnu do bezvědomí. Ale nedokázala jsem se uklidnit.

Mohla jsem jen běžet dál, dokud mě vlastní tělo nezradí.

Nohama mi při každém pohybu projela ostrá bolest. Tak to dopadá, když se dáte do zběsilého úprku po opravdu dlouhém období nicnedělání.

Pravděpodobně jsem si natáhla všechny možné svaly. Výborně. Zítra to bude pekelně bolet. Zítra!

Pokud přežiju.

To byla jediná věc, která se mi honila hlavou.

Přežít! Lidé jsou v boji o holý život schopni dělat neuvěřitelné, sáhnout si až za hranice svých možností. Nepřekvapovalo mě, že se mnou to bylo stejné. Pořád jsem člověk! Do háje, doufám, že jsem!

Zaskočila mě jenom ta touha, touha žít, která mi rostla v hrudi a svírala vnitřnosti. Cítila jsem, jak mi do ní buší splašené srdce a snaží se osvobodit z jejího sevření. Nemohla jsem se té touhy zbavit, přestože jsem ji dost dobře nechápala. Věděla jsem, že ji potřebuju. Byla tou poslední věcí, která mě dělila od smrti.

Jako by smrt neznamenala přesně to, co jsem si ještě před několika týdny tak přála. Představovala jediný způsob, jak všechno ukončit. Už žádná další nesmyslná proroctví, otravní bohové a práce, která musela být neodkladně udělána. Žádné opětovné utápění se v sebelítosti a marný úprk před tímhle novým, zvráceným světem. Žádní démoni, andělé ani jim podobná havěť. Prostě jen konec.

Definitivní. Chtěla jsem, aby někdo zase zhasl to světlo a nechal mě v klidu dohnít v mém hrobě.

Přesně to by se totiž stalo, kdyby neexistovala žádná pošahaná magie, jejíž tvůrci si zřejmě mysleli, že mohou cokoli. Jenže oni mohli, jen jsem jim to nesměla přiznat. Už takhle měli nade mnou příliš velkou moc. Vždyť mě přivedli zpátky ze záhrobí, proboha! Mohla jsem se jim vzpírat, jak jsem chtěla, ale stejně mě odmítali propustit. Jako kdyby je zabilo vybrat si pro svoje hrátky nějakou jinou mrtvou holku. Radši být tuhá jak prkno, než tohle.

Nikdy mi to nebylo souzeno, jak se mi to alespoň snažili namluvit. Můj osud byl prý mnohem větší. Větší než Smrt sama. Smrt, tss! Kdo by se jí bál? Potkat ji, pořádně ji zdrbu, že neumí dotáhnout svou práci do konce. Buď se měla postarat, abych zůstala ležet hezky v pohodlí a teploučku své rakve, nebo mě vůbec neměla tahat na druhou stranu. To ji nikdo ve škole pro smrtky, nebo kde se tyhle potvory vlastně berou, nenaučil, že nemá dělat věci jen tak na půl, prostě aby se neřeklo? K čertu s ní! Potkat ji, zakroutím jí tím kostnatým krkem a tu její tupou kosu jí omlátím o hlavu. Vždyť hlavně kvůli ní jsem tam, kde teď jsem. Ona to všechno začala, v den, kdy jsem zemřela.

V ten den přestal existovat svět, který jsem znala. Přišla jsem o všechno. Bez výjimky. Nemělo by mě to tížit, vždyť jsem mrtvá. Nic už by mě nemělo tížit. Stejně tak jsem se neměla vrátit. Tedy aspoň já si to myslím. Podle těch nade mnou k tomu však byl zatraceně dobrý důvod. Přála bych si vědět jaký. Toužím alespoň po jediné pitomé, přímé odpovědi, kterou bych dokázala pochopit.

Ale hádám, že ta mi není souzena.

Osud hrál v mém životě poslední dobou hlavní roli. Už nezbývalo skoro nic, o čem bych mohla sama rozhodovat. Nezáleželo, jak moc jsem se o to snažila. Vždycky si mě to našlo. Vždycky. A tak to bylo od chvíle, co jsem se opět probudila k životu.

V ten den jsem poznala, co je to peklo, a vstoupila do něj. Do svého malého, osobního, mučivého pekla. Všechno tady tak bolelo a nezbyl nikdo, kdo by mě mohl utěšit. Lidé, které jsem znala a milovala, mě už oplakali a pohřbili. To, že jsem se nějakým záhadným způsobem dostala zpátky, nic neměnilo. Byl to jen můj problém. A pořád je.

I když s tímhle tempem nejspíš už brzo nebude.

Ta myšlenka mě donutila ještě trochu zrychlit.

Potlačila jsem nutkání ohlédnout se, zatlačila ho do nejvzdálenějšího koutu své mysli. Ujištění, že můj pronásledovatel není nikde v dohledu, by mě sice uklidnilo. Ale co kdyby byl? Co kdyby mu stačilo jen natáhnout ruku a popadnout mě? Přes sípání a hukot vlastní krve v uších bych ho neslyšela, ani kdyby mi běžel rovnou za zadkem. A tak jsem se neohlédla. Nechtěla jsem vědět, jak blízko je můj konec. Příliš jsem se ho obávala.

Neměla jsem strach ze smrti. Přece jenom, už jsem ji jednou zažila. Umírání sice bolí, a to sakra hodně, ale dá se to zvládnout. Pokud víte, že už tomu nebudete muset čelit znovu. Že jakmile naposledy vydechnete, bude po všem. Já to nevěděla. Ne jistě. A to mě děsilo.

Jenom jediná věc na světě je totiž těžší než zemřít.

Vrátit se zpátky.

Zahnula jsem za roh a narazila do osoby před sebou tak tvrdě, že jsem se rovnou mohla rozběhnout proti betonové zdi, a výsledek by byl zhruba stejný. Moje vlastní kinetická energie mě prudce odhodila dozadu a já neměla sebemenší šanci to ustát. Na cestě k zemi jsem instinktivně zaječela.

Snažila jsem se pád na podlahu zmírnit rukama, takže schytaly většinu nárazu. Při téhle rychlosti a síle dopadu jsem si musela zlomit zápěstí, možná obě. Bolest se nedostavila. Měla bych za to být vděčná. Nebyla jsem. Nevěděla jsem, co to přesně znamená, ale určitě nic dobrého. Absence bolesti nikdy neznamená nic dobrého, i když se to může jevit opačně.

Neměla jsem čas o tom hlouběji popřemýšlet.

Dívka, do které jsem plnou rychlostí napálila a sesula se tím k zemi, aniž to s ní jen otřáslo, se jedním rychlým pohybem ke mně sklonila, popadla mě kolem krku a bez známky námahy mě vytáhla zpátky na nohy. Tlak na mém hrdle sílil, ale nevnímala jsem žádnou neodkladnou potřebu nadechnout se nebo se jakkoli vzpírat, přestože bych touhle dobou už určitě měla. Dokázala jsem jí jen tupě zírat do obličeje.

Civěla jsem na dívku, která se mě s největší pravděpodobností chystala zabít, a nijak se mě to nedotýkalo. Kam se sakra poděl můj pud sebezáchovy? Moje tělo jako by reagovalo na její a přestalo se vzpouzet svému osudu. Z její dlaně mi přes kůži až do morku kostí putoval podivný pocit úlevy, který jsem už tak dlouho nedokázala najít.

Uklidnila jsem se, protože smrt měla přijít právě z jejich rukou.

Odevzdaně jsem jí hleděla do tváře a necítila strach ani smutek, jen závist. Musela být zhruba stejně stará jako já, ale připadala jsem si vedle ní jako naprostá a totální nicka. Vzbuzovala ve mně silný pocit úplné nedůležitosti mého bytí. A ne proto, že v rukou držela můj život a každou chvilku ho mohla ukončit. Ne, ona ve mně vyvolávala tentýž respekt, který cítíte k někomu opravdu hodně starému, kdo má nepopsatelně víc zkušeností než vy a dává vám to patřičně najevo. K

někomu, kdo zažil už tolik věcí, o kterých vy byste si neodvážili ani nechat zdát, a některé z nich byly tak bolestivé, že jste téměř viděli nezhojitelné rány na jeho poraněné duši. Rány, které byste vy nedokázali snášet ani vteřinu, ale oni je roky nosili s hrdostí a grácií. Vyzařoval z nich zvláštní druh autority, který vás nutil je obdivovat.

Záviděla jsem jí to kouzlo, které z ní sálalo, tu děsivou dokonalost. Tmavě hnědé vlasy jí lemovaly snědý obličej s jemnými, bezchybnými rysy a plnými rty. Byla krásná, tak jak jen dívka v tomhle věku může být.

Jenom její temné, prázdné oči narušovaly tu nádhernou iluzi. Prozrazovaly, že bych se měla děsit.

Setkala jsem se s jejím odměřeným pohledem a pochopila. Byla stará, mnohem, mnohem starší než já. A vůbec to nebyl člověk.

Naklonila se ke mně a její dech přeběhl po mém

obličeji.

Když

promluvila

mrazivě

melodickým hlasem, čas se zastavil, a její slova zůstala viset ve vzduchu.

„Jsi mrtvá.“

Probudila jsem se ve stejném motelovém pokoji na okraji Los Angeles, ve kterém jsem se jen před pár hodinami ubytovala. Všechno tady smrdělo zatuchlinou a v koutech se začala objevovat plíseň. Postel tvrdá, rozvrzaná a kromě letitého psacího stolu s židlí a skříně bez dveří byla jediným kusem nábytku v místnosti. Ze zašlého okna byl výhled akorát tak na cihlovou stěnu protější budovy, stejně jako z okýnka v úzké vedlejší místnosti, která se jen stěží dala nazvat koupelnou. Hemžili se v ní švábi a voda tekla jen rezavá. O teplé tady nejspíš ani neslyšeli.

No, žádný luxus, ale nic lepšího si chudé děvče na útěku nemohlo dovolit. Ne, že by mi ten útěk byl nějak platný, i kdyby moje platinová American Express ještě stále platila. Jaképak překvapení, když se snažíte prchat před vševidoucími bohy.

Mohla jsem se táhnout až na druhý konec světa a jim by trvalo zhruba tři minuty mě zase vystopovat, pokud by se jim zrovna zachtělo.

Přinejmenším tomu tak bylo na začátku. Po mém vynuceném návratu mezi živé mě otravovali prakticky nonstop. Za půl roku úpěnlivé snahy zbavit se jich, jsem se ale naučila pár užitečných maličkostí, které mi pomáhaly ztratit se jim z radaru aspoň na pár dní. Například přelidněná, anonymní velkoměsta byla pro můj prakticky nedosažitelný cíl naprosto ideální. Přece jenom vyhledat jednoho určitého človíčka v několika milionovém davu dá zabrat, bůh nebůh. Ve výsledku to sice nemělo takový účinek, v jaký jsem doufala, ale aspoň jsem už nepobíhala kolem s velkým červeným vykřičníkem nad hlavou. Teď byl modrý a maličký, ale jim bohatě stačil, aby si mě znovu našli.

Neustále mi říkali, jak mám svou existenci přestat brát jako něco násilného a nepřirozeného a přijmout, kdo jsem. Taky mě krmili tím, jak chápou mou situaci, že musím být zmatená a že mám všechen čas světa, abych si to v hlavě urovnala. Jejich všechen čas světa se očividně lišil od toho mého, protože pokud se vám někdo neustále věší na paty a otravuje, moc prostoru vám nenechává. A přesně to jsem teď potřebovala – hodně moc prostoru a kousek soukromí.

Kdybych toužila po terapeutovi, ať už jakkoli dobře vypadajícím, řekla bych si o něj. Nemuseli se mi neustále vnucovat s tou svou nelidskou ochotou. Pokud si ale mysleli, že mě jejich zdánlivá vstřícnost nějak uchlácholí, naříkali na špatném hrobě. I kdyby mi poslali husu, co snáší zlatá vejce, bylo by jim to prd platný!

Pořád bych je nenáviděla. Pořád bych se jim vyhýbala, utíkala před nimi. Dřív nebo později jsem přece musela přijít na způsob, jak se jich nadobro zbavit, ať už by to znamenalo cokoli.

Tenhle problém se dal nějak vyřešit. Ale kam utíkat, aby ses schoval sám před sebou? Před vlastními zrádnými myšlenkami, které se do tebe zabodávají jako ledové ostří, až máš pocit, že tě co nevidět prořežou skrz naskrz a nechají v tobě jen velkou prázdnou díru? Před svými lidskými vzpomínkami, které se přeměnily v ty nejstrašnější noční můry?

Neznala jsem nic horšího. Noční můry jako byla ta dnešní, kde mě někdo pronásledoval, komu jsem nemohla utéct ani ho zabít, ty bych ještě dokázala zvládnout. Čas od času je mají všichni.

Ale vlastní život, který tě stíhá jako hladový pes a pohltí tě, pokud se jen na okamžik ohlédneš či zastavíš, na to jsem sílu neměla.

Cítila jsem, že mi po zádech stéká ledový pramínek potu a volá mě zpátky do reality. Díky mu za to. Nemohla jsem si dovolit pitvat se ve vlastní hlavě, příliš to bolelo.

A ještě mnohem víc mohlo.

Skopala jsem ze sebe pokrývku a seskočila z postele. Popadla jsem kabát, povalující se na židli, natáhla si ho přes bavlněné triko a plandavé pyžamové kalhoty a nazula si tenisky. Vyklouzla jsem z pokoje a zamkla za sebou. Motelové nádvoří pohltila tma narušená jen občasným svitem zahradní lampy. Nejspíš bylo ještě hodně pozdě, nebo možná spíš už brzo. Nezajímalo mě to. Čas pro mě už dávno ztratil smysl.

Zachumlala jsem se do kabátu, seběhla ze schodů, a co nejrychleji zamířila pryč. Potřebovala jsem na chvilku vypadnout, někam do otevřeného prostoru, kde nebylo všechno tak svazující. Zbavit se nežádoucích myšlenek, protože kdybych to neudělala, kdybych se do nich ponořila jen o trochu hlouběji, hrozilo, že už bych se vynořit nedokázala.

2. Nemožnost volby

Bylo hodně po páté, když jsem se vrátila zpátky do motelu. Po několikahodinovém pobytu venku jsem promrzla až na kost a z nosu mi div netrčel rampouch. Těšila jsem se, až zase zapadnu do svého pokoje, kde je alespoň teplo, když už nic jiného. To jsem ale ještě netušila, co mě tam čeká.

Sotva jsem otevřela dveře, nadskočila jsem půl metru vysoko.

„Bože!“ zaklela jsem a zabouchla za sebou.

Takový šoky, to by se mělo zakázat.

Přimhouřila jsem oči a věnovala muži sedícímu na mé posteli nenávistný pohled. Při té příležitosti jsem si bohužel nemohla nevšimnout, jak dobře dneska vypadá. Ne že by jindy vypadal nějak hůř.

Vždycky byl pekelně sexy a žádostivost jako by mu sálala z každého jednoho proklatého póru toho zatraceně přitažlivého těla. To ale nic neměnilo na tom, že byl poslední osobou na světě, kterou bych právě teď chtěla vidět.

Nebo vlastně kdykoli jindy, když už to mám nějak ujasnit.

„Výborně,“ usmál se na mě samolibě, a v tu ránu jsem měla chuť ho praštit. Nebyl to upřímný úsměv, jeho zelenošedé oči zůstávaly jako obyčejně bez výrazu. Třeba by jim pěkná barevná modřina dodala trochu citu. „Konečně přijímáš, kdo jsem.“

Aspoň že měl dost rozumu a zůstal sedět. Se svým metrem šedesát osm jsem nebyla žádný prcek, ale on mě pořád o dobrých dvacet centimetrů převyšoval. Když stál, tyčil se nade mnou jako pán světa s grácií a nonšalancí jemu vlastní, a dával mi tak jasně najevo, kým je. Jako kdybych si to dost dobře neuvědomovala i bez toho.

„Ale já vím, kdo jsi, Liame,“ ujistila jsem ho kysele a nevšímala si, jak při tom oslovení nespokojeně našpulil pusu. Moc dobře jsem věděla, že nesouhlasil, abych mu takhle říkala. Jako kdyby mu to ubíralo na důležitosti nebo co.

Vychutnávala jsem si, jak ho to štvalo, a rozhodně jsem s tím nemínila přestat.

Přešla jsem místnost a posadila se na židli naproti postele. Neměla jsem ráda, když byl někdo o hodně vyšší než já, ale taky jsem se nepotřebovala cítit jako obr.

„Jen mě to nezajímá,“ dokončila jsem původní myšlenku.

Jedním rychlým pohybem vstal a překonal vzdálenost mezi námi. Zapřel se rukama o stůl za mnou a sklonil se ke mně tak, že jsem se mu chtě nechtě musela dívat do očí. Zrcadlila se v nich magie. Uvěznil mě pohledem a donutil mě vstřebávat všechnu tu horkou energii, která z něj sálala. Roztřásla jsem se a zalapala po dechu. Cítila jsem, jak mě jeho moc naplňuje, rozlévala se mým tělem, proudila mi v žilách, až nezbylo, kam by se vtěsnala další. Snažila jsem se vydržet, nepodvolit se, a on v odezvě jen zvýšil svůj nápor.

Vykřikla jsem bolestí, když můj hrudník sevřela neviditelná síla. Jako by do mě někdo vrazil ruku a zamíchal mi vnitřnostmi. Slyšela jsem, jak mi praskla žebra. Okamžitě se začala hojit, ale stejně to pekelně bolelo. To byla cena za moji pitomost.

Jak mě byť jen na vteřinu mohlo napadnout, že bych měla šanci tenhle souboj vyhrát? Nemohla jsem mu odolat. Zásoba jeho moci byla nekonečná.

Sklopila jsem oči a ta energie zase ustoupila, až po ní zbylo jen lehké brnění v konečcích prstů.

Dosáhl, co chtěl, uznala jsem jeho autoritu.

Nelíbilo se mi to, ale neměla jsem jinou možnost.

Možná jsem teď byla výjimečná, ale s bohy jsem se sotva mohla rovnat.

„Pořád nic nechápeš, že ne, Alex?“ zeptal se sladce a zůstal jen pár centimetrů od mého obličeje. Cítila jsem jeho horký dech na tváři, prozkoumala dokonale řezané rysy jeho tváře, a to mě znovu donutilo, abych se roztřásla. Do háje, proč jen musel být tak proklatě sexy? To nemají na skladu trochu odpudivější verzi boha?

Já hloupá, jistěže nemají. Anebo jo, ale tohohle Cassanovu mi poslali naschvál, protože doufali, že mě dokáže zkrotit. Ha ha, dobrý vtip. Možná že se na něj vrhnu, ale rozhodně se nepodvolím. To spíš peklo zamrzne.

Přejel mi bříšky prstů po čelisti a s tím dotykem zmizely poslední zbytky bolesti. Zvládla bych se uzdravit i bez něj, ale trvalo by to déle a bolelo by to víc. Nepoděkovala jsem, na to jsem si sama sebe příliš vážila. A navíc to byl v první řadě on, kvůli komu jsem nějaké léčení vůbec potřebovala. Za odčinění vlastních skutků se neděkuje.

„Tím, že nás budeš ignorovat, nic nezměníš,“

zašeptal a naklonil se ke mně ještě víc. Hlas měl svůdný a s každým slovem mě hladil po těle stejně něžně, jako mě předtím jeho ruka hladila po tváři.

„Tvůj osud zůstane pořád stejný, nehledě na to, jaké vztahy spolu máme. Myslíš si snad, že když nebudeš dělat svoji práci, rozhněváš si nás a my to nakonec vzdáme? Že tě necháme jít?“

Část mého mozku ještě nebyla úplně otupělá, a tak jsem zvládla přikývnout a navrch přihodit i pár jednoduchých slov. Plus bod pro mě. „To byl můj plán, ano.“

Krátce se zasmál a znělo to pobaveně a unaveně zároveň. „Musím tě zklamat, ale takhle to nefunguje. Jsi Spasitelka, nemůžeme tě nechat jen tak zmizet. Nemůžeme tě stáhnout z bojového pole jen proto, že se ti nelíbí, abys k němu patřila.

Jakmile jsi poprvé zasáhla do této války, pozbyla jsi možnost odejít. Není tu žádná neutrální strana, kterou by sis mohla zvolit. Máš jen dvě možnosti.

Vybereš si a rozhodneš. Zůstaneš tu až do konce, možná ještě déle.“

Zase ta Spasitelka. Pořád jen samá Spasitelka.

Proč se mi ještě nikdo neobtěžoval říct, co to sakra znamená? Ne, že bych se na to ptala málokrát.

Například když jsem Liama potkala poprvé, těsně potom, co jsem se vrátila ze záhrobí. Možná mě dokonce on sám přivedl nazpátek, kdo ví.

Zjevil se s tím svým tajuplným úsměvem, pronikavým pohledem a perfektním účesem, tělo samý sval, a začal rozhazovat výrazy, kterým jsem ani za mák nerozuměla. Když jsem požádala o vysvětlení, jen se vševědoucně uculil a pronesl něco jako „Všechno má svůj čas“. A já měla chuť popadnout nejbližší balvan a zarazit mu ho hezky hluboko do lebky.

Nesnáším, když někdo ví něco, co já ne. A právě v tuhle chvíli jsem měla pocit, že naprosto všichni v tom novým, bláznivým světě věděli víc než já. Ale ještě mnohem horší než moje zraněné ego byl fakt, že mě nevědomost mohla zabít.

V takových chvílích jsem byla za Liama docela ráda, i když bych mu za to jeho tajnůstkaření nejradši zakroutila krkem. Možná se mi nezamlouvalo, že se mnou jednal jako s figurkou, kterou si může postrkovat po šachovnici, jak se mu zalíbí, ale na druhou stranu tady byl vždycky, když jsem potřebovala pomoc. Když se objevila jen známka nebezpečí, které bych nemusela ustát, přišel. Jako tu první noc mého nového života.

Nebylo lehké na ni myslet. Upřímně, kdyby to bylo něco platné, otevřela bych si hlavu zahradními nůžkami a tu vzpomínku si z mozku prostě vystřihla. Byla to ta nejhorší věc, kterou jsem kdy zažila, horší než smrt sama. Ale to zase tak překvapivé nebylo. Umírání se nevyhne nikdo, ať už vás děsí jakkoli, ale kolik lidí bylo pohřbeno zaživa? A kolik lidí z toho vyvázlo, aby si s sebou mohli nést to trauma?

Byla jsem trochu překvapená, že jsem se vůbec ještě dokázala zdržovat v pokoji menším než čtyři na čtyři. Klaustrofobie se u mě totiž rozjela na plné obrátky a třeba z výtahů jsem měla panickou hrůzu, jen když jsem se na ně podívala, natož do nich vlézt, to bych si radši vyšla třicet poschodí hezky po svých. Díky bohu se to už zlepšovalo, ale pochybovala jsem, že se ještě někdy vrátím do normálu. Nikdy předtím mi totiž uzavřené prostory nevadily. Jenže také nikdy předtím jsem nebyla zavřená v rakvi dva metry pod zemí s omezenou zásobou kyslíku a minimální šancí na přežití.

Už je to víc jak půl roku, ale mně při tom pomyšlení pořád naskakuje husí kůže. Toho se nejspíš nezbavím už nikdy. Některé vzpomínky jsou prostě příliš hrůzostrašné, než aby se daly zapomenout. Visí nad vámi jako nabroušená čepel a svírají vám hrdlo strachem při představě, že by se mohly zopakovat.

Cítila jsem se kvůli tomu trochu hloupě, a nikdy bych to nikomu nepřiznala, ale jen horko těžko jsem se večer nutila zalézt do postele.

Nevadily mi ani tak mé noční můry, pořád to byly jen sny. Ale děsila mě představa, že když zavřu oči na moc dlouho, a potom je budu chtít zase otevřít, už nespatřím světlo.

Že se probudím v té stejné nepropustné tmě, jaká panovala v té rakvi. Že se při sebemenším pohybu či snaze o osvobození uhodím do tvrdého dřeva, až ten malý prostor prosytí kovový zápach mé vlastní krve. Že budu znovu marně volat o pomoc, která nepřijde. Že budu mít touhu křičet, brečet a mlátit sebou, ale budu se muset donutit zůstat nehybná a klidná, abych zbytečně neplýtvala zásobami kyslíku. Že mě zase bude pálit v krku a pohltí mě horko, když mi kyslík bude docházet. Že si budu vědomá, že umřu sama a opuštěná, a nebude způsob, jak to změnit.

Pamatovala jsem si, jak jsem tenkrát zavřela oči a přála si, aby to byl všechno jen sen, a já se zase probudila ve své pohodlné postýlce. Když jsem je znovu otevřela, do tváře mě uhodil studený vítr na povrchu. Pořád netuším, jak jsem se odtamtud dostala. Možná jsem se přenesla sama, možná mi někdo pomohl. Podstatné bylo, že jsem odtamtud vypadla, ať už jsem za to měla být vděčná komukoli. I kdyby to měl být Liam.

Chvilku mi trvalo, než jsem se vzpamatovala.

Třásla jsem se, ale spíše radostí než díky náhlému přívalu chladu, který mě bodal do těla. Když na to myslím, ještě pořád vnímám tu neskutečnou vlnu euforie, která mě prostoupila a nutila mě, abych se začala smát. Kdybych tenkrát věděla, co mě čeká, možná bych si radši vybrala smrt.

Trvalo mi jen pár vteřin, než mi došlo, kde jsem se ocitla. Strachem se mi stáhlo hrdlo, ale ne proto, že jsem se uprostřed noci potulovala sama na hřbitově. Bála jsem se, protože už v tu chvíli jsem podvědomě tušila, jak jsem se tam dostala.

Jasný měsíc v úplňku osvětloval tisíce náhrobních kamenů, které se táhly na míle daleko. Mě zajímaly jen dva u mých nohou.

Nedělalo mi problém přečíst první z nich.

Věděla jsem naprosto přesně, co na něm stálo.

Thalia Haidee Elsner-Avital

*1. 1. 1960

†27. 8. 1996

Milovaná matka a manželka

Odešla příliš brzy a zanechala nás napospas tvrdé realitě

Jako dítě jsem tady strávila spoustu času ve snaze udržet si alespoň nějakým způsobem matčinu přítomnost. Fungovalo to, než otec usoudil, že posedávání po hřbitovech není zrovna nejlepší koníček pro dospívající dívku, a výlety mi zatrhl. Nejspíš bych mu za to měla být vděčná.

Nebyla jsem, protože než mě odsud jednoho dne násilím odvlekl, měla jsem pocit, že je máma pořád se mnou. S tím vším, co jsem teď věděla, jsem si začínala myslet, že možná skutečně byla.

Obrátila jsem pozornost k druhému hrobu.

Náhrobní kámen byl relativně nový a mramor házel ve stříbrném měsíčním světle odlesky do všech stran. Před ním ležela kytice čerstvých květin. Truchlící se své milované osoby očividně ještě nedokázali vzdát. To přijde. Na mrtvé se vždycky nakonec zapomene bez ohledu, jak moc jste je milovali. Je to jednodušší a míň to bolí.

Soustředila jsem se na zlaté kroucené písmo.

Srdce se mi zastavilo, když jsem rozeznala vlastní jméno vytesané do mramoru.

Alexandrina Chelsea Avital

*6. 11. 1986

†7. 11.2005

Milovaná sestra, dcera a přítelkyně Opustila nás nečekaně, ale v našich srdcích bude žít navěky

Než jsem se stihla vzpamatovat, uvědomit si, co to vlastně znamená, a začít patřičně vysilovat, zaslechla jsem blížící se kroky. Byly lehké a rytmické, a teď už bych je neomylně poznala.

Tenkrát jsem ale ještě netušila, s kým budu mít tu čest.

Automaticky jsem se otočila za přicházejícím a instinktivně couvla, přikrčená a připravená okamžitě

vystartovat

na

druhou

stranu.

Pochybuju, že bych toho byla schopná. Při pohledu na něj se mi podlomila kolena, takže jsem zavrávorala a musela se opřít o nejbližší pomník, abych nežuchla na zem. Byl vysoký, neobyčejně pohledný, s výraznými mužskými rysy. Krátce střižené tmavé vlasy zdůrazňovaly dokonalé linie lícních kostí. Vypadal tak na třicet, ale vážnost v obličeji mu pár let přidávala. Pár let sem, pár let tam, když se váš věk začne počítat na tisíce, už je to stejně jedno.

Ruce měl zastrčené v kapsách dlouhého černého kabátu a shlížel na mě temnýma očima, ve kterých se mu zrcadlil měsíc. Nemohla jsem vidět jejich přirozenou barvu, ale už tenkrát mi bylo jasné, že bych se do nich dokázala dívat celou věčnost. Na tom se nic nezměnilo až na fakt, že teď jsem se k tomu rozhodně nechystala. Ne s tím, co všechno jsem věděla. Stálo by mě to příliš mnoho.

Když na mě poprvé promluvil, roztřásl se mi žaludek a srdce se mi znovu rozběhlo. Jeho hlas byl hladký a konejšivý, dával mi pocit bezpečí.

„Nemusíš se mě bát,“ ujistil mě.

Nevím, proč jsem mu to sežrala. Už tehdy mi měl být podezřelý. Osamoceným mužům na hřbitovech by se přece věřit nemělo. Jenže jsem jím byla příliš okouzlená, než abych nad tím uvažovala. Vyzařovala z něj podivná aura, která mě nutila uklidnit se a uvěřit, že všechno je a už navždy bude v pořádku. Škoda, že to byla jen iluze, která brzo pominula.

„Chápu, že jsi zmatená,“ pokračoval stejně úlisným tónem. „Jsem tady, abych ti všechno vysvětlil.“

Přistoupil o dva kroky blíž, zřejmě jistý, že před jeho božským zjevem nikam nepřehnu.

Nechystala jsem se k tomu. A pokud bych utíkala, bylo by to určitě jeho směrem. Srazila bych ho k zemi a strhala z něj oblečení, o čemž jsem poslední dobou fantazírovala dost často. Dokázala jsem si představit všechny ty vyrýsované svaly pod jeho košilí a toužila je vidět na vlastní oči.

Dotknout se jich a dovolit mu dát mi všechnu slast světa.

Jsem to ale pokrytec. Pořád nadávám, jak mě využívají, ale sama bych s radostí využila jeho.

Nepochybně bych si to v danou chvíli náramně užila, ale potom si to nejspíš nikdy nepřestala vyčítat. Občas přemítám, jestli by mi jedna vášnivá noc s ním stála za věčné zatracení a sebepohrdání.

Doufám, že v sobě najdu dost síly, a nikdy se to nedozvím.

Natáhl ke mně ruku, a ten pohyb byl příliš pomalý, skoro jako by se bál, že by mě mohl vyděsit. Rozklepala jsem se, ale příčinou nebyl strach. Byla jsem jen vzrušená z jeho blízkosti, cítila, jak se mi o tělo otírají vlny jeho moci.

„Dovol mi…“

Bez váhání jsem přijala jeho dlaň a vyjekla, když mi hlavu zaplnila směsice zmatených obrazů.

Trvalo mi vteřinu nebo dvě, než jsem v nich objevila útržky vzpomínek na poslední noc mého života. Rozpoznávala jsem tváře svých přátel, jejich sborový zpěv k mým narozeninám. Slyšela jsem svůj vlastní tlumený smích, když jsem se přiopilá a zavěšená do svého přítele vypotácela z baru. Viděla jsem tvář Antonyho, vůdce jednoho z chicagských gangů, který se vynořil ze svého nablýskaného auta. V nose mě zaštípal kouř, když odhodil nedokouřený doutník a odhalil tetování na své paži, když zvedal pistoli. V uších mi zazněly blízké výstřely, následované kvílením pneumatik. Náraz na něco tvrdého. Něčí ruce třesoucí mým tělem.

Vůně deštěm nasáklé země. Světla sanitky. Chuť krve.

Vytrhla jsem mu svou ruku a příval vzpomínek se zastavil. Věděla jsem, co by následovalo, a nechtěla to vidět. Nikdo by nechtěl zažít vlastní smrt dvakrát.

Cítila jsem, jak mi po tváři stékají slzy. Svět se se mnou zatočil a nohy mi vypověděly funkci.

Kolem pasu se mi omotaly silné paže, které přišly jako by odnikud, a zachránily mě před pádem na vyprahlou zem. Liam si mě přitáhl do náručí, hladil mě po vlasech a šeptal věty v jazyce, kterému jsem nerozuměla, ale už jen tón jeho hlasu mě uklidňoval. To bylo poprvé a naposledy, co jsem se s ním objímala. Udělat to teď, už bych nebyla schopná ho pustit. Tenkrát jsem naštěstí měla spoustu mnohem důležitějších myšlenek, než vnímat jeho elektrizující dotyk těla.

Odtáhla jsem se od něj dost na to, abych se mu mohla podívat do obličeje. Takhle zblízka byl naprosto k sežrání. Jeho krása mě dodnes nepřestala udivovat, ale tehdy se mi na okamžik podařilo zahnat svůj úžas a zmohla jsem se na jednu jedinou otázku. Znala jsem na ni odpověď i sama, jen jsem ji potřebovala slyšet nahlas. Do té doby to nebylo skutečné.

„Jsem mrtvá, že ano?“

Lehce přikývl a v očích se mu mihlo něco jako smutek. Vypadal, že je mu to upřímně líto, ale zdání někdy klame. Kdyby tomu tak totiž bylo, nechal by mě jít.

„Ano.“

V očích mě zapálil další příval slz. Pohladil mě po tváři a setřel je. Vyslal mi do líce hřejivé paprsky moci a žádal o povolení ke vstupu. Zavřela jsem oči a dovolila jeho síle, aby mě naplnila. Vnímala jsem přes ni každičkou polohu tohoto světa, spatřila všechna stvoření, která na něm přebývají. Viděla jsem úplně všechno, dobré, i to zlé, kterého bylo víc než dost, a pociťovala neurčité nutkání vše špatné vymýtit. V té chvíli mi došlo, že život, jak jsem ho znala, byl nenávratně pryč.

„Panebože,“

vydechla

jsem,

neschopná

zareagovat inteligentnějším způsobem. Připadalo mi, že jsem celý svůj předchozí život chodila slepá, a až nyní konečně procitla a spatřila svět v celé jeho kráse. Byl temnější, děsivý a nechtělo se mi v něm žít.

Usmál se, jako by mi unikl nějaký vtip. „Můžeš mi říkat Williame.“

„Alex.“

Liamův hlas mě uvrhl zpátky do reality, do zašlého motelového pokoje, který se stal na následujících pár dní mým domovem. Pořád jsem seděla na té tvrdé židli a Liam se skláněl nade mnou. Takhle zblízka vypadal ještě mnohem líp, než když jsem ho potkala poprvé. To už by snad ani nemělo být možné.

Měla jsem chuť omluvit se za svoji nepozornost, ale rychle jsem ji zase zahnala. Místo toho jsem mu podala jen chabé vysvětlení. Ani si víc nezasloužil.

„Zamyslela jsem se.“

Přikývl, jako by věděl úplně přesně, o čem mluvím. Proč mě to jenom nepřekvapovalo?

„Už tenkrát jsi byla statečná,“ oznámil mi.

Probodla jsem ho pohledem a prudkým pohybem ho od sebe odstrčila. Zavrávoral o několik kroků nazpátek, než našel ztracenou rovnováhu.

„Vypadni z mé hlavy!“ zavrčela jsem na něj, ruce zaťaté v pěsti.

Jestli jsem něco vážně nesnášela, tak když se mi někdo bez svolení vrtal v mozku.

Zatvářil se tak provinile, že se roztomilostí rovnal smutnému štěňátku. Chybělo už jenom, aby mi vyskočil do klína a nechal se drbat za ušima.

„Omlouvám se. Pořád zapomínám, že nemáš ráda, když ti čtu v mysli.“

Zapomíná? On? Tss, to určitě!

„Ono to někomu nevadí?“ zeptala jsem se kousavě a ani nečekala kladnou odpověď. Chyba lávky. Kdy už mě konečně přestane překvapovat, že mě pořád překvapuje?

„Většině…,“ rozpačitě se odmlčel, jak hledal správný výraz. „Bytostem, se kterými se stýkám, to přijde užitečné. Ušetří to spoustu času.“

„Takže ty a tvoji božští kamarádíčkové plujete na svých nadýchaných mráčcích, mlčky na sebe hledíte a čtete si navzájem myšlenky?“ Musela jsem se tomu ušklíbnout. Dokázala jsem si to představit v živých barvách a byla to nanejvýš zábavná představa.

Není divu, že toho Liam moc nenamluví. Proč se taky obtěžovat, že? Co je naprostá ztráta soukromí v porovnání s luxusem čtení myšlenek?

Nezaujatě pokrčil rameny. „Dalo by se to tak říct.“

„To zní pěkně uhozeně.“

„Většina lidí by si myslela přesný opak,“

oponoval mi. „Před pár měsíci nejspíš i ty.“

„Od té doby se hodně změnilo.“

„Ne tolik, kolik by mělo.“

Nepřátelsky jsem se na něj zamračila. Unaveně si povzdechl a přistoupil zpátky ke mně.

„Pořád se tak zarputile držíš svého lidského života, odmítáš přijmout, kdo jsi. Bojíš se, že pokud to uděláš, přestaneš být člověkem.“

Sakra, to jsem tak průhledná?

„Nestojím o to, abych patřila do vašeho potrhlýho světa!“ vmetla jsem mu prudce do tváře.

Krev ve mně vřela, že se mi div nekouřilo z uší, a já ze všeho nejvíc toužila vrazit mu jednu rovnou do toho jeho pohlednýho ksichtíku. Dvakrát jsem se nadechla,

než

jsem

znovu

promluvila.

Nepotřebovala jsem mu dávat další záminky.

„Nikdy jsem o to nestála a nikdy stát nebudu.“

Téměř neviditelným pohybem ke mně natáhl ruku, a než jsem stihla zareagovat, hladil mě po tváři a pokračoval dolů, přes křivku mého krku a paže. Když se dotkl hřbetu mé ruky, projela mnou palčivá bolest, která mě přiměla vyjeknout. Jako kdybych cítila utrpení všech lidí, kteří potřebovali moji pomoc, a já jim ji odmítala dát. Nutilo mě to, abych následovala tu bolest, vyhledala její původ a zabila příšery, které ji způsobují.

Zaťala jsem zuby a mlčky ji snášela.

„Nebraň se svému osudu, Alex, protože když to děláš, lidé umírají.“

Hlavou se mi jako krvavý blesk prohnala vyvolaná vzpomínka. Sotva patnáctiletý kluk s hrdlem tak rozcupovaným, že jsem mu mohla spočítat krční obratle, ležel v kaluži vlastní krve a vnitřností. Jeho tělo už chladlo, ale v jasně modrých očích ještě zůstávala jakási iluze života.

Upíral je na mě a vyčítal mi, že jsem přišla příliš pozdě. Že jsem ho nezachránila, i když jsem k tomu měla šanci.

„Přestaň!“ Znovu jsem Liama odstrčila, ale tentokrát se ještě i vyhoupla na nohy a couvla co nejdál od něj. Už jsem nechtěla riskovat zůstávat v jeho blízkosti a výjimečně nešlo o přitažlivost, kterou jsem k němu cítila. Jen jsem mu nesměla dát šanci, aby využil proti mně všechno špatné, co mě po večerech pronásledovalo. To jsem zvládala i sama.

Věnoval mi jeden z těch vědoucích pohledů, které mě nutily pochybovat o postoji, který jsem si tak zarputile držela. Byly v něm výčitky, bolest, zklamání, naděje. Výraz jeho očí byl tak emotivní, že by toho žádný člověk nebyl schopen.

Nesnášela jsem, když se na mě takhle díval.

Běhal mi z toho mráz po zádech.

Když promluvil, tón jeho řeči byl stejně neutrální jako vždycky, ale něco v jeho hlase prozrazovalo, že pochopil, že vyhrál. Alespoň pro dnešní noc.

„Tak přestaň utíkat, před tímhle se neschováš.

Nemůžeš s tím bojovat. Nemůžeš to porazit. Jen se s tím smířit a dělat, co máš.“

I když jsem odmítala přiznat si to, a dělala i nemožné, abych to změnila, věděla jsem, že má pravdu. Vždycky ji měl. To byla další z věcí, která mě na něm vytáčela. Ale pro tentokrát jsem byla už příliš unavená, abych se s ním hádala. Pro tentokrát. Rezignovat na jednu bitvu ještě neznamená zahodit celou válku.

Pomalu jsem zavřela oči a nechala rozplynout své tělo.

3. Ustup

Když jsem opět ucítila pevnou půdu pod nohama, zůstala jsem stát se semknutými víčky, párkrát se opatrně nadechla a pak jsem teprve otevřela oči. Chtěla jsem mít jistotu, že si při prvním rychlejším pohybu nepozvracím boty, jak už se mi párkrát stalo. Nic neudělá na záporáky větší dojem, jako když před ně vyhodíte svou snídani.

Možná mohly přenosy vypadat jako dobrá vychytávka, ale jen do té doby, než jste je zažili na vlastní kůži. Ať si říká, kdo chce, co chce, nechat si tělo rozložit na miliony molekul a zase ho složit na jiném místě není žádná legrace. Když už se vám podaří překonat strach, že se zhmotníte třeba s nosem na zadku, pořád ještě zbývá porvat se s rozházeným žaludkem. Neustálá nevolnost, bolesti a křeče za ten přepych vážně nestojí. Možná je to rychlejší, než jakýkoli jiný druh dopravy, ale v žádném případě to není příjemné.

Když o tom tak přemýšlím, skoro nic teď nestojí za řeč.

Jako třeba trávit nadměrné množství času na hřbitovech. Jak jsem si totiž stačila všimnout, přesně tam jsem se nacházela. Opět. Prakticky pokaždé, když jsem měla pronásledovat nějakou potvoru, dřív nebo později jsem skončila na hřbitově. Jestli mě tím chtěli vyděsit, vybrali si špatnou holku. Zapadala jsem sem skoro stejně dobře jako oni. Kam jinam by taky mrtvoly patřily?

Jediné, co mě od nich odlišovalo, byl fakt, že já už nehnila pod zemí.

Instinktivně jsem se rozhlédla kolem a hledala známky nějakého nebezpečí, ale přes hustou ranní mlhu jsem viděla akorát tak velký kulový.

Někde v dálce na obzoru už se nepochybně objevily první sluneční paprsky, a brzo donutí ospalé velkoměsto, aby se opět probudilo k životu.

Povzdechla jsem si. Východ slunce pro mě znamenal jediné, všichni neřádi zalézají zpátky do svých nor. Ne že bych byla nějak odvázaná z toho mlátit se mezi náhrobky a dupat nebožtíkům nad hlavou, ale pořád to bylo lepší, než se prodírat zaprášenými hrobkami a smradlavými stokami. Jak se zdálo, přesně tohle mě ale čekalo.

To nám ten den hezky začíná.

A jako by toho pořád bylo málo, vůbec jsem netušila, kam se vydat nebo co hledat. Kdyby byla ještě tma, nejspíš bych se jen tak poflakovala kolem a čekala, až na mě něco hladového vyskočí z houští. Díky svítání tahle možnost nepřipadala v úvahu.

Ještě jednou jsem se rozhlédla. Žádná velká výstražná cedule s nápisem Doupě upírů, nevstupovat v dohledu. Jistěže ne, proč by mi to měli nějak usnadňovat? Teď budu muset prolézt všechny dostatečně velké hrobky v okolí. A že jich tady bylo. S mým štěstím bude jackpot až v té poslední.

Zastrčila jsem si ruce do kapes a otráveně vykročila k nejbližšímu mauzoleu, které se rýsovalo v mlze. V ruce jsem instinktivně stiskla rukojeť své oblíbené dýky připravena kdykoli ji použít. Čepel byla dlouhá asi jen deset centimetrů, ale pokud jste s ní uměli zacházet, přesně plnila svůj účel. Obvykle jsem ji nosila společně s jejím dvojčetem hezky schované ve skrytých pouzdrech uvnitř vysokých bot, ale s těmi keckami, co jsem měla na sobě, se to nedalo dost dobře realizovat.

Tak to dopadá, když se vydávám na lov z donucení.

Už při prvním pohledu na masivní dubové dveře mi bylo jasné, že tentokrát jsem se trefila hned na poprvé. Nebyla jsem si jistá, jestli je to dobře. Na jednu stranu jsem si ušetřila hodiny hledání, na tu druhou, čím déle po svítání, tím slabší většina nestvůr je. Trošku jim to znevýhodnit není nikdy na škodu.

Jednou rukou jsem strčila do dveří a při té příležitosti zkopírovala dlouhé škrábance, které se táhly tvrdým dřevem. Něco takového dokázaly zanechat jen zatnuté lidské nehty v boji o holý život. Nebyly první, které jsem tento týden viděla.

Těžké dveře se se skřípáním otevřely. Prostě krása. Jestli je uvnitř něco aspoň trochu inteligentního, připraví mi to pekelné uvítání.

Bez dalšího otálení jsem vstoupila. Boji se stejně nevyhnu, tak nač to zdržovat? Do nosu mě ihned praštil pach hniloby a prachu, tak typický pro opuštěné hrobky. Pokud na něj nejste zvyklý, máte

slušnou

šanci

se

pozvracet

nebo

přinejmenším vykašlat ze sebe duši. Já zvyklá byla.

Jak jsem již řekla, hřbitovy teď byly skoro jako můj domov. Vlastně to byla nejbližší věc domovu, kterou jsem momentálně měla. Docela smutné.

Postoupila jsem dál do malé vstupní místnosti a zavřela za sebou. Nepůsobilo mi zrovna potěšení zavřít se tady uvnitř s nějakou potvorou, ale nemohla jsem riskovat. Kdyby nějaký časný návštěvník hřbitova uviděl otevřené dveře a zvědavě ho napadlo vlézt dovnitř, mohl by se připlést rovnou do palebné linie. O zbytečné oběti na civilistech jsem rozhodně nestála.

Zamrkala jsem, aby si oči zvykly na tmu. Jedna z výhod být božskou služebnicí byla, že mě na boj za věc docela slušně vybavili. Neměla jsem teď problémy pohybovat se i v té největší temnotě se stejnou pohotovostí jako na denním světle.

Všechny barvy se sice zredukovaly na odstíny šedé, což mě občas mátlo, ale alespoň jsem se nemusela plížit s baterkou nenápadná jako Sněhurka mezi trpaslíky.

Zběžně jsem přehlédla okolí. Všude plno pavučin a prachu, ale kromě průchodu vedoucího dál do hrobky nic zajímavého. Bez přemýšlení jsem se jím protáhla a dostala se do dlouhé chodby lemované několika otevřenými dveřmi na každé straně. Když jsem kolem nich procházela, nakoukla jsem letmo za každé z nich. Ve skutečnosti jsem nečekala, že tam něco najdu, ale opatrnosti není nikdy dost. Netoužila jsem po tom, aby mě napadli zezadu.

Nikde ani noha. Proč by se taky záporáci měli zdržovat u vchodu, kde by je mohl někdo snadno objevit, když se můžou zašantročit hezky do samého středu hrobky? S takovou měli alespoň nějakou šanci, že se jejich pronásledovatel začne bát nebo ho to prostě jen přestane bavit, a nakonec to vzdá. To jsem ze zásady nedělala. Když chcete zachraňovat lidské životy, musíte se obětovat a občas se trochu zašpinit.

Pokračovala jsem dál a zavětřila další známý pach. Čím hlouběji jsem postupovala, tím to bylo patrnější. Ve vzduchu jsem cítila krev. Byla svěží a dost čerstvá na to, aby pocházela z ještě živé oběti.

Zrychlila jsem. Kdybych měla lepší boty, rozběhla bych se. Ale s těmi pláťáky bych na vlhkém kameni ťapala tak, že bych těm potvorám rovnou mohla zavolat a ohlásit se.

Zahnula jsem za roh a zarazila se, když světlo ze vzdáleného průlezu osvětlilo chodbičku.

Třepetalo se a házelo na stěny beztvaré stíny, které se pohybovaly v rytmu blikajícího plamene svíčky.

Automaticky jsem si sáhla k pasu a nahmatala jen lem svých kalhot. Zapomněla jsem, že kromě nože v kapse zůstaly všechny mé zbraně v motelu.

Liam mě zase jednou zblbnul natolik, že jsem se nedokázala soustředit na nic jiného, a jen tupě následovala jeho slova. Takže jsem zkysla uprostřed hrobky neozbrojená, a bůh ví, čím vším se to tu hemžilo.

Ale vůbec jsem se nebála. Vážně, ani trochu.

Naprázdno jsem polkla a vykročila za světlem.

Dávala jsem si pozor na každý krok, dokonce jsem ani nedýchala, abych nedělala zbytečný hluk.

Nesměla jsem je upozornit na svou přítomnost dřív, než se mi to hodilo. Moment překvapení byl všechno, co jsem měla.

Světlo dopadající do chodby se stále zjasňovalo, a stejně tak sílil i můj stisk jílce dýky. Pomalu jsem přestávala cítit prsty, ale to by byl nejmenší problém. Pořád jsem totiž neměla ani ponětí, co mě tam čeká.

Prosím, prosím, ať je to upír. S troškou snahy a štěstí bych si s ním poradila i s holýma rukama.

Pokud tam ale je něco jiného, pravděpodobně mě to sežere zaživa.

Mám to ale krásné vyhlídky.

Opatrně jsem nakoukla dovnitř. Přímo naproti mně vedl průchod do další místnosti, ale čas na prozkoumání si najdu potom. Víc mě zaujala postava stojící zády ke mně, skláněla se nad jedním ze dvou velkých sarkofágů, které zabíraly téměř celou místnost.

Snad tucet různě velikých svící rozestavěných na druhém ze sarkofágů dával výjevu přede mnou děsivý nádech. Muž upír, zakousnutý do krku mladé dívky. Bledá z velké ztráty krve a příliš slabá, než by se nějak bránila. Upřela na mě zastřené čokoládové oči a mlčky prosila o pomoc.

Opřela jsem se ramenem o kamennou stěnu vedle sebe a snažila se působit tak znuděně a otráveně, jak to jen šlo. První dojem dělá své.

Pokud si upíři myslí, že se jich nebojíte, máte z půlky vyhráno.

„Nech ji jít,“ poručila jsem.

Zvedl se líným pohybem a obrátil ke mně hlavu. Byl skoro stejně bledý jako jeho oběť a do temných očí mu padaly tmavé kadeře. Mlsně si olízl krev, která mu odkapávala z koutku úst.

Nebýt toho by byl nezvykle pohledný, stejně tak jako většina upírů, se kterými jsem se setkala. A všichni měli stejnou tendenci dělat podobně nelidská gesta, která zdůrazňovala, jaká monstra se za těmi krásnými tvářičkami skrývala.

Líbezně se na mě usmál. „Vydrž, zlatíčko, hned jsem u tebe.“

A tady to máme, udělal hned dvě smrtelné chyby v jedné větě. Řekl mi zlatíčko a odsunul mě na druhou kolej. Nikdo na mě nebude cukrovat a odbývat mě, zvlášť ne, když jsem naštvaná a mám chuť se rvát. Rozhodně ne nějaký prašivý upír s přízvukem tak silným, až to hezký není.

Než se stihl otočit, nacvičeným pohybem jsem z kapsy vytáhla nůž a nastavila ho do bojové pozice.

„Mně se nechce čekat.“

Přimhouřil oči, až mu na čele naskákaly přemýšlivé vrásky, a podezíravě si přeměřil krátkou čepel, která se leskla ve svitu plamenů.

„To je stříbro?“

Tentokrát jsem se usmála já. „Nech mě, abych ti ji vrazila do srdce, a uvidíš.“

Rozesmál se tak pobaveně, že jsem se musela zamračit. Nesnáším, když jsem někomu pro legraci.

„Něco mi ušlo?“

„Přišla jsi do mého domu, vyrušila mě od večeře a vyhrožuješ mi. Měl bych tě zabít.“

Ušklíbla jsem se a protočila nožem v ruce na důkaz, jak dobře ho ovládám.

„Můžeš to zkusit.“

Zakroutil

hlavou

a

mimoděk

pohladil

polomrtvou dívku vedle sebe po vlasech, jako to děláte s kočkou, která se vám usadila na klíně.

Touha vyrvat mu mrtvé srdce z hrudi se ve mně hromadila tak rychle, že jsem musela zatnout zuby, abych na něj rovnou nezaútočila. Něco z toho se mi muselo odrazit v obličeji.

„Jsem příliš unavený na boj.“

„Tím líp pro mě,“ odsekla jsem naštvaně.

Nevěřila jsem, že by mi jeho únava nějak pomohla. Pokud přijde na boj, upíři nejsou nikdy dost unaveni, aby vám to bylo co platné. A jelikož právě spořádal alespoň půl litru krve, musel být energií doslova napěchovaný.

Co dělat, aspoň bude větší zábava.

Ohrnul rty a odhalil bělostné špičáky.

„Nemyslím si.“

Než jsem stačila zareagovat, ve vstupu na protější straně místnosti se objevila velká tlející hrouda masa a vycenila na mě dvě řady ostrých zubů, ze kterých sliny odkapávaly v proudech.

Potlačila jsem nutkání nahlas zaklít. Nepočítala jsem s tím, že tenhle zmetek bude dost silný, aby si povolal na pomoc ghúla. Ukažte mi kteréhokoli upíra v jakoukoli denní dobu a já ho zvládnu, a skoro se nezapotím. Tak fajn, možná se zapotím a odnesu to s pěknou řádkou zlomenin, ale zvládnu to. Ale postavte přede mě tyhle požírače mrtvol v originální podobě a bez patřičné přípravy jsem pěkně nahraná.

„Došla ti řeč, drahá lovkyně?“

Střelila jsem po upírovi rychlým pohledem a snažila se do něj napěchovat všechnu nenávist světa, ale ihned jsem obrátila pozornost zpátky ke ghúlovi. To on byl momentálně největší hrozbou v místnosti.

Upíral na mě černé oči a přikrčil se na zadních nohách připravený ke skoku.

Musela jsem jednat okamžitě. Jestli po mně skočí, je po všem. Byl rychlejší, silnější a v tuhle chvíli jsem na něj neměla. Jediná šance byla dostat se ven a zastrašit ho denním světlem. Moje šance.

Svým útěkem odsoudím tu dívku k smrti. Pokud zůstanu, zemřeme obě. Ani jedna z těch možností se mi nelíbila, ale jiné jsem neměla.

I kdyby se mi nějakým zázrakem podařilo obě nestvůry porazit, což u ghúla beze zbraně s posvěcenou čepelí prostě nebylo možné, nikdy bych ji nedokázala dostat do nemocnice včas.

Nechtěla jsem ji tady tomu upírovi nechat k svačině, ale nechtěla jsem se ani nechat zabít. Jí by to život stejně nezachránilo, a potom už bych byla světu houby platná.

Vyvarovala jsem se pohledu do dívčiny tváře, který by mě strhl na druhou stranu, a rozhodla se.

Otočila jsem se na podpatku a pelášila pryč, co mi nohy stačily.

Další život, který byl kvůli mně zmařen. Můžu si ho přidat do sbírky.

Od kamenných stěn se odrážel zvuk mých vlastních rychlých kroků, ale co bylo horší, jen pár metrů za mnou je doplňovaly silnější, dunivější dopady. Jak jsem tušila, ghúl se nehodlal svého denního přídělu čerstvého masa vzdát. Vlastně to byl bonusový příděl, protože jakmile upír s tou holkou skončí, její tělo mu nepochybně předhodí, aby se zbavil důkazů.

Musela jsem zatřást hlavou, abych si ten obraz vyhnala z hlavy. Nepotřebovala jsem další náměty na noční můry.

Světlo z upírova doupěte zaniklo ve tmě, kterou naplňovalo jen zuřivé vrčení stíhajícího ghúla. Zahnula jsem za roh a v hlavě mě pálila jediná

myšlenka.

Nestihnu

to.

Nestihnu

doběhnout ven. Ta potvora mě dožene a vykuchá na místě.

A zrovna když jsem si představovala svou smrt v živých barvách, z jedněch dveří přede mnou se vynořila čísi ruka, čapla mě za předloktí a strhla mě dovnitř. Druhá ruka mi bleskově zakryla ústa a silou mě donutila ustoupit až do nejtemnějšího rohu místnosti.

Chvilku jsem sebou škubala a snažila se vyprostit z toho kovového sevření, ale nějak to nemělo účinek.

„Přestaň sebou šít,“ ozval se mi u ucha mužský hlas.

Byl tichý, naléhavý a dozajista lidský.

Poslechla jsem. Co horší se mi mohlo stát tady, než tam venku? Zadržela jsem dech, když se dunivé dopady na podlahu prohnaly kolem.

Setrvali jsme nehybní ještě několik vteřin a za tu dobu se již pomalé kroky vrátily kolem nás a odezněly směrem k upírově doupěti. Ještě štěstí, že ghúlové si vybrali nadměrnou dávku ošklivosti a na rozum už nezbylo moc místa.

Jakmile jsem si byla jistá, že je po bezprostředním nebezpeční, vytrhla jsem se svému společníkovi a couvla od něj, abych si ho mohla prohlédnout. Byl vysoký aspoň metr osmdesát a delší blond vlasy mu trčely do všech stran, jako by se právě vyhrabal z postele. Oči měl tak jasně modré, že jsem jejich barvu dokázala rozeznat i v takové tmě. Svítily v jeho mužně řezaném obličeji jako dva drahokamy. Na odhalených předloktích mu vystupovaly svaly, které si musel vydřít pravidelným posilováním. Nemohla jsem si nevšimnout, že vypadal skoro stejně dobře jako Liam, i když byl fyzicky o pár let mladší – maximálně pětadvacet, řekla bych. Sice jsem nepociťovala neodkladnou touhu vrhnout se na něj – což v hrobce s upírem a ghúlem prakticky ve vedlejší místnosti nebylo zas tak moc překvapivé – ale něco mi říkalo, že tahle přitažlivost je mnohem silnější, přirozenější.

„Je ta čepel posvěcená?“ zeptal se najednou, skoro šeptem.

Dvakrát jsem zamrkala. „Cože?“

Protočil oči a ukázal na nůž v mé ruce. „Ta čepel. Je posvěcená?“

„Schovávala bych se tady, kdyby byla?“ odsekla jsem kysele a snažila se zamaskovat skutečnost, že jsem úplně ohromená jeho zjevem, než abych si vzpomněla na svůj nůž.

Jenom pokrčil rameny. „To netuším, neznám tě.“

Ta slova ve mně vyvolala náhlou potřebu bránit se. Můj pud sebezáchovy se jako by znovu zapnul.

Nevím, na co jsem do té doby myslela. No tak fajn, vím přesně, na co jsem myslela, ale to mi nedávalo právo být takhle nepozorná. Kdyby se mu zachtělo, mohl mě zabít už aspoň třikrát. Prohlížela jsem jeho siluetu a hledala známky nějaké zbraně, přitom jsem se snažila nevšímat si všech těch svalů, které se mu rýsovaly pod oblečením.

Zvedla jsem nůž v obraném gestu a dala mu tak jasně najevo, aby se ani nepokoušel znovu přibližovat. „A já neznám tebe.“

Nevypadalo to, že bych na něj svým dramatickým gestem nějak zapůsobila. Nečekala jsem, že se začne bát a s jekotem uteče, ne od někoho, kdo se sám potuluje po opuštěných hrobkách, ale mohl aspoň couvnout, nebo tak něco. Já jsem na rozdíl od něj byla ta viditelně ozbrojená. Stačil by mi jeden dobře vedený řez…

„Schovej to, nebo si ublížíš,“ vybídl mě pobaveně.

Cítila jsem, jak se mi vztekem napjala čelist.

„Spíš já ublížím tobě.“

Krátce se tiše zachechtal a ten zvuk mě rozptýlil natolik, že jsem ani nepostřehla, když se jedním rychlým pohybem otočil a hřbetem ruky mi vyrazil nůž. Než jsem stihla zvednout pěsti, jeho druhá ruka mi sevřela hrdlo a silou tahu mě narazila na zeď, až to zapraskalo. Nevšímala jsem si bolesti hojících se zlomenin a vší silou ho uhodila do spánku. Okamžitě mě pustil a zavrávoral o několik kroků dozadu.

Využila jsem jeho ochromení a sklouzla se po podlaze za nožem. Vrhl se za mnou, ale já na jeho příchod byla připravená a uštědřila mu pořádný kopanec do kolene. Noha se mu podlomila a skácel se naznak na zem. Měl štěstí, že jsem mu ji nezlomila.

Potřebovala jsem nad ním mít pořádnou převahu, a tak jsem vyskočila na jeho ležící tělo, koleny mu přitiskla paže k zemi a čepel nože mu po celé délce přiložila k hrdlu, aby ho náhodou nenapadlo se o něco pokoušet. Netlačila jsem moc, ale stačilo to, aby se mu od místa dotyku kovu s kůží spustil pramínek krve.

S upírem skoro za zadkem to nebyl nejlepší nápad, ale spoléhala jsem na to, že vůně jeho oběti tuhle krev zastíní. Stejně by ale bylo lepší co nejdřív vypadnout.

I přes přímé ohrožení života se ani nesnažil chovat se trochu přiměřeně situaci. „Pokud jsi chtěla být nahoře, stačilo říct.“

Bez rozmýšlení jsem ho praštila pěstí do obličeje. Bolestivě zaskučel, a když na mě znovu obrátil hlavu, na spodním rtu měl drobnou tržnou ranku.

„Za co to sakra bylo?“ zamračil se.

„Že si dovoluješ.“

Jedním nečekaným pohybem celého těla mě ze sebe shodil, převalil se na všechny čtyři a ohromnou dlaní mi přišpendlil ruku s nožem k zemi. Tu druhou využil k tomu, aby mě chytil za temeno hlavy a přitáhl si mě k sobě. Násilně mě políbil. Jeho rty byly měkké a teplé a chutnaly po krvi. Vybízely mě, abych mu jeho polibek opětovala.

Sebrala jsem všechnu sílu, co jsem v sobě našla, a odtrhla se od něj. Volnou rukou jsem mu vrazila další ránu.

Okamžitě mě pustil, posadil se na paty a promnul si čelist. „Fajn, tentokrát už vím přesně, za co to bylo.“

Probodla jsem ho nenávistným pohledem, který beztak nebyl schopný postřehnout, a vyhrabala se na nohy. On mě o vteřinu později následoval.

„Máš dobrou ránu, to se mi líbí.“

„Ale ty se nelíbíš mně.“

„Nelži, když to neumíš.“

„Polib mi.“

„S radostí,“ uculil se.

Udělala jsem na něj znechucený obličej a vyběhla do chodby. Bylo mi fuk, jestli tam na mě čekal nějaký nenažraný ghúl, určitě by byl lepší společnost než tenhle pakoš. Přesto se mi trochu ulevilo, že tam nebyl. Překonala jsem těch pár zbývajících metrů ke dveřím na hřbitov a vyklouzla ven. Musela jsem si zastínit oči před jasným dnem.

Slunce už stálo vysoko na obloze.

Spěšně jsem se rozhlédla kolem, abych náhodou nevyděsila nějakou návštěvu, ale když jsem nezahlédla ani známky pohybu, rychle jsem se přemístila pryč. Radši strávím následujících pár hodin s hlavou zabořenou v záchodě, než byť jen jednu další minutu s tím chlapem.

Sotva jsem se objevila ve svém motelovém pokoji, který byl naštěstí zase prázdný, na dalšího namyšleného otravu by mi momentálně nestačily nervy, naházela jsem všechny věci zpátky do velké cestovní tašky, kterou jsem měla vždycky napůl sbalenou. Natáhla jsem na sebe konečně nějaké normální oblečení a špinavé pyžamo odhodila do koše. Všechno mi to zabralo asi čtyři minuty a během té doby jsem se snažila hlavně nemyslet na prosebný výraz v očích dívky, kterou jsem v té kryptě nechala umřít. I kdybych se tam teď vrátila s veškerým arzenálem, už bylo pozdě.

Pohled na její mrtvou tvář, pokud ještě nějakou měla, jsem si mohla ušetřit, a co se toho upíra se smrdutým mazlíčkem týká, Jsou tady i jiní lovci, kteří se o ně dokážou postarat. Já totiž nutně potřebovala vypadnout. V tomhle hnusným městě už nedokážu vydržet ani minutu.

Přehodila jsem si sbalenou tašku přes rameno, otočila se k odchodu a úlekem sebou trhla. Sakra, s tímhle už by konečně mohl přestat! Anebo mu budu muset dát na krk zvoneček, který by mě na jeho příchod aspoň nějak upozornil.

Liam se ledabyle opíral o zavřené dveře, ruce zkřížené na prsou, obočí tázavě nadzvednuté.

„Zase utíkáš?“

„Já neutíkám!“ ohradila jsem se, přestože přesně to jsem dělala.

„Jistěže ne,“ ušklíbl se. „Jenom cestuješ, mám pravdu?“

Odhodila jsem tašku na zem a nasadila otrávený obličej. Tohle bude zase na dlouho. „Co po mně chceš?“

„Vážně se musíš ptát?“

„Pokud si myslíš, že někdy přistoupím na tu vaši šarádu, jsi blázen.“

„Ne, jsem bůh.“

Protočila jsem oči. „Vejtaho.“

Odrazil se ode dveří, dvěma dlouhými kroky došel ke mně a položil mi dlaně na ramena. Při tom dotyku jsem se zatřásla. Dělal, že si ničeho nevšiml. Anebo si toho možná vážně nevšiml, protože byl příliš zaujatý něčím jiným.

„Jsi cítit smrtí,“ nakrčil znechuceně nos.

„To je dost možný.“

Zahleděla jsem se do země a snažila se, aby se mi ve tváři neodráželo nic z toho, co mě vevnitř tak sžíralo. Smutek, selhání, výčitky. A hlavně vztek na sebe samotnou. Podle toho, jak zareagoval, se mi to moc nepovedlo.

„Nemůžeš zachránit všechny, Alex,“ ujistil mě konejšivě. Přála bych si, abych mu mohla věřit, ale nešlo to. „Některým lidem není souzeno žít déle, i když ti to přijde nespravedlivé. Některé věci prostě nemůžeš změnit. Jedna z nich je, kdo jsi, proč jsi tady, a co musíš dělat. Měla by ses s tím smířit, protože nic jiného ti stejně nezbývá.“

Zvedla jsem k němu oči a při pohledu do jeho klidné tváře se vzdala. Možná za to částečně mohla dnešní událost v hrobce, ale pravděpodobně jsem tím vším byla prostě jen příliš vyčerpaná. Utíkala jsem už tak dlouho. Možná nastal čas konečně se k tomu postavit čelem.

Co jsem zemřela a vrátila se do tohohle novýho světa plnýho magie a stvoření, která by měla zůstat jen v nejhorších nočních můrách, naučila jsem se jednu věc. Nemůžeš bojovat s něčím, co nechápeš.

A já nechápala vůbec nic.

„Fajn,“ rezignovala jsem unaveně. „Budu ta vaše zatracená Spasitelka, ať už to znamená cokoliv.“

Čekala jsem, že se začne vítězně chechtat a skotačit kolem, ale vypadal spíš překvapeně.

„Skutečně?“

Podrážděně jsem na něj zavrčela. Když jsem jednou něco řekla, tak to platilo. Většinou.

Pochopil a už o další ujištění nežádal. Místo toho chtěl něco mnohem horšího.

„Je to závazek, Alex, musíš ho stvrdit.“

„Mé slovo ti nestačí?“ zamrkala jsem na něj sladce.

„Dnes ne.“

„Tak to vybal,“ pobídla jsem ho netrpělivě.

Neměla jsem náladu na hraní.

„Polibek.“

To mi znělo zlověstněji, než kdyby chtěl, abych se mu upsala vlastní krví. Zmateně jsem nadzvedla obočí. „Mám ti dát pusu?“ ujistila jsem se.

Dva sexy kluci za jeden den, safryš, já ale jedu.

Krátce přikývl a bez otálení se ke mně sklonil.

No tak hele, kde byla nějaká předehra?

Než jsem mohla zaprotestovat, jeho rty se zlehka dotkly mých. Čekala jsem, že se se mou začne točit svět, mozek mi roztaje a já se na něj vrhnu jak nadržená fena. Nic z toho se nestalo.

Žádné mravenčení, žádné jiskření, žádná vášeň.

Byla to jenom pusa.

Překvapeně jsem mu zamrkala do obličeje.

Tušila jsem, že se něco změní, ale ne že se změní zrovna tohle. Pořád byl nádherný, ale všechna ta neodkladná touha zmizela. Už jsem při pohledu na něj zase mohla dýchat. Jako by všechna pouta, která mě k němu přivazovala, ten jediný polibek odstřihl.

„Stalo se něco?“

„Ne, já jen…,“ zakoktala jsem se. Paráda, teď si bude myslet, že mě ta jeho pusa dočista rozhodila.

To mi tak chybělo, hladit mu ego, které už tak bylo nebezpečně velké. Donutila jsem se nadechnout a s výdechem promluvila. „Vypadáš jinak.“

„Myslíš, že se ohledně mě cítíš jinak,“ opravil mě nevzrušeně.

Cítila jsem, jak rudnu. „Ano.“

„Souhlasila jsi, že pro nás budeš pracovat. Už není nezbytné, abych ti připadal neodolatelný.“

Odtáhla jsem se od něj a zamračila se: „Cože?“

„Připadal jsem ti přitažlivý, protože se mi to hodilo.“

Když to říkal, byl stejně nezaujatý jako vždycky. Žádné známky provinění, nic. Začínala jsem z toho šílet.

„Takže celé to vábení byl trik? Hrabal ses mi v hlavě, abys mě dostal?“

Zakroutil hlavou.

„Je to součástí toho, kdo jsem. Jeden z prostředků jak dosáhnout, co si zamaneme.“

„Zmanipuloval jsi mě.“

„Svým způsobem ano. Našel jsem tvou lidskou slabinu a využil ji proti tobě. Ale neber to jako svoje selhání, nemohla jsi mi odolat. Lidé jsou stvořeni, aby nám sloužili.“

Normálně bych ho seřvala a nejspíš i zbila, ale dneska jsem na to byla příliš unavená. Neměla jsem sílu se s ním hádat, chtěla jsem jen zalézt do postele a všechno na chvíli hodit za hlavu. Navíc, jaký by to mělo smysl, když už jsme naši dohodu zpečetili? Dost jsem pochybovala, že jsem teď měla sebemenší šanci se z ní vyvléct, i kdybych se třeba na hlavu postavila.

Nejspíš čekal, že na něj začnu křičet, protože nepatrně couvnul. Fajn vědět, že naháním strach i bohům.

„Co přesně chcete, abych dělala?“ zeptala jsem se odevzdaně.

Jestli jsem ho tím překvapila, nedal to na sobě znát. Dokonalý, bezcitný kus kamene.

„To co dosud, jen pořádně.“

Tak to mi hodně pomohlo. Zamračila jsem se, a tak rychle pokračoval. Neměla jsem sílu na luštění jeho šifrovaných řečiček. Ne dnes, ne po tom, co jsem dopustila.

„Zabíjela nestvůry, zachraňovala lidi, pomohla nám vyhrát tuhle válku.“

„Válku s čím přesně?“

„Se zlem.“

„Tak to jsi hodně konkretizoval,“ odsekla jsem sarkasticky.

Na okamžik zaváhal, jako by nevěděl, jestli mi to může říct. Ne, spíš jako by si nebyl jistý, že to zvládnu. Nakonec řekl jen dvě slova, která mi nahnala husí kůži.

„S ďáblem.“

„Já mám bojovat s ďáblem?“ zeptala jsem se nevěřícně.

„Co ten náhlý skepticismus? Zabíjíš démony, setkala ses s anděly, mluvíš s bohem a nevěříš na ďábla?“

Nikdy jsem neřekla, že na něj nevěřím. Tak nějak mi bylo jasné, že když jsou tu bohové, musí být i nějaký velký šéfík zla. Proti komu jinému by potom tak dlouho bojovali? Jen jsem nepočítala s tím, že právě já ho budu muset zabít. Netušila jsem, že když pořád mleli o tom, jak mám všechno rozhodnout, šlo o zničení samé podstaty zla.

„Jak mám asi vyhrát boj s ďáblem, když nejsem schopná zabít ani pitomýho upíra?“

Odmlčel se na moc dlouho a už to mi mělo naznačit, že se mi odpověď nebude líbit.

„Já nevím.“

Tahle jediná věta mi dokázala nahnat větší strach, než celá armáda démonů, které bych v budoucnu očividně měla čelit. Pokud to totiž nevěděl on, tak kdo jiný?

4. rytíř v lesklé zbroji

Vypakovala jsem Liama se slovy, že si to všechno potřebuju urovnat v hlavě. Kupodivu bez řečí zmizel, i když podle jeho výrazu bylo jasné, že mi mou malou lež nespolkl ani na vteřinu. Nikdy jsem si totiž nic urovnávat nepotřebovala. Brala jsem všechno, jak to ke mně přišlo, a rvala se s tím, dokud mě to nesložilo. Ale i když jsem se snažila nedělat rozdíly, některé věci se prostě vstřebávaly hůř, jako třeba že se mám utkat s prapůvodem zla v závěrečné bitvě. Kromě toho, že jsem si pořád připadala jako ve špatném filmu, jsem měla naprosto jasno.

Já a bojovat s ďáblem? Tak to projedeme na celé čáře.

Při

pomyšlení,

že

svojí

neschopností

rozpoutám armageddon, jsem si přála, abych s celou tou spasitelskou věcí nikdy nesouhlasila. Už když jsem na to kývla, mi bylo jasné, že toho jednou budu litovat. Jen mě nenapadlo, že ten okamžik přijde tak brzy.

Zapadla jsem do postele a plánovala spát aspoň do západu slunce. Sice jsem spánek doopravdy nepotřebovala, ale bez něj jsem se po nějakém čase začala cítit jako chodící mrtvola. Takže vlastně žádná změna.

Schoulila jsem se v co nejpříjemnější poloze, což na matraci tvrdé jako beton byl docela výkon, a zavřela oči. Trvalo snad hodinu, než jsem se dostala do stavu na hranici bdělosti, který jsem teď milosrdně nazývala spánkem. Už jsem nedokázala, abych úplně vytuhla a probudila se až druhý den ráno odpočatá a svěží. Ne, místo toho jsem se převalovala v polospánku a pořád vnímala okolí.

Ale stačilo to, aby si ke mně našly cestu sny. Ty bych si i ráda odpustila.

Vrátila se ke mně tvář té dívky, kterou jsem dneska nechala umřít, následovaná obličeji dalších lidí, které jsem nezachránila. Pamatovala jsem si je všechny. Ten skelný pohled plný oprávněných výčitek se ani zapomenout nedal. Všichni mohli být ještě naživu, kdybych nebyla tak paličatá a sobecká a dělala, co se po mně chtělo. Místo toho jsem si jen zarputile stála za svým a nechala je napospas příšerám. Lidé tohle nedělají. Dobří lidé vždycky najdou způsob, jak svého druha zachránit, i kdyby při tom měli sami padnout. Znamenalo to tedy, že už nejsem člověk? Že nejsem dobrá?

Doufám, že ne.

Liam měl totiž v něčem pravdu. Skutečně ochraňuju zbytky svého lidství. Je to ta poslední věc, která mě odděluje od toho, abych se stala nestvůrou. Jak něco takového totiž definujete?

Nemusí nutně cenit zuby a živit se syrovým masem. Nemusí to být ani jiný živočišný druh, který nás děsí, protože o něm nic nevíme nebo se trochu odlišuje. Občas stačí prostě vraždit.

A já vraždila.

Likvidovala jsem všechno nadpřirozené, co se mi připletlo do cesty, a necítila se kvůli tomu o nic hůř. Měla bych. Zabíjela jsem i věci, které kdysi bývaly lidmi. A část v nich lidská možná pořád byla. Tak v čem jsem se od nich tak lišila? Co mě drželo od toho, abych překročila únosnou mez a stala se dalším kandidátem k lovu? Život po smrti rozhodně přirozený není. Není ani správný.

Někomu by to jako důvod stačilo.

Mně nejspíš ano.

Když jsem se po několika dlouhých hodinách ospalého přemýšlení donutila vstát, růžovou oblohu venku už trhaly šedé odstíny blížící se noci.

Nebyla ještě dost velká tma, aby ze svých skrýší vylezli skuteční neřádi, ale už mě dál nebavilo čekat a pitvat se v minulosti.

Spěšně jsem si na sebe natáhla černé džíny a tričko a samozřejmě nechyběly kožené kozačky, do kterých jsem si schovala dva nože. Až budu mít trochu času nazbyt, musím si je nechat posvětit, což jsem beztak měla udělat už dávno. Jak jsem na ně vůbec mohla zapomenout? Měla by vycházet nějaká příručka pro lovce, aby se podobným situacím předcházelo.

To by byl bestseller!

Vytáhla jsem zpod postele černý vinylový obal, ve kterém si na červené plsti hověla moje dvě zlatíčka. Saji, asijské bojové zbraně, vyrobené na zakázku. Osmihranná čepel z kované oceli obohacená o stříbro, rukojeti potažené kůží, padesát jedna centimetrů na délku, z toho třicet čtyři tvořilo ostří. Pokud jste s nimi uměli zacházet, bez problémů jste odzbrojili i útočníky s mečem. Ne že bych tak často bojovala s někým s mečem, ale našli se i tací. Není smutnější pohled než na upíra, který zamrzl v době svého zrození.

Někdo by jim všem měl preventivně rozeslat letáček s oznámením, že už je dvacáté první století. Třeba by pak aspoň trochu drželi s dobou.

Zastrčila jsem saji vzadu za opasek. Zvládnout s nimi mistrně boj trvalo roky tréninku. Já to zvládla doslova přes noc. Další z výhod mít bohy na své straně.

Natáhla jsem se pro kabát, ale v půlce pohybu si to rozmyslela a sáhla radši po podpažním pouzdře. Nepočítala jsem s tím, že bych dneska v noci potřebovala střílet, ale zbraní není nikdy dost.

Beretta M9 se zásobníkem na 15 nábojů a účinným dostřelem čtyřicet metrů byla vyrobená pro americké ozbrojené složky. Vybrala jsem si ji schválně. Přišlo mi zvráceně vtipné, že já se s ní chystala zákony porušovat. Ne že by zabíjení upírů a jim podobných neřádů bylo vyloženě nezákonné, ale občas jsem se kvůli tomu pohybovala dost na hraně.

Přehodila jsem přes sebe kabát, který dokázal skrýt všechny zbraně před nechtěnými pohledy zvědavců, a do kapsy přihodila extra zásobník. Jen tak pro jistotu. Člověk nikdy neví, co na něj za temné noci na hřbitově může vyskočit.

Když jsem v plné polní vycházela z pokoje, modlila jsem se, aby příděl nemilých překvapení už zůstal pro dnes vyčerpán.

Můžu být ještě tak naivní?

Nemilá překvapení nemají přece míru.

Z taxíku jsem vystoupila o blok dřív a zbytek cesty došla pěšky. Tomu hodnému starému panu taxikáři by dozajista nebylo vůbec divné, kdybych se nechala vysadit přímo před monstrózní branou s cedulí Hřbitov Calvary. Zvlášť když se blížila noc a za pár minut se brána zavírala. Samozřejmě by bylo rychlejší prostě se tam přenést, ale to pro mě momentálně nepřipadalo v úvahu. Třikrát za jeden den? Ani náhodou. Ne, dokud se to nenaučím pořádně zvládat.

Počkala jsem, než žluté auto zmizelo za rohem, přikrčila se k odrazu a bez větších nesnází přelezla přes tři metry vysokou cihlovou zeď. Dopadla jsem neslyšně jako kočka a dokonce ani nezavrávorala.

Hrdě jsem se napřímila a uhladila si kabát. No jo, v nestřežených okamžicích se u mě projevují nebezpečné známky samolibosti. Chybělo jen, abych si zatleskala.

Ani to vlastně nebylo potřeba, protože to za mě udělal někdo jiný.

Trhnutím jsem se otočila za blížícím se zvukem a v šoku vykulila oči. Mezi náhrobky už padala tma, ale muže, který se ke mně blížil a odměnil mě za můj kousek tlumeným aplausem, jsem hned poznala.

„No to snad není možný,“ zaúpěla jsem nevěřícně. Já jsem snad magnet na všechny otravný existence. Tohohle jsem sice potkala teprve dnes ráno a strávila s ním sotva deset minut, ale stačilo to, abych si na něj vypěstovala silnou alergii.

Když ke mně došel, kysele se usmál. Nejspíš mě musel slyšet. „Taky tě rád vidím.“

Zamračila jsem se. Nevím, jestli jsem ráno byla příliš nepozorná, abych si toho všimla, nebo jestli ten britský přízvuk nasadil až teď. Vcelku to bylo jedno. Ať tak či tak, jeho hlas díky tomu zněl podivně elegantně a hlavně neuvěřitelně sexy. To mi určitě dělal naschvál.

Nenápadně jsem ho přejela pohledem. Poprvé, abych si ho znovu prohlédla, podruhé, abych analyzovala nebezpečí. Očividně jsem nebyla jediná, kdo se dnes večer připravil na lov. Na každé noze měl upevněné stehenní pouzdro s pistolí a zpoza ramen mu vyčnívaly rukojeti dvou krátkých mečů. A to bylo jenom to viditelné. Bůh ví, co všechno schovával pod tou svou fešnou koženou bundičkou.

Mnohem víc než jeho zbraně mě ale zaujal hojící se šrám, který se mu táhl přes ohryzek, můj podpis z dnešního rána. Být na jeho místě, chtěla bych odplatu.

O důvod víc, abych zůstala ve střehu.

Zašklebila jsem se na něj: „Podívejme, koho nám to čerti nesou, princ Okouzlující osobně.“

„V celé své kráse.“

Tak to vystihl.

Snažila jsem se do toho jediného slova vtěsnat sarkasmu, co se tam jen vešlo. „Paráda.“

Nevšímal si mého útočného tónu.

„Přemýšlel jsem, jestli se tady ukážeš.“

Přistoupil ještě o kousek blíž a narušil mi tak osobní prostor. Instinkty mi radily sáhnout po nejbližší zbrani, ale mozek ve zpracování rady nějak zaostával. Dokázala jsem se soustředit jen na ty neskutečně modré oči a měla pocit, že se utopím, budu-li se do nich dlouho dívat. V tom okamžiku jsem si uvědomila, že už jsem je někdy viděla, i když jsem si nemohla vybavit kde nebo za jakých okolností.

Na takové oči se nedá zapomenout.

Zatřepala jsem hlavou a zahnala pokusy, abych si vzpomněla. Na to budu mít dost času později.

Teď se ho hlavně musím co nejrychleji zbavit.

„Přemýšlel?“ zopakovala jsem pochybovačně.

„A bolelo to hodně?“

„Vždycky maskuješ sympatie ironií?“

„Zase si tolik nemysli.“

Založil si ruce na prsou a sjel mě zkoumavým pohledem. „Proč bys sem jinak přišla?“

Ha! Konečně šance uvést všechno na pravou míru. „Sháním svého přítele.“

„Hotovo.“

„Ty jsi toho ghúla zabil?“ zeptala jsem se nevěřícně. Můj tón se ho musel dotknout, protože nasadil uražený výraz.

„A co jsi čekala? Že ti přenechám všechnu legraci jen proto, že jsi holka?“

Nechala jsem jeho popichování bez odezvy. „A ten upír?“

„Utekl,“ přiznal neochotně.

„Jednoduše úžasný,“ procedila jsem naštvaně mezi zuby. Když už se mi chce mermomocí míchat do práce, ať ji aspoň dělá pořádně! Kdo má teď toho zubatce hledat? Nejspíš už se stihl uklidit někam na druhý konec města, ne-li státu. Mohla jsem ho sice nechat být a počkat si, až někde znovu vyleze, ale to by ve mně nesměla bublat touha pomstít se a nadělat z něj čtyři malé do školky.

Otočila jsem se k odchodu, nanejvýš namíchnutá.

„Počkej,“ natáhl se po mně a v pokusu mě zastavit, zachytil mé předloktí. To neměl dělat.

Automaticky jsem sáhla za opasek a pohybem tak rychlým, že nestačil zareagovat, jsem mu přiložila hrot saji ke krku. Dvakrát za jeden den, tenhle kluk asi nemá život moc rád.

„Nesahej na mě,“ zasyčela jsem.

Okamžitě mě pustil a zvedl ruce v obranném gestu. „Nechci s tebou bojovat.“

„Jistěže ne,“ ušklíbla jsem se, protočila saji v ruce a zastrčila ho zpátky za pas. „Protože bych ti zase ublížila.“

„Zase?“ zvedl tázavě obočí. „Nevím o tom, že bys mi nějak ublížila.“

Asi ho často mlátí do hlavy, že má, chudáček, tak špatnou paměť. Měla jsem chuť mu předhodit ranní události v kryptě, ale díky jeho neschopnosti jsem se nemohla zdržovat, pokud jsem toho upíra chtěla chytit ještě dneska v noci.

„Jak myslíš,“ odbyla jsem ho.

„To ty jsi utekla,“ připomněl mi a odmítal přiznat mou převahu.

Jestli jsem se dosud snažila zůstat klidná, tak teď jsem vypěnila na maximum. „Políbil jsi mě!“

„To tě jedna malá pusa dokáže tak rozhodit?“

ušklíbl se samolibě.

No to mi tak chybělo, další namyšlenec s egem sahajícím až na druhou stranu země.

„Nemůžeš líbat někoho, s kým bojuješ!“

„Očividně můžu,“ ušklíbl se.

Bude-li mě ještě chvilku pokoušet, střelím mu jednu rovnou mezi oči. Obrátila jsem oči v sloup a vykročila pryč. Tohle vážně nemám zapotřebí poslouchat.

Zřejmě se poučil, protože se mě už nesnažil zastavit. Místo toho se mi zařadil po boku a následoval mě. Byla bych radši, kdyby na mě znovu sáhl. Aspoň bych měla důvod ho praštit. Takhle jsem ho musela prostě snášet. Ani já totiž nemlátím lidi bezdůvodně.

Zatím.

Nejspíš pochopil, že se mi směr naší debaty zrovna moc nezamlouvá, a tak změnil téma.

Chytrý chlapec. „Mimochodem, hezká zbraň.“

„Počkej, jak dobře bude vypadat, až tě pořeže.“

Zamračil se. „Proč jsi tak nepřátelská?“

„Nejsem nepřátelská,“ ohradila jsem se zostra, což můj výrok tak trochu negovalo. Dala jsem si záležet, aby mi hlas zněl dál klidně a vyrovnaně.

„Jen nejsem přátelská.“

„V tom není rozdíl,“ oponoval mi.

„Pro mě jo.“

Na chvilku se odmlčel a jen se mnou kličkoval mezi náhrobky. To ticho se mi nelíbilo snad ještě víc, než ty jeho blbý kecy. Znamenalo, že něco chystal. A to něco se mi docela určitě nebude líbit.

Dala bych milion za jeho myšlenky.

A deset, když mě ho někdo zbaví.

„Jak se vůbec jmenuješ?“ zeptal se asi po minutě. Zněl tak nenuceně, až to nebylo přirozený.

Zůstala jsem stát na místě a přeměřila si ho podezíravým pohledem. „Ty mě zkoušíš?“

Tvářil se jako největší neviňátko světa.

„Netuším, o čem to mluvíš.“

„Vážně mám uvěřit, že lovec chce znát moje jméno jen proto, že se o mě zajímá?“

„Já se o tebe zajímám,“ ujistil mě.

Řekl to takovým tónem, že bych mu to i věřila.

Skoro.

Má nedůvěra ale opět vyhrála. „Samozřejmě, že to nemá nic společného s tím, že upíři nemůžou na hřbitovech vyslovit své jméno, ani ho zalhat.“

„Možná trochu má,“ přiznal a nezdál se ani nepatrně zahanbený, že jsem jeho léčku prohlédla tak snadno a rychle. „Ale nemůžeš mi to opravdu vyčítat, ne po tom, co jsi ráno tak rychle zmizela.“

„Chtěla jsem se tě zbavit.“

„To nic nevysvětluje.“

Dál na mě upíral ty proklatě modré oči a bylo v tom mnohem víc, než jen obyčejný pohled. Sálala z nich energie, nutila mě sklopit zrak. Ani mě to nenapadlo. Tuhle hru jsem znala a nehodlala jsem ho nechat vyhrát. V normálním světě by to možná nic neznamenalo, ale tady bych tak uznala jeho autoritu. To jsem rozhodně neměla v plánu.

„Alex,“ procedila jsem skrz zuby, vytočená na maximum.

Usmál se a jeho oči byly zase jen oči. Stáhl svoji výzvu. „Rád tě poznávám, Alex.“

Zdál se natolik spokojený sám se sebou, že jsem to nemohla nechat bez odezvy.

„Víš, že by to nefungovalo, kdybych nebyla pokřtěná,“ upozornila jsem ho kysele.

Nezaujatě pokrčil rameny. „Je to lepší, než nic.“

To jsem mu musela nechat. Opatrnosti není nikdy dost, a i když to občas může hraničit s paranoií, alespoň vás to udrží naživu. No, přinejmenším o něco déle.

„Tak teď ty,“ vybídla jsem ho.

„Kdybych byl upír, už bys byla mrtvá.“

„O tom dost pochybuju,“ ušklíbla jsem se.

Unaveně si povzdechl. „Gabe, jmenuju se Gabe.“

„Hm,“ zamručela jsem nezdvořile ve snaze předstírat, že mě to ani v nejmenším nezajímá, a vykročila jsem pryč.

Zase mě dohnal. „To se ani nerozloučíš a neřekneš, že ti bylo potěšením?“

„Ze zásady nelžu.“

Periferním

viděním

jsem

zahlédla,

jak

pochybovačně nadzvedl obočí.

„Nikdy?“

„Jen když je to nezbytně nutné.“

„A to je často?“ vyzvídal dál.

To mu ještě nedošlo, že když od něj neustále odcházím pryč, nechci se s ním bavit?

Všichni lidé světa, zvedněte nohy, někdo tomuhle hochovi stojí na vedení. „Docela jo,“

přiznala jsem nakonec.

Zasmál se a i v jeho smíchu se odráželo něco z jeho přízvuku. Ten zvuk mě zašimral u žaludku.

Sakra, to mi tak chybělo.

„Lovíš už hodně dlouho?“ začal nanovo, zrovna když jsem si myslela, že už dá pokoj.

Předhonila jsem ho, otočila se čelem k němu a donutila ho zastavit. Zvedla jsem hlavu, abych se mu mohla podívat do očí, a snažila se vypadat co nejhrozivěji. Když to nejde po dobrém, tak to půjde po zlém.

„Přestaň mě otravovat,“ každé slovo jsem ostře sekala a doplňovala to smrtelně vážnou tváří.

Ani se ho to nedotklo. Zase nasadil ten svůj bezstarostný úsměv a chechtal se mi přímo do obličeje. Ještě jednou a vymlátím mu zuby. Fakt.

„A co máš tak důležitého na práci?“

„Napravit, cos zkazil,“ předhodila jsem mu nemilosrdně.

Úsměv se mu z tváře rychle vypařil a trochu nakrčil čelo. Když promluvil, zněl jeho hlas spíš posměvačně než naštvaně. „Vážně? A kde začneš?“

Zahanbeně jsem sklopila oči k zemi. Neměla jsem ani tušení, kam se vydat nebo co udělat.

Nejspíš bych se jen tak poflakovala kolem a doufala, že na toho upíra jednoduše narazím.

Ostatně jako vždycky.

Pochopil, že má navrch, a na tváři se mu opět roztáhl široký úšklebek. Zářil na míle daleko a já se na něj nemohla vynadívat. Možná byl nesnesitelný, ale na kráse mu to nic neubíralo.

„Mohl bych ti pomoct, znám pár lidí.“

Obětovat hodiny procházením hřbitovů, které beztak nepřinesou žádný výsledek, nebo strávit pár minut navíc s Gabem a setkat se s jeho kontakty?

Volba byla jasná. Nehledě na to, jak moc otravný mohl být, především to byl lovec, a nejspíš zatraceně dobrý. Když tvrdil, že zná pár lidí, tak to určitě stálo za zkoušku.

„Fajn,“ souhlasila jsem neochotně.

Prošli jsme nespočet temných uliček a opuštěných budov, vyhrožovali několika lidem a zmlátili pár démonů, všechnu manuální práci samozřejmě obstaral Gabe, já jen koukala a nestačila žasnout, a přesto byl náš úspěch menší než žádný. Každá zaručená informace vedla jen na další zavšivený místo, kde jsme mohli chytnout tak akorát tetanus, a ne nějakého upíra. Začínala jsem pochybovat, jestli celé tohle hledání vůbec kdy mělo smysl. Ne že by mi to zas až tak moc vadilo, protože jeho společnost se ukázala být vcelku obstojná, ale na světě byly podstatnější věci na práci, než sledovat, jak Gabe vytlouká z neřádů duši a stíhá přitom vypadat pořád stejně zatraceně dobře. Možná nebyly tolik potěšující, ale důležitější určitě.

Když jsme nakonec skončili před nějakým zapadlým pajzlem uprostřed tovární zóny, nemohla jsem být víc skeptická.

Znechuceně jsem zírala na neonový nápis nade dveřmi, který nejspíš už roky nesvítil. Teď v něm dokonce chybělo několik písmen, takže název podniku už nešel rozeznat.

„Můžeš tam vůbec jít?“ zeptal se Gabe najednou.

Trochu mě znepokojovalo, že si místo toho pochybného místa prohlížel mě, jako kdybych byla zajímavější nebo co. Nechala jsem to plavat.

„Co tím myslíš?“

„Je to bar,“ upozornil mě. To fakt vypadám tak tupě? „Máš už jednadvacet?“

Vážně vysoce nenápadný způsob, jak zjistit, kolik mi je.

„Samozřejmě,“ odvětila jsem dotčeně. Nelhala jsem, jen jsem neříkala úplnou pravdu. Jak bych taky mohla, když jsem ji sama pořádně neznala.

Jistě, teoreticky mi bylo už dvacet dva, nebo to alespoň tvrdilo moje datum narození. Jenže prakticky moje tělo zamrzlo v okamžiku, kdy jsem zemřela, tedy čerstvých devatenáct. Takže co jsem měla říct?

„Občanku máš?“ rýpal si spokojeně dál.

„V jiných kalhotách, promiň.“

Protáhla jsem se kolem něj a vstoupila dovnitř.

Byl to snad ten nejtitěrnější bar, jaký jsem kdy viděla. Celou jednu stěnu zabíral barový pult se čtyřmi stoličkami a po zbytku místnosti byly kulaté stoly namačkány tak důkladně, že jste si sousedovi rovnou mohli sednout na klín. Smrdělo to tam cigaretami, levným alkoholem a špatnými tělesnými tekutinami. Světlo bylo příliš tlumené, dokonce i na bar, ale hádám, že tomu tak bylo pro pohodlí zákazníků. Když jsem si je prohlédla trochu podrobněji, došlo mi proč. Ani jeden z nich nebyl člověk.

V nejvzdálenějším rohu seděla zašitá vcelku zachovalá zombie, s kterou bych mohla hodit poučnou řeč o životě po smrti, ale jinak nikdo zajímavý či nějak výrazně nebezpečný. Zdejší klientelu tvořili povětšinou neškodní drobní démoni, sem tam nějaký upír nebo vlkodlak, ale i to málo stačilo, aby se moje tělo napjalo, přichystané k případnému protiútoku.

Gabe mi položil ruku na rameno, aby mě uklidnil. Nebo možná aby mi zabránil spáchat nějakou unáhlenou pitomost, kterých se mi v hlavě začalo sbíhat hned několik.

„Neboj, tady ti nikdo neublíží.“

„Ale já bych mohla ublížit jim,“ sykla jsem v odezvě a snažila se vypadat, že mi vůbec není nepříjemné poflakovat se v démonském baru.

Rozesmál se, vykročil k protější straně místnosti a nechal mě tam stát. Zřejmě měl v mé sebeovládání větší důvěru než já.

„Počkej tady,“ houkl na mě.

No super, tak teď mi bude ještě poroučet. Na to ať si moc nezvyká.

Ale neprotestovala jsem. Ustoupila jsem kousek od vchodu, abych nezacláněla případným příchozím, a bedlivě sledovala každý Gabův pohyb, aby mi náhodou něco neuniklo. A nejspíš abych taky stihla včas zareagovat, kdyby se mu nějaká potvora drápala po krku. Ne že by mou pomoc potřeboval, ale já bych se cítila líp, kdybych ji alespoň předstírala.

Posadil se ke stolu nejdál od výčepního pultu k tomu největšímu hnusákovi, co se tady nacházel.

Zelenou pokožku měl pokrytou strupy a slizem, ve scvrklém obličeji mu vévodily tři nepřiměřeně velké oči a z čela mu trčel zakroucený roh.

Já byla Gabovi opravdu vděčná, že nechtěl, abych šla s ním. Na jeho informátora by asi moc nezapůsobilo, kdybych sebou ošívala a dělala znechucené obličeje. Gabe se naproti tomu choval jako naprostý profesionál, a jestli mu jeho společnost nebyla příjemná, nedal to na sobě znát.

Tvářil se vážně, trochu výhružně krčil obočí – prostě jako správný drsňák.

Prohodil s démonem několik slov a zamračil se.

Zřejmě se mu nelíbilo, co slyšel. Špicovala jsem uši, abych zachytila aspoň útržek jejich konverzace, ale přes mlaskot, chrochtání a další znepokojující tělesné projevy zákazníků, z nichž víc než polovina nešla dost dobře zařadit, to bylo prakticky nemožné. Kdybych uměla odezírat ze rtů, něco bych se možná dozvěděla. Soustředila jsem se proto na Gabovi rychle se pohybující rty, ale než jsem mohla rozeznat byť jen jedno slovo, zmlkl a pusu naštvaně našpulil. Než jsem stihla mrknout, držel démona za roh a praštil mu hlavou o stůl tak silně, až to zadunělo.

Zbylí hosté se ani nehnuli. V normální hospodě by se všichni s vidinou rvačky nadrženě obrátili za původci hluku a nejspíš ještě začali skandovat, aby jejich rozepři vygradovali tak, že by co nevidět lítaly židle. Ale tady to nikoho nezajímalo. Třeba na to byli zvyklí. Nebo možná byli prostě jen příliš zaujatí osnováním svých vlastních ďábelských plánů na zničení světa, že neměli čas se rozptylovat.

Gabe ještě chvilku setrval u démonova stolu, přikyvoval hlavou a nakonec se uměle usmál a poplácal ho po hlavě, jako to děláte se psem, když vám donese aport.

Skepticky jsem nadzvedla obočí, ale s otázkami počkala, než dojde ke mně a doprovodí mě ven, zpátky do smradlavé uličky s nadměrným množstvím popelnic. Prostě ideální místo na pajzl pro nadpřirozené bytosti. Očividně jim všem totiž chyběl vkus.

„Co to bylo?“ zeptala jsem se, sotva se za námi zavřely dveře.

„Hazar,“ řekl prostě, jako by to bylo dostačující vysvětlení. Nebylo.

„To jsem se toho dozvěděla.“

Strčil si ruce do kapes a začal mechanicky odříkávat výklad, který byl jak vystřižený z učebnice.

„Nižší démon, naprosto neškodný, pokud nepočítáte touhu zvracet, jen co ho zahlédnete jako hrozbu lidstvu, a neschopný samostatného uvažování. Hazaři vynikají schopností stopovat, tedy vycítit jakoukoli živou či neživou bytost v okruhu sta mil. Zpravidla se straní společnosti, ať už lidí či jiných démonů. Jejich charakteristickou vlastností je chamtivost, nikdy nedělají nic zadarmo.“

To mě donutilo zamyslet se. Pokud totiž skutečně nedělají nic zadarmo, co asi tak dostal od Gaba? Nedokázala jsem odolat a musela se ho na to zeptat.

„Vážně? A co jsi mu za jeho pomoc dal ty? Pěstí do nosu?“

„Strašně vtipný.“

„Ale fakt,“ dobírala jsem si ho dál a nasadila vysoce přemýšlivý výraz. „Začínám uvažovat, jestli se s někým dokážeš bavit bez toho, abys ho urazil, naštval nebo zbil.“

„S tebou se bavím a nedělám ani jedno z toho,“

poukázal.

„Ne, ale zato pekelně otravuješ.“

„Hlavně, že ty musíš být hvězdou všech večírků,“ ušklíbl se. „Moje metody možná nejsou v souladu s lidskými právy, ale přinejmenším skutečně fungují. Už vím, kam zalezl náš upíří kamarád.“

Konečně se věci začaly ubírat správný směrem.

Musela jsem se na něj usmát. „Plus bod pro tebe.“

Čekala jsem, že se zase potáhneme na druhou stranu města, ale adresa, kterou Gabe získal, byla kupodivu jen necelých pět bloků od nás. Pro jednou příjemná změna.

Když jsme bok po boku vyrazili za naším konečným cílem, musely být přinejmenším dvě ráno. Dlouhé ulice byly nezvykle prázdné a poskytovaly nám tak soukromí ke konverzaci, o kterou jsem ani trochu nestála.

„Neodpověděla jsi mi na otázku,“ přerušil Gabe ticho, které mezi námi panovalo.

„Na jakou?“

„Když jsem se tě ptal, jestli už lovíš dlouho.“

Mohla jsem ho zase odpálkovat nějakou uštěpačností, ale už před hodinou jsem pochopila, že to stejně nemělo cenu. Nedal by pokoj, ani kdybych mu slíbila modré z nebe. Jednodušší bylo být prostě upřímná.

„To záleží, co je podle tebe dlouho.“

„Víc než dva roky.“

„Tak v tom případě ne, nelovím dlouho.“ Měla jsem toho plné zuby a námět na několik nepřiměřeně krvavých hororů už za půl roku, co sakra budu dělat za roky dva?

„Hm,“ protáhl zamyšleně. „Vypadáš na někoho, kdo ano.“

To mě zaujalo. „A jak se někdo takový pozná?“

„Je to něco v očích. Jako by odrážely, co všechno už zažily a jak moc jim to ublížilo. Jsou tam výčitky a břímě velké zodpovědnosti. A za tím vším pořád sálá touha po pomstě. Většina lovců, které jsem potkal, byla poháněna potřebou odplaty. Ale to není až tak překvapující. Nikdo by tuhle práci nedělal dobrovolně.“

Jeho hlas se změnil, byl tišší a bolestnější.

Otočila jsem na něj hlavu a pohlédla mu do tváře.

V očích měl přesně to, o čem před chvílí mluvil.

Spousta bolesti a žádný způsob, jak se jí zbavit.

Nechápu, že jsem si toho předtím nevšimla.

Zatřásl hlavou, jako by se snažil zahnat slzy, a jeho oči zůstaly prázdné. Tak fajn, teď už chápu.

Tenhle postup jsem znala, sama jsem ho co chvíli používala. Za žádnou cenu nedovolit světu spatřit, že i vy máte svoji slabinu, že se vás něco může dotknout. Prostě navždy zůstat silný. Kdyby to jenom bylo tak snadné.

Konejšivě jsem mu položila ruku na paži. „Už jsi svou pomstu našel?“

Sotva patrně zakroutil hlavou. „Pořád na tom pracuju.“

„Doufám, že uspěješ.“

„To já taky.“

Nelíbilo se mi, jak ublíženě pořád zněl, vyvolávalo to ve mně potřebu ho utěšit. Netušila jsem jak. Naštěstí pro mě jsem nad tím nemusela rozmýšlet, alespoň ne dnes.

Klidné ticho noci narušil ječivý ženský výkřik, dost hlasitý, aby se daná slečna v nesnázích mohla nacházet za nejbližším rohem. Vyměnili jsme si s Gabem krátký pohled a rozběhli se za ní.

Zabralo nám sotva dvacet vteřin dostat se na zanedbaný dvorek za opuštěnou továrnou. Ještě nikdy předtím jsem takhle rychle neběžela. Nejsem si jistá, jestli to bylo proto, že jsem musela zabrat, abych stačila Gabovým dlouhým nohám, nebo jestli mě jen poháněla touha zabít toho upířího bastarda. Bylo to vcelku jedno, výsledek zůstával stejný.

Když jsem uviděla, jak si k sobě ten zubatec tiskne drobnou černovlásku a chystá se jí zakousnout do krku, vztek mi rozpěnil krev.

Bublala mi v žilách jako kyselina, hrozila, že se mi co chvíli prožere skrz žíly a zaplaví mi celé tělo. Až se tak stane, budou padat hlavy. Doslova. Jeden z nás odsud totiž neodejde vcelku a já to rozhodně nebudu.

„Ani na to nemysli,“ varoval ho Gabe a pokynul mu jedním ze dvou již tasených mečů, které vypadaly jako prodloužení jeho vlastní ruky.

Pohyboval se s nimi s takovou přirozeností a elegancí, o které si rytíři v dávných dobách mohli nechat akorát tak zdát, a i to bylo dost troufalé.

Upírovi se tváří prohnalo překvapení smíšené s úděsem, ale ihned ho nahradil věčně nedotčenou maskou samolibosti. Když nosíte jeden a tentýž výraz po několik desetiletí, už se ho jen tak nezbavíte. Vycenil na nás tesáky a prudce odstrčil dívku stranou. Narazila do kovového kontejneru a svezla se na zem, kde zůstala nehybně ležet.

„Postarej se o ni,“ zaúkoloval mě Gabe a sám se rozběhl ke střetu s upírem. Ani jsem se nevzpírala.

Rozkazy jsem sice zásadně nepřijímala, od nikoho – ale momentálně mi bylo jedno, kdo tohohle neřáda zabije. Hlavně, že bude nadobro pryč.

Vrhla jsem se za omráčenou dívkou a klekla si k ní. Opatrně jsem ji otočila, abych si prohlédla hlubokou tržnou ránu, která se jí táhla přes pravý spánek. Byla v bezvědomí, což mohl být jen otřes mozku, ale stejně tak dobře i nitrolebeční krvácení. Bez důkladných testů v nemocnici to nešlo určit. Zaklela jsem. Nechtělo se mi oslabovat se s upírem za zády, ale rozhodně jsem neměla v plánu nechat ji jen tak umřít. Ne když jsem ji mohla zachránit.

Bez rozmýšlení jsem jí přitiskla dlaň na zranění a zavřela jsem oči. Soustředila se na pomalý tlukot jejího srdce a krev pulzující jí pod ranou.

Zkoumala jsem podrobně její tělo, vnímala plný rozsah všech zranění, každičký jeden utržený šrám, dokonce i nedoléčené koleno z dávného úrazu. Nechala jsem svou magii olizovat její rány, dokud jsem je úplně nevstřebala.

Zasyčela jsem a chytila se za hlavu. Bolelo to příšerně, jako by mi někdo vypálil brokovnicí přímo do spánku. Cítila jsem, jak mi po tváři líně stéká pramínek čerstvé krve. Setřela jsem ji hřbetem ruky a nová už ji nenahradila. Má rána se okamžitě zacelila, ale bolest po ní se ke mně vracela ve vlnách a zatemňovala mi vidění. To bylo na zraněních hlavy nejhorší. Zvládala jsem je léčit, ale netušila jsem, jestli po nich na nějaký čas neodpadnu.

Potřebovala jsem se s okamžitou platností sebrat. Omdlít uprostřed bojového pole nebývá většinou nejlepší nápad.

Zaťala jsem pěsti a třikrát se zhluboka nadechla, abych se aspoň trochu vzpamatovala.

Slabé trhnutí v mém náručí mi prozradilo, že dívka znovu nabyla vědomí. Upírala na mě vyděšené jantarové oči a rozhodovala se, jestli začít křičet nebo brečet. Nebo spíš co z toho udělat jako první.

Zapila jsem se do ní pohledem a věděla, že v tu chvíli v mých očích nebylo vůbec nic lidského.

Naplnila jsem její tělo svou magií a vklouzla jí do mysli. Pátrala jsem po každičkém kousku vzpomínek na děsivé události, kterými si před okamžikem prošla, a když jsem si byla jistá, že je mám všechny, vytrhla jsem je ven jako bolavý zub.

Vyklouzla jsem jí z hlavy a zanechala za sebou jen klid a spokojenost.

„Jdi,“ poručila jsem.

Poslušně vstala a odcupitala pryč.

Vím, jsem pokrytec, když se lidem takhle vrtám v mozku, zvlášť když já sama za to trhám hlavy.

Ale dělala jsem to pro ni, chtěla jsem ji ušetřit všeho, co by po tomhle večeru nepochybně následovalo. Děs, nejistota, uzavřenost. Možná dokonce hezká vypolstrovaná cela a slušivá nálepka šílenec na čele.

Tak co je jedno menší zlo ve prospěch většího dobra?

Vytáhla jsem se na nohy právě včas, abych uhnula před upírem, který se na mě zuřivě vrhl.

Do té doby jsem byla příliš zaměstnaná, než abych vnímala vývoj boje, takže jsem ani nepostřehla, kdy jsem se stala jeho součástí. Udělala jsem dvojitou kličku, abych si od upíra udržela dostatečný odstup a měla čas ohlédnout se na Gaba. Upír ho zřejmě použil jako cvičnou bowlingovou kouli a mrštil s ním o zeď, protože teď ležel natažený mezi hromadou skácených popelnic. Alespoň se hýbal, takže nebyl nijak vážně zraněný. Ulevilo se mi.

Neměla jsem čas přemítat nad tím, proč by mě měl tížit Gabův zdravotní stav. Přece jenom, řítil se na mě hladový upír.

Snažila jsem se vypadat vyděšeně a bezbranně.

Pokud si váš protivník myslí, že mu od vás nehrozí žádné nebezpečí, vyhrajete. Já bych vyhrála i tak, jen jsem to chtěla mít rychle za sebou. Čistě a precizně, bez perverzního užívání si jeho sáhodlouhého utrpení.

Stála jsem nehybně na místě a čekala, než se ke mně dopraví sám. Vítězně se na mě usmál. Strachy zmrazená holka beze zbraně mu nejspíš připadala jako donášková služba. Jen rozbalit a sníst.

Rozběhl se ke mně a já vyčkávala, dokud nebyl na dosah ruky a pak bleskově sáhla za opasek pro saji.

Překvapeně vykulil oči, ale už se nestihl zastavit ani uhnout. Využila jsem jeho vlastní kinetické energie a zabořila mu ostří hluboko do hrudi, přímo do srdce. Chvilku jsem si užívala pocit, jak z něj vyprchá ten jeho pochybný život.

„Pozdravuj v pekle,“ zašeptala jsem mu do ucha sladce, vytrhla z něj saji a s otočkou mu setnula hlavu. Jeho tělo dopadlo na zem o vteřinu později.

Měla jsem štěstí, že se dneska ještě nenapil. Když jsem usekla upírovi hlavu posledně, vyrobila jsem si soukromý vodotrysk a domů přišla vykoupaná v lidské krvi. Nic zrovna dvakrát příjemného.

Chvilku jsem se zadostiučiněním sledovala upírovo rozkládající se tělo. Scvrkávalo se a hnilo mi přímo před očima, dokud z něj nezbyla jen hromádka mrtvolného prachu. Nebyl to hezký pohled, ale alespoň jsem si nemusela dělat těžkou hlavu, kam pořád uklízet těla.

Když se vedle mě zjevil Gabe, kterému se konečně podařilo sesbírat se, ještě pořád jsem hleděla na poslední pozůstatky po upírově existenci.

„Nemusíš mi děkovat,“ promluvila jsem jako první. Chtěla jsem preventivně odlehčit situaci a předejít tak trapně vážnému rozhovoru.

„Proč bych měl?“

„Zachránila jsem ti život.“ Dobře, tak jsem možná trošku přeháněla.

„Zvládl bych to,“ ujistil mě.

„Zvládl bys tak akorát nechat se zabít.“

„Tak to mám štěstí, že jsi tu byla se mnou a kryla mi záda,“ zazubil se na mě. Zřejmě mu došlo, že v ironických poznámkách jsem tady mistr já, a tak to zkusil jinou cestou. „Vidíš? Hodíme se k sobě.“

Nesouhlasně jsem zakroutila hlavou.

On si snad vážně nikdy nedá pokoj.

Nahodil ten svůj okouzlující úsměv plný britského šarmu a já věděla, že se musím okamžitě spakovat a vzít nohy na ramena. Ani moje sebeovládání není nekonečné.

„Odcházím,“ sdělila jsem mu naoko pohoršeně a zamířila pryč.

Tentokrát mě nenásledoval, ale poslední slovo ještě neřekl. „Setkáme se zase někdy?“

„Bože, doufám, že ne.“ No a co, že zase lžu?

Nebyla to ta nejhorší věc, kterou jsem dělala, a jedna malá pravda mě nespasí. Když už mám jít do pekla, tak si aspoň pořídím jízdenku první třídou.

„Ale no tak, už teď jsi do mě zamilovaná,“

houkl za mnou.

Mávla jsem na něj rukou a pokračovala v cestě, aniž bych se otočila. „Jasně, že jsem, krasavče.“

Několik dalších hodin jsem bezcílně bloumala prázdnými ulicemi a marně se snažila najít něco, co bych mohla zabít, nebo přinejmenším pořádně zmlátit. Jenže to vypadalo, jako by se všechny potvory v Los Angeles dozvěděly, že jsem byla v krvelačném módu, a tak se radši zalezly schovat pod nejbližší šutr. Tomu se říká spravedlnost.

Člověk chce trochu vybílit neřády a udělat město bezpečnějším a zrovna na truc nikdo vhodný v dohledu. Ale když toužím po chvilce klidu a pokoje, tak to se můžou přetrhnout a skáčou na mě ze všech stran, aktivisti.

Zákon schválnosti? Možná.

Anebo se mi jen vesmír vysmívá do obličeje.

Kolem deváté, kdy už moje šance narazit na nějakou příšerku byla rovná zhruba nule, jsem to vzdala a vrátila se do motelu. Na prahu jsem nevěřícně zalapala po dechu. Je na tomhle světě ještě někdo, kdo si nechodí do mýho pokoje, jak se mu zamane?! Začínalo se stávat nepsaným pravidlem, že na mě uvnitř vždycky po příchodu čekalo nějaké nevítané překvapení. Jenže tentokrát jsem nedokázala s určitostí říct, jestli skutečně bylo tak nemilé.

Možná trochu pro efekt jsem za sebou naštvaně zabouchla.

„Vloupání je zločin,“ upozornila jsem Gaba kysele. „Stejně tak pronásledování.“

Jen se dál rozvaloval na mé židli a ani se neobtěžoval sundat nohy ze stolu.

„Hodně věcí, které dělám, jsou zločinné.“

Radši jsem to nechala být. Pokud došlo na trestné činy, mohla bych si s ním nejspíš podat ruku. Ale vsadila bych duši, že jeho trestní rejstřík – já žádný neměla, jelikož jsem už tři roky byla oficiálně po smrti, byl čistý jako lilie. Lovci jsou precizní, nedělají chyby, nezanechávají stopy.

Policie je na ně krátká ve všech ohledech.

„Jak jsi mě našel?“ zeptala jsem se automaticky a až pak mi došlo, jak moc pitomý dotaz to byl.

Nejspíš prostě jen zašel za svým slizkým přítelem.

Sáhl do kapsy kožené bundy a něco po mě hodil. Instinktivně jsem to chytla, a když jsem otevřela dlaň, držela jsem v ní krabičku sirek s logem motelu velkým jako kráva.

Poznámka pro moji natvrdlou maličkost: Už nikdy si odnikud nebrat reklamní materiál.

„Tohle ti vypadlo,“ vysvětlil.

„Myslíš tím, že jsi mi to sebral,“ opravila jsem ho.

Spokojeně se uculil: „Musel jsem si najít způsob, jak tě znovu vidět.“

„Přestaň mě balit.“

Postavil se až moc rychle a objevil se těsně přede mnou. Kdyby chtěl, mohl mi zlomit vaz nebo vrazit kudlu do srdce, než bych stihla mrknout. Věděla jsem, že mi od něj nic nehrozí, ale nelíbilo se mi, že mě dokázal zaskočit. I když to byla hlavně moje chyba. Už bych si konečně měla uvědomit, že nejsem jediný super-člověk v okolí.

Všichni lovci byli k boji proti nestvůrám přirozeně vybaveni podobně, extra rychlost, síla, noční vidění, Já jen uměla pár maličkostí navíc.

„Proč, nelíbí se ti to?“ Nějak dokázal, aby to znělo nevinně a vyzývavě zároveň. Upřel na mě ty nekonečně modrý oči a odpověď mi zamrzla na jazyku. Příliš blízko, příliš blízko, zvonilo mi v hlavě na poplach, ale nedokázala jsem před ním couvnout. Nechtěla jsem před ním couvnout.

„Ne, nelíbí,“ vymáčkla jsem ze sebe nakonec.

„Lžeš.“

„Vážně?“

Sebejistě přikývl. „Rozhodně. Trvalo ti moc dlouho odpovědět. Takže buď kecáš, nebo jsi retardovaná.“

Dotčeně jsem zasyčela a praštila ho do břicha.

Ne moc silně, ale mělo to stačit, aby instinktivně ustoupil. Ani se nehnul. Zaklonil hlavu a jeho smích naplnil celý pokoj. Hladil mě po těle, nutil mě se k němu připojit. Kousla jsem se do rtu, abych tomu zabránila. První tři vteřiny jsem se statečně držela, ale nakonec jsem to vzdala.

Když se na mě znovu podíval, v očích mu hrála něha. „Měla by ses smát častěji. Sluší ti to.“

Cítila jsem, jak rudnu. Nemohla jsem mu dovolit spatřit, do jakých rozpaků mě přivedl, pokud jsem nechtěla, aby si ze mě dál dělal dobrej den. Rychle jsem se k němu otočila zády a přehodila téma na jinou, bezpečnější kolej.

„Proč jsi přišel? A tentokrát žádný chtěl jsem tě vidět řečičky.“

„Ale já tě skutečně chtěl vidět.“

„Gabe,“ napomenula jsem ho. Jak jsem mu to asi měla uvěřit, když jsme se potkali teprve včera a rozloučili se jen před pár hodinami? Láska na první pohled? Spřízněné duše? To asi těžko. Takový blbosti jsem nežrala ani jako malá.

„To, co jsem předtím říkal, jsem myslel vážně.“

Jasně, a jak si asi z té velké spousty keců mám vybrat ty jedny konkrétní správné?

„Co přesně?“

„Že se k sobě hodíme.“

Unaveně jsem zakroutila hlavou.

„Nech toho.“

Chytil mě za ruku a přiměl mě otočit se zpátky k němu. Výraz v jeho očích mě donutil vnímat každé jeho slovo. „Teď mluvím vážně, Alex.

Většinou nejsem ten potřebujuparťáka typ, ale pracovat s tebou by mi nevadilo.“

Udělala jsem na něj skeptický obličej, což bylo jediné, na co jsem se zmohla, a on pokračoval stejně rozhodně. „Jsi pohotová, chytrá, umanutá, nebojíš se a umíš se o sebe postarat. A to se radši ani nezmiňuju o tom, že jsi vtipná a krásná. Na té své mrzutosti bys mohla trochu zapracovat, a ten tvůj ostrý jazyk by nám mohl přivodit dost potíží, ale pokud by to nešlo jinak, překousl bych i to.“

Zmateně jsem stáhla obočí. Pořád jsem jaksi netušila, kam tím směřoval, a tak jsem radši držela pusu a čekala, co z něj ještě vypadne.

„Přidej se k nám,“ navrhl naléhavě.

Tak teď jsem to chápala ještě o něco míň. „Co?“

„Přidej se k nám,“ zopakoval. „Žiju společně s pár lovci ve staré vile za městem. Lovíme potvory a kryjeme si navzájem záda. Zapadla bys.“ Rozhlédl se kolem a netvářil se na můj prozatímní domov moc nadšeně. „Jsem si jistý, že by se tam pro tebe našel pokoj. A jestli si to budeš moc přát, můžeme ti tam odsud přesunout i ty šváby, aby se ti náhodou nestýskalo.“

„Ty chceš, abych se k vám nastěhovala?“ Víc překvapeně už jsem snad ani znít nemohla.

„Je to tam vážně obrovské,“ dodal rychle, abych si náhodou neudělala špatný obrázek. „Nemusela bys mě ani potkat, kdybys nechtěla.“

Jenže já chtěla. Sakra, jak zatraceně moc jsem chtěla.

„Tak dobře,“ přikývla jsem bez rozmyšlení.

Nesměla jsem si dát čas hledat výmluvy.

Tváří se mu na okamžik mihlo překvapení, ale nezeptal se, jestli to myslím vážně, nebo jestli jsem si jistá. Prostě se na mě jen zeširoka zazubil a hrnul se ke dveřím.

„Sbal si věci, počkám venku.“

„Jak se tam dostaneme?“ zajímala jsem se.

Šibalsky se usmál: „Mám tady odvoz.“

„Ne, na to zapomeň,“ kroutila jsem rezolutně hlavou, když jsem se o dobrých deset minut později doplahočila s taškou přes rameno na parkoviště před motelem. Odmítavě jsem si založila ruce na prsou, abych svému výroku dodala trochu razance. „Na to nikdy nevlezu.“

„Ale copak, snad se nebojíš jet na motorce?“

poškleboval se mi Gabe, který seděl na obrovské mašině a podával mi helmu. O motorkách jsem věděla houby, takže jsem o ní dokázala říct akorát tak, že to byla červenočerná Honda. Značku jsem poznala jen díky obřímu nápisu na nádrži.

„Nebojím se na ní jet,“ ujistila jsem ho. „Bojím se, protože ty ji budeš řídit.“

Dělal, že mě neslyšel. Hodil mi helmu a nastartoval. „Nasedej.“

Nespokojeně

jsem

zamručela,

ale

nedohadovala se. Přehodila jsem si tašku křížem přes záda, narazila si přilbu a vyšplhala se na sedátko za něj. „Chytni se mě, nebo tě vytrousím po cestě.“

To znělo zlověstně. Vyděšeně jsem vykulila oči.

Jestli překročí povolenou rychlost byť jen o kilometr, až z tohohle křápu slezu, zatluču ho tou helmou do země.

Omotala jsem mu ruce kolem pasu a přitiskla se k němu, co nejvíc to šlo. Z důvodu bezpečnosti, samozřejmě. Vůbec nešlo o to, že tak nádherně voněl a že mi z jeho dotyku vstávaly chloupky na zádech.

Za hlasitého dunění se rozjel a ten zvuk mi pomohl ignorovat varovné hlasy v mé hlavě. Pro jednou jsem se rozhodla nepřemýšlet. A tak jsem uháněla ulicemi na motorce s cizím klukem a mířila na neznámé místo za bandou neznámých lidí, o kterých jsem nevěděla ani ň. Bylo to riskantní, nezodpovědné a v nejhorším případě mě to mohlo stát život.

Nestarala jsem se.

Protože bez ohledu na to, co děláme, kým jsme – živí nebo mrtví, všichni chceme jen jedno.

Nebýt na tomhle zvráceným světě sami.

5. Útočiště

Z Gabova vážně obrovského se vyklubalo naprosto a totálně neskutečně monstrózní. Tušila jsem, co přijde, už když jsme jeli po dlouhé štěrkové cestě někam na samotu do kopců. Žádný normální dům nebyl tak daleko od silnice, protože k němu prostě nepatřily hektary pozemků. Přesto mi první pohled na můj nový domov rýsující se mezi stromy vyrazil dech.

Rozlehlá budova byla ve tvaru podkovy a nádvoří před hlavním vchodem zabírala kýčovitá kašna. Stěny domu byly kamenné, sem tam obložené dřevem či porostlé břečťanem, všude samá okna a vikýře. Z členité střechy trčelo příliš mnoho komínů, takže přinejmenším v každé třetí místnosti byl krb.

S tímhle palácem ztrácelo slovo vila svůj význam. Bylo to mnohem tradičnější, elegantnější.

Skoro jako nějaké šlechtické sídlo vystřižené přímo z viktoriánské éry. Vlastně to bylo docela možné, protože celá stavba nebezpečně zaváněla britským stylem. Slyšela jsem, že je momentálně v módě nechat si kámen po kameni dovézt celý dům z Evropy a znovu si ho složit jako stavebnici.

Nechutně

bohatí

lidé

mívají

podobná

megalomanská gesta ve zvyku.

„Došla ti slova?“ zeptal se mě Gabe přes rameno. Nějak mi ušlo, kdy zastavil, protože jsem jen v úžasu zírala.

Zavřela jsem pusu a poslušně slezla z motorky.

Obrátila jsem se čelem k domu a zakroutila hlavou.

„Jedno bych měla,“ odpověděla jsem mu konečně. „Páni.“

Rozesmál se a britský nádech smíchu sem náramně patřil. Dovedla jsem si představit, jak tady někde sedí na svém trůně a rozkazuje služebnictvu. Zase tak uhozená myšlenka to nebyla, vezmu-li v potaz, že v Anglii bylo pořád plno vévodů, baronů a jim podobných namyšlenců.

Možná že má Gabe v sobě vážně nějakou vznešenou krev, co já vím. Mohla bych ho zkusit píchnout do prstu a počkat, jestli poteče modrá, abych si to ověřila.

„To patří tobě?“ zajímala jsem se, abych se rozptýlila od nápadu s testováním barvy jeho krve.

„Kéž by.“

Podívala jsem se na něj a poznala, že mě jeho oči sledovaly celou dobu, jako by nechtěl přijít ani o záchvěv mé reakce. Byly pozorné a dychtivé.

Rychle jsem svou pozornost vrátila zpátky k domu.

„Vypadá to britsky,“ podotkla jsem.

„Všechno spojené s Británií nemusí být nutně spojené se mnou.“

„To víš, je to taková malá nevýznamná země,“

rýpla jsem si. „Trochu mě to mate.“

Ušklíbl se a vykročil k domu. Masivní dubové dveře se rozlétly ještě dřív, než k nim skutečně došel. Jako by vycítily, že se blíží někdo známý.

Což

byla

samozřejmě

naprostá

pitomost.

Pravděpodobně tady někde jen měli zabudovaný senzor pohybu nebo tak něco.

Vstoupil dovnitř a pokračoval do rozlehlé haly, kroky se po mramorové podlaze nesly do otevřeného prostoru.

„Pojď dál,“ vyzval mě. Řekl to hlasitě a zřetelně, nějak podivně oficiálně.

Nechala jsem to plavat a následovala ho.

Narazila jsem do něčeho měkkého a ohebného, co mi bránilo vstoupit. Jako by mezi futra někdo natáhl neviditelnou blánu, která se tvarovala podle mých pohybů, ale nepustila mě dál. Zatlačila jsem pořádně a na okamžik to vypadalo, že ji protrhnu, ale znovu se stáhla a vyhodila mě ven. Zavrávorala jsem a instinktivně ustoupila. Pokoušet neznámé většinou nebývá nejlepší nápad.

Gabe si konečně všimnul, že už mě nemá za zadkem, a vrátil se zpátky ke vstupu. Skepticky zvedl obočí. „To ti mám poslat pozvánku, nebo na co čekáš?“

Probodla jsem ho nevraživým pohledem, ale nepohnula se. Ať mi ve vstupu bránilo cokoli, očividně v tom byla pěkně silná magie. Běhal mi z ní mráz po zádech a vůbec jsem netoužila po tom znovu se jí dotýkat.

„Tak pojď už,“ pobídl mě netrpělivě.

„O co se asi tak snažím?“ odsekla jsem útočně.

„Nemůžu projít.“

Zamračil se, až se mu na čele objevilo několik vrásek, a natáhl ke mně ruku. Nic v jeho pohybu nenaznačovalo, že by cítil stejný odpor jako já.

Možná jsem se mýlila, možná že ho tenhle dům skutečně poznával.

Zírala jsem na jeho dlaň a všechny instinkty mi radily otočit se na místě a okamžitě utéct. Nijak mě nevzrušovala představa cpát se na místo, kde jsem očividně nebyla vítaná. Jenže pak jsem Gabovi pohlédla do obličeje a něco ve mně se zlomilo. Stiskla jsem mu ruku. Zhluboka jsem se nadechla, uvolnila se a nechala ho udělat všechnu práci.

Pod tíhou námahy mu na předloktí naběhly žíly, ale protáhl mě dovnitř. Projít tou stěnou bylo jako dostat studenou sprchu. Bodala mě do kůže a stékala mi po zádech v ledových přívalech moci.

Podlomila se mi kolena a nebýt Gabových rychlých paží, skončila bych rozpláclá na zemi. Přitiskl si mě na hruď a hladil mě po zádech, dokud jsem se nepřestala třást. Jeho dotek byl hřejivý a konejšivý, vypuzoval tu cizí magii pryč z mého těla.

Pomohl mi ke kožené sedačce na druhé straně haly, naproti širokému schodišti, protože nohy mi pořád nesloužily stoprocentně. Pohodlně jsem se v ní uvelebila a zvedla k němu hlavu.

Jasná modř jeho očí se míchala s temným přívalem zmatku.

„Co to sakra bylo?“ zeptala jsem se.

„Magická bariéra, která chrání dům. Nemáme rádi nečekané návštěvy,“ vysvětloval.

„Pozval jsi mě dovnitř, neměla přede mnou opadnout?“

Přikývl: „To měla.“

Vyletěla jsem na nohy jako čertík z krabičky a dloubla ho prstem do hrudi. Jestli mě něco vážně dokázalo naštvat, tak když se amatéři snažili dělat práci, na kterou jednoduše neměli vitamíny.

„Zřejmě jste něco zvorali,“ řekla jsem kousavě.

„Pořád tvrdím, že lovci by neměli fušovat do čarodějnictví.“

„Nebuď hloupá,“ odbyl mě. „Nemáme dost znalostí ani moci, abychom dokázali vytvořit něco takového. Říkal jsem ti přece, že tady máme čarodějku.“

Marně jsem se v těch pár společných vzpomínkách snažila najít byť jen zmínku o něčem takovém. Nebyla tam.

„Neříkal.“

„No,“ protáhl a zněl trochu zahanbeně, „tak ti to říkám teď.“

„Paráda,“ usmála jsem se na něj a umělostí se to mohlo rovnat panence Barbie. Kdybych věděla, že jsou v domě nějaké čarodějky, dvakrát bych se rozmyslela, než bych s tím jeho spontánním návrhem souhlasila. Čarodějky totiž nikdy nevěští nic dobrého.

Obrazně i doslova.

„Neboj se, Mikayla si tě určitě zamiluje,“ mrkl na mě a nasadil hloubavý obličej, jen aby mě poškádlil. „Nejspíš ne tolik jako Matt, ale tomu se líbí každá holka, která chodí a mluví a může si s ní vrznout.“

Tak tohle mi vážně chybělo ke štěstí, další nadrženec, který se mě bude pokoušet dostat.

„Zkusí na mě sáhnout a zlomím mu ruku,“

zavrčela jsem výhružně.

Gabe se vítězně zachechtal, jako by přesně tuhle reakci očekával. „Vyřídím mu to.“

„Pro tebe to platí taky,“ upozornila jsem ho.

„Když to říkáš.“ Tvářil se tak pobaveně, že to spíš vypadalo, jako kdybych mu právě sdělila nějakou nanejvýš povedenou anekdotu. Tím si ode mě vysloužil nemilý pohled. Upřímně a od srdce jsem nesnášela, když jsem byla někomu pro legraci.

Na utahování si z druhých jsem tady byla totiž já.

„Kolik vás tady vůbec bydlí?“ zeptala jsem se, místo abych ho poslala do háje zeleného. Zněla jsem sice stále trochu podrážděně, ale aspoň že výška mého hlasu nepřekračovala tolerovatelnou dávku decibelů.

„Včetně mě? Normálně pět, tři lovci, čarodějka a, Doug. Ale občas se na pár dní zdrží někdo z oboru, kdo projíždí městem nebo tak.“

Nelíbilo se mi, jak se před vyslovením toho jména zasekl. Přeměřila jsem si ho podezřívavým pohledem. „Co je zač ten Doug?“

„Uvidíš sama.“

Ručička na mém vnitřním měřidle obezřetnosti vyletěla daleko do červené zóny. „Co mi neříkáš?“

„Spoustu věcí.“

Momentálně mě zajímala jen jediná. „Může mě některá z nich stát život?“

Ani nezaváhal. „Pravděpodobně.“

„To je fajn vědět,“ ušklíbla jsem se.

Zvážněl a jeho oči opět zahltila ta podivná něha, která se přivalila doslova odnikud.

„Nedovolím, aby se ti kvůli mně něco stalo.

Slibuju.“

Mělo mě to uklidnit. Na každou normální osobu na mém místě by to nějak obdobně zapůsobilo. Jenže pro mě sliby nic neznamenaly.

Dokonce ani mé vlastní.

Věnovala jsem mu krátký, uvěřitelný úsměv, který ho měl ujistit, že se jeho slova neminula účinkem. Chtěla jsem navrch přihodit i nějakou kompletně otřepanou, děkovnou frázi, ale než jsem stihla promluvit, ozvalo se za námi strojené odkašlání.

„Neruším?“

S trhnutím jsem se otočila a setkala se s pohledem asi pětadvacetiletého muže, ledabyle se opírajícího o rám dveří. Mohl být zhruba stejně vysoký jako Gabe, měl výraznou bradu, vysoké čelo a trochu větší nos, který ale dokonale seděl do jeho obličeje. Světle hnědé, kudrnaté vlasy měl zastřižené těsně u hlavy, aby se vyvaroval loknám, které by mu záviděla kdejaká pětiletá holčička.

Shlížel na mě malýma, temně zelenýma očima a vypadal spokojeně. Náznak úsměvu na tváři působil nebezpečně vypočítavě.

Automaticky jsem sáhla za opasek pro saji, ale Gabe mi chytil ruku, než jsem se ke své zbrani mohla dostat.

Věnovala jsem mu částečně naštvaný, částečně zmatený pohled a hned mě zase pustil.

„To je v pořádku, Alex,“ ujistil mě opožděně.

Nehádala jsem se, ale zůstávala ostražitá.

Možná

jsem

Gabovi

do

určité

míry

neopodstatněně uvěřila, ale ne tolik, abych na to vsadila svůj krk.

Muž u dveří si mě mlsně prohlížel, vyzýval mě.

Kousl se do rtu a změřil si mě od hlavy až k patě, aby se mi nakonec znovu podíval do očí. V těch jeho plál chtíč a touha po vítězství. Nelíbilo se mi, co ten pohled sliboval.

Obrátila jsem se na Gaba a podle jeho úšklebku jsem se musela tvářit hodně znechuceně.

„Matt?“ domyslela jsem si.

Gabe se zakřenil ještě víc a přikývl.

Matt se líným pohybem narovnal a došel k nám. Vypadal, jako kdyby zrovna slezl z přehlídkového mola, a většině holek se z něj musela podlamovat kolena. Mně z něj bylo nanic.

Svýho času jsem znala spoustu obdobně namachrovaných frajírků, co proháněli každou sukni, ale Matt by je všechny hravě strčil do kapsy.

Působil tak přehnaně sebevědomě, jak jsem u člověka ještě neviděla.

„Potěšení je na mé straně, zlatíčko,“ zacvrlikal.

Jeho hlas byl podmanivý, úlisný a vyvolával ve mně pocit, jako bych byla středobodem jeho vesmíru.

Jenže já za tím vším slyšela ještě něco, co mi ho už z principu zprotivilo. Každé jeho slovo bylo totiž prosycené arogancí někoho, kdo si je dokonale vědom, jak dobře vypadá a jak šarmantně na lidi může působit, a patřičně toho využívá.

„Řekni mi tak ještě jednou a vymlátím ti zuby,“

ušklíbla jsem se na něj v odezvě.

Tváří se mu rozlil spokojený úsměv hráče. „Aha drsná, to se mi líbí.“

„Nech si zajít chuť, Holdene,“ odpálkoval ho Gabe místo mě.

„Zase ti lezu do zelí?“ zeptal se Matt nezaujatě a nespouštěl ze mě oči. „Jak ty to děláš, že si vždycky nabouchneš holku přesně podle mýho vkusu, Moseley?“

„Protože žádný vkus nemáš a bereš všechno, co se ti připlete do cesty?“

Pobaveně jsem se uchichtla. Když se Gabovi zachtělo, očividně kolem sebe dokázal plivat stejně jedovaté poznámky jako já. Jedna nula pro něj.

Matt se překvapeně zamračil, ale nebyla to Gabova útočná odpověď, která ho k tomu donutila.

„Proč takhle mluvíš?“

Teď jsem se pro změnu zamračila já. Gabův značně pohrdavý výraz se mi ani trochu nezamlouval. V jeho pro mě vždy přívětivé tváři působil moc násilně, nepřirozeně. Ale co já mohla vědět, možná tohle byl on a ta příjemná, pomilováníhodná stránka, kterou mi ukazoval, byla jen dobře nacvičená maska.

„Protože jsem z Anglie?“

„Jsi v Americe půl roku,“ připomněl mu Matt.

„Přízvuku ses zbavil už před týdny, pokud jsi kdy nějaký pořádný vůbec měl.“

„Dělá to kvůli ní.“ Medový hlas za námi mě donutil vyplašeně nadskočit. Okamžitě jsem přenesla svoji pozornost zpátky ke vchodu, ale podle Gabova stále uvolněného postoje jsem usoudila, že tohle byla jen další z řad mých nových spolubydlících, a neobtěžovala se sahat po zbrani.

Dívka, která proplula dveřmi, za ostrého klapotu podpatků zamířila k nám. Nemohla mít víc jak dvacet dva nebo

tři, a i na

deseticentimetrových

jehlách

kráčela

ladně,

graciózně, jako by se v lodičkách už narodila.

Zastavila se vedle Matta, kterému patrně nebylo příliš příjemné, že díky té lakované nádheře na jejích nohou byla skoro stejně vysoká jako on, a letmo mě přejela pohledem. Její ostře řezaná tvář lemovaná hustými, vlnitými prameny blond vlasů zůstávala nedotčená, ale v očích barvy hořké čokolády se jí odráželo něco nepříjemného.

Nevěřila mi.

„Chce zapůsobit,“ pokračovala a hodila po Gabovi významným pohledem. „Holkám se přízvuk líbí, je to zatraceně sexy.“

„Přestaň plácat nesmysly, Mikaylo,“ přikázal jí Gabe podrážděně, ale z místa, kde jsem stála, se jeho tváře zdály o pár odstínů červenější.

„Jak si přeješ, Gabrieli.“

Konečně něco, čeho jsem se mohla chytit.

Tázavě jsem nadzvedla obočí a obrátila se na Gaba.

„Gabriel?“ zopakovala jsem s úšklebkem. „Ty se vážně jmenuješ Gabriel? Jako ten anděl?“

„Já nejsem anděl,“ odporoval mi mrzutě.

Zřejmě ho přestávalo bavit, že se stával cílem všech dobře mířených posměšků. Chápala jsem ho, ale nezabránilo mi to v tom, abych ještě jeden nepřidala.

„Samozřejmě, že nejsi,“ ujistila jsem ho. To už jsem se potlačovaným smíchem skoro dusila.

„Andělé jsou mnohem hezčí a míň namyšlení.“

O tom prvním by se dalo případně polemizovat. To druhé ovšem byla lež jako namalovaná.

Nikdy

jsem

nenarazila

na

namyšlenější bastardy, než byli právě andělé. Ti, se kterými jsem měla tu čest, ani nepotřebovali svatozář. Jejich ego je ozařovalo na míle daleko.

„Ty nějakého znáš?“

„Ne,“ vyhrkla jsem automaticky, až příliš bleskově. Někteří lidé poznají, že neříkáte pravdu, když s odpovědí moc spěcháte. Gabe mezi ně očividně patřil.

„Lžeš?“

„Možná,“ protáhla jsem neurčitě a letmo zkontrolovala reakci všech přítomných. Ani jeden z nich se nezdál byť jen nepatrně překvapený z možnosti, že bych nějakého toho okřídlence znala.

Což zase nemělo překvapovat mě, protože pokud jde o nadpřirozené potvory, i lovce začátečníka málokdy zaskočíte.

Zajímalo by mě, jestli by stejně chladní zůstávali i k faktu, že mým mentorem byl samotný bůh. Jo, možná jsem Liama nemohla cítit ani na dvě stě metrů, ale jedno jsem mu musela nechat – byl rozhodně působivý.

Ani na vteřinu jsem ale skutečně neuvažovala, že bych to svým zbrusu novým spolubydlícím řekla. Když velkomyslně přehlédnu skutečnost, že jsem je vůbec neznala a neměla k nim potřebnou důvěru, nechtěla jsem si pohádkou o slečně Vyvolené zničit veškeré zárodky vztahů, které bychom v budoucnu eventuálně mohli mít.

A pak tu byla ještě ta maličkost, že by se mě nejspíš pokusili zabít.

„A já znám zase pár povolných dryád a taky z toho nedělám vědu,“ prohodil Matt znuděně, na což Mikayla protočila oči.

Fajn, alespoň něco máme společného.

Naše chvilková souhra pokračovala, když Gabe zmateně nakrčil čelo, a my nasadili shodně tázavý výraz.

„Kde je vůbec Jamie?“ zeptal se. „Myslel jsem, že chtěl jít s vámi.“

„Chtěl,“ přisvědčil Matt a dodal vysvětlení.

„Doug ho donutil zůstat. Prý ho cítí až na druhou stranu domu, protože má v krevním oběhu ještě moc toho upířího sajrajtu. Ten chlupáč by ho zavětřil ještě dřív, než bychom vystoupili z auta, a zase by vzal do zaječích.“

„Takže jste ho dostali?“

„Jasná věc. Když jsme tam naběhli, zrovna se chystal dát si něco na zub, takže nás vůbec…“

Zatímco oni diskutovali o honu na neznámého chlupáče, což byl očividně Mattův vysoce dětinský krycí název pro vlkodlaka, mně to v hlavě šrotovalo na plné obrátky. Předpokládala jsem, že tím upířím sajrajtem myslel upíří jed, z čehož plynulo jediné.

„Oni ho pokousali? Toho Jamieho?“ zeptala jsem se najednou a utnula Matta v půlce barvitého vyprávění.

Překvapeně zamrkal a tváří se mu rozlil potěšený úsměv, naplněný hraným dojetím.

„No ne, ty se strachuješ o mýho malýho brášku? To je ták sladký.“

Kdyby on byl ještě o trochu sladší, popraskaly by mi z něj zuby. Měl tik poplácat mě po rameni, ale když jsem nahodila výhružný výraz, stáhl ruku bez toho, aby se mě dotkl. Jeho hlas byl pořád výsměšný, ale teď doplněný i o neurčitý druh hrdosti, který jsem nedokázala pochopit.

„Ale naprosto zbytečný,“ dokončil. „Jamie bude v pohodě, je Holden. Tvrďáctví máme v rodině.“

Pravdou bylo, že jsem se o Jamieho jako o osobu ani v nejmenším nezajímala. Co mi vadilo, byl fakt, že si zahrál na upíří svačinku a tím vyhrál jackpot ve formě šance na zbrusu nové, blyštivé, krev sající tesáčky.

Jak moc bych si svoje nové spolubydlící asi znepřátelila, kdybych zabila zdivočelého bratra jednoho z nich?

Pokud byl jen trochu jako Matt, nejspíš by mi poděkovali.

Něco z mých temných myšlenek se mi muselo odrazit v obličeji, protože Gabe přispěchal s dalším objasněním.

„Nedělej si starosti, lovci se nemůžou stát upíry. Naše DNA se příliš liší od lidské a upíří patogen ji dokáže zmutovat. Což jenom hraje v náš prospěch, jelikož co chvíli někoho z nás pokoušou.“

„A někteří se nechávají kousat dobrovolně,“

ušklíbl se Matt a hodil po Gabovi částečně odsuzující pohled.

Nechápala jsem ho, ale nebyla jsem si jistá, jestli ho vůbec pochopit chci. Naštěstí jsem se nad tím nemusela ani moc rozmýšlet, protože Gabe rychle přehodil téma na něco pro něj míň nepříjemného.

„Mimochodem,“ obrátil se s nepatrným rozhořčením na Mikaylu, „s tou tvojí úžasnou ochrannou bariérou zase něco je.“

Naštvaně přimhouřila oči. „Moje bariéra funguje dokonale.“

Gabe si pohrdavě odfrkl a skepticky nadzvedl obočí. „Vážně? Tak proč nechtěla pustit Alex dovnitř?“

Střelila po mě podezíravým pohledem, založila si ruce na prsou a kysele se usmála. „Možná by ses měl zamyslet, co je špatně s ní.“

„Není upír ani vlkodlak,“ ujistil ji a v jeho tváři nebyl ani náznak pochybností.

„To není jediná věc, kterou by mohla být.“

„Ale jako jediní by mě dokázali oklamat.“

„Tak jak si můžeš být tak jistý?“

Nezaujatě pokrčil rameny. „Políbil jsem ji.“

Vyvalila jsem na něj oči a pro tentokrát vůbec nešlo o to, jak klidně jí pověděl o našem neexistujícím milostném životě, čímž na Mattově tváři vykouzlil souhlasný úšklebek, za který bych mu nejradši zarazila nos do lebky. Ne, byl to způsob, jakým to řekl, jako by to znamenalo mnohem víc.

A poraženecký výraz na tváři Mikayly dosvědčil, že znamenalo.

„Ty umíš nazírat,“ vypadlo ze mě překvapeně, a přestože to ani nebyla otázka, přikývl.

Mělo mě to napadnout, sakra. Jaký jiný racionální důvod by asi tak duševně zdravý člověk mohl mít k tomu, aby žužlal neznámou holku na hřbitově? Nazírání všechno vysvětlovalo. A ještě mnohem víc toho komplikovalo. Byla to velice vzácná schopnost, i mezi čarodějkami, takže si Mikayla nejspíš závistí musela rvát vlasy, že šance, že se projeví u nějakého lovce bez přímé čarodějnické linie, byla víc než mizivá. Jenže Gabe v sobě žádnou čarodějnickou krev neměl. Kdyby ano, vycítila bych jeho magii. I když, pokud přede mnou dokázal utajit tak mocnou schopnost, kdo ví, co ještě ukrýval.

Ať už měl další překvapující tajemství nebo ne, nic to neměnilo na skutečnosti, že mě jeho nazírání mohlo skutečně ohrozit. Pokud totiž dokázal nahlédnout do nitra druhé bytosti a vycítit její pravou podstatu, jakou mi to, z mrtvých povstalé služebnici bohů, nechávalo šanci, že mé dřív nebo později neprokoukne? Obzvlášť když by se pořád pohyboval v tak nebezpečné blízkosti jako dosud, protože jak je všeobecně známo, čím delší a důvěrnější dotyk, tím otevřenější cesta do vaší mysli.

Mohla jsem sice doufat, že mě moji šéfíci obrnili i proti téhle možnosti odhalení, čím déle prý zůstane moje existence skryta, tím lépe, ale nemohla jsem na to stoprocentně spoléhat.

Nejsprávnější by proto bylo okamžitě se odsud vypakovat a už se nikdy nevrátit. Ponechala bych Gaba ve své mysli jen jako hezkou vzpomínku.

Jenže já správné věci nedělám.

„Hm,“ protáhla jsem neurčitě, protože vypadal, jako by čekal na moji další reakci.

Ušklíbl se a obrátil se na Mikaylu. V jeho tváři se nic nezměnilo, ale hlas byl přísný a nedával jí na výběr. Přesně tak zníte někomu, kdo uznal vaši autoritu.

„Zkontroluj tu bariéru.“

Chvilku ho propalovala pohledem, ruce zaťaté v pěsti, jako by se musela držet, aby se ihned nerozběhla splnit jeho přání.

„Fajn,“ odsekla nakonec, a když napětí jejího těla povolilo, vyplázla na něj jazyk a s efektivním pohozením vlasů se otočila na podpatku a odkráčela ke dveřím na konci haly.

Gabe mi pokynul, abych ji následovala.

Druhá místnost byla menší, teplejší. Stěny lemovalo světlé dřevo, které se bilo s červeným kobercem. Nábytek vypadal stejně starobyle jako celý dům a oheň, který plápolal v krbu, na něj házel tančící stíny.

Když jsme vstoupili, Mikayla seděla na konferenčním stolku naproti pohovky a opatrně sundávala náplast z Jamieho krku. Věděla jsem s naprostou přesností, že to byl Jamie, i když jsem ho ještě nikdy předtím neviděla. Pokud jsem totiž nepočítala ošklivé kousnutí, které mu svítilo na velkou ztrátou krve vybledlé pokožce a podle své otrhanosti prozrazovalo, že ho napadl čerstvě zrozený upír, tu byl i fakt, že se nápadně podobal svému staršímu bratru.

Měl stejně řezaný obličej, stejnou výraznou bradu a trochu větší nos. Dokonce i oči měly dokonale shodnou tmavě zelenou barvu. Jediným rozdílem byly vlasy. Jamie je měl delší, ne tolik kudrnaté, i když to stačilo, aby se mu kroutily na všechny strany, prosvětlené blond melírem a sčesané z čela. Ale i přes ten téměř shodný vzhled, když jsem se dívala do jeho tváře, nespatřila jsem tam ani kousek Matta. Byla klidná, podivně prázdná a skrývala hodně bolesti.

Bolesti mnohem větší, než by dokázalo způsobit jedno sebeošklivější upíří kousnutí.

Matt se k těm dvěma pár rychlými kroky připojil a naklonil se nad bratrovu ránu, aby si ji mohl prohlédnout, ale ne dost na to, aby vadil Mikayle v ošetřování. Na čele se mu objevily starostlivé vrásky a poprvé za celou tu dobu mi připadal jako člověk hodný mé úcty. Skutečně mu na bratrovi záleželo, a i když jsem ho vůbec neznala, věděla jsem, že by udělal cokoli, aby ho ochránil. I kdyby to měla být poslední věc v jeho životě.

„Jak to vypadá?“

„Přežije to,“ ušklíbla se Mikayla a vysloužila si Mattův nepřátelský pohled.

Napřímil se, založil si ruce na prsou a výhružně zavrčel. „To bych ti radil.“

„Matte!“ okřikl ho hrubý hlas, přicházející z druhé strany místnosti.

Otočila jsem hlavu tak prudce, že mi bolestivě luplo za krkem. Nevšímala jsem si toho. Moje tělo se totiž při pohledu na muže, který zrovna vstoupil, instinktivně napjalo, připraveno k okamžité obraně či útoku.

Tmavě hnědé vlasy měl ještě kratší než Matt, takže zvýrazňovaly mužské rysy jeho obličeje. Byl pohledný, ale jeho tvrdý výraz vám téměř znemožňoval jeho krásu vnímat. Pronikavě zelené oči byly stejně vážné jako jeho tvář a já uvažovala, kdy se naposledy smál. Zcela jistě neměl víc než pětatřicet,

ale

přesto

působil

podivně

autoritativním dojmem. Vsadila bych se, že všichni do jednoho tady ho uznali jako sobě nadřazeného.

Nevím, co za triky na ně vytáhl, ale na mě si to může zkoušet, jak chce, a úspěch se nedostaví.

Doug, protože nikdo jiný už to očividně být nemohl, pomalu otočil hlavu mým směrem.

„Kdo je to?“ zeptal se spíš do éteru a nespouštěl ze mě oči.

Matt si pospíšil s odpovědí a neodpustil si svůj všudypřítomný úšklebek. „Gabova nová holka.“

„Nejsem jeho…,“ začala jsem podrážděně, ale Gabe se opatrně dotknul mé paže a sotva viditelně zakroutil hlavou.

„Teď ne,“ sykl na mě částečně káravě, částečně varovně.

Doug nespokojeně našpulil pusu a vykročil k nám. V tom okamžiku stál Gabe přede mnou a použil vlastní tělo jako obranný štít. Jen jsem si nebyla jistá, jestli chtěl ochránit mě, nebo mi zabránit udělat nějakou pitomost.

Doug se zastavil jen kousek od nás, a přestože převyšoval Gaba jen o pár centimetrů, tyčil se nad ním jako Socha svobody. Jeho pohled byl vyzývavý a příliš soustředěný. Gabe se ošil. Jeho pohyb rozvířil teplem nasátý vzduch a přinesl ke mně vůni venkova. Byla v tom směsice padajícího listí, mokré zeminy a čerstvě posekané trávy.

„Jsi vlkodlak,“ vydechla jsem a byla příliš překvapená, než abych sáhla po své zbrani.

V přítomnosti vlkodlaků bylo nejlepší nedávat pistoli z ruky. Nikdy nevíte, kdo vám ji bude chtít ukousnout.

Doug přemýšlivě stáhl obočí, ale nebylo v tom nic výhružného. Spíš čirá zvědavost. „Jak jsi to poznala?“

Pokrčila jsem rameny, protože jsem nedokázala najít správné vysvětlení. „Jsi cítit, listím. A trávou.“

Hodil krátkým pohledem po Gabovi, který neochotně ustoupil stranou, a přiblížil se ke mně na půl metru. Cítila jsem, jak se mi o kůži otírá jeho síla a zkouší, jak daleko může zajít. Ani trochu se mi nelíbilo, kam to směřovalo. Zaťala jsem zuby a každé slovo na něj nepřátelsky zasyčela.

„Vem si tu svoji magii a strč si ji do…,“ zachytila jsem Gabův varovný pohled a v poslední chvíli změnila slovo, „…kapsy.“

V tom okamžiku nápor jeho moci zesílil, šlehl mě do obličeje, až jsem vyjekla. Narážela mi do těla v masivních vlnách a nutila mě couvnout, sklonit se před ním. Zadržela jsem dech a vzdorovitě se mu podívala do očí, ve kterých se mu převalovalo neskutečné množství moci. Jestli mě to mělo vyděsit, tak měl hošánek smůlu. Viděla jsem už mnohem víc magie koncentrované v jedné osobě.

Jako by ho můj odpor ještě víc rozzuřil, vyslal ke mně další neúprosnou dávku síly. Možná byla moje vůle dost silná na to nepodvolit se, ale o mém těle se to říct nedalo. Když se do mě jeho vřelá moc opřela jako nárazová vlna, nedokázala jsem to ustát. Na okamžik jsem ztratila pevnou půdu pod nohama a vzápětí bolestivě narazila do stěny za sebou. Svezla jsem se na zem a okolí pohltila temnota.

Z bezvědomí mě vytrhly tlumené lidské hlasy.

Zkusila jsem otevřít oči, ale víčka se mi jen zamihotala a zase bezvládně spadla. Byla jsem ještě moc otupělá z rány do hlavy, ochromená otřesem mozku, než abych se dokázala probudit. Mohla jsem jen poslouchat hádající se hlasy a čekat, až se mi síla vrátí.

„Tenhle dům není žádný penzion pro tvoje přítelkyně,“ řekl Doug chladně.

„Není to moje…,“ oponoval rozhořčeně Gabe, ale Doug ho nenechal domluvit.

„Proč bych ji tady měl nechávat?“

„Kromě toho, že je lovkyně a ty ses zavázal poskytnout útočiště komukoli z nás, kdo ho bude potřebovat?“ Gabův hlas byl naplněný směsicí ironie a hněvu. „Zachránila mi život.“

Kdybych mohla, ušklíbla bych se. Přesně tohle jsem před pár hodinami tvrdila a on se mi za to prakticky vysmál do obličeje. A teď to předhazoval Dougovi, jako by to snad byla pravda. Měla bych za to být ráda. Koneckonců, snažil se vylepšit moji pozici a vynutit si souhlas k mému pobytu tady.

Jenže potom, co náš milovaný Doug předvedl, jsem tu snad ani zůstávat nechtěla. Nic vás nepřiměje změnit názor tolik, jako útok na vaši osobu.

Někdo si posměšně odfrknul. „To není žádný umění, tobě někdo zadek zachraňuje pořád,“

rýpnul si Matt, „jen minulý týden jsem tě tahal z malérů hned třikrát.“

„Říká ten, co…“

Neměla

jsem

náladu

poslouchat

jejich

připitomělou hádku. Vyslala jsem do svého těla příval energie, abych se ujistila, že všechna případná zranění už byla pryč. Když se ke mně vrátila bez nálezu, přiměla jsem se otevřít oči.

Třikrát jsem zamrkala, než jsem rozeznala bílý strop vysoko nade mnou. Někdo mě musel dotáhnout na gauč a na čelo mi připlesknout namočený ručník, protože mě studil a k uchu mi stékaly kapky vody.

„Hej, nechte toho!“ ozval se nade mnou Mikaylin hlas, směřovaný ke klukům do vedlejší místnosti. „Už se probrala.“

O dvě vteřiny později se ke mně skláněl Gabe s výrazem tak provinilým a ustaraným, že jsem se musela začít smát.

„Co je?“ zamračil se.

Vytáhla jsem se do sedu a zakroutila hlavou. I kdybych si dala tu práci s vysvětlováním, stejně by to nepochopil.

„Nejspíš se do té hlavy praštila trochu víc než jen hodně,“ usoudil Matt, když se s Dougem dostavili k mému provizornímu lůžku.

„Potřebuje odpočívat,“ připomněla káravě Mikayla, jako by z jejich postoje vyčetla něco, co já nedokázala. „Bylo toho na ni moc.“

Doug se mi krátce podíval do očí a v těch jeho se zračilo něco hodně podobné omluvě. Nečekal, co na to řeknu, a obrátil se na Gaba. „Vezmi ji do jejího pokoje.“

Mého pokoje? Hádám, že přežít bezdůvodné napadení vám dává volnou propustku k novému bydlení.

Pokusila jsem se vydrápat na nohy, ale než jsem měla šanci upadnout, Gabe pohotově nastavil ruce, vyzdvihl mě do náruče a zamířil ke dveřím.

Po cestě nás provázelo Mattovo chichotání a Mikaylino nesouhlasné mlaskání. Já pro jednou neprotestovala.

Gabe mě zanesl zpátky do vstupní haly s dlouhým točitým schodištěm, bez známky námahy ho zdolal, a potom pokračoval táhlou chodbou vedoucí do severní části domu. Celou cestu zarytě mlčel a ani se na mě nepodíval. V duchu jsem si povzdechla a unaveně mu položila hlavu na rameno.

Po další minutě nebo dvou nepříjemně tiché chůze mě postavil před jedny ze stejných dveří, které lemovaly kamenné stěny.

Natáhl se ke klice, ale já ho zarazila.

„Dál už to zvládnu,“ ujistila jsem ho, otevřela a napůl zalezla do pokoje, abych se mohla nenápadně opřít o rám dveří. Z jeho výrazu jsem poznala, že má ještě něco, co mi musí neodkladně sdělit.

Hlasitě vydechl, jako by se musel uklidnit, aby dokázal promluvit. I tak se jeho hlas chvěl rozhořčením, smíchaným s nadměrnou dávkou lítosti, a postrádal ten rozkošný přízvuk, který jsem si za tu krátkou dobu tolik oblíbila. „Moc mě to mrzí, Alex, nečekal jsem, že Doug takhle vyjede.

To ten úplněk, ztrácí kvůli němu kontrolu.“

„To je v pohodě,“ chlácholila jsem ho.

„Ne, to není!“ odporoval, naštvaný mým zlehčováním. „Mohl ti vážně ublížit, i jako člověk.

A tím svým vzdorováním jsi ho ještě víc vydráždila.

Kdyby se přeměnil…“ Jeho oči na okamžik naplnila hrůza, jako kdyby mohl vidět něco, co já ne.

Zlehka jsem se dotkla jeho paže, abych ho zavolala zpátky k sobě. „Jsem v pořádku.“

Zatřepal hlavou, aby ten obraz zahnal. Přikývl a úlevně se pousmál. „Díky bohu.“

Ne, díky němu rozhodně ne.

V hlavě mi pořád ostře tepalo a ze všeho nejvíc jsem toužila praštit sebou do postele a vyspat se z posledních následků svého zranění, ale pořád tu byla jedna věc, která by mi stejně spát nedala.

„Věděl jsi celou dobu, že nejsem upír.“ Osočila jsem ho, a když neprotestoval, pokračovala jsem.

„Tak proč ta fraška na hřbitově? Proč jsi mě testoval?“

Usmál se a bylo to stejně oslnivé jako před tím nemilým vlkodlačím incidentem. „Chtěl jsem znát tvoje jméno.“

„Jasně, protože se o mě zajímáš,“ připomněla jsem skepticky jeho vlastní slova.

„Protože se o tebe zajímám,“ přisvědčil.

Chtěla jsem se tomu pochybovačně ušklíbnout, ale místo toho se mi zatmělo před očima. Sevřela jsem pevněji okraj dveří a snažila se, aby si ničeho nevšiml. Nechtěla jsem mu zbytečně připomínat, co se dole jen před několika málo minutami odehrálo.

Už bych měla vědět, jak zbytečné bylo snažit se před ním něco zapírat.

Jeho tvář zvážněla, jak si vzpomněl na něco nepříjemného. „Mikayla má pravdu, potřebuješ odpočívat.“

Nevzpírala jsem se a zalezla trochu dál do místnosti.

„Kdybys cokoli potřebovala, můj pokoj je hned naproti,“ ukázal na dveře o pár metrů dál.

„Kam se podělo to tvoje, nemusíš mě vůbec potkat?“

„To sis měla rozvážit dřív,“ usmál se na mě.

„Dobrou, Gabrieli.“

„Dobrou, Alex.“

Zavřela jsem za sebou a bez toho, abych si svůj nový pokoj stihla prohlédnout, jsem zapadla do obří postele s nebesy a během vteřiny vytuhla.

6. Rodinný odkaz

Ze spánku mě vytrhlo tlumené zaklepání. Jen co jsem otevřela oči, oslnilo mě slunce posazené vysoko na obloze, dopadající do mého pokoje skrz obrovské viktoriánské okno. Muselo být už hezkou chvíli po poledni, což znamenalo, že jsem prospala minimálně čtyřiadvacet hodin. Očividně jsem musela být víc na šrot, než jsem se domnívala.

Vyhrabala jsem se z peřin a doplazila se ke dveřím. Protřela jsem si oči, abych se ujistila, že ještě nesním.

„Dougu,“ vydechla jsem překvapeně. Lepší reakci jsem v sobě nenašla. Potom, co včera předvedl, jsem ho měla poslat přímou cestou rovnou do háje. Jenže když jsem se dívala do jeho strhaného obličeje, nedokázala jsem se naštvat.

Vypadal aspoň o deset let starší, neskutečně vyčerpaně a podivně křehce.

To poslední bylo u chlapa jeho tělesné konstrukce docela výkon.

„Můžu dál?“ zeptal se chraplavě. Dokonce i jeho hlas se změnil. Už nebyl tak pevný, autoritativní, a já mu přesto nedokázala odmítnout.

Uhnula jsem stranou a on mlčky vešel, přes rameno přehozenou moji tašku. Donesl s sebou i tu pronikavou vůni přírody, ještě silnější než včera, doplněnou o další přísadu, kterou jsem ale nedokázala zařadit.

„Tohle sis zapomněla dole.“ Mluvil tiše a trhaně, jako by ho stálo neskutečné úsilí jen otevřít pusu.

Beze slova jsem tašku přijala a odhodila ji stranou. Chtěla jsem mít radši volné ruce, jen tak pro případ. Skutečně jsem nečekala, že by na mě v tomhle stavu zaútočil, ale člověk nikdy neví, zvlášť když jde o vlkodlaky. O tom jsem se na vlastní kůži přesvědčila hned několikrát.

„Chtěl bych se omluvit,“ začal a upřel na mě zelené oči, jejichž pronikavá barva byla zastřená něčím temným, téměř zvířecím. Jeho pohled měl být nejspíš omluvný, ale sálal z něj jen nezkrotný hlad.

Nutilo mě to před ním couvnout.

„Neublížím ti,“ zvedl ruce v uklidňujícím gestu.

Zahnal veškeré pocity, zvířecí i ty lidské, pryč a jeho tvář zůstala prázdná, neproniknutelná. Jako by si kolem sebe vystavěl obrannou zeď, která ho měla chránit před okolním světem. Nebo spíš okolní svět před ním.

„Co se stalo včera, už se nebude opakovat.

Nikdy.“

Zněl tak rozhodně, že jsem si mu přála věřit.

Ale věděla jsem, že toho nikdy nebudu schopná – ne úplně. Protože nehledě na to, co tvrdil, jak moc se snažil, část z něj mi vždycky bude chtít rozsápat hrdlo.

„Chápu to,“ přikývla jsem trhaně a snažila se znít uvolněně. „Úplněk a vlkodlaci, špatná kombinace.“

Zakroutil hlavou a jeho tváří se prohnala vlna výčitek a lítosti. „Nebylo to úplňkem, ne docela.

Něco v tobě vydráždilo moji šelmu a já se nedokázal ovládat.“ Zarazil se, jako by váhal, jestli pokračovat, a jeho tváře o odstín nebo dva zčervenaly. „Chtěl jsem tě, všemi dostupnými způsoby.“

Zmateně jsem stáhla obočí. „Co to znamená?“

Unaveně si povzdychl a sklopil hlavu k zemi.

„Být vlkodlakem je převážně o dvou věcech, krvi a sexu.“ Znovu se na mě podíval a v jeho očích bylo opět to zvíře. „Ty jsi mě přiměla chtít obě, ve stejnou chvíli.“

Naprázdno jsem polkla a konečně pochopila.

Ta nová, mírně kovová vůně, kterou s sebou přinesl, byl pach čerstvé krve. Včera večer se přeměnil a nakrmil. Jen jsem nevěděla z čeho, nebo hůř, z koho. Ale co bylo ještě mnohem horší, jeho hlad pořád přetrvával. Snažil se to přede mnou skrýt, ale vyzařovalo to z něj jako nenasytná chapadla, která se po mně sápala a snažila se mě ukořistit jako další dobré sousto.

Mohla jsem vyčíst z jeho tváře, jak velké úsilí vynakládal, aby zůstal racionální a civilizovaný.

Pro vlkodlaka není nic silnějšího, než volání měsíce. Možná jen volání krve. Spojte obojí dohromady a jedny řetězy vám nebudou stačit.

„Neublížím ti,“ zopakoval pevně, odhodlaně. A část mého já, nevelká, ale víc jsem momentálně nemohla nabídnout, i přes veškeré předchozí odhodlání uvěřila. Něco v jeho očích mi prozradilo, že by si to nikdy neodpustil. Nikdy by nemohl vzít lidský život, aby jen ukojil svoje potřeby. Nenáviděl by se za to ještě víc než teď.

Přesně tak to totiž bylo. Nenáviděl se. Nenáviděl, čím byl, a ještě mnohem víc nenáviděl, čím by se stát mohl.

V tomhle jsem si s ním mohla podat ruku.

Opatrně jsem se k němu přiblížila a chtěla se ho dotknout, abych ho uklidnila, ale svaly na jeho paži se napjaly, a já se v posledním okamžiku zarazila. Nechala jsem ruku zase klesnout. Jeho sebeovládání nebylo dost pevné na to, abych ho ještě víc zatěžovala.

„Já vím.“

Vděčně se pousmál a postoupil zpátky ke dveřím. Zřejmě si nevěřil natolik, aby zůstával v mojí blízkosti moc dlouho. „Radši bych měl…“

„Jasně,“ přikývla jsem.

Už byl na chodbě a zavíral za sebou, když si to rozmyslel a znovu nakoukl do pokoje. Překvapeně jsem vyhledala jeho oči, které nemohly být lidštější.

Nejspíš potřeboval jen trochu důvěry, aby dokázal svoji šelmu zase uložit.

„Mimochodem,“ ušklíbl se na mě přátelsky, „vítej doma.“ A odešel.

Jistě, vítám se v domě plném agresivních a nesnesitelně otravných obyvatel, nemožného přepychu a nevysychajícího proudu nechtěných překvapení. To poslední bylo ze všeho nejhorší.

Nic nedokáže člověka napěnit víc, než hezky nemilá neočekávaná událost. Jako například zjištění, že mezi vaše nové spolubydlící se řadí krvelačný vlkodlak, podezíravá čarodějka a sexuchtivý manekýn.

Přemohla jsem touhu znovu se zavrtat do peřin. Dneska to bylo poprvé za hodně dlouho dobu, co jsem se dokázala konečně skutečně vyspat. Žádné pohybování se na hranici bdění, ale pořádně dlouhý kvalitní spánek. Nevěděla jsem, kdo nebo co to způsobilo, a ani mě to nějak výrazně netížilo. Chtěla jsem si prostě jen užít, dokud to trvalo.

Posadila jsem se k toaletnímu stolku pod jedním z velkých oken a všimla si, že stejně jako ostatní nábytek v místnosti, i tenhle nesl známky přítomnosti svého předchozího majitele.

Po desce stolku byly rozházené hřebeny a kartáče všech velikostí a další udělátka pro péči o hřívu. Jediné, co mě ale skutečně zaujalo, byly dvě asi deset centimetrů dlouhé jehlice, očividně stříbrné. Ozdoba do vlasů a zároveň relativně účinná zbraň v jednom. Co víc by si děvče mohlo přát? Stejně jako všechno ostatní v tomhle domě, i jehlice vypadaly tak starobyle, že jsem se jich skoro bála dotknout.

Obavy mě po deseti vteřinách rozmýšlení přešly a já si s nimi mimoděk pohrávala, zatímco jsem prohledávala zbytek zásuvek a skříněk toaletky. Obsahovaly všechny vymoženosti, na které by jen osoba ženského pohlaví mohla pomyslet, od žehličky na vlasy, přes laky na nehty až po řasenky a lesky na rty. Byly tam dokonce i příčesky v temně hnědé barvě, jen o pár odstínů tmavší, než byla moje. Až se mi zase jednou zachce pořídit si dlouhé vlasy, budu vědět, kde hledat.

Zatímco jsem sondovala okolo, pečlivě jsem se vyhýbala pohledu do zrcadla. Protože od doby, co jsem se vrátila, kdykoli jsem se do něj podívala, neviděla jsem se.

A nešlo jen o kratší vlasy nebo pobledlou nezdravou kůži. Už jsem to prostě nebyla já. Zírala na mě jen nějaká neznámá, zvrácená holka uvnitř mého těla a já věděla, že už ji nikdy nedokážu vyhnat ven.

Stočila jsem si vlasy kolem prstu a upevnila je na temenu hlavy pomocí jehlic bez toho, abych se jen koutkem oka zahlédla. Nepotřebovala jsem vidět svůj odraz, abych věděla, jak geniálně umělecké vrabčí hnízdo jsem po tak dlouhém spánku měla na hlavě. Takhle jsem ho alespoň trochu zkrotila a dokonce jsem se ani necítila provinile, že používám cizí majetek.

Vyhoupla jsem se na nohy, bez přemýšlení si zastrčila za pas saji a zamířila pryč. Neměla jsem žádný konkrétní cíl, ani jsem netušila, kde se v tomhle domě co nachází. Hledala jsem jen konkrétní osobu, se kterou jsem chtěla být.

Po pěti minutách strávených bušením na Gabovi dveře jsem to vzdala a rozhodla se hledat někde jinde. Zázračně jsem našla cestu zpátky do haly a doufala, že se bude nacházet někde poblíž.

Jinak jsem totiž byla s oficiální platností dokonale nahraná.

Už nahoře na schodišti mě do nosu praštila sladká vůně páleného koření smíchaného se štiplavým kouřem otevřeného ohně.

Mikayla musela zaslechnout pleskavý zvuk mých kroků a vrátila se dovnitř otevřenými vchodovými dveřmi. Kolem nich byly v půlkruhu s pravidelnými rozestupy postavené vysoké bílé svíce, a co jsem mohla zahlédnout za jejími zády, stejně tak to vypadalo i venku.

„Výborně, už jsi vzhůru,“ zaradovala se a znělo to překvapivě upřímně. „Gabe mě od rána otravuje, ať se na tebe jdu podívat. Prý není možné, abys spala tak dlouho.“ Pobaveně se ušklíbla. „Spíš on to bez tebe tak dlouho nemůže vydržet.“

Nechala jsem její poznámky bez odezvy a postavila se naproti ní, takže nás dělila jen hořící řada svící. „Co to tady tvoříš?“

Zamračila se, jako by jí myšlenka na důvod její činnosti byla proti srsti. „Kontroluji bariéru, přesně jak si Gabe přál. A přesně jak jsem říkala já, pořád funguje dokonale.“

Odpustila jsem si ušklíbnutí. Jak moc dokonale mohla fungovat, když mě včera odmítala pustit?

Pokud ve mně ovšem nerozpoznala něco nepřirozeného a nelidského, co by dovnitř rozhodně chodit nemělo.

„Neměj obavy,“ uklidňovala mě Mikayla, která můj znepokojený výraz považovala za reakci na naši konverzaci. „Pro jistotu jsem všechno ověřila dvakrát a provedla pár úprav. Jsem si jistá, že teď už to bude v pořádku. Do toho, vyzkoušej to.“

Boxovací panák a pokusný králík v jednom, kam to se mnou jenom spěje?

„Co konkrétně mám udělat?“

„Prostě zkus projít ven a zase zpátky.“ Ledabyle mávla rukou směrem ke dveřím, jako by mi chtěla ukázat cestu, a s tím drobným pohybem všechny plameny s prsknutím zhasly. Ustoupila na stranu a při té příležitosti skopla několik svíček, abych měla volnou cestu přímo ke dveřím.

Těsně před prahem jsem se váhavě zastavila.

Nijak jsem netoužila pouštět se znovu do křížku s mocnou magií, která tenhle dům chránila, ale tak trochu jsem neměla na vybranou. Jednou odsud budu muset odejít.

Zhluboka jsem se nadechla a prošla skrz.

Zamrkala jsem do ostrého lednového slunce, které vůbec nehřálo, jen oslňovalo. Skoro jsem si úlevně oddechla, než mi došlo, že tohle byla ta lehčí část pokusu. Bariéra totiž neměla držet lidi uvnitř, jen tam ty špatné nepouštět.

Vítězný taneček hold bude muset počkat, než to bez újmy na zdraví zvládnu i zpátky.

Otočila jsem se na podpatku, zavřela oči a vykročila. Nemělo smysl oddalovat, co stejně muselo přijít. Trhla jsem sebou, když mi v konečcích prstů bolestivě zabrnělo, ale žádná neviditelná síla, která by mě zaplavila mocí a vyhodila zpátky ven, se nekonala. Stála jsem zase v hale a jedinou známkou toho, že jsem právě prošla koncentrovanou vrstvou magie, byl fakt, že se mi rozhoupal žaludek, jako když se výtah rozjede moc prudce a vy na to nejste připraveni.

Musela jsem se usmát, ale Mikaylin zadumaný výraz mi úsměv z tváře zase hezky rychle smazal.

„Zajímavé,“ zamručela, jako by skutečně nečekala, že se mi její zkouška podaří.

„Co?“

Zavrtěla hlavou tak horlivě, až se jí zlaté kudrliny roztančily kolem obličeje. Usmála se na mě, ale mezi obočím jí zůstala přemýšlivá vráska.

„Ale nic.“

Nechala jsem to plavat. Nechtělo se mi přemýšlet nad nepochopitelnými psychickými pochody nějaké bláznivé čarodějky. Chtěla jsem jen vidět nějakou známou tvář, která se mě nebude pokoušet zabít, testovat ani balit. I když, to poslední by mi od něj možná zase tolik nevadilo.

„Neviděla jsi Gaba? U sebe v pokoji nebyl.“

Znovu se zamračila. „Jsem překvapená, že si před tvými dveřmi nerozložil tábor, abys mu náhodou neutekla. Po tom včerejším divadýlku jsem si myslela, že se od tebe nehne ani na krok.

Ještě jsem ho takhle rozzuřeného neviděla a to už ho nějaký ten pátek znám. Večer se držel, protože Doug byl jen kousek od toho, aby se přeměnil, ale dneska ráno ho zdrbal jako malý dítě. Chybělo jen, aby mu jednu vrazil. Jako by si to Doug dost nevyčítal i bez něj.“

„Vážně?“

zeptala

jsem

se

zdánlivě

pochybovačně a musela se při tom kousnout do rtu, abych se nezačala připitoměle culit.

Udělala na mě vševědoucí obličej. „Vypadá to, že mu na tobě záleží. A já ho chápu.“ Přistoupila o krok blíž a probodávala mě zkoumavým pohledem. „Něco na tobě je. Něco, co je všechny přitahuje.“

Věnovala jsem jí co nejuvěřitelnější úsměv, ale hrdlo se mi stáhlo obavami. Jestli se od ní hezky rychle nevzdálím, můj zdejší pobyt možná bude mít hodně krátké trvání. „Víš, kde je?“

„Nejspíš,“ přikývla a nespouštěla ze mě oči.

„Zavedu tě k němu.“

Několik dalších vteřin na mě bez hnutí zírala, jako by se mi pohledem snažila nahlédnout pod kůži a svaly a zjistit, co uvnitř mě od ostatních tak odlišuje. Nakonec se otočila a zamířila ke dveřím do místnosti s krbem a dál skrz několik dalších pokojů, které byly nejspíš jen do počtu, aby se zarazila před dvoukřídlými ocelovými dveřmi. Už od pohledu bylo patrné, že měly na šířku několik centimetrů, takže jejich funkcí bylo tlumit všechny zvuky zevnitř.

Našpicovala jsem uši a zaslechla z druhé strany slabou ozvěnu řinčení kovu.

Mikayla kousek uhnula, abych mohla projít, a znovu na mě upírala ten rentgenový pohled.

„Ty nejdeš?“ zeptala jsem se a snažila se přitom zamaskovat napětí, které se mi v nebezpečně velkém množství vkrádalo do hlasu.

Krátce se zasmála a zněla nadmíru pobaveně.

„Tam mě nikdo nikdy nedostane.“ Potom pohodila vlasy a odkráčela zase pryč.

Počkala jsem, než pronikavý klapot jejích podpatků odezněl do ztracena a aniž jsem tušila, co mě čeká, vešla jsem dovnitř.

Místnost byla větší, než všechny ostatní, kterými jsem procházela, a podlahu tvořila souvislá vrstva žíněnek. Na rozdíl od všech ostatních pokojů v tomto se nenacházelo ani jedno okno, a jediným zdrojem světla byly tiše bzučící zářivky. Bledě natřené stěny lemovaly stojany s činkami

a

obdobným

nářadím,

několik

posilovačích strojů a od stropu viselo pár boxovacích pytlů.

A uprostřed toho všeho se Gabe mistrně oháněl svými meči a snažil se proniknout za Mattovu perfektní obranu. Nebýt mého příchodu, nejspíš by se mu to podařilo. Jenže místo toho, aby se plně věnoval boji, otočil hlavu mým směrem a nechal si půlku těla naprosto nechráněnou.

„Alex,“ rozzářil se. Víc už říct nestačil, protože ho Matt třemi bravurně zvládnutými pohyby odzbrojil a svalil ho na žíněnky. Potom se obrátil mým směrem a na tváři mu hrál vítězný úsměv.

„Dobré odpoledne, hvězdo.“

„Bylo, než jsi promluvil,“ odsekla jsem, už preventivně znechucená.

Nevšímal si toho a pokračoval ve svém, jako kdybych ho vůbec nepřerušila. „Přišla ses podívat, jak Gabovi nakopu zadek? Možná potom znovu zvážíš, jestli sis vybrala toho správnýho kluka.“

Proč si do háje všichni mysleli, že s Gabem něco mám? Fajn, přivedl mě k nim do domu a zastával se mě o trochu víc, než by bylo zdrávo, ale to přece nutně neznamenalo, že mu hupsnu rovnou do postele.

Otevřela jsem pusu k protestům, ale Gabe mě předběhl. Jenom se mu nepozdávala jiná část Mattova výroku než mně. „Ještě jednou. Byl jsem…

rozptýlený.“

„To jsem si všiml,“ ušklíbl se Matt a významně na mě mrknul.

Chtělo se mi z toho zvracet.

„Zatím si sedni,“ kývnul na mě Gabe a znovu se chopil mečů. „Tohle nebude trvat dlouho.“

Kluci se do sebe znovu pustili a já se rychle pakovala stranou. Nijak jsem netoužila dostat se mezi jejich čepele, jejichž nabroušená ostří na mě házela prasátka. Svižným krokem jsem se po obvodu místnosti odklidila k lavičce, kde s nataženýma nohama odpočíval Jamie. Očima pozorně sledoval vývoj zápasu, jako kdyby to byla ta nejzajímavější věc na světě. Když jsem se posadila vedle něj, ani se nepohnul, aby dal znamení, že mě zaregistroval.

Přátelsky jsem se na něj usmála. „Jamie, viď? Já jsem Alex.“

„Já vím.“

Trochu jsem čekala, že bude nějak pokračovat, ale on jen dál zíral na gradující souboj.

„Co tvůj krk?“ zeptala jsem se zdvořile, abych nějak přerušila to nepříjemné ticho, které mezi námi panovalo.

„Dobrý.“

Další strohá odpověď, někdo tady očividně neměl náladu se se mnou vybavovat. A já z nějakého nepochopitelného důvodu nedokázala, abych se přestala snažit. Iritovalo mě, jak okatě mě ignoroval. Soustředila jsem se na profil jeho obličeje, jako bych ho tím mohla přimět věnovat se mi. Natvrdo jsem na něj zírala a čekala, že se aspoň ošije nebo něco, ale on pomalu ani nemrkl.

V duchu jsem si povzdechla a vzdala to.

Odtrhla jsem oči od jeho obličeje a hodlala se aspoň chvíli kochat pohledem na bojující kluky, když moji pozornost upoutalo něco jiného. Musela jsem se hodně přemáhat, aby mi čelist v úžasu nepoklesla. Obě Jamieho ruce, od zápěstí až po loketní jamku, zohavily bledé, téměř chirurgicky rovné jizvy, jako by mu někdo po celé délce předloktí nařízl kůži a chtěl ji odrolovat pryč.

Naprázdno jsem polkla a přemítala, jak k něčemu obdobnému mohl přijít.

Trhla jsem sebou, když se nad námi ozval Gabův hlas. Tak moc jsem se zabrala do zkoumání původu neobvyklých jizev, že jsem probíhající souboj úplně opomněla.

„Jamie, jsi na řadě.“

Jamie se nečekaně ladným pohybem odrazil od lavičky a připojil se ke svému bratrovi ve středu místnosti, aby jeho místo po mém boku zaujal Gabe.

„Neber si to osobně, Jamie toho s nikým moc nenamluví,“ konejšil mě, jako by v zápalu boje stíhal sledovat i moje chabé pokusy o nějaký kontakt. „Matt tvrdí, že je to tak od té doby, co…“

Zarazil se v polovině věty a hodil pátravým pohledem po dvojici bratrů, jako by se obával, že ho můžou slyšet.

„Od té doby, co…?“ naléhala jsem na něj.

„Nepůjdeme se projít?“ navrhl místo toho, aby mě obdaroval nějakým pokračováním.

Mlčky jsem kývla a následovala ho ven z tělocvičny a zpátky do místnosti s krbem, kde se mi včera dostalo tak milého přivítání. Celou cestu nepromluvil a jen zadumaně hleděl před sebe, jako by se rozmýšlel, co mi vlastně má říct.

Postavil se ke krbu, téměř zády ke mně, a nepřítomně hleděl do plamenů.

„Co se Jamiemu stalo?“ špitla jsem. Cítila jsem se za to provinile a bylo mi jasné, že ten příběh bude obsahovat hodně bolesti, ale potřebovala jsem to vědět.

Podíval se na mě a smutně se pousmál. „Všimla sis jeho jizev, viď?“

Krátce jsem přikývla, i když jsem si nebyla jistá, že skutečně čekal odpověď. Znovu se zadíval do plamenů, a když promluvil, jeho hlas zněl dutě a vzdáleně.

„Matt a Jamie pocházejí z jedné z nejstarších rodin lovců v Americe. Kořeny rodu Holdenů sahají až do 17. století a od té doby jsou muži v každé generaci vychováváni jako následovníci rodinného řemesla. Cvičí je a připravují na život lovce bez toho, aby tušili, co se skutečně děje. V

den jejich osmnáctých narozenin jsou zasvěceni do světa magie a dostanou na výběr, strávit život naháněním příšer, nebo se založenýma rukama pozorovat, jak vraždí nevinné. Matt měl víc talentu lovit než kdokoli z jeho rodiny po celá desetiletí.

Nikdo proto nečekal, že by si mohl vybrat tu druhou možnost. Jenže když na to přišlo, rozhodl se ignorovat volání krve a odjel. To bylo před pěti lety.

Přestal pro rodiče existovat, chovali se, jako by měli vždycky jen jednoho syna. Všechny svoje naděje upnuli k Jamiemu ve snaze předejít podobné situaci. O měsíc později oba zemřeli.“

Vykulila jsem na něj oči a on mi přidal vysvětlení.

„Chápej, rodiny s tak dlouhou tradicí lovců si obvykle stihly nadělat hodně nepřátel, kteří jsou buď mrtví, nebo se čas od času vrací s nějakým ďábelským plánem na pomstu. Jeden takový plán téměř vyšel.“

Odvrátil se od krbu a posadil se na pohovku, která mi včera sloužila jako provizorní nemocniční lůžko. Pokynul mi, abych zaujala místo vedle něj, a potom znovu promluvil.

„Vlkodlak, kterému Mattovi rodiče zabili družku, si s několika kamarády přišel pro odvetu.

Zabil několik lidí, aby je vylákal z domu, a když byli pryč, vloupal se dovnitř a odnesl Jamieho.

Držel ho ve stoce pod městem, mučil ho, krmil se z něj a čekal, než si pro něj rodiče přijdou. Jamie se nemohl nijak bránit. V té době mu bylo jen patnáct, nebyl ještě zasvěcený. Nemohl vyhrát.

Bojoval by s člověkem, ne s vlkodlakem.

Když Mattovým rodičům došlo, co se stalo, zavolali Mattovi a prosili ho o pomoc. Jenže si nemohli dovolit čekat, než se vrátí, a tak se pro Jamieho vydali sami. Bylo jim jasné, že nakráčí rovnou do pasti, ale neměli na výběr.

Když se Matt konečně dostal na místo, boj byl pořád v plném proudu. Doug a Mikayla pronásledovali jednoho z vlkodlaků, který je zavedl přímo do jejich doupěte, a pomohli je porazit.

Mikayla zacelila Jamieho rány a zachránila mu tak život, ale pro jejich rodiče už nic udělat nemohla.“

Celou dobu, co mluvil, jsem sledovala jeho obličej, ve kterém se zrcadlilo víc bolesti, než by za vyprávění cizího příběhu mělo. „Ty jsi tam byl?“

zajímala jsem se, protože jiné vysvětlení pro takovou zaujatost mě nenapadlo.

Zakroutil hlavou. „Já se s nimi poznal o tři roky později, když naháněli jednoho upíra až do Anglie.

Ještě několikrát jsem s nimi pracoval, ale nakonec jsme se vždycky zase rozešli. Potom jsem přijel sem a Doug mě pozval bydlet s nimi. Nejspíš nám bylo souzeno zkysnout v temnotě spolu.“

„Proč si z Anglie odjel?“

Podíval se na mě a jeho oči zavalila ta stejná bolest, kterou jsem krátce zahlédla před dvěma dny. Zatřepal hlavou, ale tentokrát tam zůstala.

„Nemůžu…“

V puse mi vyschlo, skoro jsem nemohla promluvit: „Co se stalo?“

Zavřel oči a jeho čelist se napjala, jak se musel nutit ke každému slovu: „Nezachránil jsem někoho, koho jsem moc miloval.“ Povzdechl si a odvrátil ode mě tvář. „To je ta nejhorší část na tom být lovcem, víš. Většinu času se totiž nebojíš o to, že by mohli zabít tebe, ale že kvůli tobě ublíží lidem, na kterých ti záleží. V tomhle jsme si s Mattem dost podobní. Nikdy by to nepřiznal, ale dává si za vinu všechno, co se tehdy přihodilo, a z Jamieho teď nespouští oči. A já ho chápu. Snaží se ho chránit, protože nechce dopustit, aby se mu kvůli němu ještě něco stalo. Matt je jen o pár měsíců starší než já, ale tyhle výčitky si nese o roky déle. Nejsem si jistý, že bych je v jeho věku dokázal zvládnout. Jenže tady je ten rozdíl, protože jeho bratr přežil.“

V očích mě zapálily slzy, když jsem si představila, jak hrozné muselo být ztratit člena své rodiny a ještě si vyčítat, že jste tomu nebyli schopni zabránit. Chtěla jsem něco říct, nějak Gaba ukonejšit. Jenže pro tohle neexistovala slova.

Nic, co bych mu mohla povědět, by nestačilo. A tak jsem mu omotala ruce kolem krku a pevně ho objala. Dala mu tím najevo, že i když mlčím, jsem tady pro něj.

Jeho tělo na okamžik ztuhlo, jako kdybych ho svým náhlým činem zaskočila, ale nakonec mi objetí opětoval. Zabořil mi obličej do vlasů a o vteřinu později se ode mě odtáhl. V očích se mu zrcadlilo překvapení a nespokojenost.

„Kde jsi to vzala?“

Zmateně jsem zamrkala. „Co?“

„Ty jehlice, co máš ve vlasech. Kde jsi je vzala?“

Jeho hlas byl podivně tvrdý a domáhal se okamžité odpovědi.

„Ležely na zrcadle, jako spousta jiných věcí.

Nevěděla jsem, že…“

„Ne, to je v pohodě,“ ujistil mě a snažil se nahodit uvolněný výraz. „Jen jsem si myslel, že se o to Mikayla postarala.“

„Čí to byl pokoj?“

„Jedné staré známé.“ Nějak jsem tušila, že se za těmi slovy skrývalo mnohem víc, než mi byl ochotný říct.

„Kde je teď?“ nedala jsem se odbýt.

Jeho odpověď byla strohá a chladná, a vůbec nezněla pravdivě: „Mrtvá.“

Než jsem stihla pokračovat ve vyzvídání, dveře po naší pravici se hlučně otevřely a do místnosti vpadl Matt s Jamiem v závěsu.

„Á, vy jste tady?“ povzdechl si Matt zklamaně.

„Trochu jsem doufal, že vás najdu v choulostivější situaci. Potom bych se mohl přidat a…“

Všechen soucit a sympatie, které jsem k němu po Gabově vyprávění cítila, se v tu chvíli zázračně vypařily. Znechuceně jsem se na něj zamračila. „Ty jsi nechutný.“

„Díky, hvězdo,“ uculil se na mě.

„Proč mi tak sakra pořád říkáš?“

„Protože po té ráně včera jsi musela vidět celý nebe hvězdiček.“

Uměle jsem se zasmála a zašklebila v jednom.

„Ty jsi tak prozíravě inteligentní a vtipný, až mě to zaráží, Matty.“

Nespokojeně stáhl obočí a našpulil pusu: „Neříkej mi Matty, není mi pět.“

Skoro jsem se rozesmála, jak moc mi v tu chvíli připomněl Liama s těmi jeho neustálými protesty.

Očividně jsem měla talent na vymýšlení přezdívek, které jejich adresáti nemohli ani cítit.

„Přestaneš mi říkat hvězdo?“ zeptala jsem se a plánovala férovou dohodu.

„Ne.“

„Tak si to užij, Matty.“

Nespokojeně zamručel. „Jsi hrozná.“

„Hlavně, že ty jsi úžasný.“

„Mohli byste se, prosím, přestat hádat?“

přerušil nás podrážděně Gabe. „Co chceš, Matte?

Nebo jsi nás jen přišel potěšit svojí přítomností?“

„Doug vyčmuchal další doupě chlupáčů,“ přešel Matt zázračně rychle k věci a kývl na Jamieho, aby Gabovi podal jeho meče. „Prý tam máme skočit hned, než si zařídí mejdan s čerstvým lidským masem jako občerstvením.“

Gabe se vyhoupl na nohy a v tomtéž pohybu si natáhl řemínky k upevnění mečů na ramena.

„Zajdu pro Mikaylu.“

Matt se překvapeně zamračil. „Na co potřebuješ Mikaylu, když máme Alex? Vsadím se, že ta se v boji osvědčí mnohem líp.“

„Alex nikam nejde, pořád potřebuje…“

Jestli řekne odpočívat, vrazím mu pěstí do nosu. Copak mu dvacet čtyři hodin spánku nepřipadá dostatečně dost?

„To ani nezkoušej,“ upozornila jsem ho výhružně.

Podíval se na mě s tázavě nadzvednutým obočím a jeho hlas byl nepatrně posměšný. „Proč?

Co mi uděláš?“

„Myslím, že mnohem důležitější otázkou je, co ti neudělá,“ odpověděl za mě Matt a zeširoka se při tom křenil.

Probodala jsem ho vražedným pohledem.

„Abych něco neudělala tobě.“

Odevzdaně rozpřáhl ruce a očividně se velice dobře bavil. „No tak, prosím, do toho,“ vyzval mě.

V tu ránu mě přešla chuť dotknout se ho jakoukoli částí svého těla, i když to znamenalo, že si do něj nemůžu ani praštit. „Bože, mohl bys být nadržený ještě o trochu víc?“

„Dost těžko,“ utrousil si spíš pro sebe Gabe.

Usmála jsem se na něj, a když mi úsměv opětoval, věděla jsem, že mám vyhráno.

„Pojďme se trochu pobavit.“

7. Stíny minulosti

„Děláš si ze mě srandu?“ zaúpěla jsem a otázka zněla téměř zoufale. To mám za to, že si nevážím toho, co mám. Před pár dny jsem nadávala, že se neustále toulám po hřbitovech, a za svoje stížnosti jsem si vysloužila exkurzi do městské kanalizace.

Že jsem si ale polepšila. Příště budu radši držet pusu.

Matt se samo sebou komentáře zdržet nemohl a okamžitě vytasil další zaručeně trefnou odpověď, o kterou ale vůbec nikdo nestál. „Copak, hvězdo, snad se nebojíš trochu se zašpinit?“

Udělala jsem na něj otrávený obličej a vší silou ho odstrčila stranou, abych se dostala k visacímu zámku, který pečetil vstup. Jeho tempem bychom se dovnitř nedostali dřív, než by se vypovídal, a do té doby bych stihla i zešedivět. Matt mi zdvořile nabídl svůj špičkový paklíč, ale já ho jen okatě ignorovala a vylovila vlastní.

„Pusť mě k tomu, nebo tady zakořením.“

Vytáhla jsem z kapsy narovnanou pinetku, párkrát jsem s ní zašramotila v zámku a ozvalo se kýžené cvaknutí. Obrátila jsem se na Matta s vítězným úsměvem typu, takhle se to dělá, ty ubožáku, a nechala ho s Jamiem odsunout těžký poklop.

Do obličeje mě praštil koncentrovaný zápach výkalů a rozkládajících se zbytků, smíchaných se spoustou dalších odporných věcí, jejichž původ jsem se ani nesnažila vypátrat. Zadržela jsem dech a o krok couvla, abych si zachránila aspoň pár čichových buněk.

„Pořád si to můžeš rozmyslet a počkat tady,“

popichoval mě Matt, který se pohledem na mě očividně velice dobře bavil. Zajímalo by mě, jak moc pobaveně se bude tvářit, až ho do té stoky v nestřeženém okamžiku shodím.

„To spíš v pekle začne sněžit,“ ušklíbla jsem se na něj kysele. „Ale až budu zvracet, ujistím se, že tvým směrem.“

„Víš, zajímalo by mě, jestli jsi tak nepříjemná od přírody, nebo jsi to musela trénovat.“

„S tebou v blízkosti to jde samo.“

Gabe se kolem nás protáhl a napochodoval dovnitř, aniž by se obtěžoval něco říct. Zřejmě už ho nebavilo čekat, než si to mezi sebou vyřídíme.

To by totiž taky mohlo být pěkně na dlouho.

Matt se strojeně uklonil a pokynul mi rukou.

„Dáma první.“

Nechala jsem jeho rádoby zdvořilé gesto bez odezvy a dohnala Gaba. Dávala jsem si přitom sakra pozor, abych z úzkého, navlhlého chodníčku nesklouzla do odporně zelené tekutiny pod námi.

V uzavřeném prostoru kanálu se dalo sotva dýchat a všude kolem se dutě rozezníval zvuk tekoucí vody. Kolem nohou se nám proháněli potkani ve velikosti menšího psa a stěny pokrývala souvislá vrstva plísní a slizu. Sem tam se ozvalo podezřelé žbluňknutí a já nedůvěřivě pozorovala relativně klidnou hladinu. Už jen chybělo, aby na nás z té husté břečky vyskočil nějaký zmutovaný aligátor a můj den by byl kompletní.

Nikoho jiného prapodivné zvuky netížily.

Zřejmě strávili v kanálech za roky lovení už tolik času, že věděli, co čekat. A tak jsem tupě následovala Gabovo vedení a nevšímala si tlumeného chichotání za sebou, které se ozvalo pokaždé, když jsem sebou vyplašeně trhla.

Soustava kanalizace pod městem byla hotové bludiště. Tunely se větvily, kroutily, sem tam se objevila slepá chodba, a nikde nebylo ani známky po naší vítězné trofeji. Táhli jsme se nekonečnými tunely snad půl hodiny a kromě akutního nedostatku čerstvého vzduchu se u mě začaly projevovat

první

známky

klaustrofobního

záchvatu. Dlaně se mi potily a mrtvé srdce bilo hlasitěji, rychleji, jako by se mě snažilo upozornit, že pokud odsud co nejrychleji nevypadnu, vyskočí mi z hrudi a odcupitá po svých. Ale pokračovala jsem dál. Neměla jsem ve zvyku utíkat, ne pokud to nebylo nevyhnutelné.

Pokaždé, když jsme prošli pod poklopem vedoucím na ulici, dopadly k nám slabé známky denního světla a rozjasnily nehostinné prostředí kolem. Na zemi se povalovaly zbytky tlejících zvířecích těl i kosti všemožného původu. Některé z nich byly dost velké, aby patřily lidem, ale já zůstala při myšlence, že jsou to jen pozůstatky zabitých démonů. Nic to ale neměnilo na faktu, že jsem toužila skočit na ten pochybně vypadající, rezivějící žebřík a rychlostí blesku odsud zmizet.

Než

jsem

svoje

zaječí

úmysly

mohla

zrealizovat, Gabe nám dal znamení, abychom zastavili uprostřed jedné z větších křižovatek.

„Co…,“

začala

jsem,

protože

jsem

nezpozorovala žádný výraznější důvod. Ale Gabe jenom zakroutil hlavou, aby mě utišil.

„Poslouchej,“ zašeptal.

Našpicovala jsem uši a pokoušela se vytěsnit všechny přirozené zvuky. A tam, za vším tím pravidelným oddechováním, hučením a kapkáním vody, to bylo. Tichý nářek a vzlyky způsobené velkou bolestí. Pohotově jsem vytasila saji, připravena okamžitě se rozběhnout a nakopat patřičným neřádům zadek.

Jediným problémem bylo, že jsem nevěděla, kterým směrem se vydat. Všechny zvuky se v uzavřených tunelech mnohonásobně odrážely a lámaly, takže bylo skoro nemožné určit místo jejich vzniku.

„Rozdělíme se,“ rozhodl Gabe, než jsem si stačila vymyslet vlastní geniální plán. „Matte.

Jamie.“ Každému z kluků ukázal jeden z tunelů, kterým se měli vydat. Bez protestů se otočili a následovali jeho příkazy jako dva dobře vycvičení vojáci.

„My jdeme tudy,“ zavelel.

Nehnula jsem se z místa a v protestu jsem si zkřížila ruce na prsou. Nezapomněla jsem ho samozřejmě propalovat vražedným pohledem.

„Nepotřebuju, abys mi dělal chůvu.“

„Nenechám tě jít samotnou, je to tady nebezpečné.“

„A co myslíš, že se stane?“ ušklíbla jsem se na něj. „Sežere mě první přerostlá krysa, na kterou narazím, sotva se ode mě vzdálíš?“

„Někde tady jsou vlkodlaci,“ připomněl mi důrazně, jako by mi to mělo nahnat strach.

Ani trochu se mi nelíbilo, za jak neschopnou mě považoval, a jeho začínající tik vodit mě za ručičku už vůbec ne. „Zvládala jsem to dost dlouho i bez tebe, dokážu se o sebe postarat i teď.“

Obešla jsem ho a zamířila do vlastního tunelu.

„A kdyby něco, začnu ječet a vy mi přiběhnete na pomoc.“

Zřejmě nebyl ve stavu, aby moje vtípky pochopil. Slyšela jsem, jak za mnou vykročil, odhodlaný mě následovat.

„Ať tě to ani nenapadne,“ zarazila jsem ho nekompromisně.

Povzdechl si, ale jeho cákavé kroky se vydaly jiným směrem.

Už po pár metrech osamocené chůze mi došlo, že zamítnout Gabovu společnost nebyl ten nejlepší nápad, co jsem mohla dostat. Tohle místo mi nahánělo husí kůži. Nemohla jsem se spolehnout dokonce ani na svoje smysly, protože ty, co nebyly otupělé zápachem nebo téměř nepropustnou tmou, nefungovaly díky všudypřítomné ozvěně jakéhokoli pohybu. A přitom tu bylo tolik míst, ze kterých na mě mohla vyskočit nějaká odpudivá potvora a ukousnout mi hlavu.

Trochu jsem zrychlila, abych to měla co nejdřív za sebou, a pevně svírala jílce saji, připravena je kdykoli použít. Sílící lidský nářek pro mě byl hnacím motorem a zažehával ve mně nepatrnou jiskřičku naděje, že tentokrát to možná stihnu včas a zachráním někomu život. A to bylo momentálně důležitější než všechny moje fobie dohromady.

Zastavila jsem se ve vstupu do rozlehlé místnosti, která zřejmě sloužila jako jedna z mnoha čističek vody. Vzduch tady byl o něco dýchatelnější a z poklopu ve stropě sem dopadalo i nějaké světlo, ale taky to kolem dunělo a chrčelo zvuky pracujících strojů.

Letmo jsem zkontrolovala okolí, ale v takové tmě jsem stejně neměla šanci vidět nic vzdálenějšího tří metrů. Ale i moje omezené zrakové schopnosti mi stačily, abych postřehla dívku krčící se v rohu napravo.

„Kluci!“ zakřičela jsem, abych je upozornila, že jsem našla náš zakopaný poklad, a oni se co nejdřív dopravili za mnou.

Vrhla jsem se ke schoulené dívce, která se nekontrolovatelně třásla, obličej přitisknutý ke kolenům. Opatrně jsem se jí dotkla, abych upozornila na svoji přítomnost. Vyděšeně sebou škubla a zaječela.

„To je v pořádku, pomůžeme ti,“ utěšovala jsem ji.

Zvedla ke mně špinavý obličej, který lemovaly slepené prameny zrzavých vlasů, a její oči byly podivně prázdné, jako by mě vůbec neviděla. Přes tvář se jí táhla fialová modřina, ale krev na jejím tričku pocházela z tržných ran na rukou. Nebyly moc hluboké, takže jí kromě nákazy tetanu žádné bezprostřední nebezpečí nehrozilo, ale stejně si to pár stehů vyslouží.

Zalitovala jsem, že jsem kluky zavolala tak unáhleně brzy, čímž jsem se připravila o možnost ji vyléčit nebo dát psychicky aspoň trochu do pořádku. Neměla jsem šanci to stihnout, než sem doběhnou, a odhalovat jim svoje schopnosti se mi taky zrovna dvakrát nechtělo.

Za zády jsem vycítila nový pohyb a úlevně se otočila v očekávání někoho ze svých společníků.

Narazila jsem na pár jantarově žlutých, zvířecích očí. Přestala jsem dýchat. Když se ze tmy vynořil čumák a chlupatá vlčí hlava, couvla jsem k dívce, abych ji chránila vlastním tělem. Šátrala jsem rukou po zemi, aniž bych z obrovského černého vlka před sebou spustila oči, a snažila se najít svoje saji a nedělat při tom žádné prudké pohyby.

Vlk udělal krok dopředu a jeho dráp cinknul o kovovou čepel mé zbraně.

V duchu jsem zaklela. Musela jsem je upustit hned u vchodu, když jsem postřehla přítomnost unesené dívky. Takže teď jsem dřepěla před vlkodlakem neozbrojená s krvácející holkou za zády, která ho doslova volala, aby se do nás zakousl. Paráda.

„Kluci?“ zavolala jsem přiškrceně, protože jsem se neodvažovala ani pořádně zvýšit hlas.

Vlk vycenil zuby a zavrčel.

Udělal další krok naším směrem, takže jeho tělo blokovalo jedinou únikovou cestu, kterou jsem znala. Propaloval mě příliš soustředěným pohledem a v jeho očích byla spousta syrové krutosti, která vůbec nebyla zvířecí.

A já věděla, že za pár vteřin obě zemřeme.

Vlk se přikrčil ke skoku, tesáky odhalené, připravené hned po dopadu nás rozcupovat.

Vzduchem zasvištěla stříbrná čepel a zarazila se vlkodlakovi hluboko do boku. Vydal vysoký, trýznivý zvuk a ohlédl se do tunelu, ze kterého k nám doléhaly dunivé kroky běžících mužů. Znovu zavrčel a přikrčil se, když spatřil blížící se nebezpečí. Nad hlavou mu proletěl další hozený nůž, který se bezúčelně zabodl do stěny naproti.

Vlk se ve zlomku vteřiny otočil, vystartoval přesně na opačnou stranu a zmizel ve tmě.

Téměř ve stejné chvíli vpadl dovnitř Matt, v ruce připravené další házecí nože, za ním Jamie s katanou v závěsu. Ani se nepodívali mým směrem a

pokračovali

ve

zběsilém

pronásledování

vlkodlaka. Poslední přiběhl Gabe a k mému překvapení jeho meče pořád spokojeně odpočívaly v pochvách. Zřejmě už od začátku neměl v úmyslu se k honu připojit.

Jedním dlouhým krokem přiskočil ke mně a zatřásl se mnou, jako by si myslel, že přes svůj šok a úděs ho nedokážu vnímat. Jeho obličej byl plný obav. „Alex!“

„Nic mi není,“ ujistila jsem ho, ale zněla jsem maličko použitě. Možná jsem přece jen trochu v šoku byla. Další důvod, proč se na místě zahanbením

nad

svojí

nepozorností

a

neschopností zavrtat do země a zastavit se až někde v Číně.

Nezdálo se, že by mi uvěřil. Pořád se na mě díval těma znepokojenýma očima a já začínala uvažovat, jestli by nestálo za to rozbrečet se a nechat se utěšovat.

Setřásla jsem ze sebe jeho ruce a vyhrabala se na nohy, abych mohla ustoupit stranou. „Je mi fajn, podívej se radši na ni.“

Neprotestoval, ale z nucených pohybů jeho těla bylo patrné, že se mu do toho moc nechtělo.

Možná ho bavilo hrát si na doktora, jen pokud jsem pacientem byla já.

„Jsou to jen škrábance,“ určil diagnózu o minutu později. „Ale stejně ji odsud musíme co nejrychleji dostat, je z toho všeho úplně mimo.“

Přikývla jsem a pomohla mu zvednout roztřesenou dívku v náručí zrovna ve chvíli, kdy se vrátili Matt s Jamiem. A žádná setnutá vlkodlaci hlava v dohledu.

„Zdrhnul,“ oznámil rozmrzele Matt. „Ten šmejd se tady setsakramentsky dobře vyznal, ztratil se nám v tunelech.“

„Fajn, vrátíme se pro něj později,“ utnul ho Gabe. „Nejdřív ji ale musíme dostat do nemocnice.“

Matt přistoupil blíž, na tváři úzkostlivý výraz.

Nebyla jsem si úplně jistá, že se strachoval jen o její zdravotní stav. „Změní se?“

Gabe zavrtěl hlavou. „Nepokousal ji, vypadá to spíš jako řezné rány. Musela se zranit, když ji unášel.“

Tím mě přivedl zpátky k myšlence, že se tady někde kolem potuluje zraněný vlkodlak, jehož míra agresivity se díky stříbrnému ostří v boku musela přehoupnout daleko za maximum. Ale to nebylo to, co mě skutečně tížilo. Dobře, bylo vysoce nemilé, že nám upláchl, což se pro mě poslední dobou stávalo nechtěným pravidlem, a než

ho

znovu

vystopujeme,

s

nejvyšší

pravděpodobností někomu ublíží. Ale pořád tu vyvstávala jedna mnohem důležitější otázka.

„Proč ji unesl?“

Matt po mně hodil pohledem, který jasně znamenal, že jsem se pro něj v tu chvíli řadila mezi nejhloupější lidi světa. „Asi dostal hlad.“

„Vždyť jí neublížil,“ odporovala jsem mu.

„Kromě těch šrámů a pár modřin, které očividně nejsou od něj ve vlčí podobě, jí nic není. Tak proč by ji sem bral?“

„Chtěl na sebe upozornit.“

Trhla jsem sebou, když se nám za zády ozval cizí hlas. Prudce jsem se otočila s vidinou dalšího nebezpečí, ale narazila jsem jenom na Jamieho.

Trvalo mi pár vteřin uvědomit si, že to promluvil právě on. Konec konců to bylo poprvé, co jsem ho slyšela říct souvislou větu o více než dvou slovech.

Jeho hlas byl drsný, plný zkušeností a podivného klidu, který přicházel s věkem, až příliš brzy na dvacetiletého kluka. Ale po tom všem, čím si prošel, jsem se nemohla skutečně divit.

Jako první se vzpamatoval Gabe a podle jeho a Mattova výrazu, ani oni neočekávali, že by se Jamie mohl zapojit do naší diskuze. „Proč by to dělal?

Pokud chce umřít, jsou i snadnější způsoby.“

„Aby nám mohl předat vzkaz.“

Než kdokoli z nás stačil požádat o vysvětlení, Jamie odněkud vylovil armádní světlici. Místnost v mžiku zaplavila nazelenalá záře jisker, příliš jasná a náhlá po tak dlouhém pobytu v téměř naprosté tmě. Chvilku jsme zmateně mžourali v novém světle, ale jakmile si na něj naše oči zvykly, nemohl nám uniknout důvod pro nepochopitelné závěry, ke kterým Jamie došel.

Na stěně naproti nám vystupoval krátký nápis, který předtím zůstával skrytý.

Smrt si jde pro tebe.

Netušila jsem sice, co to přesně znamenalo, s největší

pravděpodobností

to

ani

nebylo

adresováno mně, ale s jistotou jsem věděla, že náš pouliční umělec místo barvy použil dívčinu krev.

Patrně další důvod, k čemu ji potřeboval.

„Vypadá to jako výhrůžka,“ nadhodila jsem a doufala, že mi sami podají další informace.

„Docela jo.“

To jsem se toho dozvěděla.

„Někdo, koho znáte?“ nedala jsem jim pokoj.

Matt konečně odtrhl pohled od krvavého nápisu a podíval se na mě, oči chladné a nedotčené. „Možná,“ pokrčil nezaujatě rameny.

„Změnilo by to něco? Zabijeme ho tak jako tak.“

Když jsme se dostali zpátky na povrch, slunce už se pomalu chystalo zmizet za horizontem. Tiše jsem si povzdychla. S naháněním vlkodlaka na krku nás dnes čekala ještě perná noc.

Gabe s bezvládnou dívkou v náručí, odpadla někde v průběhu cesty, vykročil k autu, které jsme nechali zaparkované pár bloků odsud, a my s Mattem ho poslušně následovali. Jamie se s rukama v kapsách loudal několik kroků za námi a jeho nepřítomný výraz prozrazoval, že se myšlenkami toulal někde úplně jinde. Všichni jsme zaváněli na míle daleko, viditelně ozbrojení, ale ani jeden z toho početného davu chodců, který nás míjel, po nás nehodil odsuzující či vyděšený pohled. Byla jsem zvyklá, že lidé ve velkoměstě vás ignorují. Ale ani oni nedokázali zůstat naprosto nezaujatí

dlouho,

když

se

kolem

nich

promenádovala skupinka smrdutých ninjů s bezvládnou holkou v náručí.

Snažila jsem se při chůzi pohybovat tělem co nejméně, záda dokonale napřímená, aby mi kabát splýval přes boky a neodhaloval siluety mých relativně neviditelných zbraní. Rozhodně se mi nechtělo strávit večer na záchytce jen proto, že na nás nějaký horlivý občan zavolá policejní hlídku.

Když se mi to stalo naposled, trochu jsem si zaplavala v policistově mozku a vesele odkráčela pryč. Jenže s kluky za zády tahle možnost nepřipadala v úvahu. Nebylo to ani tak moje rozhodnutí, spíš jako by každá buňka mého těla věděla, že se o mých schopnostech, původu a poslání nesměli nic dozvědět. Ne pokud to nebylo nezbytně nutné. Riskovala bych tím příliš mnoho.

Nikdo jiný se podobnými malichernostmi nezabýval. Jamiemu a Gabovi trčely nad rameny jílce jejich mečů a smály se na svět a Matt to korunoval tím, když si z pouzdra na opasku vytáhl jeden z nožů a během chůze si s ním znuděně pohrával.

Dloubla jsem ho loktem do žeber a probodla ho naštvaným pohledem. Zeširoka se na mě zazubil.

„Co zase máš, hvězdo?“

Bylo mi jasné, že cokoli vypustím z pusy, bude zákonitě použito proti mně, tak jsem jen hodila významným pohledem po noži v jeho ruce, a vrátila se zpátky k obličeji. Shlížel na mě se zájmem, ale mezi obočím mu naskočila nechápavá vráska. Jeho temně zelené oči mě ještě hodnou chvíli soustředěně pozorovaly, jako by nad něčím usilovně přemýšlel, až nakonec chápavě přikývl.

„Neměj péči, nikdo to nevidí.“

Čelist mi spadla až na zem. „Cože?“

„Lidé naše zbraně, nebo cokoli jiného, co potřebujeme skrýt, nedokážou vidět. Je to obdobná magická bariéra, kterou Mikayla použila na dům. Všechny nás obklopuje ochranné kouzlo.“

„Vlastně je jich několik. Mikayla říkala, že…,“

vložil se nám do hovoru Gabe, ale Matt jen protočil oči a mávl nad tím rukou.

„Koho to zajímá? Hlavně že to funguje.“

Kousla jsem se do rtu a snažila se, aby má otázka vyzněla naprosto nenuceně. „A tohle kouzlo brání taky, aby nás někdo vystopoval?

Myslím nějakým magickým způsobem.“

„Samozřejmě.“

Nedokázala jsem se ubránit úsměvu. Nebyla jsem si sice úplně jistá, jak moc bude nějaké kouzlo zabírat na bohy, ale pořád to byla změna k lepšímu. Dávalo mi to naději. Úplně miniaturní, ale pořád větší než tu žádnou, co jsem měla dosud.

Možná, že jsem nebyla v tak beznadějně bezvýchodné situaci, jak jsem se domnívala.

Možná, že se jich nakonec přece jen zbavit dokážu.

Matt si mě podezíravě měřil. „Vypadáš spokojeně.“

„To jsem,“ potvrdila jsem a samotnou mě trochu zaskočilo, jak moc vesele to znělo.

Položil mi ruku na čelo, jako by mi zkoušel teplotu, a nahodil uměle starostlivý výraz. „Jsi v pořádku?“

„Jasně,“ zazubila jsem se. „Proč by ne?“

„Usmíváš se na mě.“

„Nejspíš ještě doznívá ten otřes mozku,“

zamručel zepředu Gabe.

Krátce jsem se zasmála. Dvěma skoky jsem ho dohnala a bez přemýšlení mu vlepila pusu na tvář.

Překvapeně na mě zamrkal, a pak se s vítězným úšklebkem ohlédl na Matta.

„Ne, je nakonec přece jenom úplně v pořádku.“

„Aby ses nezbláznil,“ odsekl podrážděně Matt a já se znovu začala smát.

Můj úsměv mi zamrzl na rtech. Pořád jsme pro dav okolo zůstávali nezajímaví, větší pozornost nevěnovali ani našemu autu zaparkovanému jen pár metrů dolů ulicí. Ale jedna dívka byla jiná než ostatní. Opírala se o pouliční lampu na druhé straně cesty a propalovala bezvládné tělíčko v Gabově náručí soustředěným pohledem.

„Nezdržuj, hvězdo,“ okřikl mě Matt. On i zbytek naší skupiny si už získali slušný náskok.

Ani jsem si neuvědomila, že jsem se zastavila.

Ale teď, když jsem na to myslela, nedokázala jsem donutit nohy k pohybu. Naprázdno jsem polkla a znovu se podívala na naši pozorovatelku. Mrazilo mě z ní v zádech, ale současně mě nějakým zvráceným způsobem přitahovala.

„Jeďte beze mě.“

„Co?“ Gabe se po mně překvapeně ohlédl, ale když jsem se neměla k odpovědi, předal dívku Jamiemu a vrátil se zpátky ke mně.

„Stalo se něco?“ zeptal se a mezi obočím se mu objevila starostlivá vráska.

Zavrtěla jsem hlavou a věnovala mu jeden bezstarostný úsměv. „Jen si potřebuju ještě něco zařídit.“

Nevypadal, že by se mu moje vysvětlení nějak dvakrát zamlouvalo, ale protesty si nechal pro sebe. „Potkáme se doma?“

Přikývla jsem, ale úšklebek jsem si odpustit nedokázala.

Gabe důvod mého pobavení uhodl naprosto přesně.

„Zní to divně, že?“

„Trochu,“ přiznala jsem.

„Časem si zvykneš.“

Jenom pokud se zdržím tak dlouho, abych skutečně měla tu možnost. A to bylo něco, co jsem momentálně neměla šanci určit. Protože nehledě na to, co jsem chtěla, už jsem o svém životě nerozhodovala.

Kývla jsem na Gaba na rozloučenou a vyčkala, dokud nezmizel za tmavými skly auta a neodfrčel do ulic. Cítila jsem, jak se na mě upírá něčí pohled, ale nehnula jsem se, dokud jsem si nebyla jistá, že jsou mí společníci stoprocentně pryč. Zhluboka jsem se nadechla a zamířila za dívkou, která mě celou dobu zaujatě pozorovala.

Tmavě hnědé vlasy jí lemovaly obličej s jemnými, bezchybnými rysy a plnými rty. Její exotický původ jí dodával na půvabu, snědá kůže vypadala pod paprsky zapadajícího slunce jako roztavený karamel, takže klidně mohla vyskočit přímo z reklamy na opalovací krém. Upírala na mě temné, hluboké oči, volala mě k sobě.

Zastavila jsem těsně před ní blíž, než bylo bezpečné. Byla stejně vysoká jako já a jen o pár roků starší. Ale i za tou její krásnou tvářičkou jsem rozpoznala, že jinak ji se mnou nespojovalo nic. Já se pořád mohla nazývat člověkem. V ní nebylo lidského vůbec nic.

„Dneska večeře nebude,“ procedila jsem skrz zuby nepřátelsky. Nenáviděla jsem tyhle příživníky víc, než cokoli jiného. Vyžívali se v lidském utrpení, okrádali je o kousky duše a pomalu je přibližovali ke smrti.

Krátce se zasmála a z toho zvuku se mi zježily všechny chloupky na těle. Neznělo to vesele, jen prázdně a mrazivě. „Já nejsem démon.“

Chtěla jsem ji okřiknout, ať nelže, ale něco v jejím pohledu mě přesvědčilo, že říkala naprostou pravdu. O krok jsem ustoupila a moje předchozí sebevědomí se rozplynulo. Předtím to pro mě byl jen další odporný démon, který mě nemohl nijak výrazně ohrozit. Teď se ale přehoupla do kategorie neznámých stvoření, o jejichž míře nebezpečnosti jsem neměla ani tušení.

„Nemusíš se mě bát,“ ujistila mě, ale v jejím hlase nebylo nic konejšivého. „Ne dneska. Nejsem tady pro tebe.“

Podrážděně jsem se zamračila: „Co to sakra znamená?“

„Myslím, že víš.“

Natáhla ke mně ruku a než jsem stačila uhnout, dotkla se mé tváře. Před očima se mi zatmělo a v ústech jsem ucítila kovovou pachuť krve. Třikrát mě bodlo v hrudi tak intenzivně, až jsem zalapala po dechu. V uších mi hučelo a srdce se mi rozběhlo takovou rychlostí, jako by muselo bojovat o můj život. Jako kdyby ho ještě pořád bylo zapotřebí.

Ztratila jsem vládu nad svým tělem.

Ten stav mohl trvat stejně dobře pár vteřin jako hodin. Nebyl způsob, jak bych to mohla určit.

Vnímala jsem jen palčivý žár, který mi spaloval hruď a systematicky se rozlézal do každé buňky mého těla. Všechno ostatní splynulo v souvislé šedé čmouze. Když jsem znovu přišla k sobě, choulila jsem se na chodníku a všechno mě bolelo.

Vyslala jsem do svého těla proud magie, abych našla svoje zranění, ale nebylo tam. Všechna ta bolest, která mnou zmítala, neměla žádný opodstatněný důvod. Spíš jako by byla jen dávnou ozvěnou, která se ke mně vrátila.

Vykašlala jsem ze sebe celý obsah žaludku – což byly povětšinou jen žaludeční šťávy, které po sobě zanechaly hořkou pachuť, ale nijak se mi neulevilo. Pokusila jsem se postavit na nohy a okamžitě skončila rozpláclá zpátky na zemi. Hlava mi třeštila, jako by mě někdo přetáhl krumpáčem a ještě si párkrát kopnul. Povzdechla jsem si. Byl jen jeden způsob, jak se odsud v tomhle stavu dostat.

Jestli jsem si myslela, že hůř už by mi být nemohlo, byla jsem pekelně naivní. Sotva jsem se zhmotnila tak blízko svého nového domova, jak jen to šlo, ochranná bariéra zřejmě znemožňovala i přenosy, znovu jsem se zakuckala. Klečela jsem na všech čtyřech v namrzlé trávě a dávila se tak silně, že ze mě málem vyletěla i střeva. Když už ve mně konečně nebylo nic, co by mohlo ven, svalila jsem se na záda a zhluboka oddechovala. Zírala jsem na ztemnělé nebe a uvědomovala si každou jednotlivou část své osoby, která se hlásila ke slovu mučivou bolestí. Chlad, který ze země mou kůží prostupoval, mi zrovna dvakrát nepomáhal.

Zaťala jsem zuby a použila seschlý strom vedle sebe jako podporu při vstávání. Poraženecky jsem zaúpěla. Domovní dveře se nacházely ještě dobrých padesát metrů ode mě a s každým rozpačitým krokem se mi vysmívaly do obličeje.

Trvalo mi skoro pět minut, než jsem se k nim dostala, a to jsem tam lezla prakticky po čtyřech.

Jenže to nejhorší mě teprve čekalo. Možná už mě ochranná bariéra nedržela tak urputně venku, ale pořád to byla zatraceně silná magie. A já byla momentálně tak v háji, že jsem se ani neodvažovala předvídat, co to se mnou udělá.

Bez dalšího otálení jsem překročila práh. V

konečcích prstů mě zabrnělo, jako by se mi kůže měla odloupnout a rozprsknout po stěnách, ale v porovnání se stavem, v jakém se nacházel zbytek mého těla, to byla pohodička. Můj žaludek už to tak v klidu nevzal. Pokud jsem nevolnost při posledním průchodu dveřmi přirovnala k prudké jízdě výtahem, tentokrát to bylo spíš, jako kdyby mi do břicha napálili demoliční koulí. Vnitřnosti se mi zkroutily do nepřirozených poloh a žaludek se mi usadil až v krku a hrozil, že nově nahromaděné šťávy se znovu přijdou podívat na denní světlo.

V tom okamžiku se všechna moje bolest přeměnila v hnací motor a vystřelila mě směrem do mého pokoje. Už takhle jsem měla s Dougem místy dost napjatý vztah a zřejmě by se mu moc nelíbilo, kdybych mu zaneřádila tu vymydlenou mramorovou podlahu. Schody jsem brala po čtyřech a vymáčkla ze sebe maximální rychlost, jaké jsem byla schopna, jen abych to stihla.

Zhroutila jsem se na podlahu své koupelny s hlavou zabořenou v záchodě.

Zabralo mi další čtvrt hodiny, abych se znovu vzpamatovala. Napustila jsem si vanu, strhala ze sebe špinavé, puchem nasáklé oblečení a ponořila se do téměř moc horké vody. Cítila jsem, jak bolest pomalu otupuje, stahuje se z mého těla, až po ní zůstala jen štiplavá ozvěna v hrudi.

Zůstala jsem naložená ve vodě, jak nejdéle to bylo možné, aniž by hrozilo, že se tam kompletně rozpustím. Koupelna byla nasycena horkými parami, které se srážely na stěnách a učinily vzduch moc těžký a vlhký na dýchání. Vyhrabala jsem se z vany, kůži na prstech scvrklou a nakrabacenou, a zabalila se do ručníku, který mě studil na rozpálené pokožce. Dlaní jsem automaticky očistila zamlžené zrcadlo, aniž bych skutečně pomýšlela se do něj kouknout, ale stačil mi letmý pohled koutkem oka a oči mi málem vyskočily z důlků.

Těsně pod levou klíční kostí mi na světlé pokožce jasně vystupovala tmavá podlitina. Byla drobná, dokonale kruhového tvaru a teď, když jsem si uvědomila její přítomnost, se znovu začala hlásit

ke

slovu.

Nenapadlo

mě

nic

inteligentnějšího, než se jí dotknout špičkou prstu a opatrně stisknout. Bolest se během vteřiny vyšplhala těsně pod míru snesitelnosti.

Zaskučela jsem a schoulila se v obranném gestu, takže můj ručník skončil znovu na zemi.

Zůstala jsem na sebe němě zírat.

Na mém těle se nacházely ještě dvě takové podlitiny, jedna v centru hrudi, jen centimetr od polohy srdce, a ta druhá někde mezi desátým a jedenáctým žebrem na levé straně. Všechny tři teď ožily a promlouvaly ke mně bodavou bolestí, jako by se mi v těch místech skrz tkáň něco propalovalo.

Bolest na tom nebyla to nejhorší.

Možná jsem netušila, jak se podobné podlitiny mohly ocitnout na mém těle, což není tak neobvyklé, protože v zápalu boje schytáte rány a ani o tom nevíte, ale v tuhle dobu už by tam určitě být neměly. Uzdravovala jsem se. Všechna zranění, pokud nejsou nějak moc vážná nebo v nich nezůstal nějaký předmět, se měla během pár vteřin zahojit. Tak jak to, že tyhle modřiny zůstaly? Co je způsobilo? A mnohem důležitější otázka: Kdo je způsobil?

Když mi došlo, že civět na sebe nemá smysl a moje nepochopitelná zranění se zázračně nevypaří, natáhla jsem na sebe tmavé džíny, černé tílko a kožené kozačky koupené speciálně za účelem lovu.

Do bot jsem si zasunula krátké nože, saji za opasek a Berettu M9 do podpažního pouzdra. Obyčejně jsem nosila kabát, abych zbraně zamaskovala, ale s tím ochranným kouzlem, které na nás Mikayla uvrhla, to už jaksi nebylo potřeba. A navíc jsem s ním dneska vytřela podlahu v kanále, což znamenalo, že ho nejspíš budu muset spálit, abych se toho puchu zbavila. Takže jsem místo něj popadla temně fialou, koženou bundičku a hurá do akce.

Zbývala mi poslední zatáčka ke schodišti do haly, když jsem poprvé zaslechla naštvané hlasy.

Doléhaly ke mně hlasitě a zřetelně, jako by si aktéři hádky vůbec neuvědomovali, jak moc na sebe ječí. Byla jsem odhodlaná to ignorovat a prostě pokračovat v cestě dolů, dokud jsem nerozpoznala první slova. Zastavila jsem se, přitisknutá ke zdi, a napjatě naslouchala.

„Jak jsi to mohl udělat?“ ječela na někoho Mikayla a její hlas se do mě i na tu vzdálenost zabodával

jako

kousky

roztříštěného

skla,

prosycený silnou dávkou magie. „Jak jsi jí mohl dát její pokoj? Celou tu dobu jsem se starala, aby všechno zůstalo přesně tak, jak to nechala, kdyby…“

„Nevrátí se!“ přerušil ji rázně Gabe a podle jeho tónu byl vytočený ještě o něco víc než Mikayla.

„Jak to můžeš vědět?“

„Sama to řekla,“ odpověděl najednou mrazivě klidně, ale já si dokázala představit, jak zatíná pěsti, aby na ni nekřičel. „Nepatří sem.“

„A to říkáš zrovna ty?“ vybuchla znovu Mikayla. „Ty, který ses plazil po kolenou, jen aby jí Doug dovolil zůstat?“

Když Gabe znovu promluvil, musela jsem se posunout o pár kroků blíž, abych jeho slova vůbec zaslechla. Byla tichá a bolestivá. „To už je hodně dávno.“

Chvilku bylo ticho, a pak někdo zalapal po dechu, jako by se dozvěděl něco šokujícího.

Mikayla.

„Pořád ti na ní záleží.“

Netušila jsem, o kom se baví, ale s určitostí jsem věděla, že nechci slyšet jeho odpověď.

Zhluboka jsem se nadechla a vyšla zpoza rohu, rovnou cestou na schodiště. Dávala jsem si přitom záležet, aby každý můj krok hlasitě zaduněl. Což v těchto botách šlo prakticky samo.

Kromě toho, že na sebe přestali řvát, na moji přítomnost

nijak

nereagovali.

Gabe

pořád

propaloval Mikaylu pohledem, tvář staženou směsicí bolesti a hněvu.

„Pojďme odsud,“ zavelel směrem ke mně, aniž by se na mě skutečně podíval, a rázoval si to ven ze dveří.

„To je tak nespravedlivý,“ začal si Matt stěžovat nanovo, sotva jsme vystoupili z auta. Parkovali jsme ve špinavé uličce uprostřed tovární zóny, v místě jako stvořeném pro bar démonů. Litovala jsem, že ho Gabe nenechal řídit. Pak by se totiž musel věnovat cestě a ne prudit svými výlevy.

„Hvězda se umýt mohla.“

Škodolibě jsem se na něj zazubila. „To ti ještě nikdo neřekl? Život není fér.“

Matt si uraženě odfrkl a rezignovaně si zkřížil ruce na prsou, na což se Gabe naklonil zpátky do auta, a když se zase vynořil, něčím po něm hodil.

„Na a neotravuj.“

Matt předmět bezmyšlenkovitě chytil, a když jsem uviděla, jak se mu na nataženém prstě houpe vonný stromeček, vyprskla jsem smíchy. Smála jsem se dlouze a hlasitě, až mě rozbolela bránice.

Zároveň s ní se ozývaly i moje rány, ale já je prostě ignorovala a smála se dál jako šílená. Nedokázala jsem ani přesně identifikovat moment, kdy se ke mně přidal Gabe, ale byla jsem ráda, že se veškerá zbytková zloba po hádce s Mikaylou vypařila.

Dokonce i Jamie se usmíval a mě překvapilo, jak moc to jedno mimické gesto dokázalo změnit jeho tvář. Obvykle byla tvrdá a nepřístupná, ale teď se otevřela a uvolnila. Oči mu svítily jako dva smaragdy a mně došlo, že nebýt té jeho neustálé zachmuřenosti, byl by stejně pohledný jako jeho bratr.

Matt nasadil uražený obličej a probodl Gaba pohledem, který by zabíjel, kdyby to bylo možné.

„Jsi na její straně jen proto, že si chceš užít.“

Viděla jsem, jak se Gabovi napjala čelist a jak zaťal ruce, ale než mohl zareagovat, předběhla jsem ho. Vrazila jsem Mattovi pěstí, ani se nerozmýšlela.

Jeho nos křupl a spustil se proud krve.

V tu chvíli se na mě upíraly tři páry udivených očí. Gabovi spadla čelist a Matt byl tak mimo, že se ani nestaral o svoje zranění. Nechal, aby mu krev stékala po bradě a odkapávala na tričko, a dál na mě zíral.

Instinktivně jsem couvla v očekávání jeho odplaty, ale žádná neměla přijít. V jeho očích se zračilo překvapení, ale ani troška zlosti.

„Tady to máš,“ zaškaredil se na něj Gabe a vykročil ke vchodu do zatuchlé démonské putyky.

Byli jsme tady spolu jen před pár dny, ale dovnitř se mi nechtělo o moc víc než minule. Nejspíš proto, že už jsem věděla, co mě tam čeká.

Provinile jsem se zahleděla do země, moje ruka byla zase jednou rychlejší než mozek a teprve teď mi docházelo, jak unáhleně a přehnaně jsem reagovala, a mlčky Gaba následovala. Cestou mě provázelo Mattovo nespokojené brblání. Zřejmě se rozhodl zůstat venku a s bratrovou pomocí si ošetřit svoje válečné zranění.

„Koledoval sis o to,“ zaslechla jsem ještě Jamieho hlas, než se za námi zabouchly dveře.

Bar U Kozího ocásku, jak se podle Gaba tenhle pajzl jmenoval, praskal ve švech. Když jsme vešli dovnitř, prudce mě ovanula koncentrovaná magická energie, tolik nadpřirozených bytostí na jednom místě se muselo nějak projevit. Otřásla jsem se, jak se mi postavily všechny chloupky na těle, ale byla jsem rozhodnutá si toho nevšímat.

Kouř z cigaret a směsice nepříjemných zápachů už se daly ignorovat poněkud hůř. Nemluvě o hnusně vtíravé melodii, která se rušená všeobecným plkáním nesla místností.

Gabe pohledem provrtal všechny přítomné a podrážděně zavrčel. I mezi tak různorodou démonskou klientelou by náš rohatý kamarád těžko zapadl. Jeho odpudivý vzhled se prostě vymykal všem měřítkům.

„Musíme počkat,“ zakřičel mi Gabe do ucha, aby se ujistil, že jsem ho přes šum kolem slyšela.

„Skočím jim říct, že to chvilku potrvá. Zatím můžeš objednat pití.“

Na nic jsem nečekala a protlačila se k baru.

Opřela jsem se o pult a poctivě čekala, až na mě přijde řada.

„Být já Vaším přítelem, nenechával bych Vás na podobných místech samotnou,“ ozvalo se vedle mě. Někdo zřejmě usoudil, že potřebuju ukrátit dlouhou chvíli.

Obrátila jsem pozornost k muži na sousední barové stoličce, který mě oslovil. Jeho ostře řezaný obličej v kombinaci s několikadenním strništěm působil neuvěřitelně mužně. Delší, tmavé vlasy mu spadaly do čela a zdůrazňovaly tak světlou barvu jeho očí. Byly ještě o něco bledší než moje, ale spíš modré než šedé. Neodvažovala jsem se odhadovat jeho skutečný věk, na to jsem o démonech a jim podobných věděla příliš mnoho, ale jeho tělu mohlo být kolem třiceti. Usmíval se na mě jedním z těch pokřivených úsměvů zlobivých chlapců, který vás donutí na místě se rozpustit a vsáknout se do těch jejich vypasovaných kožených bundiček.

„Není to můj přítel,“ opravila jsem ho automaticky. „A umím se o sebe postarat.“

Jeho úsměv se nezměnil, ale přesto najednou vypadal nějak víc pobaveně. „O tom nepochybuji.“

„Co to bude, zlatíčko?“ zacvrlikal na mě přes pult barman. Bleskově jsem na něj přeorientovala pozornost a musela se kousnout do rtu, abych v úžasu nad jeho neonově oranžovýma očima neotevřela pusu. Přívětivý obličej měl trochu moc protáhlý, ale část z toho byl jen optický klam zásluhou dlouhé kozí bradky. Byla sněhově bílá, stejně jako jeho vlasy, ale stáří za to nemohlo.

Nebylo mu víc než čtyřicet.

„Něco…,“ protáhla jsem nejistě a zkusila jediné, co mě napadlo, „nedémonského?“

Spiklenecky na mě mrknul. „Takže pivo?“

„Pivo bude fajn,“ souhlasila jsem.

Kývl směrem ke dveřím, jako by se ujišťoval, že se můj společník vrátí. „Dvakrát?“

„Jo.“

Měla jsem tendenci znovu se obrátit k muži po své pravici, ale neobvykle přátelský barman mi nehodlal dát pokoj a snažil se udržet konverzaci, zatímco čepoval.

„Takže ty jsi přišla s Gabem?“

Překvapeně jsem se zamračila. „Vy znáte Gaba?“

Mečivě se zasmál. Hádám, že s kozou měl společného trochu víc než jen tu bradku.

„Všichni tady znají Gaba.“ Přemýšlivě nakrčil čelo a věnoval mi rychlý, zkoumavý pohled.

„Možná, že když si zase našel holku, přestane být konečně osinou v našich démonských zadnicích.

Mám toho kluka rád, ale nelíbí se mi, když mi vraždí klientelu.“

Nevšímala jsem si té poznámky o holce. Už mě nebavilo pořád to všem rozmlouvat. „Co tím myslíte?“

„Poslední dobou byl, trochu moc horlivý. Ale potom, jak to dopadlo s Aimee, by mě to nemělo tolik udivovat. Nejspíš jen hledal způsob, jak se rozptýlit a zapomenout.“

Tázavě jsem nadzvedla obočí. Konečně šance dozvědět se něco konstruktivního. „S Aimee?“

„Co kdyby ses radši staral o svoje hosty a neprobíral můj osobní život, Carle?“ ozval se mi Gabe těsně za zády, hlas chladný a útočný.

Barman Carl zvedl ruce v obranném gestu a odhopsal, způsob jeho pohybu se skutečně nedal nazvat chůzí, se věnovat zákazníkům. Gabe bez dalšího slova popadl naše piva a zamířil na druhou stanu místnosti. Věnovala jsem Carlovi ještě krátký omluvný úsměv, zavadila pohledem i o muže vedle sebe, který pro změnu věnoval úsměv mně, a procpala se za Gabem. Ten už se usadil u jednoho ze stolů, který mu čerstvě uvolnili čtyři mladí upíři.

Zřejmě se příliš báli jeho hněvu, než aby mu stáli v cestě.

Několik minut jsme jen mlčky usrkávali pivo a já nenápadně sledovala, jak se výraz v Gabově obličeji pomalu měnil z naštvaného na podezřívavě zaujatý.

„Znáš ho?“ zeptal se najednou, až mi doušek v puse málem zaskočil.

Zmateně jsem na něj zamrkala. „Koho?“

Sotva patrně kývl hlavou někam za mě. „Toho chlápka u baru, co se na tebe nemůže vynadívat.“

Ohlédla jsem se a narazila na ty světlounce modré oči v pohledné mužské tváři. Nezdál se ani trochu na rozpacích, že jsem ho přichytila při činu.

Jenom mi pokynul svojí sklenicí na pozdrav.

Ušklíbla jsem se a otočila se zpátky ke Gabovi.

„Pokoušel se mě balit.“

Gabe se jenom významně zasmál.

„Co zase?“ odsekla jsem podrážděně. Ani trochu se mi nelíbilo, jak si všichni kolem pěstovali návyk dělat při komunikaci se mnou jen gesta a zvuky, které jsem nikdy nedokázala úplně pochopit.

„Každý v tomhle baru by to na tebe zkusil, kdyby k tomu dostal příležitost.“ Na chvilku se zamyšleně odmlčel, a pak pokračoval, pobavený ještě mnohem víc. „Nebo kdyby si nemyslel, že ho na místě zabiješ, jen co se na tebe podívá.“

„Jasně, protože jsem takový magnet na pochybný existence.“

Nevšímal si mé jedovatosti a zakřenil se na mě.

„Každý máme svůj kříž.“

Jeho úsměv plynule přešel v zamračení. Natáhl se přes stůl a odhrnul levou část mé rozepnuté bundy o kousek stranou.

Předběhl mě v udivené otázce. „Co se ti stalo?“

Sklonila jsem hlavu a nejradši si jednu vrazila, když mi došlo, co měl na mysli. Tmavá kruhová podlitina pod klíční kostí byla díky výstřihu tílka jasně viditelná. To jsem při oblékání trochu nedomyslela.

Odkašlala jsem si, abych si pročistila hrdlo, a zalhala. „Spadla jsem a na něco se narazila.“

Prstem podlitinu opatrně obkroužil, jako by ji mapoval, a když jsem sebou bolestivě cukla, nechal ruku spadnout zpátky na stůl, ale nespouštěl z mého zranění oči.

„Vypadá to jako otisk po kulce. Jako by tě někdo zasáhl, když jsi na sobě měla neprůstřelnou vestu.“

Jen to dopověděl, krev mi zamrzla v žilách a moje srdce se zastavilo.

„Musím jít,“ vyhrkla jsem spěšně a vypálila z baru, aniž bych se po Gabovi ohlédla. Nespokojené nadávky za mnou mi prozradily, že se mě pokoušel následovat, ale byl příliš velký, aby se davem protlačil

tak

snadno

jako

já.

Když

mě

nezpomalovala žádná cizí těla a nábytek, ještě jsem zrychlila. Slyšela jsem, jak se otevírají dveře Mattova auta, sotva jsem se kolem něj prohnala, a jak na mě někdo volá, co se děje. Nezastavila jsem.

Pádila jsem potemnělými ulicemi a mým jediným cílem bylo dostat se odtamtud pryč. Utéct co nejdál, setřást možné pronásledovatele, abych neměla žádné svědky. Pochybovala jsem totiž, že by se v obklopení mých nových spolubydlících obtěžoval ukázat.

Běžela jsem dál a dál, bloky už dávno přestala počítat, dokud mě v plicích nepálilo, jako kdybych si tam založila táborák. Jakmile mi nohy odmítaly udělat byť jen jeden další krok, odbočila jsem do nejbližší vedlejší uličky, kde se nemohl nacházet ani živáček, a zakřičela ze všech sil.

„Liame!“

8. Půlnoční překvapení

„Liame!“

Přes kůži mi jako něžné, pátravé prsty přeběhla hřejivá síla a donutila mě zasténat. Částečně proto, že toho bylo pro mé vyčerpané tělo prostě moc.

Částečně proto, že to bolelo tím správným způsobem.

Rozhlédla jsem se kolem. Věděla jsem, že je tady, cítila jsem jeho přítomnost, jen jsem ho nemohla vidět.

„No tak dělej, Liame, ukaž se!“ zavrčela jsem podrážděně. Nebyla jsem zrovna odvázaná, že jsem si ho musela zavolat na pomoc, a doprošovat se, aby se mi zjevil. Posunulo to hranici sebeúcty téměř do ztracena.

Několik vteřin jsem marně čekala v naději, že je jen trochu opožděný. Očividně ale neměl v plánu obtěžovat se, dokud nedosáhne svého.

Protočila jsem oči a nasadila preventivně otrávený obličej. „Williame?“

Jeho ruka se mi objevila na rameni tak náhle, že i přestože jsem ho očekávala, vyplašeně jsem sebou trhla a instinktivně od něj odskočila.

Narazila jsem přitom zády do kovového kontejneru tak tvrdě, až jsem si vyrazila dech, a svezla se na zem.

Naklonil se nade mě, aby mi nabídl pomoc při vstávání. Na tváři mu při tom hrál spokojený úsměv.

„Jako malý,“ zamručela jsem si pro sebe, ignorovala jeho rádoby zdvořilé gesto a vyhrabala se na nohy sama. Poslední dobou jsem se válela po zemi tak často, že už jsem v tom měla slušnou praxi.

„Nechtěl jsem tě vylekat,“ omluvil se.

Jistěže nechtěl. Proto na mě taky udělal takovou přepadovku a zjevil se mi za zády. To přece dává perfektní smysl. Zamračila jsem se na něj, ale radši to nekomentovala, nebo bych se musela naštvat. A já si zlost hromadila na pozdější použití.

Nemělo smysl dál otálet, i když se mi do pokládání otázek, které mi bušily v hlavě, zrovna dvakrát nechtělo. Ať už mi totiž řekne cokoli, určitě se mi to nebude líbit.

Ale potřebovala jsem znát odpovědi.

Shodila jsem ze sebe bundu, abych odhalila svoji podlitinu.

„Co to sakra je?“ Neznělo to tak ostře, jak jsem zamýšlela. Když se třesete zimou, je těžké hrát si na drsňáka.

Na čele se mu objevila záplava vrásek, ale nedokázala jsem určit, jestli jsou z naštvání, nebo jen zaujetí. Natáhl ke mně ruku v dokonale shodném pohybu jako jen před několika minutami Gabe, a opatrně se dotknul mého zranění.

Proč mají všichni dojem, že si na mě můžou beztrestně sahat? Příštímu, kdo to zkusí, ukousnu ruku.

Automaticky jsem zaťala zuby v očekávání pichlavé bolesti, ale žádná se nedostavila. Místo ní mi skrz pokožku prostupovala hřejivá úleva a pomalu se mi rozlévala tělem jako horká čokoláda za mrazivého zimního večera. Zavřela jsem oči a vychutnávala si okamžik příjemných pocitů, které se nebezpečně blížily slasti. Nechala jsem Liama, aby mě svou mocí ukonejšil, protože tahle umělá náhražka spokojenosti byla to nejlepší, co jsem momentálně měla.

Zhluboka jsem se nadechla a s nejasným očekáváním mu pohlédla do tváře. Všechny předchozí náznaky emocí se zase vypařily a zanechaly ji prázdnou a podivně vzdálenou.

Nebyla jsem si jistá, co jsem tam chtěla spatřit, ale nějak podvědomě jsem tušila, že jeho zdánlivá nezaujatost nevěštila nic dobrého.

„Setkala ses s Moirou,“ zašeptal a jeho dech mě pohladil po tváři. Dřív by se mi z toho podlomila kolena a udělala bych, co bych mu na očích viděla.

Jenže dřív na mě taky používal ty svoje čáry máry, aby mě pobláznil a donutil mě stavět bábovičky na jeho písečku.

Od té doby, co okouzlení pominulo, pro mě přestal být životně důležitou osobou. Pořád bylo zvráceně příjemné cítit jeho opatrné dotyky, pořád byl nádhernější než jakýkoli muž, kterého jsem potkala, a za jiné situace by pro mě mohl znamenat celý svět. A dokonce, i kdybych dokázala překousnout jeho tendenci k manipulování a všechny ostatní problémy spojené s božskou existencí, dokonce i kdyby ke mně cítil něco víc než jen povinnost spasit mým prostřednictvím svět, nic by to neznamenalo.

V mém srdci už pro něj nebylo místo.

„Moirou?“ zopakovala jsem jméno, které mi absolutně nic neříkalo, ale on jednal, jako by dokázalo vše bez průtahu vysvětlit. Napadala mě jen jediná osoba, která stála za uvažování. „Ta tmavovlasá děvka s děsivýma očima?“

Věnoval mi káravý pohled, ale přikývl.

„Co je zač?“

Dlouho mlčel a zblízka zkoumal můj obličej, jako by po něčem pátral. Když to nenašel, promluvil. Stačilo mu jediné slovo, aby mi vehnal strach do žil.

„Smrt.“

„Smrt?“ zopakovala jsem s pochybovačně nadzvednutým obočím a snažila se znít skepticky, i když jsem hrůzou mohla sotva dýchat. Srdce mi bilo tak hlasitě, jako by reagovalo na něco, co už zažilo a vůbec se mu to nelíbilo, že to zákonitě musel slyšet. „Ta v černé kápi s kostlivýma rukama a kosou?“

Zase jednou nepochytil moji uštěpačnou narážku. Možná by mu měl někdo konečně vysvětlit, co je to sarkasmus a jak se používá. „Ve skutečnosti není…“

„Nech to plavat,“ zarazila jsem ho. Neměla jsem

náladu

poslouchat

jeho

zdlouhavé

vysvětlování očividného. Potřebovala jsem se už konečně dostat k jádru pudla. „Tyhle modřiny…

jsou na místech, kam mě střelili, než jsem umřela, že jo?“

Když přikývl, pokračovala jsem. „Proč se objevily, tak najednou? Co to znamená?“

„To Moira, označila tě. Předpokládám, že ti chtěla připomenout, kdo ve skutečnosti jsi a jak může být tvůj nový život pomíjivý. Anebo si možná jen chtěla vylít zlost.“

„Zlost?“ Pokud mě paměť neklame, nic jsem té potvoře neprovedla. Zatím. Díky tomuhle jejímu nechtěnému dárku by se to taky mohlo hezky rychle změnit.

„Mimo jiné, zachraňuješ duše, které by za normálních okolností odvedla ona. Z jejího pohledu to může vypadat, jako by ses jí ze všech sil snažila znemožňovat práci.“

„Mimo jiné?“ Začínala jsem si s těmi svými neustálými žádostmi o vysvětlení připadat jako malé dítě, které se plete do záležitostí, co ještě nedokáže pochopit. A zřejmě jsem nebyla jediná.

Liam si unaveně povzdechl a já na okamžik uvažovala, jestli se vůbec bude obtěžovat mi to objasnit.

„Nebyla zrovna nadšená, když jsme ji požádali, aby tě přivedla zpátky. Stálo jí to veškeré sebezapření a hodně úsilí. Pochop, byla jsi mrtvá tři roky. Chtělo to obrovské množství síly, aby tě dokázala zavolat zpět.“

„Tak proč jste čekali tak dlouho? Proč jste mě neoživili hned?“

„Museli jsme si být naprosto jistí, že jsi to ty.

Nechtěli jsme přivést zpět špatnou dívku. Následky by byly, ničivé.“

Otevřela jsem pusu, abych se ho zeptala na další podrobnosti, ale někde v půlce myšlenky jsem si uvědomila, že to ve skutečnosti vůbec vědět nechci. Nic by to pro mě stejně nezměnilo.

„Můžeš to vyléčit?“ zajímala jsem se místo vyzvídání o jejich pochybných božských hrách s mrtvými smrtelnicemi.

Zavrtěl hlavou. „Musíš počkat, než se samy zahojí.“

To bylo poprvé, co přede mnou přiznal, že něco nedokáže. Věděla jsem, že není všemohoucí, že to není skutečný Bůh. On a jeho nebeští kamarádíčkové byli jen ta nejbližší věc Bohu, co se na tomto světě vyskytovala, a tak se tak s klidem mohli nazývat. Ale ani oni nemohli všechno, i když se v nás snažili vzbudit přesně opačný dojem, aby tak upevnili základnu své moci. Možná proto mě jeho slova tolik zaskočila.

Něco z mého překvapení se mi asi odrazilo ve tváři, protože pokračoval.

„Jsou to spíše odrazy, promítnutí tvých minulých zranění. Nemůžu vyhojit něco, co už na tvém těle dlouho není.“

Při vzpomínce na tu pronikavou bolest, která mnou pulzovala, jsem se musela ušklíbnout. „Mně přijdou skutečné až dost.“

Najednou se tvářil starostlivě, tak zaujatě a provinile, jak jsem u něj ještě nikdy neviděla.

Podobný výraz nasadíte, když se zraní vaše nejoblíbenější štěně a vy mu nejste schopni pomoci. Přistoupil o krok blíž a vetřel se mi do osobního prostoru, aniž bych proti tomu začala protestovat. Vnímala jsem jen jeho ruku, která mě táhlými, něžnými dotyky hladila po tváři a vysílala do mého těla neopodstatněný pocit uklidnění. Byl uměle vyvolaný a s realitou neměl pranic společného, ale přesto jsem mu nedokázala odolat.

Lísala jsem se k jeho dlani jako kočka a chybělo jen málo, abych si k tomu i spokojeně zavrněla.

„Je mi líto, že musíš zbytečně trpět,“ zašeptal a jeho hlas jako by obalil moje tělo a skrz naskrz mě zahřál. „Slibuji ti, že už se to nestane. Promluvím s ní.“

„A co uděláš?“ ušklíbla jsem se kousavě. Nějak jsem nevěřila, že i kdyby ji seřval do kuličky, nijak nezabrání, aby si dělala, co chce. A pokud jejím přáním bylo znepříjemňovat mi život, jsem pěkně nahraná. „Strhneš jí prémie?“

Tváří se mu nemihl ani náznak úsměvu.

Zůstával tak dokonale vážný, konejšivé ruce na mém těle, až mě nutil znovu zhodnotit veškeré moje předchozí závěry.

„Cokoli bude zapotřebí. Nedovolím Moiře, ani nikomu jinému, aby ti ubližoval.“

Cítila jsem, jak mi mrtvé srdce splašeně bije až vzadu v krku. „Proč se tak staráš?“

Bříšky prstů lenivě obkroužil linii mé lícní kosti, a potom pokračoval dolů přes hranu čelisti až na druhou stranu, jako by se snažil zapamatovat tvar mého obličeje. A mě nedělilo moc od toho, abych se na místě rozpustila blahem a vsákla se mu do ponožek.

Když konečně promluvil, bylo to tak tiché, že jsem se k němu musela naklonit ještě blíž, abych ho vůbec slyšela.

„Protože v tuhle chvíli není nikdo, na kom by mi záleželo více.“ Kdyby přestal tady, bylo by to dokonalé. Ale on prostě musel pokračovat a všechno zkazit. „Na tvých ramenou spočívá osud celého světa, mou povinností je tě ochránit.“

Že jsem se vůbec ptala. Samozřejmě, že se to všechno točilo kolem poražení zla, spásy lidstva a bla bla bla. Koho to zajímá? Pro mě bylo důležité, že nic z toho, nic z citů, které se tvářil, že ke mně chová, nebylo skutečné. A přestože jsem si byla jistá, že já k němu cítím ještě o něco míň, tohle nové zjištění mě bolelo víc, než by mělo.

Mé předchozí chování, obnovené pobláznění do Liama, by se dalo nějak vysvětlit. Přece jenom to byl chlap jak vystřižený z časopisu. Stačilo by jen nalepit si jeho fotku na zeď a toužení po nedosažitelném může začít. Ale cítit se ublížená, protože mě nemá rád kvůli mně, ale kvůli tomu, co jsem, to určitě v pořádku nebylo.

Zamračila jsem se mu do obličeje a pokusila se od něj couvnout. Jeho ruce se mi obmotaly kolem pasu a mírně hrubým pohybem si mě přitáhl do náručí. Zapřela jsem se mu dlaněmi o prsa, snažila se vysvobodit, ale pokus jsem vzdala dřív, než jsem s ním skutečně začala. Hruď pod mou rukou byla tichá, mrtvá. Hýbala se sice v rytmu jeho mělkých nádechů, ale po činnosti srdce jako by se slehla zem. Věděla jsem, že tam uvnitř někde je, klidné a nečinné, ale už nebylo tím, co Liama udržovalo při životě. Byla to jen další nepotřebná součástka.

Možná jsme nakonec měli společného víc, než jsem si byla ochotná připustit.

Sklonil se ke mně, jako by se mě chystal políbit, ale na poslední chvíli změnil směr. Nebyla jsem si jistá, jestli se mi ulevilo, nebo mě to jen mrzelo.

Když mi otřel rty o ušní lalůček a promluvil mi do vlasů, musela jsem se zachvět. A tentokrát to zimou rozhodně nebylo.

„Potřebuji, abys pro mě něco udělala, Alex.“

Znovu jsem se zamračila, přestože tentokrát to nemohl vidět. Možná mi jeho nezvykle intimní chování nebylo zase tak nepříjemné, jak jsem se snažila tvářit, ale to neznamenalo, že automaticky splním všechno, o co mě ta jeho chorá mysl požádá. Možná jsem dokonce byla otupělá vůní jeho těla a hřejivostí jeho dotyků, ale pořád jsem byla dost racionální, abych ze sebe neudělala tupě poslouchajícího pěšáka.

„Na to rovnou…,“ poslední slovo mi zamrzlo na jazyku a rozplynulo se do ztracena. A i když jsem se skutečně snažila vzpomenout si na něj a dokončit myšlenku, nedokázala jsem to.

Liam se ode mě trochu odtáhl, aby mi viděl do obličeje. Shlížel na mě těma šedozelenýma očima, které mi nikdy nepřipadaly tolik jasné, živé.

Propaloval mě pohledem tak vřelým, že jsem si díky němu připadala jako střed jeho světa. A najednou jsem toužila udělat všechno, co by po mně mohl chtít. Cokoli, o co mě požádá, jen když ho to učiní šťastným.

Něco v mém výrazu se zřejmě změnilo, protože se spokojeně usmál a pokračoval.

„Dozvěděli jsme se o schůzce, která nám dělá velké starosti. Démoni si na jejím utajení dali skutečně záležet, proto předpokládáme, že se musí jednat o něco velice důležitého. Dnes o půlnoci se sejdou v přístavu, aby provedli transakci.“

O půlnoci, vážně? Větší klišé už by na skladě neměli? Proč musí být záporáci vždycky tak neskutečně omezení? Pokud neexistuje nějaká démonská příručka, o níž jsem nevěděla, kde by se předepisovalo, že tajné schůzky se musí konat vždycky o půlnoci, na nějakém temném a strašidelném místě, měli by si, hošánci, rozšířit obzory.

„K jaké transakci?“ zeptala jsem se, místo abych vtipkovala. S jeho rukama kolem pasu a tím božským obličejem tak blízko, že kdybych si stoupla na špičky, mohla bych z něj vylíbat duši, bych toho stejně nejspíš ani nebyla schopná.

„Nemáme tušení,“ přiznal zasmušile a na okamžik mi přestal věnovat pozornost. Mezi obočím mu naskočila drobná, přemýšlivá vráska.

„Ale ať už se v jejich obchodu jedná o cokoli, musíš to pro nás získat.“ Jeho oči se znovu obrátily ke mně a já měla pocit, že tak soustředěný pohled má kůže prostě nemůže vydržet a co nevidět vezme do zaječích. Sleze mi z těla a odplazí se někam pryč, jen aby se toho pohledu zbavila. „Moc mi na tom záleží.“

Takže se mám vystavit všanc skupině neznámých démonů, kteří budou mít s vysokou pravděpodobností naprostou přesilu, a riskovat svůj život jen proto, že oni něco chtějí?

Tak to se nestane.

Otevřela jsem pusu, abych ho pěkně pestrobarevně poslala do háje, ale předběhl mě.

Přitáhl si mě k sobě ještě o něco blíž, přestože by to už nemělo být možné, a když promluvil, jeho rty se téměř otíraly o mé. Jeho hlas byl svůdný a žádoucí, podmaňoval si každičkou buňku mého těla.

„Uděláš to pro mě?“

Ani za nic. Ne, ne a ne, i kdyby se na hlavu postavil! „Samozřejmě,“ vydechla jsem.

Co to sakra plácám?

„Výborně,“ pochválil mě a odtáhl se, jako by si byl jistý, že teď už svoji odpověď nezměním. Měl pravdu. Pokoušela jsem se ho zpětně odeslat do patřičných míst, ale nevycházela ze mě žádná slova. Jako by mi nějaká část ve mně, kterou jsem nedokázala ovládat, ale ona byla dost silná, aby ovlivňovala mě, bránila v odporu.

„Zavolej, až to pro nás budeš mít.“

Zmizel tak náhle, až jsem zavrávorala, postrádajíc váhu jeho paží a podporu jeho těla.

Všechna horkost a touha, která se předtím přihnala jako vlna tsunami a zaplavila mi tělo, se teď nárazově stáhla zpátky a cestou poničila všechno, co se dalo.

Zanechala mě prázdnou a chladnou.

Sesunula jsem se na zem a kolena si přitiskla k hrudi tak silně, až mě nepříjemně tlačila do žeber, kolíbala jsem se sem a tam v drobných, konejšivých pohybech. Ale nebyla to bolest, která mě k tomuhle obrannému gestu donutila.

Nezranilo mě, že odešel. Necítila jsem dokonce ani lítost nebo smutek, jen tu prázdnotu. Jako by si s sebou vzal něco, o čem jsem ani netušila, že to v sobě mám, ale teď jsem to akutně postrádala.

Vytrhl kus ze mě a zanechal mi v hrudi jen obří díru, kterou mohlo profukovat skrz na skrz, a já ji nedokázala nijak zacpat.

Ani jsem se neobtěžovala zvednout hlavu, když jsem poprvé zaslechla blížící se kroky. Jestli měl někdo spadeno na mou peněženku, nebo dokonce život, jen ať si zkusí je vzít a já mu na počkání upravím fasádu.

Osoba se zastavila těsně u mě a já ji pořád ignorovala, hlavu sklopenou k zemi. Viděla jsem z ní jen nablýskané špičky bot, potřísněné několika kapkami krve. O vteřinu později se vítr otočil a donesl ke mně pach hniloby a zkažené vody – nezaměnitelnou

vůni

městské

kanalizace.

Dokázala jsem si ji zařadit tak přesně, protože jen před pár hodinami jsem obdobně byla cítit i já. A pokud jste se toho smradu nezbavili ihned, ulpěl vám na kůži a nesl se s vámi jako smrtící oblak ještě dlouhé dny.

Matt se beze slova posadil vedle mě. Čekala jsem, že něco řekne, nebo přinejmenším prohodí nějakou uštěpačnost, ale jen mlčky zíral před sebe.

Nezeptal se, co se stalo, nebo jestli jsem v pořádku, jako by to udělala většina lidí. A já mu za to byla vděčná. Protože tohle byly jedny z těch ožehavých otázek, na které jsem téměř nikdy neměla přesnou odpověď. Ne takovou, kterou bych někomu mohla sdělit.

Seděli jsme tam vedle sebe tiší a bez hnutí, jako dvě pokroucené sochy smutku, hněvu a žalu, a minuty ubíhaly nezvykle rychle. Věděla jsem, že bychom tady vydrželi ve stejné poloze celou noc – bez toho, aby někdo z nás promluvil, nebo dal jakkoli jinak najevo, že je ještě stále naživu.

Kupodivu se mi ta představa vůbec nepříčila.

Protože cítit Mattovo živé tělo vedle sebe, slyšet tichoučké odezvy jeho srdce, bylo tak nějak zvráceně příjemné a to nemusel ani nic udělat. Už jen že tu byl, seděl vedle mě, mě uklidňovalo.

Ale možná to vůbec nebylo o něm. Možná jsem na to jen příliš dlouho byla sama, izolovaná od okolního světa, že jsem teď zoufale potřebovala jinou lidskou bytost, aby mě ukonejšila. A bylo mi jedno, kdo jí bude.

„Jak jsi mě našel?“ promluvila jsem, když jsem si konečně byla jistá, že mě vlastní hlas nezradí.

Matt by naše ticho nikdy nepřerušil. Nechával mě, ať sesbírám sílu a sama mu řeknu, co budu chtít a až budu připravená.

„Zavolal jsem Mikayle. Docvaklo mi, že když to ona tě skryla, dokáže tě zase najít. A měl jsem pravdu. Jen mrkla do té své nablýskané koule a obratem mi sdělila adresu.“

„Koule?“ tázavě jsem zvedla obočí a poprvé na něj pohlédla. Jeho tvář byla klidná a neutrální, ale jeho oči mi prozradily, že to byla jen dobře nacvičená póza. Byly živé, radostné, a někde vzadu se leskl i ždibek úlevy. „Jako křišťálová koule?

Vážně?“ Nedokázala jsem potlačit skepticismus ve svém hlase.

„Nelíbí se ti její metody?“

„Ne, já jen že je to jak…“ Chvilku mi trvalo, než jsem našla to správné přirovnání. „Jak vystřižený z laciné pohádky.“

Mohl se snažit, jak chtěl, ale tentokrát úšklebku zabránit nedokázal. „Ale to je taky ta jediná pohádková část na ní. Pokud teda nemá nějaký skrytý bradavice, o kterých nevíme.“

„Myslela jsem, že si utahuješ jen ze mě, ale ty jsi univerzál.“

„Jsem dokonalý ve všech směrech,“ přisvědčil samolibě. Z jeho namyšlenosti bych si mohla ušít kabát a pořád by jí zbylo dost, aby překračovala míru normálnosti.

Musela jsem se zasmát. Tohle byl přesně ten Matt, kterého jsem poznala a který mi lezl na nervy, jen co jsem na něj pomyslela. Už od samého začátku jsem měla chuť přetáhnout ho nejbližším dostatečně tvrdým předmětem, kdykoli otevřel pusu. Teď jsem ale musela přiznat, že nebýt ho, můj svět by byl nudnějším a smutnějším místem.

Když jsem mu znovu začala věnovat pozornost, sledoval mě s přemýšlivým výrazem na tváři. Byl natolik vážný, že jsem si domyslela, o čem přemítá, ještě než to skutečně vyslovil. Rychle jsem se od něj odvrátila a přitáhla si kolena blíž k tělu v dalším ochranném gestu. Můj smích ho zřejmě přesvědčil, že se při první zmínce na předcházející události nesesypu jak domeček z karet, a tak se odvážil zeptat.

„Chceš o tom mluvit?“ V jeho hlase nebylo nic naléhavého nebo dožadujícího. Byl něžný a opatrný, jako by promlouval k malému dítěti, kterému se přihodilo něco špatného.

Zavrtěla jsem hlavou a kousla se do rtu, připravená zabránit si cokoli říct v případě, že bude vyzvídat. Vůbec to neměl v plánu.

„Dobře,“ přikývl smířeně. „Ale kdyby sis to rozmyslela, jsem tady.“

V šoku jsem na něj otočila hlavu. Nemohla jsem nechat tuhle příležitost ke smeči plavat. Na to mi nahrál až moc přesně. „Jsem ohromená.

Nečekala jsem, že se dožiju chvíle, kdy se budeš chovat jako normální člověk. Kdo by řekl, že někde hluboko pod tou tvojí namyšleností a chtivostí se schovává i něco milého?“

„Ale nech si to pro sebe. Nechceš mi přece zkazit image, že ne?“

„Neměj obavy, stejně by mi nikdo nevěřil.“

Rozesmál se tak hlasitě a uvolněně, že jsem se k němu musela přidat. A přestože jsem se cítila přinejmenším stejně pobaveně, jako on se tvářil, můj smích byl dutý a neupřímný. Jako by mi ta část ve mně, která momentálně scházela, bránila být byť jen nepatrně šťastnou.

„Měli bychom jít,“ upozornil Matt, jen co se dochechtal. „Než si Gabe zvládne zlomit ruku o něčí čelist. Jamie ho nedokáže krotit věčně.“

Na tu poznámku jsem se musela zamračit, ale neměla jsem čas se jí zaobírat déle. Půlnoc se neúprosně blížila a já měla práci, kterou jsem musela udělat. Normálně bych nějakou Liamovu fušku bez starostí hodila za hlavu, ale tentokrát bylo něco jinak. Jako by každá část mě volala po splnění toho úkolu. Nutila mě rozběhnout se k přístavu a vykonat, co se po mně chtělo.

Povzdychla jsem si. Dokázala bych čelit jakékoli potvoře, kterou přede mě postaví, a s troškou štěstí to i přežila. Ale jak jsem měla bojovat s vlastním vzpírajícím se tělem?

„Nevrátím se s tebou.“

Matt na mě nevěřícně vyvalil oči. Chvilku trvalo, než mi došlo, jak to pro něj muselo vyznít.

„Myslím tím, že ne teď hned,“ dodala jsem spěšně.

„Potřebuju si něco zařídit.“

„Už zase?“ Nespokojeně našpulil pusu a přimhouřil oči, jak si mě měřil podezřívavým pohledem.

Jenom jsem pokrčila rameny a nevšímala si toho. „Jsem vytížený člověk.“

„O co jde?“ zajímal se po pár okamžicích napjatého ticha. Zřejmě pochopil, že žádné podrobnější informace ze mě bez postrčení nevypadnou.

Mlčela jsem. Klidně bych mu mohla povědět, co se chystá, protože Liam na mou misi nálepku Přísně tajné nepřiplácnul. Jen jsem si nebyla jistá, že je to skutečně dobrý nápad. Za těch pár dní jsem si o Mattovi stihla udělat relativně přesný obrázek a něco mi říkalo, že v něm bylo dost gentlemana, aby mě nenechal jít samotnou. Co na tom, další pár pěstí do boje není nikdy na škodu a ty Mattovy byly víc než jen schopné. Jenže nehledě na to, jak moc by se mi mohl hodit, riskovat jeho život kvůli něčemu, co se ho ani v nejmenším netýkalo, mi prostě nepřipadalo správné.

„Tak

to

vyklop,“

popohnal

mě

tak

nekompromisním tónem, že moje dilema vyřešil za mě.

Z toho mála informací, co jsem sama měla, jsem osekala, co jsem jen mohla. Že jsem se podvědomě smířila s myšlenkou jeho společnosti na chystaném zátahu, neznamenalo, že jsem mu to taky musela dát najevo. „Démoni mají o půlnoci dostaveníčko v přístavu a já zamýšlela jim to tam trochu oživit. Znáš to, trocha krve, pár usekaných končetin a nějaká ta mrtvola posune hranici zábavy na novou úroveň.“

„Fajn,“ přikývl a vydrápal se na nohy a nabídl mi pomoc při vstávání. „Půjdu s tebou.“

Nechala jsem jeho ruku bez povšimnutí a vstala sama. V temně zelených očích se mu zračilo odhodlání, které ani můj tvrdý a nepřípustný tón nedokázal nalomit. „Ne.“

„To nebyla žádost, hvězdo,“ ušklíbl se pobaveně. „Buď mě vezmeš s sebou, nebo si tě přehodím přes rameno a odnesu zpátky do vily.

Vyber si.“

Probodla jsem ho naoko naštvaným pohledem.

„Jsi děsný, víš o tom?“

„Už jsem to párkrát slyšel.“

S další uštěpačností už jsem nedokázala přijít, protože mě neočekávaně zaujalo něco jiného. Až teď, když jsme s Mattem stáli tváří tvář a bledé světlo pouličních lamp ozařovalo celý jeho obličej, jsem si všimla bílé pásky přes kořen jeho nosu.

Přesně ten druh, který do širého okolí hlásal, že vám váš ctěný frňáček někdo zručný přerazil.

Vzedmula se ve mně nová vlna výčitek. A nebylo to jen tím, že jsem ho zranila v náhlém návalu zlosti a bez nějakého podstatnějšího důvodu. Litovala jsem, že jsem ho vůbec zranila.

Jako by se to nadměrné množství vřelosti, které ve mně Liam vyvolal, potřebovalo s jeho odchodem nějak vybít, a tak si za nový cíl vybralo právě Matta.

Nic lepšího už by mě vážně nemohlo potkat.

„Omlouvám se.“

Překvapeně zamrkal. „Cože?“

„Omlouvám se,“ zopakovala jsem a tentokrát to znělo pevněji, odhodlaněji. „Za ten nos. Mrzí mě, že jsem tě praštila.“

V tom okamžiku se mu na tváři objevil ten stejný domýšlivý poloúsměv, který ve mně vyvolával nutkání vytlouct mu zuby z pusy.

„Dokázal bych přijít na způsob, jak bys mi to mohla vynahradit.“

Naše chvilka souznění zas byla někde v nenávratnu, protože jeho mozek zřejmě nedokázal oplzlosti vytěsnit na déle než na dvě minuty.

„Vyslov to a zabiju tě.“

„S tebou není žádná sranda,“ posteskl si.

„Co nadělám,“ odsekla jsem kysele. „Jsem nudná a zahořklá, ale aspoň mi zůstala nějaká sebeúcta.“

„Za tu si nic nekoupíš,“ upozornil mě, pobavený mým rostoucím rozhořčením. Začínala jsem mít podezření, že se mě snažil vytočit záměrně. A tak jsem dělala i nemožné, aby můj hlas zůstal klidný a vyrovnaný.

„Hlavně, že být děvkou pro všechny je tak lukrativní.“

Probodla jsem ho zabijáckým pohledem dřív, než se stihl nadechnout k odpovědi. Dokázala jsem si představit v živých barvách, co by asi tak řekl, a ani v nejmenším to nechtěla slyšet. Možná, že jsem díky

Liamově

společnosti

byla

najednou

nepřiměřeně vlídná, ale rovněž moje míra podrážděnosti začínala prudce stoupat. Takže pokud nebude držet klapačku, mohla by mu jedna hezky rychle přiletět.

Zeširoka se zakřenil a radši se vrátil k původní myšlence našeho rozhovoru. Ne že by se mi zamlouvala o moc víc než téma výdělečnosti pracujících děvčat.

„Jedna malá pusa, jako kompenzace za způsobenou újmu,“ vytasil se se svým návrhem.

„To je slušná a nanejvýš férová nabídka, ne?“

Jedovatě jsem se na něj ušklíbla. „Tím bych si nebyla tak jistá. Kdo ví, co všechno od tebe můžu chytnout.“

Nespouštěl ze mě oči a na tváři mu hrál úsměv natolik samolibý, že už si předem musel být jistý svojí výhrou. „Ale no tak, nedělej.“

Možná díky tomu, že se pro jednou zdržel nemístných

poznámek,

jsem

se

vzdala.

Podrážděně jsem zavrčela, abych mu dala jasně najevo, jak naprosto proti srsti mi daný úkol byl.

Chytila jsem ho za bradu a hrubým pohybem mu pootočila hlavu, čímž jsem si zajistila přímou cestu k jeho tváři. Neřekl přece, kam tu pusu chce.

Trochu jsem zesílila stisk, abych se ujistila, že mě v poslední chvíli nějak nepřekvapí a rovněž abych ho upozornila, aby na podobné skopičiny ani nemyslel.

Stoupla jsem si na špičky a přitiskla mu rty na tvář v mlaskavé puse. Snažila jsem se, aby v tom dotyku nebylo vůbec nic romantického. Spíš, jako když vás oblizuje vaše neoblíbená tetička, která přijela po roce zase jednou na návštěvu. Ani nevím, kdy přesně se ve mně zrodila ta neodbytná potřeba odčinit svůj předchozí impulzivní čin.

Hádám, že když už jsem se ho musela dotýkat, chtěla jsem z toho vytěžit co nejvíc.

Setrvala jsem mu přilepená na tváři o něco déle, než bylo vhodné. Vyhledat a vyhojit zranění, i když je sebe blíž místu kontaktu, přece jenom nějakou tu chvilku zabere. Když jsem se od něj konečně odtáhla, musela jsem se kousnout do jazyka, abych nevykřikla. Kořenem nosu mi projela ostrá bolest a postupně roztahovala svoje chapadla do zbytku mého obličeje. Zhluboka jsem se nadechla a počkala, dokud bolest úplně neodezní, než jsem se Mattovi znovu podívala do očí.

Jako by jejich tmavě zelená barva ještě potemněla. Převalovalo se v nich cosi šokovaného.

„Přestalo to bolet,“ vydechl užasle.

Musela

jsem

se

ušklíbnout,

abych nějak

zamaskovala spokojený úsměv. „Samozřejmě, že přestalo. Moje polibky mají kouzelnou moc.“

Tentokrát se zašklebil on. „Tomu bych i věřil.“

Udělala jsem na něj obličej a vykročila zpátky k hlavní ulici. Čas se krátil a my si potřebovali nejdřív omrknout terén. Ne že by nám to bylo nějak platné. Nakonec se té armádě démonů stejně bezhlavě vrhneme do náručí, příprava nepříprava.

Kdejaký zkušený psycholog by to bezpochyby označil za silné sebevražedné sklony. Já ale věděla, že kdybych si chtěla zvolit dobrovolnou smrt, vybrala bych si rychlejší a méně bolestivý způsob.

Proč si teda sakra rovnou nevpálím jednu mezi oči?

Nákladní zóna přístavu v Los Angeles se od obdobných částí v jiných velkoměstech, které jsem měla tu čest navštívit, prakticky nelišila. Kovové kontejnery a přepravky zabíraly naskládané v několika patrech nad sebou převážnou většinu odkládací plochy a nechávaly mezi sebou sotva tři metry široké uličky. Jak jste jednou zapadli mezi ně, bez patřičných znalostí okolí vás obklopily jako stěny labyrintu a cesta ven se hledala jen stěží.

Ideální místo pro někoho s klaustrofobií.

Dostat se dovnitř areálu nám nečinilo žádný problém, i když byl celý přístav obehnaný vysokým plotem a všechny vstupy nonstop hlídány. Matt neomylně zamířil k díře v pletivu schované za hustými keři, kterou jste neměli šanci najít, pokud jste o její existenci nevěděli. Kdosi si očividně chtěl zajistit nepozorovaný přístup a já měla vážné podezření, že to byl buď Matt osobně, nebo někdo jiný z naší bandy.

Kráčeli jsme mlčky bez konkrétního cíle, protože jsem neměla žádné podrobnější informace o místě chystaného obchodu, dokud se Matt nezastavil u jednoho z mnoha jeřábů, jejichž ramena se rovnoměrně rozmístěná tyčila nad celou plochou přístavu. Takhle pozdě v noci zůstávala většina z nich nečinná a bez dozoru, ale Matt zřejmě našel nový způsob využití. Vyšplhal se po kovovém žebříku ke kabině, přehoupl se přes ochranné zábradlí a po čtyřech si to frčel nahoru po kovové konstrukci ramene.

„Co to sakra děláš?“ zasyčela jsem na něho a snažila se nemluvit příliš nahlas. Díky nikdy neutichajícímu hučení motorů a nadávkám těžce pracujících občanů, které se rozléhaly všude kolem, bych mohla klidně zakřičet a těžko by to někdo považoval za upozornění na nevítanou návštěvu. Ale prevence je prevence.

„Chci se rozhlédnout kolem.“ Na okamžik se zastavil, a přestože jsem ho v té tmě nedokázala dost dobře zachytit, cítila jsem na sobě jeho pobavený pohled. „Neboj, vrátím se ti v pořádku.“

Naštvaně jsem zaťala pěsti, abych za ním ještě něco nehoukla. Nebyla jsem si jistá, jestli by to byla jen jízlivá odpověď, nebo nadávka nad jeho zbrklým riskováním vlastního života. Ale ani jedno z toho nebylo tak důležité, abych tím ohrozila moment překvapení a ohlásila náš příchod záporákům příliš brzy. Jejich nevědomost byla totiž momentálně asi to jediné, co hrálo v náš prospěch.

Uběhly sotva dvě minuty, během kterých jsem se stihla dosyta nadýchat těžkého, kouřem prosyceného vzduchu, takže jsem v puse měla, jako kdybych si tam vysypala popelník, než se Matt znovu objevil vedle mě.

„Tak půl kilometru severovýchodně,“ začal s hlášením jako správný vojáček. Lovci povětšinou prošli výcvikem, který se v lecčem mohl rovnat tomu armádnímu. Mnohdy byl dokonce i obtížnější. Konec konců z pistole se naučí střílet i chytřejší opice, ale zabíjet démony a obdobnou havěť, jejichž chování se vymyká logice nebo jakýmkoli vzorcům, na to už musíte mít skutečné schopnosti. „Šest jich je pohromadě, jsou rozestavění kolem jednoho z kontejnerů, hádám, že v něm bude jejich zboží, dvě dvojice zůstávají na hlídce.“

„Takže

druhá

strana

ještě

nedorazila,“

konstatovala jsem.

Matt souhlasně přikývl. „Což nám poskytuje ideální příležitost zaútočit. Jestli je těch zrůd deset, těch druhých zaručeně míň nebude. A zlikvidovat dvacet démonů…“ Obdivné zapískal. „To by byla pořádná mela.“

Jeho hlas byl uvolněný a nezaujatý, ale jeho tělo ho prozrazovalo. Byl napjatý v očekávání tvrdého souboje, který se nám s troškou štěstí mohlo podařit vyhrát. Pokud vyrazíme okamžitě a ti milí hoši na nás nevytáhnou nějakou nehezkou podpásovku.

„Fajn, půjdeme na to hned,“ rozhodla jsem s vteřinovou prodlevou. Měl naprostou pravdu, lepší šance už se nám nenaskytne. A já musela získat tu zpropadenou věc, co hlídají bez ohledu, jak obtížné by to mohlo být.

Zazubil se na mě a vytasil se s plánem, který si očividně vymyslel předem. Zřejmě tušil, že ho bude potřebovat. „Hlídky si drží svůj perimetr, asi padesát metrů od hlavní skupiny. Když nehlučně sundáme jednu dvojici, nikdo si nás nevšimne.

Nemůžeme počítat s tím, že se nám zbytek podaří odlákat po jednom, pokud ovšem nejsou naprosto nezkušeni amatéři bez špetky rozumu. Takže se musíme nepozorovaně dostat co nejblíže k nim a zaskočit je. Jakmile nás jednou uvidí, sesypou se na nás jako kobylky. Nejlepší taktikou bude dostat jich co nejvíc, než stihne doběhnout druhá hlídka.

To nám dává největší šance na přežití.“

Po tom jeho závěru jsem se musela ušklíbnout.

Největší šance na přežití, kdyby jen něco takového existovalo. Z vlastních zkušeností jsem totiž věděla, že nic nikdy nejde přesně podle plánu. A já měla takový pocit, že i tentokrát se zákonitě něco musí zkazit.

Jakmile jsme se dostali na dohled první hlídky, snažila jsem se podle jejich držení těla a vzhledu analyzovat, co za démony se to tady kolem prochází. Vždycky je dobré vědět, s čím máte tu čest, než se to pokusíte zabít. Jenže jejich vzhled ani pohyby mi neřekly vůbec nic, mohli to být dost dobře i lidé. Dokonce z nich nevyzařovala ani žádná magická aura, která by mi napověděla.

Takže buď to skutečně lidé byli, nebo byli tak slabí, že se na nějakou auru ještě nezmohli. Na poslední možnost, že by přede mnou svoji sílu dokázali zamaskovat, jsem radši ani nemyslela.

Nepotřebovala jsem další důvod, proč uvažovat o útěku.

Měla jsem co dělat, abych Matta neokřikla, když mě praštil do ruky ve snaze upoutat na sebe pozornost.

Probodla

jsem

ho

naštvaným

pohledem, ale on si toho nevšímal a začal na mě znovu dělat ta svoje vojenská gesta. Přinejmenším u poloviny z nich jsem neměla sebemenší tušení, co že to vlastně znamenají, tak jsem si to prostě domyslela. S dvojicí záporáků na doslech jsem se zeptat nemohla. Proto by ode mě asi bylo docela prozíravé při nejbližší možné příležitosti tyhle jejich armádní serepetičky, na kterých si kluci tak moc zakládali, vážně zvládnout.

Matt zamířil na druhou stranu a já jsem se dovtípila, že se jednoho z nich pokusí odlákat, abych mohla sejmout toho druhého. Alespoň tak bych to udělala já sama, a tak jsem doufala, že smýšlí aspoň trochu podobně. Jestli ne, celý náš plán půjde do háje ještě dřív, než začne, a my budeme muset improvizovat.

Počkala jsem za jedním z kontejnerů, než Matt předvede své číslo. Netuším, co přesně udělal, ale zabralo to. Hoši, kteří do té doby spokojeně klábosili, si vyměnili zmatený pohled a jeden z nich se rozhodl odejít podezřelou situaci prozkoumat. Sotva zmizel z dohledu, nezaváhala jsem a vkradla se tomu druhému do zad. Amatéři.

Jak moc nezkušení musíte být, abyste dokázali naletět na tak okatou, stále ohrávanou past?

Začínala jsem pochybovat, že důvodem jejich obchodu je skutečně tak neskutečně důležitá věc.

Škoda jen, že jsem z téhle bláznivé mise nemohla vycouvat.

Přitiskla jsem mu dlaň na pusu, abych zabránila případnému výkřiku, a ve stejném okamžiku mu zarazila saji hluboko do krku, přesně mezi druhý a třetí obratel. Možná to byl nejzelenější zelenáč, se kterým jsem kdy měla tu čest, ale pořád zůstával především démonem. A pokud nevíte, s jakou potvůrkou máte tu čest, vždycky je nejlepší jít po páteři. Samozřejmě, úplně ideální je hlavu rovnou useknout, protože někteří opravdu odporní zmetci dokážou zacelit i přerušené nervové spoje. Ale kromě toho, že jsem dost pochybovala, že zrovna tenhle na to bude dost silný, jsem si podobné bezpečnostní opatření momentálně nemohla dovolit. Setněte někomu hlavu a na oplátku se dostaví velká spousta krve, která je cítit na míle daleko. A s hromadou démonů těsně za zadkem to bylo to poslední, co bych chtěla udělat.

Spustila jsem mrtvolu na zem a pokračovala v cestě. Našlapovala jsem tiše a držela se ve stínu kontejnerů, maskovaná před zraky okolí, co nejlépe to šlo. O dvacet metrů dál se ke mně připojil Matt a jeho zbraně pořád zůstávaly v pouzdrech.

Nepochybovala

jsem,

že

tomu

ubožákovi zlomil vaz, ještě než si skutečně uvědomil, co se děje. Bylo to rychlé a čisté, precizní. Jenže holka jako já na to prostě neměla vitamíny, a tak jsem si musela vystačit s tím, co umím, a trochu si vypomoci kouskem stříbrem obohacené oceli.

Matt mě zarazil pohybem ruky, když nás od skupiny démonů dělila jen poslední zatáčka.

Slyšela jsem jejich chraplavé hlasy, kdosi si dokonce falešně pobrukoval jakousi otravnou melodii. Neměli sebemenší tušení, že něco není v pořádku. To nám hrálo do karet. Když se Mattovi v ruce zaleskl jeden z jeho házecích nožů, sáhla jsem si do boty pro ten svůj. Jestli se nám podaří dostatečně rychle zamířit, zbavíme se dvou z nich dřív, než se po nás stačí otočit. Kdybychom mohli použít pistole, bylo by to všechno tak jednoduché.

Ale kromě toho, že bychom na sebe nalákali všechny policajty v okruhu dvaceti mil, by to bylo zhruba stejně účinné, jako jít na Godzillu se sekáčkem na maso. Možná ji nějaké to nepatrné zranění způsobíte, ale převážně ji to jenom pořádně namíchne. Palné zbraně malé ráže si oproti většině démonů stály obdobně, a jelikož kulomet po ruce ani jeden z nás neměl, museli jsme se spolehnout na staré dobré čepele.

Matt mi prsty naznačil, že napočítá do tří, než půjdeme na věc. Zhluboka jsem se nadechla a snažila se vytěsnit všechno kolem, co by mě mohlo rozptylovat. Když odmávl začátek akce, bez rozmýšlení jsem vystoupila ven z úkrytu, zacílila na prvního neřáda v dohledu a hodila. Nůž si neomylně našel cestu k mé oběti a zasekl se jí do krkavice. Muž zalapal po dechu a instinktivně nůž vytáhl. Kdyby ho tam nechal, sice by to pekelně bolelo, ale mohl nám ještě pár minut působit problémy, protože čepel by mu ránu utěsňovala.

Ale takhle jenom ohodil svoje kumpány prudkým přívalem krve a skácel se k zemi.

Neměla jsem čas zkontrolovat, jestli i Matt zneškodnil svůj cíl. V průběhu boje nikdy není dobré pídit se po stavu ostatních, pokud proti vám stojí jasná přesila. Jenom si rozhodíte soustředění a snadněji pak přijdete k úrazu. Vytáhla jsem saji zpoza opasku, rozběhla se vstříc bitce a nechala Matta někde za sebou.

Dalšího z démonů jsem skolila ještě za běhu.

Využila jsem vlastní kinetické energie a prudce po něm sekla saji. Projelo mu krkem jako nůž máslem, dokonce ani páteř pro něj nebyla překážkou. A pak že pravidelně si brousit zbraně je zbytečné. Obličej mi pocákala teplá krev, ale splnilo to svůj účel. Hlava tomu neřádovi zůstala klimbat na kousku kůže, takže už by nám problémy dělat neměl.

Zrovna když jsem se chtěla vrhnout na dalšího a samolibě si myslela, že pokud se Mattovi daří aspoň trochu jako mně, zas tak hrozně obtížný boj to nebude, něco mě strhlo stranou. Narazilo mi to do boku jako malý buldozer a celou svou vahou mě to bolestivě přimáčklo na stěnu kontejneru. Kolem krku se mi objevily tmavé ruce a vyzvedly mě do vzduchu, tlačily mě zády na studený kov. Moje saji zmizely někde ve tmě.

Snažila jsem se toho podsaditého, alespoň dva metry vysokého černocha praštit, ale jeho natažené paže byly delší než moje. Pěstmi jsem jen bezmocně máchala kolem něj, neschopná mu nijak ublížit. Zazubil se na mě a odhalil dvojřad žlutých, žralocích zubů, sloužící k trhání syrového masa.

Neměla jsem ani čas otřást se hnusem. Drápala jsem mu nehty do rukou a snažila se odtáhnout jeho prsty od svého hrdla, ale on na oplátku jen zesílil stisk. Být normální člověk, někdy touhle dobou bych začínala ztrácet vědomí. Mně nedostatek kyslíku ovšem netrápil, dýchat jsem nepotřebovala. Ale pokud zmáčkne dostatečně silně, ty jeho obří pracky mi zlomí vaz jako párátko. Anebo by mi mohl hlavu rovnou urvat.

To už bych nejspíš nerozchodila.

Koutkem oka jsem zahlédla, jak se ke mně s taseným mečem řítí Matt. Spěchal mi na pomoc, jako by byl nějaký ušlechtilý rytíř a já panna v nesnázích, která nutně potřebovala zachránit.

Kdybychom žili v pohádce, padla bych mu do náruče, odjela s ním do jeho vzdušného zámku, měla hromadu malých, namyšlených dětiček a žila šťastně až do smrti. Nebo aspoň do rozvodu. Jenže život nebyl pohádka a mně se záchrany nedostalo.

Než se ke mně Matt stihl přiblížit, do ramene ho zasáhl rudý blesk a odmrštil ho stranou, pryč z mého zorného pole.

Chtěla jsem zakřičet, ale ruce na mém hrdle mi to znemožňovaly. Vložila jsem do svého boje nový příval energie, mlátila kolem sebe i sebou jako smyslů zbavená. Ale i když jsem se prala, co mi síly stačily, s tím obrem to ani nehnulo. Vítězně se na mě zašklebil a něco ve mně se zlomilo. Matt byl zraněný, možná dokonce mrtvý, a nikoho jiného, kdo by se vrhnul mě zachránit, jsem neměla. Šance na mé přežití se zredukovaly na bod mrazu.

Zavřela jsem oči a přestala se vzpírat, odevzdaná svému osudu. A jediné, v co jsem se odvažovala doufat, bylo, aby to ten zmetek skončil rychle.

Najednou stisk na mém hrdle povolil a já se sesunula na zem. Párkrát jsem překvapeně zamrkala, než se mi povedlo zaostřit na Gabovu tvář. Tyčil se nade mnou s rudými meči v rukou jako můj osobní anděl spásy a u nohou se mu rychle roztěkala kaluž krve. Hlava démona, který mě rdousil, se odkutálela někam pryč.

Sklonil se ke mně a vzal můj obličej do dlaní.

„Už je to v pořádku, jsem tady,“ zašeptal a věnoval mi dlouhý, konejšivý pohled. A já mu věřila. Věděla jsem, že s ním nablízku se mi už nic nemůže

stát.

Dával

mi

nezdravý

pocit

neopodstatněného bezpečí, tolik skutečný, až byl neuvěřitelný. A já bych byla ochotná vraždit, jen aby nikdy neskončil.

Vyděšeně jsem vytřeštila oči, když se Gabovi za zády zjevil další démon. Chtěla jsem vykřiknout, upozornit ho na nebezpečí, ale nevycházela ze mě žádná slova. Zřejmě jsem měla rozdrcenou průdušnici. Cítila jsem, jak se společně s kruhem podlitin na mém krku pomalu hojí, ale pořád zabere dobrých pár minut, než budu moct mluvit zase úplně normálně. Jenže Gabe neměl ani pár vteřin. Otvírala jsem pusu naprázdno jako kapr na suchu, ale nepřipadala si ani trochu komicky. Jen zoufale.

Natáhla jsem se pro nůž v druhé botě.

Nepočítala jsem s tím, že bych démona skutečně mohla zabít. Ne, když jsem seděla zkroucená na zemi, měla blokovaný výhled a nedokázala pořádně zacílit. Bylo to spíš jen gesto, které mělo Gaba upozornit na nepřátele v dosahu. A pokud se mi toho zmetka podaří aspoň trochu zranit, plus bod pro mě.

Hodila jsem svůj nůž spíš do prostoru, než na konkrétní cíl. Čepel neúspěšně zazvonila o beton a zůstala ležet jen kousek od démonových nohou.

Ale stačilo to, aby Gabe zase zpozorněl. Vyhoupl se na nohy a obrátil se čelem k démonovi, aby schytal přímou ránu pěstí rovnou do obličeje. Náraz mu odhodil hlavu na stranu, ale jeho tělo se ani nezachvělo. Skoro bych si myslela, že i přes svoji mohutnou tělesnou schránku byl ten démon pěkná měkkota. Jenže jen před pár vteřinami se ze mě jemu obdobný snažil vymáčknout duši, a protože se mu to téměř povedlo, věděla jsem, jaká je pravda.

Než se démon zmohl k dalšímu útoku, Gabe se ohnal mečem. Dvě nově vytvořené části démonova těla po sobě sklouzly a mlaskavě dopadly na zem.

Gabe se po mně ohlédl, jako by žádal o svolení mě opustit. Když jsem přikývla, bleskově se vrhnul zpátky do boje, aby se společné s Jamiem vypořádal s posledními dvěma protivníky. Ale přestože se mi síla už vracela, ani jsem nepomyslela na to, že bych se znovu chopila zbraní. Největší rychlostí, jaké jsem bylo schopná, jsem se po čtyřech doplazila k místu, kde leželo Mattovo bezvládné tělo. Ve vzduchu byl cítit zápach spáleného masa.

„Matte,“ zachraptěla jsem, neschopná ze sebe vydat pořádný vzlyk.

Jeho tvář zůstávala dokonale klidná a nehybná.

V očích mě zapálily slzy. Zoufale jsem s ním zatřásla a snažila se ho přivést zpátky k životu.

„Ma…,“ konec jeho jména jsem polkla, protože jsem znovu přišla o hlas. Ale tentokrát na vině nebylo moje zranění. Byl to žal. Svíral mi hojící se hrdlo a zraňoval mě mnohem víc, než by kdy nějaký démon byl schopen.

Matt sebou nepatrně cuknul a pomalu otevřel oči. Byly plné bolesti, ale přesto neztrácely svůj jas.

„Věděl jsem, že mě chceš,“ zasténal v odpovědi a já se musela začít smát, i když smíchem se to dalo nazvat jen stěží. Zněla jsem spíš jako dusící se hyena.

Z očí mi vytryskly slzy a vrhla jsem se mu na hruď, abych simulovala něco jako objetí. Nikdy bych nečekala, jak moc mě potěší vidět tohohle otravu naživu. Matt bolestivě zaskučel, ale jedna jeho ruka mi zabránila oddálit se od něj. Držel si mě v náručí, jako bych byla něco cenného, co mu možná ubližuje, ale přesto nestojí za to se toho vzdát.

„Všechno v pohodě?“ ozval se nad námi Gabe.

Ohlédla jsem se na něj a výraz v jeho tváři mě donutil se od Matta odtáhnout. Byla to směsice hněvu, zmatení a spousty dalšího hněvu. Spojte to s kapičkami krve zdobícími ho od hlavy až k patě a víte, že s někým podobným si určitě nechcete zahrávat. Natož ho proti sobě poštvat.

„Jistě,“ odpověděl za mě Matt a s nepatrnou dávkou mé pomoci se dostal do sedu. V jeho hlase se znovu objevil obvyklý posměšek a náznak arogance. Nehledě na to, jak moc zraněný mohl být, jedno nebo dvě drobné popíchnutí si očividně odpustit nemohl. „Hvězda jen konečně naplno projevuje svoje pravé city.“

Zpražila jsem ho nehezkým pohledem, ale ve skutečnosti jsem byla ráda, že pořád dokáže žertovat. Zřejmě na tom nebyl tak špatně, jak to vypadalo. A mně se to jevilo ještě hůř než jen špatně. Když máte k rameni přiškvařenou půlku trička, okolí má tendenci trochu zveličovat a rovnou vás šoupne na smrtelnou postel. Ale pokud neupadnete do šoku, nebo nedostanete infekci, takhle malá popálenina vás sama o sobě nemůže zabít. Přežít ten koncentrovaný nával elektřiny, který jí předcházel, je ale něco úplně jiného.

Možná by někdo z nás ještě nějak odpověděl, kdyby nám Matt nepřerušil tok myšlenek hlasitým klením. Pokusil se totiž vydrápat na nohy, které ho pořád odmítaly poslouchat. Nejdřív jsem to přisuzovala za následek té rány, kterou schytal, ale ukázalo se, že nedostal jen jednu. Část jeho kalhot na pravém lýtku byla ohořelá a pod cáry látky se rýsovala další spálenina. Nebyla tak rozsáhlá a hluboká jako na rameni, takže se o něj blesk energie zřejmě jen otřel, ale pořád to muselo bolet jako čert.

Matt se okamžitě stal středem naší pozornosti.

Všichni jsme se k němu nahrnuli ve snaze nějak pomoct, ale on nás za to jen otituloval nehezkými jmény a zahnal nás pryč. Stáli jsme kolem něj v kruhu a mlčky sledovali jeho marné snahy. Pokud ho to bolelo, nedával to na sobě znát. Neuniklo mu ani jedno zasténání, zato nadávky kolem sebe rozhazoval jako hrách holubům. Jenže když jsem si ho přestala všímat jako celku a zaměřila se na každý nepatrný pohyb či gesto jednotlivě, už tak nedotčeně nepůsobil. Byl napjatý, téměř křečovitý, jak se ze všech sil snažil udržet si svou pozici velkého chlapáka.

Po asi osmém neúspěšném pokusu to vzdal a dovolil Jamiemu trochu mu pomoct. Když stál konečně zpříma, skoro celou svojí váhou na levé noze, opíral se o mladšího bratra, zaplavil mě náhlý pocit provinění. Možná jsem ho neměla tak úplně ráda, ale rozhodně jsem nechtěla, aby trpěl.

A mojí zásluhou teď vypadal jako připálený chleba.

Když jsem zahlédla starost a hlavně výčitky v Jamieho obvykle neutrální tváři, na náladě mi to zrovna dvakrát nepřidalo. Přála jsem si, abych našla aspoň trochu efektivní způsob, jak to odčinit.

Jenže jediné, co by stálo za uvažování, by bylo Mattovo vyléčení. Ale dokonce, i kdybych se rozhodla odhalit kvůli němu svoje schopnosti, nedokázala bych to. Nemůžu vyhojit zranění, ať už cizí, nebo svoje, pokud se v ráně nachází sebemenší cizí předmět. A v jeho ranách bylo přiškvařeno látky víc než dost.

Nadechla jsem se, abych mu alespoň řekla, jak moc mě to mrzí, když už nic jiného, ale všechna slova mi uvízla v rozdrceném hrdle. Zoufale jsem zakňučela. Omluva byla to jediné, co bych mu mohla dát, ale dokonce ani na tu jsem neměla dost síly.

Matt se obrátil ke mně a dlouze se mi zadíval do očí. Po chvíli se konejšivě usmál, jako by z nich dokázal vyčíst moje myšlenky.

„Já vím,“ řekl na mou nevyslovenou omluvu.

„Nebyla to tvoje chyba.“

„Samozřejmě, že byla,“ ozval se Gabe ostře.

„Dotáhla tě sem bez jakéhokoli plánu či předchozí přípravy jako prase na porážku. Co sis sakra myslela, Alex?“

Probodl mě pohledem tak zlostným a chladným, že jsem si rázem připadala jako malá holčička, která tatínkovi omylem rozbila novou plazmu. Měla jsem tendence skrčit se někde v koutě, hrát si na neviditelnou a doufat, že se vyhnu výprasku. Kdybych nějaký kout poblíž měla, možná bych to vážně udělala. Všechno bylo lepší než být nucena čelit tomu zlostnému pohledu.

Obvykle něžná modř jeho očí jako by ztuhla, zatvrdila se, a vybudovala si před sebou nerozbitnou stěnu z hněvu.

Ale ještě mnohem děsivější, než jeho výraz, byl ten pocit. Jako by jeho hněv nějak překonal vzdálenost mezi námi a zabodl se mi do těla.

Prostupoval skrz moji kůži a pomalu se mnou rozléval. Cítila jsem, jak mě ovládá. Zničehonic jsem měla chuť rozbíjet věci. Byla jsem ublížená a naštvaná, ale pod tím vším vztekem se skrývalo ještě něco jiného. Bála jsem se. Děsilo mě, co se mohlo stát, kdyby nepřišel včas. A to mě štvalo ještě víc.

Netušila jsem, jak to udělal, jak se do mě dokázal takhle nabourat, ale povedlo se mi odsunout jeho emoce stranou a zůstat zase sama sebou. Jeho pocity do mě pořád tvrdě narážely jako přílivové vlny rozbouřeného moře a to mě donutilo couvnout.

Stačil jediný můj krok a Gabův postoj se obrátil v základech. Jako kdyby si uvědomil, jak naprosto nepříčetně se chová a jak moc mě tím děsí. V

mžiku se zklidnil, všechny jeho emoce se stáhly zpátky do jeho těla a jeho obličej zkroutila vlna bolesti.

„Na co jsi myslela, Alex?“ zopakoval a tentokrát to znělo spíš zoufale, jako bych mu svým činem skutečně nějak ublížila. Jestli mi před vteřinou naháněl hrůzu, teď ve mně vyvolával nutkání pevně ho obejmout a utěšovat. Mohli byste na mě řvát, dokud vám námahou neodumřou hlasivky, dokonce bych ustála i hezkou řádku ran, ale nasaďte smutný obličej a jsem pěkně nahraná.

Prostě jsem nebyla stavěná na to, abych bez výčitek či slitování odolávala lidskému utrpení.

„Nemůže mluvit, blbečku,“ ozval se s vlastním druhem nadmíru jedovaté odpovědi Matt. „Škrtili ji, vzpomínáš? Nejspíš má rozdrcený hrtan, potrhaný hlasivky, nebo tak něco.“

„Ty radši sklapni,“ štěkl po něm Gabe a naštvaně přimhouřil oči. Takže ho jeho zloba přece jen neopustila, jenom si potřebovala najít jiný cíl.

Někoho silnějšího, kdo to ustojí, aniž by se psychicky sesypal. „Alex byla možná zbrklá a nezodpovědná a mozek si nejspíš ráno zapomněla nasadit, ale ty jsi jí to dovolil. Měl jsi ji zastavit.

Měl jsi mi zavolat hned, jak si ji našel, do háje! A ne poslat jen pitomou zprávu a doufat, že vám zvládneme přijít zachránit zadky!“

Matt se vzdorovitě napřímil. „Nepřipustil bych, aby se jí něco stalo.“

„Jistě, že ne,“ odsekl Gabe kysele. „A tím svým povalováním po zemi jsi určitě jen hledal taktickou pozici k záchraně jejího života.“

Tohle bylo moc i na mě. Naštvaně jsem zavrčela a praštila Gaba do paže. I ten vteřinový dotyk stačil, aby mi na kůži znovu zabrněly jeho pocity. Stáhla jsem se. Jestli mi hlavu mají motat něčí emoce, budou to výhradně ty moje.

„Snažil jsem se jí pomoct,“ špitl Matt, hlavu provinile sklopenou k zemi.

S Gabem to ani nehnulo, jeho hlas zůstával krutý, vyčítavý. „Snaha není dost. Kdybychom se sem nedostali včas, byla by mrtvá. Vy oba.“

„Ale nejsme,“ zachrčela jsem a kromě toho, že to vůbec neznělo jako já, to příšerně bolelo.

Namáhala jsem hojící se hrdlo dřív, než bylo zase úplně v pořádku, a to se muselo někde odrazit. Ale přestože mi připadalo, že mi v krku právě vybuchla atomová bomba, musela jsem ještě něco dodat.

„Tak toho nechte.“

Pozornost všech se obrátila ke mně. Snažila jsem se vypadat odhodlaně, ale místo toho jsem se jen pitvořila pod nátlakem neustávající bolesti.

Gabe ke mně okamžitě přiskočil, tvář zahlcenou starostí, jako by mi zamýšlel nějak ulevit. Ale nebylo toho moc, co by mohl udělat.

„Pojďte, vezmeme vás dva mrzáky domů,“

prohlásil nakonec, už zklidněný. „Ať vás může dát Mikayla zase do kupy.“

Horečně jsem zavrtěla hlavou, nevšímala si bodavé bolesti, kterou ten pohyb vyvolal.

„Nejdřív mus…“

„Nemluv,“ napomenul mě Gabe káravě. „Nebo si ublížíš ještě víc a já si to pak slíznu, protože jsem tě nedonutil držet pusu.“

Protočila jsem oči, ale už jsem ani necekla. Měl totiž pravdu, tím neustálým kecáním jsem svému hojení nijak nepomáhala. Kdybych dokázala zůstat zticha celou dobu, teď už bych nejspíš byla zcela v pořádku. Ale přestože se stav mého krčku rapidně zlepšil, do dokonalosti mu ještě hezký kousek scházel.

A tak jsem se prosmýkla kolem Gaba a prodírala se skrz hromadu mrtvol, namířila si to rovnou ke kontejneru za jeho zády. Nastal čas mrknout se, co za poklad jsme si to vydobyli, a jelikož jsem neměla jak jim svůj požadavek sdělit, musela jsem se toho chopit sama.

Vstup do kontejneru zapečeťoval nadměrně velký, rezivějící zámek a obrovská spousta tlustých řetězů. Někdo zřejmě nechtěl, aby se dovnitř dostaly nějaké nepovolané osoby. O to víc jsem toužila konečně se tam podívat.

Hodnou chvíli jsem se zámek snažila vypáčit, ale nezdálo se, že by to mělo nějaký účinek. Gabe se nade mnou nakonec slitoval, nebo ho možná už jen nebavilo čekat, odstrčil mě bokem a jednou dobře mířenou ranou se zámku zbavil.

Řetězy s chrastěním dopadly na zem.

Vítězně se na mě zazubil. „Připravena kouknout se, proč jste se vy dva tupci nechali přizabít?“

Přešla jsem jeho poznámku bez odezvy, protože jsem jí neměla co vytknout, a krátce přikývla. Bez námahy odsunul masivní kovové dveře, udělal krok dopředu a zůstal zírat s otevřenou pusou, blokoval mi svým tělem výhled.

„Doufám, že je to aspoň plný porna,“ ozval se mi za zády Matt, který viděl stejně velký kulový jako já.

Mrkla jsem na něj, krátce se ušklíbla, a potom už jsem se cpala kolem Gaba dovnitř. Na první pohled se kontejner jevil zcela prázdný a já nechápala, co ho tolik šokovalo. Naštvání bych pochopila, ale překvapení jsem si schovávala na lepší příležitosti. Jenže když si moje oči přivykly na tu neprostupnou temnotu kolem, na tváři se mi musel objevit výraz identický s tím jeho.

V samém rohu přepravky, mezi spoustou špinavých a zatuchlých přikrývek, se ve tmě rýsovala lidská postava.

9. Rituál zasvěcení

„Nemůžeme ho tady nechat!“ vyjekla jsem.

Stáli

jsme

kruhu

před

otevřeným

kontejnerem a shlíželi na nehybné tělo mezi námi.

Část mě věděla, že má Matt pravdu, když tvrdil, že vzít ho s sebou nepřipadá v úvahu. Neměli jsme sebemenší tušení, co je zač, nebo proč o něj ti démoni tolik stáli. Mohl by být dost dobře i smrtelně nebezpečný. Jenže když jsem se znovu zadívala

do

obličeje

toho

ušmudlaného,

zdrogovaného chlapce, nebylo mu víc než šestnáct nebo sedmnáct let, nedokázala jsem ho opustit. Vlasy měl špinavé a slepené potem, takže nešla určit jejich původní barva a oblečení už si nejspíš hezkých pár týdnů nevyměnil. Ležel klidně, ale napětí v jeho obličeji naznačovalo, že jeho sen mezi ty nejhezčí rozhodně nepatřil. Možná se mu dokonce ani nic nezdálo. Třeba si jen znovu přehrával, co všechno se mu během zajetí přihodilo. A to byl další z důvodů, proč jsem nedokázala jen tak odkráčet a hodit jeho existenci za hlavu.

„Alex!“ napomenuli mě Gabe a Matt současně.

Pořád mi nebylo dovoleno mluvit, protože moje hlasivky byly na maděru. Přinejmenším oni věřili, že jsou, a já jim to nehodlala vyvracet. Možná se moje hladina šílenosti pohybovala nepatrně za hranicí normálu, ale pořád jsem nebyla dost velký cvok, abych jim o sobě vyklopila pravdu. Rozhodně ne celou. Něco ve mně mi totiž říkalo, že by to nemuseli úplně pochopit a moje hlava by pak ještě skončila vycpaná někde na stěně s trofejemi.

Děkuji, neprosím.

Kluci si vyměnili krátký pohled, který nebyl ani pobavený, ani vyloženě naštvaný. Prostě něco mezi tím. Protočila jsem oči a demonstrativně si založila ruce na prsou, abych jim dala jasně najevo, že mě odsud nedostanou ani párem volů, dokud se situace nezačne vyvíjet podle mého.

Matt,

který

moje

stanovisko

předtím

nekompromisně odmítal, si unaveně povzdechl.

„Fajn, vezmeme ho s sebou.“

Tak to šlo rychle.

Tázavě jsem nadzvedla obočí, zmatená jeho náhlou změnou názoru.

„Pro podobný situace máme vlastní pravidlo, protože jinak jsme prakticky nikdy nebyli schopni se dohodnout,“ začal vysvětlovat. „Když si to odneseš, můžeš to mít. Ty ho neuneseš, já nemůžu, Jamie nechce, ale jsem si jistý, že Gabe ti ho s radostí vezme. Stačí, když na něj jenom trochu zamrkáš. Nebo se snad mýlím?“ obrátil se na Gaba.

Následovala jsem jeho příkladu a udělala na jmenovaného ty nejsmutnější psí oči, jaké jsem dokázala vykouzlit. Musím skromně prohlásit, že jsem v tom byla machr. Když po tatínkovi co chvíli chcete, aby platil nehorázné sumy za kdejaký ten krásný hadřík, musíte si nějak pojistit, že to vážně udělá. A já měla dlouhých devatenáct let na to, abych si to řádně nacvičila. Za tu dobu jsem tohle umění dovedla k takové dokonalosti, že pokud jsem se skutečně snažila, nikdo mi nedokázal říct ne. Teď to platilo doslova.

Když jsem potřebovala, dokázala jsem se lidem vetřít do hlavy a přinutit je udělat, co se mi zachtělo. V rámci možností samozřejmě. Vypadá to super, ale kromě toho, že jsem z toho pokaždé měla pořádnou migrénu, jsem to neuplatňovala už ze zásady. Možná nehledím tak úplně na dodržování zákonů, ale lidská práva a svobody se snažím respektovat. Konec konců, já líp než kdokoli jiný věděla, jaké to je být jen loutkou v něčích všemocných rukou. Pokud ovšem opomenu tuhle vysoce nemilou část, co jsem zemřela, spousta věcí se v mnohých ohledech zjednodušila.

Nikdy předtím mi nepřišlo, jak moc je lidský život vázán všemožnými pravidly a omezeními. Jak jsme neustále nuceni podvolovat se a ubírat se nějakou předem vytyčenou cestou. Jakmile vás ale lidstvo považuje za mrtvé, už se dál nemusíte řídit zákony a vytváříte si svoje vlastní. Já si definovala jen tři základní.

Pravidlo první: Nikdy nepřistoupit na ten nesmysl ohledně Spasitelky a neupsat bohům svou věčnou duši, aby si z ní mohli udělat levnou pracovní sílu.

Pravidlo druhé: Nepouštět si nikoho moc k tělu. Trvalo mi dlouho, než jsem dokázala hodit za hlavu existenci lidí z mé minulosti. Opustit je a zapomenout bylo téměř nemožné. Nejspíš se mi to ještě pořád úplně nepodařilo, i když jsem si namlouvala opak. A pokud bych to měla udělat znovu, což se díky tomu, čím jsem, stávalo vysoce pravděpodobným, nejspíš už bych svůj úspěch nedokázala ani předstírat.

Ale nejdůležitější je samozřejmě pravidlo třetí: Nikdy neporušovat předchozí dvě pravidla.

Když jsem o tom teď přemýšlela, momentálně se mi nějak nedařilo dodržovat ani jedno z nich.

Horší než můj neúspěch byl ale fakt, že mě to vůbec netížilo. Člověk by řekl, že když už si dám tu práci vymyslet si nějaká pravidla, budu se jich aspoň držet. Pravdou ale je, že jsem se podobnými prkotinami nikdy moc nezabývala.

Jsem hold zlobivá holka bez respektu a sebeúcty.

Gabe se odevzdaně zasmál a vtáhl mě tak zpátky do reality. „Ty jsi ale neskutečně umíněná, manipulující potvůrka.“

V odpověď jsem se na něj spokojeně zazubila, protože to byl jen jeho způsob, jak mi sdělit, že jsem vyhrála. Pobaveně zakroutil hlavou a bez námahy si přehodil klučinu přes rameno. Jen za posledních pár dní jsem ho viděla nést tolik lidí, že mě ty jeho neskutečně vypracované ruce už přestávaly udivovat. Ale koukalo se na ně pořád hezky.

Gabe letmo zkontroloval hodinky na svém zápěstí a zamračil se. „Do půlnoci zbývá sotva deset minut, měli bychom to trochu urychlit.

Pokud ovšem nemáte zájem o další kolo.“ Ani nečekal, jestli se mu dostane nějaké odpovědi.

Vytáhl něco z kapsy u kalhot a hodil to Jamiemu.

„Postarej se o ta těla.“

Jamie střelil starostlivým pohledem po svém bratrovi, který se o něj opíral a nevypadal, že je ve stavu, aby dokázal stát sám. Jenže Matt byl očividně jiného názoru. Prudce od sebe Jamieho odstrčil a na okamžik zavrávoral. Nakonec to ale ustál, hrdě se napřímil a podrážděně zavrčel.

„ Zavři klapačku a udělej to.“

A Jamie poslechl. Obešel postupně všechna těla, vytáhl z nich případně některou z našich zbraní, a potom je pocákal jakousi jasně zelenou tekutinou, která vypadala jak ústní voda Listerine.

Když jsem konečně zpozorovala, co se po styku s tělem děje, vyděšeně jsem couvla. Stačilo jen pár kapek a všechny živé tkáně, maso, kosti, orgány, prostě všechno, vám zmizely přímo před očima, až po démonovi nezbyl ani mastný flek na zemi.

„Další z Mikayliných vychytávek,“ ozval se vedle mě Gabe. „Je to trochu jako kyselina, i když to funguje jen na organickou hmotu. Rozežere to všechno organické, co tomu přijde do cesty.“

Ustoupila jsem o dalších několik kroků a měla tendenci rychle vzít do zaječích, když mě Gabe zastavil.

„Neměj obavy, Mikayla se postarala o to, aby to působilo jenom na mrtvou tkáň,“ mrknul na mě s pobaveným úsměvem na tváři. „Takže dokud tvoje srdce tluče, jsi v bezpečí.“

To jsem tedy klidná, fakt že jo.

Přesto jsem se donutila uvolnit, protože normální člověk by po jeho výroku neměl důvod se strachovat. Jenže já normální nebyla, možná už dokonce ani ten člověk. A ta nevědomost, nejistota o své vlastní podstatě, mě uvnitř pomalu zabíjela.

Sledovala jsem, jak se Jamie zbavuje pobitých démonů, a moje tvář byla prázdná a nečitelná. Byla to pro mě jen další mrtvá těla a nezajímalo mě, že některé z těch životů jsem ukončila já. Zabíjela jsem s neobyčejnou lehkostí a mé svědomí zůstávalo pořád čisté. Neměla jsem výčitky, nelitovala jsem toho. Byly to neřádi a mým úkolem bylo je likvidovat. Práce je práce. Všichni děláme, co musíme, a já byla stvořená právě k tomuhle.

Možná nedostatek soucitu ke všem jiným živočišným druhům patřil k pracovní výbavě, kterou jsem vyfasovala při nástupu.

A možná jsem si tím jenom odpověděla na předchozí otázku.

Když se mé paže náhle dotkla Gabova ruka, ucukla jsem. Bylo to impulzivní a já toho pohybu litovala ještě dřív, než jsem ho dokončila. V

Gabových jasně modrých očích se na okamžik mihlo něco zraněného, ale než jsem měla šanci rozpoznat, co to skutečně bylo, odvrátil ode mě hlavu. A já bych si v tu ránu nejradši jednu natáhla.

Možná, že dotýkat se ho nebylo úplně nejbezpečnější, protože pořád existovala šance, že mě díky své schopnosti dokáže přečíst. Možná to chvilkami nemuselo být ani nejpříjemnější, zvlášť kdyby mě znovu zahltil svými emocemi. Ale cokoli by pro mě jeho dotyk mohl znamenat, ať už by mě měl stát cokoli, měla bych to snášet s potěšením ve tváři.

Všechno bylo jistě lepší, než ubližovat mu.

„Alex.“ Zvuk mého jména mě vytrhl z myšlenek. Překvapeně jsem zamrkala do Jamieho obličeje. Jeho temně zelené oči byly stejně nic neříkající jako jeho tvář. Mlčky jsem od něj převzala svoje nože a snažila se nepřemítat nad tím, jak otřesný zážitek pro něj jeho únos musel být, když ho to takhle zatvrdilo. Z bezstarostného kluka se stal chladnokrevný zabiják, protože byl prostě ještě příliš mladý, když ho do všeho toho zmatku kolem přitáhli. Přidejte k tomu vraždu rodičů a nejúčinnější způsob, jak se nesesypat do ubrečené trosky, je uzavřít se do sebe. Odehnat všechny city a dělat, že se vás už nic nemůže dotknout. Pravdou ale je, že se během let všechny ty nevyjadřované pocity pomalu hromadí ve vaší hrudi a užírají vám duši, dokud nezbude, kam by se vešly další. Potom se buď zhroutíte, neschopni již dále zvládat ten nátlak, anebo ztratíte to poslední, co vás ještě činilo člověkem, a stanete se jednou z nestvůr, které jste lovili.

Zatímco jsem svoje zbraně vracela na místo, Jamie se znovu bleskově chopil role Mattovy berličky a společně s Gabem pomalu zamířili pryč.

Nechala jsem je jít napřed a sama se vlekla pár metrů za nimi. Tohle hlemýždí tempo mi lezlo krkem a občas jsem měla problémy ho udržovat, protože normálně byla moje chůze rázná a rychlá, ale chtěla jsem klukům nechat alespoň nějakou iluzi soukromí. A oni se ji rozhodli naplno využít.

„Ta holka mě jednou fakt přivede do hrobu,“

postěžoval si Matt tlumeně. „Vzít si domů ušmudlanýho démonskýho pacholka jako novýho mazlíčka, co ji to sakra napadlo? Má ona vůbec někdy nějaký jiný, než úplně debilní nápady? Za tohle nás Doug zabije.“

Gabe se po mně ohlédl a já mu věnovala krátký úsměv, který měl zamaskovat skutečnost, že jim naprosto nestydatě naslouchám.

„On to aspoň udělá rychle.“

Matt si posměšně odfrkl: „Vážně myslíš, že by ti dokázala nějak ublížit?“

Skoro jsem mohla vidět ten smutný výraz na Gabově tváři. „Jsem si jistý, že existuje mnoho způsobů, jak by mě mohla zranit.“

Když jsme dorazili domů, Doug na nás čekal u vchodových dveří. Opíral se o futro, ruce zkřížené na prsou a čelist výhružně napnutou, jako by se silou vůle snažil udržet a zabránit si v křiku.

Všichni jsme poslušně sklopili uši a stáhli ocas mezi nohy v obavách z jeho nedozírného hněvu.

Žádný se nedostavil. Přestože vypadal jako sopka těsně před výbuchem, věnoval každému z nás jen krátký pohled a zamířil za Mikaylou do místnosti s krbem, aniž řekl jediné slovo. Svým způsobem to bylo ještě hrozivější, než kdyby nás seřval. Teď jsme tu nejhorší část totiž ještě pořád měli před sebou.

Na Gabovo naléhání jsem se prvním pacientem stala já. Prý proto, že to bude nejrychlejší. Měl pravdu. Jelikož se můj krk za cestu sem stačil hodit do naprostého pořádku, moc k léčení na mně nebylo. Ale nechala jsem Mikaylu, ať udělá ty svoje čáry máry, a posléze se na ni vděčně usmála a poděkovala. Očividně jí to udělalo velice dobře, protože se okamžitě celá rozzářila. Někteří lidé k životu prostě potřebují vděk a chválu ostatních stejně jako kyslík k dýchání.

Mattova zranění pro ni kupodivu o moc větší výzvou nebyla. Jenom se podívala na jeho rány, zatvářila se znuděně a zamumlala jakousi kouzelnou formuli. Popáleniny sice nezmizely, ale veškerá látka z nich byla pryč. To by na normálním ošetřování byla ta nejobtížnější a nejbolestivější část. Potom podala Gabovi nádobu s jakýmsi krémem, který vypadal jak tělové mléko mé babičky a zaváněl ještě mnohem hůř, a společně s Jamiem, Dougem a bezvládným tělem chlapce beze slova zamířila pryč.

Podezíravě jsem se zamračila na jejich záda.

„Kam ho to nesou?“

„Je fajn tě zase slyšet v normálním provedení,“

ušklíbl se na mě Matt.

„Kam ho to nesou?“ zopakovala jsem a tentokrát to znělo víc rázně a naštvaně.

Matt protočil oči.

„Líbila ses mi víc, když jsi ještě držela pusu, hvězdo.“

„Tak promiň, že nejsem dokonalá, Matty.“

Jenom na mě mrkl a zazubil se. „To jsem nikdy neřekl.“

Tomu jsem se musela zasmát. Jestli jsem něco věděla s naprostou jistotou, tak že do dokonalosti jsem měla opravdu hodně daleko.

Mattův úsměv zmizel, jak mu Gabe začal do rány patlat Mikaylin zázračný krém.

„Trochu s citem,“ ohradil se s bolestivým úšklebkem ve tváři.

„Ještě trochu víc s citem a narostou mi prsa,“

zamručel Gabe.

Zakřenila jsem se na něj, ale on se neobtěžoval ani podívat mým směrem. Tak jsem si jeho pozornost musela vydobýt sama. „Co je to za super kouzelnou mastičku?“

„Napomáhá hojení, zabraňuje infekci a vyhladí to rány, takže po nich většinou nezbudou prakticky žádné jizvy,“ odpověděl mi stroze. Než jsem měla šanci popřemýšlet o jeho náhle odtažitém postoji, ozval se Matt.

„A pekelně to štípe.“

Po tváři se mi samovolně rozlil spokojený úsměv.

Matt se na mě zamračil. „Můžeš se přestat tvářit tak radostně?“

„Proč?“ zacvrlikala jsem a samotnou mě překvapilo, jak moc vesele to znělo.

„Protože mě to fakt bolí.“

Kdyby to bylo možné, můj úsměv by se ještě rozšířil. „Já vím.“

„To na mě vážně pořád musíš být tak zlá?“

postěžoval si Matt naoko dotčeně.

„Samozřejmě, že musím. Den hned vypadá líp, když ti zkazím dobrou náladu.“

„Ale no tak,“ mrkl na mě spiklenecky. „Máš mě ráda, přiznej to.“

Strojeně jsem se na něj usmála. „I syfilis bych měla radši než tebe.“

„Jsi mizerná lhářka,“ rozesmál se hlasitě.

Proč mi to sakra všichni pořád opakují? Úroveň mého lhaní je vysoce nadprůměrná, alespoň pro zbytek světa. To jen ta individua tady musí být vždycky něco extra.

Matt se zašklebil, když se Gabe přesunul k jeho noze a nešetrně mu začal ošetřovat další zranění.

Očividně ho vůbec netížilo, že svým neopatrným zacházením způsobuje Mattovi bolest. Když jsem se zadívala do jeho tváře, napadlo mě, že to nejspíš byl i účel. Byla tvrdá a chladná a v očích mu plála zloba.

„Víš, možná bys mě mohla znovu políbit,“

protáhl Matt škádlivě, zaujatý snahou vytočit mě až příliš, aby si všiml, jak se Gabe trhnutím zastavil v půlce pohybu. „Abychom prozkoušeli tu teorii, že tvoje polibky mají zázračnou moc.“

„Leda ve snu,“ ujistila jsem ho kysele.

„Tam budeme dělat lepší věci.“

Udělala jsem na něj znechucený obličej a on na oplátku hlasitě zaklel, když mu Gabe dalším důrazným pohybem přetřel jeho zranění.

„Z tebe by doktor být nemohl,“ postěžoval si Matt.

Gabe mu věnoval otrávený pohled. „Možná to bude pacientem,“ odsekl, odhodil krabičku s magickým krémem někam stranou a bez dalšího slova zamířil pryč.

Zmateně jsem zírala na Gabova záda mizející ve dveřích a nedokázala přijít na žádný racionální důvod jeho chování. Obrátila jsem se na Matta s žádostí o vysvětlení, ale jeho výraz mi prozradil, že rovněž žádné neměl. Instinktivně jsem se tedy rozběhla za Gabem.

„Gabe, počkej!“ Ignoroval moje volání, které se poloprázdnou halou hlasitě neslo, takže ho nemohl přeslechnout, ani kdyby vážně chtěl.

Přidala jsem do kroku a dostihla ho na úpatí schodiště.

„Gabe!“ chytila jsem ho za rukáv a donutila zastavit se, „ty se na mě zlobíš?“

Otočil se na mě tak prudce, že jsem leknutím nadskočila. V očích mu plálo cosi drsného.

„Proč bych měl?“ vyprskl kousavě. „Že jsi ode mě utekla, jako by ti za patami běžela smrt, jen aby ses mohla bezhlavě vrhnout do sebevražedné mise s Mattem po boku?“

„Takže se zlobíš,“ konstatovala jsem ublíženě.

„Vím, že to nebylo zrovna…“

Unaveně si povzdychl. „Nejde mi ani tak o to, co jsi dělala, ale s kým jsi to dělala.“ Když si všiml mého tázavého výrazu, rychle pokračoval: „Matt není ta nejspolehlivější osoba na světě.“

Jeho odůvodnění přišlo příliš pozdě. Něco v mé hlavě sepnulo a já konečně pochopila. Překvapeně jsem zamrkala. „Ty žárlíš.“

„To je jen tvý zbožný přání,“ vyhrkl spěšně a až moc zainteresovaně, čímž mě jen přesvědčil o mé pravdě.

Musela jsem se začít smát. „Na Matta, to jako vážně? On je ta úplně poslední osoba na světě, které by ses měl bát.“

„Vypadalo to, že si docela rozumíte,“ zamračil se pochybovačně. „Přece jenom jsi v jeho okouzlující společnosti strávila dnešní noc a nechala ho pomáhat ti od samého začátku té tvé střelené akce, což se o zbytku z nás říct nedá. To už něco znamenat musí.“

„Vzala jsem ho s sebou, protože mi nedal na výběr!“ vybuchla jsem. Nelíbilo se mi, co naznačoval. Dvakrát jsem se zhluboka nadechla, než jsem se dostatečně uklidnila, abych mohla promluvit. „Rozhodně to neznamená, že mi na něm záleží. Přinejmenším ne tím způsobem, jakým si myslíš.“ Sklopila jsem oči k zemi a cítila, jak se mi do tváří valí horkost, která neměla nic společného se vztekem. „On není ten, koho chci.“

Přistoupil ke mně tak blízko, že se naše těla skoro dotýkala. „Tak koho chceš?“

Zvedla jsem k němu oči, odhodlaná odpovědět, ale místo toho jsem se mu zamračila do tváře. Z

dálky jste si toho nemohli všimnout, ale takhle zblízka byla rozsáhlá modřina, která se mu začínala rýsovat na levé hraně čelisti, víc než patrná. „Jsi zraněný.“

„Nesnaž se měnit téma.“

„Tak promiň, že se starám,“ odsekla jsem uraženě, jako by se mě jeho nařčení nějak dotklo.

Ve skutečnosti měl pravdu. Moje předchozí odhodlání zmizelo někam do neznáma a já se roztřásla jak malý ratlík, co si v zimě zapomněl obleček doma na stole. A zatímco se jedna část mého mozku snažila vymyslet další úhybný manévr, který by měl aspoň nějakou šanci na úspěch, ta druhá šrotovala na plné obrátky, aby mi objasnila pravý důvod, proč mě jeho zranění tolik zaujalo.

„Ten démon, praštil tě,“ pronesla jsem uvědoměle. „Praštil tě a s tebou to ani nehnulo.“

Zazubil se na mě: „Co dodat, jsem tvrďák.“

„O to mi nejde,“ zavrtěla jsem hlavou. „Tu noc, kdy jsme byli spolu poprvé…“

Tázavě nadzvedl obočí a ušklíbl se. No jistě, na blbiny ho užije.

„Víš, jak to myslím.“

Přikývl: „Vím, pokračuj.“

„Bojoval si s tím upírem a on tě odhodil stranou jak obyčejnou hračku z Nesquiku.“

Uhnul pohledem a nervózně si prohrábl vlasy: „Byl silnější než tenhle zmetek.“

„Ne, to nebyl,“ zamítla jsem přesvědčeně.

Možná byl ten upír o pár desítek let starší, ale co se síly týče, nesahal tomu démonovi ani po paty.

Snažila jsem se přijít na nějaké další racionální vysvětlení, které by mi to dokázalo objasnit od začátku až do konce, ale napadalo mě jen jediné.

„Nechal jsi ho, aby s tebou zametl. Proč?“

Mlčel, hlavu sklopenou k zemi, jako by se snažil zabránit mi vidět emoce, které mu probíhaly po tváři. A když už jsem si začínala myslet, že se odpovědi nedočkám, konečně promluvil. Jeho hlas byl tichý a nejistý, jako kdyby se obával, co si o jeho slovech pomyslím.

„Bavili jsme se o pomstě. Jen jsem chtěl, abys ty dostala tu svoji.“

Znovu na mě pohlédl a v jeho očích bylo něco něžného. Díval se na mě jako na něco křehkého, čeho se moc chce dotknout, ale představa, že by to mohl zničit, ho příliš děsí. V jeho pohledu se odrážely obavy z odmítnutí, ale někde hluboko pod tím vším se mihotaly plamínky dlouho krocené touhy.

Obvykle jsem brala nohy na ramena, sotva jsem u něj vycítila jen známky něčeho obdobného. Ale tentokrát jsem věděla, že se můj výraz dokonale shoduje s tím jeho. Možná to bylo tím, co řekl, co pro mě udělal. Třeba jsem byla příliš dojatá, než abych dokázala rozumně uvažovat. Anebo mě už prostě jen nebavilo předstírat, že k němu nic necítím.

„Neodpověděla jsi mi,“ upozornil mě, jako by vytušil, že jsem připravená vrátit se k našemu předchozímu tématu.

Naprázdno

jsem

polkla,

jak

mi

jeho

soustředěný pohled zmrazil všechna slova v hrdle.

„Jaká byla otázka?“

„Kdo je ten šťastlivec?“ zašeptal téměř neslyšně.

„Doug,

samozřejmě,“

vyhrkla

jsem,

automaticky se snažíc setřást ho ze správné stopy.

Dělala jsem to už tak dlouho, skrývala se za vším tím sarkasmem a ironií, že bylo téměř nemožné toho najednou nechat. „Nemůžu se nabažit toho aroma zmoklýho psa, které se vznáší všude kolem něj.“

Krátce se usmál, ale ze soustředění mu to nic neubralo. Některé lidi prostě nedokážete rozptýlit, ani kdybyste se na hlavu postavili.

„Lhářko.“

„Co chceš, abych řekla?“ vypravila jsem ze sebe odevzdaně, lapená nekonečnou modří jeho očí.

Sotva patrně zavrtěl hlavou. „Nemusíš říkat vůbec nic.“

Sklonil se ke mně. Pohyboval se pomalu a váhavě, jako kdyby si nebyl úplně jistý, jakou reakci má ode mě očekávat. Měla jsem čas i prostor, abych ho zarazila, vzala do zaječích, nebo mu s pohoršením jednu vrazila. Nechystala jsem se k tomu. Cítila jsem splašený tlukot svého srdce až v krku a v tu chvíli mi nepřipadalo vůbec mrtvé.

Upírala jsem oči ke Gabově přibližujícímu se obličeji a čekala, až překoná těch posledních pár centimetrů mezi námi. Když jsem na tváři ucítila jeho hřejivý dech, moje oči se samovolně zavřely.

O vteřinu později otřel svoje rty o moje.

„Hej, hrdličky!“

V mžiku jsem od Gaba odskočila a ohlédla se po Mattovi. Zdravým ramenem se opíral o rám dveří a šklebil se na nás.

Gabe podrážděně zavrčel. „Co?“

„Probral se.“

Místnost vypadala trochu jako nemocnice někdy v padesátých letech. Látkové zástěny, kovová lůžka a všude samá bílá. Bylo tu tolik bílé, že jsem ani nevěděla, kam se podívat, aniž bych se bála, že mi to vypálí oči. A tak jsem zvolila cestu nejmenšího odporu a stejně jako zbytek osazenstva jsem upřela pohled na chlapce schouleného v rohu jedné postele.

Někdo se nad ním zřejmě slitoval a umyl ho, protože jeho vlasy znovu získaly původní temně hnědou barvu a jeho kůže se zbavila šedivého povlaku. Čisté oblečení, které měl teď na sobě, očividně patřilo někomu většímu a mohutnějšímu, ale aspoň vonělo pracím práškem a ne jeho vlastními tělesnými tekutinami. Což mě přimělo uvažovat, že dobrosrdečnost mých spolubydlících možná nakonec vůbec nebyla tak nezištná, jak jsem se prvně domnívala.

Pravděpodobně jen nechtěli, aby jim tou sto let starou špínou zašvihal tohle vypucované místečko.

Chlapec si tisknul kolena k tělu, hlavu sklopenou, a pohupoval se sem a tam, jako to dělávají malé děti, když se jim něco ošklivého zdá a oni se snaží vsugerovat si, že to byla jenom představa.

„Co je s ním?“ sykl za mnou Matt.

„Je jenom vyděšený,“ odpověděla jsem bez přemýšlení. Byla jsem si jistá, že zraněný není a pokud kdy byl, Mikayla se o to postarala před naším příchodem. Necítila jsem z něj totiž bolest, jen strach. Zaplňoval celou místnost, pálil mě v nose a já si přála najít nějaký způsob, jak ho utěšit.

Jako by chlapec zareagoval na moji myšlenku, zvedl ke mně hlavu. Tvář měl prázdnou, a když byl teď vzhůru, už nevypadala tak dětsky. Co mě ale skutečně zaujalo, byly jeho oči tak světlounce modré, že se to spíš blížilo bílé, než čemukoli jinému. Vypadal trochu jako vyplašený pejsek hasky. Ale pod vším tím strachem z neznámého bylo něco odevzdaného. Jako by mu už bylo jedno, co se s ním stane.

Vykročila jsem k němu a on sebou cukl a namačkal se na stěnu, co nejdál ode mě to bylo možné. Zvedla jsem ruce v konejšivém gestu.

„Neublížíme ti,“ ujistila jsem ho.

Pro něj to byla prázdná fráze, kterou nejspíš slyšel už miliónkrát. Já ji ale myslela smrtelně vážně. Jestli se ho někdo pokusí jen dotknout, urvu mu ruce a nacpu mu je do kapes, aby ho to náhodou nenapadlo znovu.

Něco v mém výrazu ho zřejmě muselo přesvědčit o mých nebesky čistých úmyslech, protože se trochu uklidnil. Brala jsem to jako pozvánku a posadila se na kraj jeho postele. Ani se nepohnul, ale jeho bledé oči mě pozorně sledovaly.

„Jsem Alex,“ představila jsem se.

Čekala jsem na jeho odpověď, ale jen stisknul rty, aby mi dal najevo, že od něj se nic nedovím.

Chránil si svoje jméno, jako by to bylo to poslední, co mu zbylo.

Nezaujatě jsem pokrčila rameny. „Můžu ti říkat i hej ty, není problém.“

„Nick,“ zašeptal, jako kdyby to bylo určeno jen mým uším. Kdyby lidé za mnou skutečně byli jenom lidé, možná by jeho šepot splnil svůj účel.

Ale jelikož měli všichni lovci nadprůměrně dobrý sluch, bylo mu to platné asi jako podvlíkačky v Miami.

Zářivě jsem se na něj usmála, abych ho uklidnila ještě o něco víc. „Fajn, Nicky, to je začátek.“ Můj ne zas tak upřímný úsměv v mžiku vyhasl. „Řekni mi, co se stalo.“

Zamračil se pod tíhou vzpomínek, které mu zjizvily duši. „Před pár měsíci vtrhli k nám do domu nějací lidé. Mamka na ně křičela a snažila se bránit, když mě chtěli odnést, ale odhodili ji na zeď, jako by byla z papíru.“ Náhle se odmlčel a jeho tvář zaplnilo zděšení. „Myslíš, že je…“

„Určitě je v pořádku,“ ujistila jsem ho přesvědčeně. Moc dobře jsem si uvědomovala, že jeho matka byla s největší pravděpodobností mrtvá, stejně jako ta moje. Démoni nenechávají svědky. Lhala jsem mu, protože jsem ho potřebovala udržet soustředěného, co nejdéle to šlo. Existovala totiž nadprůměrně velká šance, že jakmile zjistí pravdu, sesype se na hromádku. A já se za každou cenu musela dozvědět vše potřebné.

Moje jednání bylo možná chladné a vypočítavé, ale hlavně nezbytné.

Chytla jsem ho za ruku v konejšivém gestu, abych mu vrátila všechny kousíčky klidu, které se mi v něm podařilo vyvolat, „Co od tebe chtěli?“

Zavrtěl hlavou. „Já nevím, nikdy se mnou nemluvili. Jenom mě drželi zavřeného a převáželi z místa na místo.“

„Přečti ho,“ rozkázal Doug najednou. Ohlédla jsem se na něj, abych zaprotestovala, ale odhodlaný výraz v jeho tváři mi prozradil, že by to stejně nemělo smysl. Gabe vykročil k nám a Nick na to zareagoval snahou vlisovat se do zdi.

„Gaba se nemusíš bát,“ usmála jsem se na něj a hladila ho po hřbetu ruky, abych ho uklidnila. „Je naprosto neškodný.“

Gabe nesouhlasně zasyčel a já po něm na oplátku střelila výhružným pohledem. Jestli měl v úmyslu dělat mi potíže, ať se hezky rychle zase odklidí pryč.

Ale i přes veškerou moji snahu se mi nepodařilo Nicka přesvědčit, aby Gabovi dovolil dotknout se ho. Viděla jsem Dougovi ve tváři, že je jen kousek od toho, aby šel násilnou cestou, a tak jsem rychle musela najít jiný způsob. Nevěřila jsem totiž, že bych mu v tom dokázala zabránit, kdyby se skutečně rozhodl. Jít proti odhodlanému vlkodlakovi je jako postavit se do cesty parnímu válci. Nezbude po vás ani mastný flek.

„Můžeš ho přečíst přese mě?“ vyhrkla jsem zoufale a upřela na Gaba tázavý pohled.

Jenom pokrčil rameny, jako by odpověď ani sám neznal. „Můžu to zkusit.“

Zahrát si na prostředníka nebyl ten nejlepší nápad, co jsem mohla dostat, ale byl jediný, který nezahrnoval hrubou sílu a spoustu zlomených kostí. Natáhla jsem po Gabovi ruku. Jeho dlaň byla drsná a vřelá. Za to první mohl pravidelný boj s mečem a obdobným náčiním, to druhé způsobil příval magie proudící mi do těla.

Většinou, když mě podobným způsobem naplnila něčí síla, bolelo to. Magie, kterou jsem poznala, ubližovala. Ale ta Gabova hřála, laskala a já si přála úplně se jí otevřít a nechat se jí pohltit.

Vzpamatovala jsem se právě v čas, abych si zabránila strhnout obranné stěny v mé mysli.

Místo toho jsem je ještě zocelila a pro jistotu vybudovala pár dalších. Kdyby se dostal do mé hlavy, všechno by tím skončilo.

A já ještě nebyla připravená přijít o něco, co jsem sotva získala.

Nick zalapal po dechu, když se Gabova moc přelila i do něj. Věděla jsem, že mu neublížila o nic víc než mně, jenom ho zaskočila. Zřejmě to byla jeho první zkušenost obdobného charakteru, a tak nevěděl, co očekávat. A když se vám tělem začne zničehonic prohánět něčí síla, jako by to bylo něco živého, co se vás snaží prošmejdit skrz naskrz, troše překvapení se prostě nevyhnete.

Možná to ode mě nebylo úplně hezké, ale měla jsem radost, že je Nick naprostý nováček. Nemohl se Gabově schopnosti nijak bránit, protože prostě nevěděl jak. Nedokázal by před námi nic zatajit – ať už svůj původ nebo úmysly, i kdyby vážně chtěl. A to snižovalo šanci, že se jednoho dne probudíme s nožem zaseknutým v zádech.

„Stoprocentní člověk,“ prohlásil Gabe po chvilce, aniž by se obtěžoval odvrátit ode mě pohled. Zkoumavě si mě prohlížel a přemýšlivě při tom krčil obočí, jako by se dozvěděl něco, co ho zaujalo, a teď se snažil vyvodit si z toho závěry.

Matt si pobaveně odfrkl. „Tak to je na tom líp, než většina z nás.“

Vrátila jsem svoji pozornost zpátky k Nickovi, když sebou vyplašeně cukal. „Nevšímej si ho, je to idiot.“

„Díky, hvězdo.“ Viděla jsem Mattův domýšlivý úsměv v živých barvách, aniž bych se na něj musela skutečně podívat. Zřejmě s ním trávím až nebezpečně moc času, když si dokážu přesně vybavit každé jeho gesto.

Protočila jsem oči. „To nebyl kompliment.“

„Mým uším to tak znělo.“

Střelila jsem po něm zabijáckým pohledem.

„Nemůžeš jít otravovat někam jinam?“

„Nějaká podrážděná, nezdá se ti?“ zazubil se na mě a bylo mu úplně jedno, že mi zbývá jen kousíček do toho, než vzteky exploduju. „Nezlobíš se na mě, protože jsem ti překazil muchlovačku s Gabem, že ne? Za to se hluboce omlouvám.

Kdybych to tušil, nechal bych vás dojít aspoň na druhou metu.“

„Ty svůj obličej nemáš moc rád, co?“ zavrčela jsem na něj.

Tázavě nadzvedl obočí, ale nepřestával se blbě křenit. „Vyhrožuješ mi?“

„Možná.“

„To je sladký,“ zacvrlikal pobaveně.

Nejspíš už jsem to někdy zmínila, ale naprosto nesnáším, když mě někdo nebere vážně. Jenom mi tím přidělává práci. Jsem jednoduše moc hrdá na to, než abych kohokoli nechala myslet si, že moje výhrůžky jsou jenom plané řeči. A tak se pak musím uchýlit k násilí a do písmene splnit, co jsem naslibovala, abych svému oponentovi patřičně pochroumala ego a vydobyla si kousek respektu.

A Matt by si rozhodně zasloužil srazit hřebínek.

Vystartovala jsem příliš rychle, než aby někdo mohl zareagovat. Prohnala jsem se kolem Gaba a sápala se po Mattovi dřív, než stihli otočit hlavu.

Můj výpad by byl zakončený pestrobarevnou modřinou, kdybych ovšem do svého plánu neopomněla

započítat

drobnou,

leč

velice

významnou skutečnost. Doug byl vlkodlak. Možná se mi podařilo zaskočit všechny ostatní v místnosti, ale na něj jsem byla jednoduše krátká.

Doug mě popadl kolem pasu a odhodil mě na jednu z prázdných postelí, dřív než jsem se stihla Matta jenom dotknout. Ve stejném okamžiku ke mně přiskočil a přimáčkl mě k matraci, aby mi zabránil v jakémkoli pokusu postavit se znovu na nohy a dokončit svůj útok.

„Uklidni se,“ procedil mezi zuby, jak jsem se marně snažila vymanit z jeho ocelového stisku.

Stačil mi jediný pohled do jeho tváře a znehybněla jsem v půlce pohybu. Jeho oči potemněly, míhalo se v nich něco divokého. Jeho vlk se rval na povrch a já rozhodně nechtěla být při tom, až se vyklube ven.

Mám se příliš ráda, než abych se nechala dobrovolně sežrat.

„Tak to jsi moc nevychytala,“ namítl Matt.

Viděl z Douga jenom záda, a tudíž nemohl tušit, že nebyl tak úplně při smyslech. Chtěla jsem ho probodnout pohledem, nevím, jestli spíš varovným, nebo jenom naštvaným, ale byl mimo moje zorné pole.

„Ty sklapni!“ zavrčel na něj Doug, než jsem ho mohla nějak nenápadně upozornit na možné nebezpečí. A když říkám zavrčel, tak myslím vážně zavrčel. Ale ještě mnohem horší než slyšet ten nelidský zvuk vycházet z jeho úst byl fakt, že ode mě ani na vteřinu neodtrhl pohled. Byl příliš soustředěný a já neměla ani zdání, jestli ve mně viděl družku na spáření, nebo jenom kus žvance.

Nebyla jsem si jistá, co by bylo lepší.

Pomalu se ke mně naklonil a otřel si tvář o moji.

„Voníš tak hezky,“ zapředl mi do ucha.

Naprázdno jsem polkla. Když budu mít štěstí, prokousne mi hrdlo a zabije mě bez průtahů.

Pokud ne, nejdřív si mě vezme, a potom mě pomalu vykuchá.

Ani jedna z těch možností se mi nějak výrazně nezamlouvala.

„Gabe?“ pípla jsem zoufale.

Zaslechla jsem, jak cvakla pojistka a v tu chvíli ze mě zmizela váha Dougova těla. Bleskově jsem se vyhoupla na nohy a zaujala obranný postoj, který by mi proti hladovému vlkodlakovi byl platný asi jako oteplovačky na poušti. Doug ale neměl v plánu na kohokoli zaútočit. Krčil se v rohu místnosti, zády se opíral o zeď a funěl, jako by místo mě zrovna sežral lokomotivu. Ve skutečnosti se jenom pokoušel uklidnit a uložit svého rozdováděného vlčka zase k ledu. Zřejmě se mu to podařilo, protože když k nám po pár vteřinách znovu zvedl oči, byly dokonale lidské.

„Už to můžeš schovat,“ ujistil Gaba klidně, přestože mu do obličeje mířil bouchačkou napěchovanou stříbrem.

Ohlédla jsem se po ostatních a zjistila, že i oni byli připraveni okamžitě zasáhnout, kdyby se situace vymkla z ruky. Gabe ale jako jediný vytáhl zbraň a nezdálo se, že by zamýšlel znovu ji odložit.

Mířil na Douga s mrazivým výrazem ve tváři, dokud k němu nepřistoupila Mikayla a nesrazila mu ruku s pistolí dolů.

„Začni myslet mozkem,“ vyprskla na něj podrážděně a stoupla si do cesty mezi něj a Douga, kdyby ho náhodou napadlo ještě něco vyvádět.

„Neuvěřitelný,“

zamumlala

si

pro

sebe

naštvaně, ale zamračila se na mě.

Přestala jsem jí věnovat pozornost a obrátila se zpátky na Nicka, který nás celou dobu napjatě pozoroval. „To je v pořádku,“ usmála jsem se na něj falešně a znovu si sedla k němu, abych ho uklidnila svojí bezstarostností.

Byla bych naivní, kdybych si myslela, že to skutečně zabere. Byl vyděšený a zmatený a nic, co bych mu řekla, by ho těch pocitů nedokázalo zbavit. Byl na neznámém místě s bandou cizích lidí, mezi kterými panovala očividná nevraživost, a neměl sebemenší tušení, co se to kolem něj děje.

Neznal pravdu o našem světě a já si nebyla jistá, jestli chci, aby se ji dozvěděl.

Doug už ale evidentně rozhodnutý byl.

„Kolik ti je?“ zeptal se Nicka mírně a takticky si zachoval svoji oddělenou pozici, hezky daleko ode mě.

Nick se pod tíhou jeho pohledu nespokojeně ošil. „Osmnáct.“

Doug znalecky pokýval hlavou a váhavě vykročil k nám, jako by testoval sám sebe, co všechno snese. Jenom silou vůle jsem se donutila zůstat sedět a necouvnout před ním. Ukazovat vlkodlakovi, že se ho bojíte, není zrovna nejchytřejší. I když zdržovat se v jeho blízkosti, když si z vás chce udělat svačinku, rozhodně taky ne.

Sesbírala jsem veškerou odvahu, co jsem v sobě jen našla, abych dokázala promluvit. „Co chceš dělat?“

„Ukážu mu pravdu,“ odpověděl, aniž se na mě podíval. Zřejmě by to bylo až příliš velké pokušení.

„Zasvětím ho.“

Než jsem se stihla vzpamatovat, Gabe mě odtáhl stranou, aby Doug mohl zaujmout moje místo na Nickově posteli. Nelíbilo se mi to, ale nebyla jsem v pozici, kdybych mohla protestovat.

„Co mám dělat?“ zeptal se Nick odevzdaně.

Zřejmě pochopil, že nemá na výběr, a tak se rozhodl

jít

cestou

nejmenšího

odporu

a

spolupracovat. Chytrý chlapec.

„Podej mi ruce a uvolni se.“

Sotva se jejich dlaně setkaly, místností se prohnal závan koncentrované magie. Zatřásla jsem se a přitiskla se ke Gabovi, jako kdyby mě jeho náruč mohla uchránit před tím, co se chystalo.

„Počkej!“ vyhrkla Mikayla a narušila tíživou atmosféru, které nás ovládla. Přiskočila k nim a strčila Dougovi pod nos lesklou kartičku. Poslušně jí od ní převzal a zaklel.

Mikayla si založila ruce na prsou a já si až teď všimla, že zatínala pěstěné nehtíky do potrhaných starých kalhot. Doug jí s povzdechem kartičku vrátil a já zaostřila na Nickovu fotku. Jeho vlasy byly o dobrých pár centimetrů kratší a jeho tvář uvolněná a dětsky bezstarostná, ale rozhodně to byl on.

Matt netrpělivě zamlaskal. „Co zase?“

„Ještě mu osmnáct není,“ prozradila Mikayla a hodila po něm Nickovou občankou. „Narozeniny má až za dva týdny.“

Doug s povzdechem zabořil obličej do dlaní a ve stejné pozici seděl bez hnutí několik dalších minut. Nikdo z nás se neodvažoval ani jen přešlápnout na druhou nohu, jak jsme všichni napjatě čekali na jeho rozhodnutí.

Nakonec zavrtěl hlavou a podíval se na Nicka s lítostí v očích. „Nic to nemění, musíme to udělat.

Poslední měsíce strávil s bandou démonů, bůh ví, co všechno viděl.“

„Nemluvě o tom, že sis před ním málem navlíkl kožíšek,“ utrousil Matt a vysloužil si tím od Douga podrážděný pohled.

„Nevěděl by, co jsi, ani kdybys mu cenil zuby přímo do obličeje,“ protestovala Mikayla naštvaně.

„Jeho mozek by nebyl schopný zpracovat, co vidí.“

„A přesně to je ten problém!“ vybuchl Doug tak prudce, až jsme všichni leknutím nadskočili. „Musí se dozvědět pravdu! Nebo bys snad byla radši, aby z toho zešílel? Potřebuje nějaké racionální vysvětlení a potřebuje ho hned! Možná neviděl, co se kolem něj dělo, ale rozhodně to cítil. A jestli okamžitě něco neuděláme, můžeme mu rovnou rezervovat pokoj v blázinci.“

Mikayla vzdorovitě našpulila pusu, ale neřekla už ani slovo. Za to já už nevydržela mlčet. Pořád jsem v tomhle světě byla nováček, nechápala jsem všechny zákonitosti a potřebovala jsem, aby mi je někdo objasnil.

„Tak ho zasvěť, v čem je problém?“

„Není plnoletý, jeho tělo ještě není připravené přijmout magii,“ objasňoval mi Doug. „Rituál pro něj bude, obtížnější.“

Gabe vedle mě se kysele zasmál. „Obtížnější? Je vidět, že vůbec nevíš, o čem mluvíš.“

Věnovala jsem mu tázavý pohled a on posmutněl, jako by mu ubližovalo jen na to pomyslet. „Bude to bolet, zatraceně moc.“

Matt jenom protočil oči. „Nepřeháněj, nemůže to být tak hrozný.“

Než jsem stihla mrknout, Gabe se prosmýkl kolem mě a vší silou praštil Matta do zraněného ramene. Ten hlasitě vyjekl, bolestí se div nesvíjel po zemi, a nezapomínal při tom proklínat, koho se jen dalo.

„Představ si to ještě stokrát horší,“ sdělil mu Gabe tvrdě a v jeho tváři se neobjevila ani špetka lítosti. „Jako kdyby ti vypalovali tělo zevnitř. Cítíš, jak se každá buňka tvého těla postupně mění. A když už si myslíš, že to nemůže být o nic horší, všechna ta bolest z tvého těla se přesune do hlavy, až máš pocit, že se ti mozek co nevidět rozprskne po stěnách. A když to konečně přestane, najednou všechno vidíš jasně. Jako by ti někdo strhl z očí pásku a ty jsi konečně mohl spatřit svět takový, jakým ve skutečnosti je. Se všemi těmi monstry a nevysvětlitelným zlem.“

Pamatovala jsem si tu poslední část. Když mě Liam v den mého návratu mezi živé chytil za ruce a všechno mi to ukázal. Netušila jsem, že šlo o nějaký rituál. Ale děsivé to bylo i bez toho.

Dokonce i bez vší té bolesti se to náhlé prozření dalo jen stěží unést.

„To mu nemůžeme udělat!“ pronesla jsem rozhodně a chystala se bránit Nicka vlastním tělem. Slíbila jsem mu, že se mu nic nestane, a hodlala jsem svoje slovo dodržet.

Dougův tón byl skoro zoufalý. „Nemáme na výběr.“

„Vlastně máme,“ ozvala se Mikayla, která do té doby mlčky stála stranou. Znovu jsme se na ni sborově ohlédli.

„Ne!“ Jamie se náhle objevil vedle ní, popadl ji za ramena a zatřásl s ní. „Ne, Mikaylo, to ti nedovolím.“

Na její tváři se objevil vzpurný výraz. „To není tvoje rozhodnutí.“

Přešla jsem skutečnost, že Jamie porušil svého bobříka mlčení, a obrátila se na Gaba s žádostí o vysvětlení. Odpověděl mi dřív, než jsem se vůbec stihla zeptat.

„Mikayla má schopnosti pomoct mu s bolestí Rituálu.“

Nechybělo moc k tomu, abych začala radostí poskakovat na místě. „To je skvělé.“

„Ne, to není,“ zavrčel Jamie a probodl mě pohledem tak zlostným, že jsem si připadala, jako kdybych po něm právě chtěla, aby prodal orgány své babičky na černém trhu. „Ona mu jeho bolest jen tak neodčaruje, převezme ji na sebe.“

„Není to tak hrozný,“ konejšila ho Mikayla, ale strach v jejích očích prozrazoval, že lže.

Jamie si toho taky všiml, protože ji navztekaně drapl za předloktí a bez dalšího slova odtáhl pryč.

Nám ostatním možná nevadilo vyměňovat si názory před obecenstvem, ale on na svoji hádku zřejmě potřeboval soukromí. Vsadila bych se, že to mělo co dočinění se skutečností, že s nikým z nás prakticky nepromluvil. S nikým kromě Mikayly. Už předtím jsem si všimla, že k sobě mají neobyčejně blízko. Ale až teď jsem dokázala pochopit, jak hluboce zakořeněné jejich pouto je.

„Byla u toho, když byl zasvěcený, mám pravdu?“ ujišťovala jsem se o správnosti svých dedukcí. „Proto Jamie tolik vyvádí, převzala jeho bolest na sebe.“

Matt se na mě zamračil. „Nějaká chytrá, ne?“

„Jamiemu bylo patnáct, když jste se přidali k Dougovi. O magii v té době ještě nevěděl, což znamená, že Rituál musel podstoupit až tady.“

Pokrčila jsem rameny. „Není tak těžký poskládat si to dohromady.“

„Byl jsem u toho,“ pronesl Doug nepřítomně, ponořený ve vlastních vzpomínkách. „Když Jamieho zasvětila. Pro něj to proběhlo jako pro kohokoli dospělého, rychle a bezbolestně. Ale ona…“ Znechuceně se otřásl. „Stál jsem vedle ní a sledoval, jak se topí ve své vlastní krvi. Skoro ji to zabilo.“

„Nechci, aby kvůli mně někdo trpěl,“ ozval se najednou Nick a strhl tím na sebe pohledy všech v místnosti. Bylo snadné na něj zapomenout, protože po celou dobu naší rozepře ze sebe nevydal ani hlásku a jen napjatě poslouchal. Teď se v jeho obličeji ale usídlil odhodlaný výraz, který mi prozradil, že i kdybych se snažila sebevíc, nedokázala bych mu jeho rozhodnutí vymluvit.

„Udělejte to.“

Pochybnosti z Dougova obličeje se v mžiku vytratily. Chytil Nicka za ruce a jeho horká magie mě šlehla po tváři. I když se mi to nelíbilo, věděla jsem, že nemáme na výběr. Ale rozhodně jsem to nehodlala sledovat. Obrátila jsem se zády k nim a přitiskla se do Gabova konejšivého náručí zrovna ve chvíli, kdy místnost prořízl Nickův první výkřik.

Připadalo mi to jako věčnost, kdy moje uši dokázaly vnímat jen Nickův nářek. Střídavě vřískal, lapal po dechu a dávil vlastní krev na podlahu.

Trhla jsem sebou při každém jeho vzlyku a připadala si tak bezmocná, jako nikdy předtím.

Cítila jsem, jak mi po tvářích stékají slzy. Gabe si mě k sobě ještě víc přivinul a šeptal mi do vlasů konejšivá slova, ale já nebyla schopná určit, co vlastně znamenají. Moji mysl zaplňoval Nick a jeho nekončící utrpení.

Když konečně utichl, nedokázala jsem se hned ohlédnout. Příliš jsem se obávala toho, co spatřím.

Zhluboka jsem se nadechla, abych sesbírala odvahu, a okamžitě svého činu zalitovala. Ve vzduchu byl cítit kovový zápach čerstvé krve.

Byl to nejspíš strach o jeho život, co mě donutilo obrátit se k nim. Bílé stěny i podlaha byly potřísněny kapičkami krve, jak ji Nick v křečích kašlal kolem sebe. On sám ležel v bezvědomí na zarudlé posteli, těžce oddychoval a mladičkou tvář měl pořád zkroucenou bolestivým úšklebkem.

„Bude v pořádku,“ ujistil mě Doug a reagoval tak na moje nevyslovené obavy. „Jen si potřebuje odpočinout.“

Jenom jsem přikývla a posadila se na postel vedle něj, jako kdybych svojí blízkostí mohla Nickovi nějak pomoct. Doug se okamžitě vyhoupl na nohy, zamířil ke dveřím a snažil se nezdržovat se nikde v mém okolí. Musela jsem uznat, že jsem mu za to byla vděčná. Jestli na mě totiž reagoval tak nepřiměřeně i za normálních okolností, co by se asi stalo se vší tou krví kolem? Naštěstí pro mě se to tentokrát nedozvím.

Doug se vytratil z pokoje a Matt ho mlčky následoval. Bez všech těch jeho uštěpačných poznámek jsem skoro zapomněla, že tady byl s námi. Dokonce ani jeho nedokázalo nechat Nickovo

utrpení

chladným.

Začínala

jsem

uvažovat, že celá ta jeho tvrdost a nedotknutelnost byla vážně jenom póza a že někde hluboko uvnitř se skrývala skutečná osoba, která se sem tam dokázala prodrat na povrch. Přála jsem si, aby to bylo častěji.

Trochu jsem očekávala, že je Gabe bude následovat, ale on se místo toho posadil vedle mě a starostlivě si mě prohlížel. Což bylo docela ironické vzhledem k tomu, že já tady nebyla tou duševně i fyzicky pochroumanou. Pustila jsem ho z hlavy a soustředila se na Nicka. Probírala jsem se mu tmavými vlasy a čekala, než nastane nějaká změna.

Seděli jsme u něj celé hodiny, ale pořád byl stejně napnutý a v bolestech. Začínala jsem se bát, že na tom byl ještě hůř, než jsem se zpočátku domnívala. Možná nějaké vnitřní zranění. Díky bohu jsem měla způsob, jak ho jeho utrpení zbavit – rychle a precizně. Ale na to, abych ho mohla vyléčit, tady jedna osoba přebývala.

„Nemusíš tady zůstávat,“ obrátila jsem se na Gaba.

Unaveně se na mě podíval. „Já chci,“ zalhal.

Skepticky jsem nadzvedla obočí. Nebyl ten typ určený na dlouhé nicnedělání. Potřeboval akci, nějaké vzrušení, nebo se mohl ukousat nudou. „Jdi, dělej něco užitečného,“ vyháněla jsem ho.

„Například?“

„Vyspi se,“ navrhla jsem. „Vypadáš hrozně.“

Zazubil se na mě, ale vstal k odchodu. „Kdybys něco potřebovala, prostě zavolej,“ a podal mi zbrusu nový, mašlí převázaný mobil. Byla to dotyková Nokia, celá bílá s růžovými ornamenty na zadním krytu. Přesně ten druh holčičího telefonu, který bych si koupila ještě za svého života. Pravdou ale bylo, že i teď jsem se do něj na první pohled zamilovala. Některé věci jsou prostě neměnné.

„Máš tam všechna naše čísla,“ mrkl na mě Gabe. „Aby ses mi zase neztratila.“

„Děkuju,“ usmála jsem se na něj a poprvé za dnešní den, to bylo skutečně upřímné. „Za všechno.“

Jenom kývl a zmizel pryč.

Sotva jeho kroky odezněly do ztracena, vyšplhala jsem se na Nickovu postel a přitulila se k němu. Vyslala jsem mu do těla svoji moc, pátrala po každičkém zranění, které jsem mohla najít.

Nechala jsem svoji magii obalit jeho rány a vstřebala je do sebe.

Zalapala jsem po dechu, když mi najednou praskla čtyři žebra. V hlavě mi třeštilo, jako kdyby mi tam někdo tancoval dupáka, a všechny moje vnitřnosti se zdály být na nesprávném místě.

Kousla jsem se do jazyku, abych si zabránila vykřiknout, a vyhrabala se zpátky na nohy. V

pravém boku mi ostře pulzovalo, jak se ozývala hojící se žebra a protestovala proti jakékoli námaze. Ignorovala jsem to. Nemohla jsem si dovolit ztrácet čas čekáním, dokud se úplně nevyhojím. Musela jsem někoho seřvat a potřebovala jsem to stihnout, než se Nick probudí.

Když jsem se po pár minutách konečně došourala ke vchodovým dveřím, pohybovat se s hrudním košem na maděru není žádná sranda, dokonce i když nemusíte dýchat, čímž se ochráníte před dobrou půlkou možné bolesti, zarazila jsem se s rukou na klice.

„Nemůže tady zůstat,“ dolehl ke mně tlumeně Dougův hlas.

Byl to Gabe, kdo odpověděl. „Nikam nepůjde.“

Pokud se dvojice hádá v uzavřené místnosti, většinou to znamená, že nechce, aby jí někdo naslouchal. Měla jsem to respektovat a prostě odejít. Jenže za posledních pár dnů jsem strávila tolik času tajným špiclováním, že jsem si prostě nedokázala pomoct.

Doug se hořce zasmál. „Naposledy, když jsem to kontroloval, byl tohle můj dům.“

„Je jednou z nás!“

„Ne, není. Jenom chceš, aby byla.“

„Nikam nepůjde,“ zopakoval Gabe tvrdě, neústupně.

Tentokrát to byl Doug, kdo vybuchl. „Viděl jsi, co se stalo! Ztrácím kvůli ní kontrolu!“ Na okamžik se odmlčel, a když znovu promluvil, jeho hlas byl opět dokonale klidný. „Nechci jí ublížit, vážně ne.

Ale co když se tak stane? Co když se jednou neovládnu a zraním ji? Co potom uděláš?“

Z Gabova výhružného tónu mě zamrazilo v zádech. „Zabiju tě.“

Víc už jsem slyšet nepotřebovala. Kdybych byla aspoň trochu při smyslech, na místě se otočím a vypakuju se pryč, dokud jsme ještě všichni naživu.

Naneštěstí pro nás jsem nebyla schopná to udělat.

Ať už bylo riziko sebehorší, ať už měly přijít jakékoli následky, nemohla jsem tohle místo opustit. Bylo příliš mnoho věcí, lidí, které mě k němu poutaly.

Vyklouzla jsem ven z domu a loudavě zamířila pryč. Kráčela jsem, dokud mi můj nový, smrtelně nebezpečný domov nezmizel ve tmě. Opřela jsem se zády o jeden z masivních stromů a nepřítomně pozorovala růžovějící nebe. Nemusela jsem ho volat, věděla jsem, že jakmile opustím ochranný kruh Mikaylina kouzla, přijde sám.

„Co se ti stalo?“ zajímal se Liam, ale v jeho hlase nezazněly ani známky skutečné starosti.

Přejela jsem se letmým pohledem a zjistila, že mě od hlavy až k patě pokrývá Nickova krev.

Donutila jsem se zůstat ledově chladná. „To není tvoje věc.“

„Máš to?“ zeptal se, aniž se pokusil ze mě vytáhnout nějaké další informace. Příkladná ukázka toho, že mu o mě nikdy nešlo. Byla jsem jenom nástroj v jeho všemocných rukou, nejsnadnější cesta za jeho cílem.

„Myslíš tím, jestli mám ho?“ opravila jsem ho.

V očích se mu na okamžik mihlo překvapení.

„Ho?“

Jenom jsem přikývla a užívala si pohled do jeho zmatené tváře. Jako by vycítil, čím se tak bavím, odsunul všechny emoce stranou.

„Přiveď mi ho,“ rozkázal.

Probodla

jsem

ho

pohledem

a

zněla

odhodlaněji, než kdykoli předtím. „Ne.“

Přemýšlivě stáhl obočí. „Ty mi odporuješ?“

O krok se přiblížil a v jeho očích se zalesklo něco lákavého. Volalo mě to k sobě a slibovalo všechnu slast světa. Zamračila jsem se a rychle uhnula pohledem. Tohle už jsem jednou zažila, snažil se mě okouzlit, aby si ze mě mohl udělat poslušnou loutku. Pořád jsem nechápala, proč na mě najednou jeho síla tolik působila, ale nemínila jsem to zjišťovat.

„Zkus to znovu a zabiju tě,“ zavrčela jsem výhružně.

Pobaveně se ušklíbl a v jeho obvykle prázdné tváři to působilo nějak nepatřičně. „To bys nedokázala.“

„Co,“ vyprskla jsem, vytočená jeho domýšlivou samozřejmostí. „Nejsem dost mocná, abych zlikvidovala boha?“

„Máš porazit ďábla, Alex, samozřejmě, že jsi dost mocná,“ oponoval mi klidně. „Ale právě teď pro nás nepředstavuješ žádné riziko. Nedokázala bys mě zabít, i kdybys skutečně chtěla. Nevíš, jak na to.“

Probodla jsem ho vražedným pohledem, ale dávala si sakra pozor, aby netrval moc dlouho.

Nehodlala jsem se stát jeho otrokyní z vlastního přičinění. „Udělej to ještě jednou a najdu si způsob.“

Pobaveně se rozesmál a ten zvuk mě nutil padnout do kolen. Byl jako nic, co jsem předtím slyšela. Tak nádherný, až se vám chtělo plakat, a přesto děsivý, protože jste se obávali chvíle, kdy dozní a zanechá vás prázdné a v temnotě. „Jsi rozkošná, když se snažíš odporovat.“

„Můžeš číst moje myšlenky, že?“ ujistila jsem se a snažila se před ním zamaskovat, jak moc vytočená jsem byla.

Přikývl.

„Tak si přečti tohle,“ usmála jsem se na něj uměle a soustředila všechen svůj hněv do jediné myšlenky. Jdi do hajzlu!

Obrátila jsem se na podpatku a zamířila pryč, nevšímaje si jeho slov.

„Nemůžeš jen tak odejít, Alex,“ volal za mnou.

„Jsi naše, pamatuješ?“

„Možná, že jo,“ přisvědčila jsem, aniž bych se obtěžovala ohlédnout nebo zastavit. „Ale pro mě to nic nemění.“

10. Co je, a nikdy nemůže být

„Tak co?“ Hnala jsem se dolů ze schodů jako šílená, jen co jsem zaslechla cvaknutí vchodových dveří. Od Nickova příchodu uběhl už víc než týden a my o jeho matce pořád nevěděli nic nového.

Kluci chodili po všech čertech, mlátili démony na potkání, ale kromě různorodých tělesných tekutin z nich nevypadlo nic užitečného. Jakékoli informace o ní se vypařily, jako by ji někdo prostě vymazal ze světa. A to mě jenom popohánělo ve snaze najít ji. Už jsem nevěřila, že je mrtvá. Někdo si dal příliš mnoho práce s tím, aby zametl všechny stopy. Pokud se potřebujete jen zbavit těla, tolik se nenamáháte.

Nedokázala jsem potlačit naději, která se mi odrážela ve hlase. „Zjistili jste něco?“

Stačil mi jediný pohled do Mattova obličeje a všechna naděje se zase roztříštila.

„Je mi to líto, Alex.“ Už to, že mě oslovil jménem, dokazovalo, že z našeho neustálého neúspěchu taky nebyl úplně ve své kůži.

„To je v pořádku,“ usmála jsem se na něj vděčně, i když jsem si uvědomovala, že smutek a zklamání v mých očích to zamaskovat nedokázalo.

„Však my ji najdeme.“

Byla to naučená fráze, kterou jsem den co den opakovala Nickovi, když se kluci opět vrátili s nepořízenou. Zpočátku jsem jí i sama věřila. Teď už jsem si tím nebyla tak jistá.

„Možná bychom se mohli podívat po někom jiném z jeho rodiny,“ navrhl Matt. Poslední dobou přestal rýpat do všech kolem a choval se nanejvýš soucitně, jako by si skutečně uvědomoval cizí bolest. Možná to mělo co dočinění s tím, že i on sám přišel o rodiče.

Zavrtěla jsem hlavou. „Nikoho jiného nemá.“

„Co jeho otec?“ nadhodil zoufale.

„Odešel od nich, ještě než se Nick narodil.

Nemá ani tušení, kdo to vlastně je.“

Tentokrát to byl Gabe, kdo promluvil. „My to nevzdáme,“ ujistil mě a konejšivě mě pohladil po ruce.

Donutila jsem se na něj usmát, ale odtáhla jsem se pryč a pečlivě se přitom vyhýbala pohledu do těch jeho nekonečně modrých očí. Bylo v nich jen zmatení a bolest, kterou jsem sama způsobila.

Věděla jsem, že mu moje odtažité chování ubližuje, ale příliš jsem se bála, než abych to nějak změnila.

Když jsem se před týdnem tak prozíravě rozhodla dělat Gabovi prostředníka k Nickovi, byl jen kousek od toho, aby si přečetli mě. Zabránila jsem mu sice zcela prozkoumat moji mysl a odhalit moje temné tajemství, ale nemohla jsem si být jistá, co jiného tam našel. Byla spousta věcí, které jsem nechtěla, aby o mně věděl, a pokud se je dozvěděl, nesměla jsem mu dát šanci zavést na dané téma řeč. A tak jsem dělala všechno pro to, abych s ním nepřišla do přímého kontaktu bez očitých svědků a on mě nemohl konfrontovat.

Většinou nebylo těžké udržovat si od něj bezpečný odstup, protože já trávila dny s Jamiem a Mikaylou ve snaze vštípit Nickovi co nejrychleji všechny důležité vědomosti o démonech a naučit ho udržet zbraň, aniž by zranil sám sebe nebo lidi ve svém bezprostředním okolí. Zato Gabe mizel s Mattem na dlouhé hodiny v marné snaze o vypátrání Nickovy matky, a když se konečně dostavili domů, zavřeli se v Dougově kanceláři a plánovali další postup. Jenže ve chvílích jako byla tahle, s jeho vyčítavým pohledem, který pálil na mé tváři, se to najednou tak snadné nezdálo.

Matt si rozpačitě odkašlal, jako by vycítil ono rostoucí napětí mezi mnou a Gabem.

„Zajdu říct Dougovi, že jsme opět zjistili velký kulový.“

Vyděšeně jsem vytřeštila oči a rychle se snažila přijít na způsob, jak mu zabránit v odchodu. To jsem to dopracovala, když chci radši trávit čas s Mattem, než abych zůstala sama s Gabem. Dřív bych za chvíli s ním byla ochotná vraždit. Teď jsem si přála, aby někdo zabil mě.

„Kde se vůbec pořád fláká?“ vyhrkla jsem spěšně a snažila se tvářit, že pro mě momentálně neexistovalo nic zajímavějšího než Dougův osobní program. „Už pár dní jsem ho neviděla.“

Ne že by mi nějak výrazně chyběl.

Matt si s Gabem vyměnil krátký, rozpačitý pohled.

„Co?“ vyprskla jsem netrpělivě.

„On se ti tak trochu…,“ uhnul pohledem, jako by mu bylo nepříjemné, že mi to zrovna on musí sdělit. Vážně s ním něco nebylo v pořádku.

Normálně by se s radostí ujal role posla špatných zpráv, zvlášť když byly určené pro mě, „…vyhýbá.“

Překvapeně jsem zamrkala. „Cože?“

Vážně nechápu, co mě na tom tak překvapilo.

Měla bych mu být vděčná, že nepokoušel štěstí a nepohyboval se nikde v mé blízkosti, když by si mě nejradši dal k obědu. Jenže někde hluboko uvnitř mi to bylo nějakým zvráceným způsobem líto. Ne, nejsem blázen, co se dobrovolně vystavuje smrtelnému nebezpečí. Jen jsem za svého života byla zvyklá, že mě všichni mají rádi.

Matt kývl a trochu se uvolnil, když jsem z toho nového zjištění nezačala šílet.

„Prakticky nevychází ze svého pokoje,“ přidal se Gabe. „To dělal naposledy, když…“ Zarazil se v půlce věty a jeho výraz mi prozradil, že už nehodlá pokračovat.

„Když co?“ naléhala jsem.

„Když tady bydlela Aimee,“ dokončil za něj Matt, a potom se ušklíbl. „Ale to bylo celkem pochopitelný, protože on je vlkodlak a ona…“

„Sklapni,“ zasyčel na něj Gabe výhružně.

Matt se na něj zašklebil a já v něm zase spatřila toho starého známého Mattyho, kterého všichni tolik nesnášíme. „Přemýšlel jsi někdy o tom, že možná prostě jenom nemá rád tvoje přítelkyně?“

„Nejsem jeho…,“ začala jsem automaticky, ale Matt mě umlčel mávnutím ruky.

„Jo, já vím, já vím. Nejsi jeho přítelkyně. Začíná to být trochu únavný, jak to pořád opakuješ.“

A odešel a zanechal mě Gabovi napospas.

„Měla bych se jít mrknout, jestli má Nick ještě všechny končetiny,“ vyhrkla jsem a snažila se, aby to znělo uvolněně a žertovně, což jsem právě v tuhle chvíli stoprocentně nebyla. „Jamie se totiž ráno rozhodl, že je načase, aby Nick zkusil bojovat se skutečnou zbraní.“

Ani jsem nečekala, co odpoví, a hnala se pryč tím nejrychlejším možným tempem, které se ještě pořád dalo nazývat chůzí.

Mělo mě napadnout, že nebude tak lehké od něj prchnout.

Gabe mě dostihl v místnosti s krbem. Bez námahy přeskočil jednu ze sedaček a přistál přímo přede mnou, takže mi blokoval cestu vlastním tělem.

„Dovolíš?“

Vzdorovitě zkřížil ruce na prsou. „Ne.“

Šmejdila jsem očima po místnosti, jen abych se vyhnula pohledu na něj, ale on mě chytil za bradu a znemožnil mi nadále si ho nevšímat. V tváři se mu mísily starosti a ublížení.

„Vyhýbáš se mi.“

„To je nes…“ Skepticky nadzvedl obočí a já zmlkla.

Nemělo

cenu

mu

lhát.

Ale

to

neznamenalo, že mu jen tak, bez nátlaku, vyklopím pravdu.

Pohladil mě po tváři a já se musela kousnout do jazyku, abych rozptýlila tělo bolestí, aby nemohlo na dotyk nijak zareagovat.

Mezi obočím se mu objevila přemýšlivá vráska.

„Co to skrýváš?“

V krku mi rázem vyrostl knedlík velikosti zeměkoule. „Cože?“ vypravila jsem ze sebe přidušeně.

„Pokaždé, když se k tobě přiblížím, cítím, jak se vztyčí tvá obrana a tlačí mě pryč. Tolik si přeješ, abych tě nemohl přečíst, a já chci vědět proč. Co se přede mnou snažíš utajit?“

Vpíjel se do mě pohledem tak soustředěným, až mě z toho mrazilo v zádech. Část mě si přála zhluboka se nadechnout, všechno to na něj vybalit a přijmout jakékoli možné následky. Jenže ta druhá část byla příliš vyděšená z možnosti, že ho ztratím, než aby to někdy dopustila.

„Nemám tušení, o čem to mluvíš,“ zalhala jsem.

Několik nekonečných vteřin si mě zkoumavě prohlížel, jako by se mi snažil něco vyčíst z tváře.

Nakonec si jenom odevzdaně povzdychl.

„Nemusíš mi to říkat,“ prohlásil smířlivě.

„Všichni máme tajemství, o kterých nechceme, aby ostatní lidé věděli. Nechej si to svoje pro sebe, jestli musíš.“ Přiblížil se ke mně, aby mě ujistil, že se nikam nechystá. „Ať je to cokoli, ať jsi provedla cokoli, je mi to jedno. Snesu skutečnost, že o tobě nevím úplně všechno, a slibuji, že se to nebudu pokoušet zjistit, pokud mi to sama nebudeš chtít říct. Ale neodháněj mě od sebe.“ Sklonil se ke mně a otřel svoje rty o moje.

„Neodháněj mě, Alex,“ zašeptal a políbil mě.

Už nebyl tak váhavý a opatrný jako minule.

Jako kdyby mu ujištění, že se pod jeho rukama nerozpadnu, přidalo odvahy. Líbal mě prudce a vášnivě a já si přála, aby tahle chvíle nikdy neskončila.

Alex, zaslechla jsem tichounký hlásek, který si mě k sobě volal, ale nevšímala jsem si ho. Vnímala jsem jen Gabovy pátravé dlaně na svém těle a všechno to sexuální napětí mezi námi, které každým okamžikem ještě nabývalo na intenzitě.

Chtěla jsem ho jako nic jiného na světě a s naprostou jistotou věděla, že i on chtěl mě.

„Víš, zrovna jsem si uvědomil…,“ vzdychal mezi našimi polibky. „Že jsi ještě neviděla můj pokoj.“

„Škoda,“ vydechla jsem zklamaně. „Máš tam něco zajímavého?“

„Obrovskou postel,“ nadhodil a nepřestával mě líbat.

Alex! Hlas se znovu ozval s takovou silou, že jsem se od Gaba musela odtrhnout a chytit se za hlavu, když mi v ní ostře zatepalo.

Pojď ke mně. Liamova slova se mi odrážela v lebce jako tenisák, ale bolelo to spíš, jako kdyby mě po hlavě mlátil kladivem. Nemohla jsem to ignorovat, i kdybych vážně chtěla.

To mi ale nezabránilo v tom se o to aspoň pokusit.

Vlez mi na hrb! Nemínila jsem za ním přiběhnout jako poslušný pejsek, jen co na mě pískne, i kdybych si kvůli své vzpouře měla nechat z mozku udělat ovesnou kaši.

„Jsi v pořádku?“ Gabe se ke mně starostlivě skláněl a přidržoval mě na nohách, košili na půl svlečenou. Ani jsem si neuvědomovala, kdy k tomu došlo, ale rozhodně jsem si nestěžovala.

Roztouženě jsem vzdychla při pohledu na jeho odhalenou hruď. Přímo mě prosila, abych se jí dotýkala. Chtěla jsem obkreslit rukama ty vyrýsované svaly a přitáhnout si ho k sobě k dalšímu polibku.

Alex! Hlas v mé hlavě mě výhružně okřikl a vytrhl mě z představ. Zvonilo mi v uších a před očima mi tančily barevné jiskřičky, jak se bolest spojená s jeho nátlakem

pomalu stávala

neúnosnou. Chvilku jsem byla v pokušení nechat ho na sebe řvát tak dlouho, dokud z toho neodpadnu, ale nakonec jsem tu možnost zavrhla.

Když jsem v bezvědomí, jsem bezmocná a to bylo to poslední, co bych chtěla být. Bezmocnost vás zabije.

Ne že by na to u mě nebylo už trochu pozdě.

No jo furt! zařvala jsem na něj naštvaně.

Nechtělo se mi opouštět Gabovu horkou náruč, ale s Liamem v hlavě bych si tak jako tak moc neužila.

Další položka na seznamu důvodů, proč si to ode mě pořádně schytá.

Gabe se na mě nechápavě zamračil. „Co se…“

Ani jsem ho nenechala domluvit. Neměla jsem v záloze žádnou vše vysvětlující odpověď, která by ho dokázala uklidnit. A tak jsem se musela spolehnout na to, co umím nejlíp, a zmizet dřív, než se stihne začít vyptávat.

„Musím jít,“ vyhrkla jsem svoji obvyklou výmluvu a pelášila pryč, než mohl protestovat.

Nasupeně jsem vystřelila z domu a vztek se ve mně hromadil takovou rychlostí, že jsem měla pocit, že exploduju dřív, než dostanu šanci ho nějak konstruktivně využít.

Sotva jsem minula hranici ochranného kruhu, Liam se přede mnou zjevil tak nenadále, že jsem do něj napálila a oba nás tím srazila k zemi. Když jsem se vydrápala na nohy, nacházela jsem se v nějaké zapomenuté uličce na míle daleko od svého nového domova. Zřejmě se chtěl ujistit, že nás nikdo nebude vyrušovat. Probodla jsem Liama vražedným pohledem a litovala, že mi z jeho přenosů nikdy nebylo špatně. Tolik jsem si přála pozvracet mu boty.

Hold si to budu muset vynahradit nějak jinak.

Zatnula jsem ruku v pěst a jednu mu natáhla.

Dala jsem do té rány veškerou sílu, kterou jsem ze sebe mohla vymáčknout, a doufala, že mu tím dokážu aspoň trochu ublížit. Odhodilo mu to hlavu na stranu, a když se na mě znovu podíval, ze spodního rtu mu tekla krev.

„Říkala jsem ti, abys mi nelezl do hlavy!“

zavrčela jsem na něj.

Prstem si otřel krev a jeho výraz zůstával neutrální jako obvykle. Začínala jsem pochybovat, že existovalo něco, co by ten jeho ledový klid dokázalo narušit.

„Cítíš se lépe?“ zeptal se nevzrušeně.

Vzedmula se ve mně nová vlna nenávisti. „Ne,“

vyštěkla jsem a praštila ho znovu.

Chytil se za nos a já zaslechla slabé křupnutí, jak ho vracel do původní polohy. Spokojeně jsem se zašklebila. „Teď už trochu jo.“

Zavrtěl hlavou, jako by chtěl prohodit nějakou nehezkou poznámku na můj účet, ale byl příliš na úrovni, než aby to skutečně udělal.

„Tak co po mně zase chceš? Co je tak strašně důležitý, že to nemohlo počkat, až…“ Zarazila jsem se právě včas, abych na něj nevychrlila informace, které se ho vůbec netýkaly. Cítila jsem, jak se mi do tváří valí horkost a rychle změnila téma. „Jestli je to zase kvůli Nickovi, už jsem ti říkala, že…“

„Ne, o toho kluka nejde,“ přerušil mě klidně.

„Může zůstat s vámi, když na něj budeš dávat pozor a nahlásíš nám, pokud nastane nějaká změna.“

Radši jsem ani nechtěla vědět, jaká změna by mohla nastat. Naroste mu třetí oko a deset chapadel a vysaje nám mozek jak v nějakým béčkovým hororu? Takže vlastně jen další všední den.

Nelíbilo se mi, jak zdržoval. Začínala jsem ztrácet trpělivost, které jsem už tak měla dost málo. „Tak co teda? Chcete, abych zachránila svět?

Ne počkat, to už na seznamu mám.“

Na vteřinu se mi zdálo, že se usmál, ale nejspíš jsem jen ze všeho toho vzteku už začínala mít halucinace. Liam na moje kousavé připomínky totiž ze zásady nereagoval.

„Vlastně jsi tady kvůli tomu druhému chlapci.“

Odmlčel se, jako by musel pátrat v paměti po jeho jméně. „Gabrielovi.“

Nedokázala jsem zabránit úšklebku. Slyšet někoho mluvit o Gabovi jako o chlapci mi prostě přišlo legrační. Zvlášť když jsem se jen před malou chvílí na vlastní oči přesvědčila, že chlapecké období měl už dávno za sebou. Ale hádám, že v porovnání s Liamem jsme byli všichni ještě děti.

„Tvůj vztah s ním začíná být příliš…“ Rozpačitě si odkašlal a už tohle lidské gesto mě mělo upozornit, že něco nebylo v pořádku. „Kontaktní.“

Podezíravě jsem se na něj zamračila. „Zavolal jsi mě, protože nechceš, abych se s ním zapletla?“

Krátce přikývl.

„Promiň, ale to není sakra tvoje věc. Možná jsem vaše, ale pořád mám vlastní mozek. Nemůžeš mi diktovat, s kým něco mít můžu a s kým ne.“

Kysele jsem se na něj usmála. „Takže si trhni nohou.“

Otočila jsem se na podpatku a chtěla se na něj vykašlat jako obvykle, ale jeho slova mi zabránila v odchodu.

„Dělám to pro tebe.“

Musela jsem se rozesmát. „Copak, bojíš se o moji nevinnost?“

Jeho tvář zůstávala pořád stejně vážná. „Vlastně jde spíš o něj, o Gabriela. Jsem si jistý, že víš o jeho schopnosti.“

Pořád jsem nějak nechápala, kam tím vším míří. „Umí nazírat, no a?“

„Může tě přečíst, Alex, odhalit, kdo jsi.“

Přistoupil o krok blíž a jeho výraz mi zmrazil krev v žilách. Navenek se nijak nelišil od toho, co měl nasazený normálně. Ale něco ve mně mi říkalo, že s sebou přináší jen zkázu a utrpení. „Jestli se pravda o tobě dostane do světa, všechny démonské bytosti ti rázem půjdou po krku. To nemůžeme dovolit.“

„Co se mi to snažíš naznačit?“

„Momentálně je pro nás neškodný, naprosto nezajímavý. Jestli se s ním ale sblížíš, stane se z něj riziko, které bude muset být eliminováno.“

Do očí se mi spolu s pochopením vedraly slzy.

„Neříkej to,“ žadonila jsem.

Neposlechl. Věděl, že pokud to neuslyším, nikdy to nepřijmu jako skutečnost.

„Zabijeme ho.“

„Ne, ne, ne.“ Opakovala jsem si pro sebe pořád dokola jako smyslů zbavená a odmítala uvěřit.

Nemohla to být skutečnost. Nemohla jsem přijít o jedinou věc ve svém životě, která se zdála být správná.

„Drž se od něj dál a nic se mu nestane.“

Chtěla jsem si posměšně odfrknout, ale místo toho jsem jen zavzlykala. Liamovi se to možná jevilo jako velice snadné řešení, ale pro mě by bylo jednodušší rozpárat si břicho a vlastnoručně si rozmotat střeva.

„Musí tu být způsob, jak…“

Zavrtěl hlavou a v jeho očích se na okamžik mihlo něco vzdáleně podobné lítosti. „Rozhodli se a ty to bud budeš respektovat, nebo tvůj přítel zemře.“

To bylo poprvé, co jsem ho o jeho božských kamarádíčcích slyšela mluvit jako o nich. Skoro jako kdyby mi tím dával najevo, že on s jejich verdiktem nesouhlasil. Neměla jsem čas zabývat se tou jejich pochybnou politikou. Mnohem víc než možné nepokoje v jejich řadách mě tížila vlastní bolest, která se mi pomalu rozlézala tělem a dusila mě zevnitř.

Liam si musel všimnout, jaký vnitřní boj svádím, protože jsem se třásla od hlavy až k patě ve snaze zadržet v sobě svůj žal. Přistoupil blíž a natáhl ke mně ruku v konejšivém gestu. Ucukla jsem a odvrátila se od něj. Jeho náruč by mi sice poskytla falešnou útěchu, na okamžik mě zbavila bolesti, jenže já o to nestála.

Občas prostě potřebujete truchlit za věci, které jste ztratili.

„Je mi to líto, Alex. Kéž bych mohl…“ Zněl tak upřímně, jako by se ho moje utrpení skutečně nějak dotýkalo. Zvedla jsem k němu oči, abych se přesvědčila, jestli se stejné emoce odráží i v jeho obličeji, ale už tam nebyl. Zmizel, jako kdyby mi nechtěl dovolit spatřit jeho lidskou část.

Třeba byl tohle všechno jenom důkaz toho, že k sobě s Gabem nepatříme. Koneckonců, víc rozdílní už bychom být nemohli. On byl milý, rozvážný princ na bílém koni, který je připravený kdykoli vyrazit zachraňovat bezbranné, a já jsem nepříjemná, cynická a výbušná mrcha, které se všichni alespoň trochu rozumní lidé vyhýbají velkým obloukem. Nemluvě o tom, že on je na rozdíl ode mě pořád naživu. Možná, že s ním, cítím a trpím jako člověk, ale naživu nejsem.

Možná už dokonce ani jako ten člověk.

Teď ale nastal čas, abych se pro jednou zachovala jako každý správný příslušník lidské rasy a šla svoji bolest utopit do láhve kvalitního alkoholu. Nepomůže to, ne z dlouhodobého hlediska, ale s trochou štěstí mě to aspoň na chvilku rozptýlí.

A nevědět, že mi právě vyrvali srdce z hrudi, mi přišlo jako zatraceně dobrý nápad.

Bar U Kozího ocásku byl nezvykle prázdný.

Většina klientely si nemohla dovolit vystrčit paty ze svých brlohů za bílého dne, ať už proto, že by se rozpadli na prach, nebo protože by jen příliš děsili nic netušící občany, kteří by následně začali klást příliš mnoho otázek. A o to jsme nestáli.

Všichni, dobří i ti špatní, jsme věděli, že existence magie a všeho nadpřirozeného musí zůstat utajena.

To byla jediná věc, na které jsme se kdy dokázali shodnout.

Sotva jsem vyskočila na jednu z barových židliček, přiskotačil ke mně Carl s tou svojí nakažlivě dobrou náladou a přátelským chováním.

„Dneska sama, zlatíčko?“ vyzvídal, zatímco chystal moji objednávku.

„Zřejmě už napořád,“ ušklíbla jsem se melodramaticky.

Jenom se na mě smutně usmál a naskládal přede mě dlouhou řadu skleniček. Po tom, co jsem do sebe kopla pár panáků vodky, se život hned zdál snesitelnějším. Jako by zaplňovala to prázdné místo, které ve mně zůstalo, když ze mě vyrvali všechny naděje a sny.

„Zapíjíte žal?“ ozvalo se mi za zády. Ten sametový hlas jsem poznala, aniž bych se potřebovala otočit. Posadil se vedle mě a upíral na mě světlounce modré oči a dožadoval se odpovědi.

„Přijde nato,“ pokrčila jsem neurčitě rameny.

„Pomáhá to?“

Znalecky se na mě usmál a to drobné gesto ještě znásobilo jeho krásu. Už předtím byl víc než pohledný, teď už se vymykal všem měřítkům. „To záleží, kdo vám dělá společnost.“

Uhnula jsem pohledem a zadívala se na dno poslední prázdné skleničky. S těma pronikavýma očima, temnými vlasy a koženou bundou si rovnou mohl na čelo připlácnout cedulku Zlobivý hoch, držte se dál. Což by mu jenom zaručilo, že by se o něj strhla krvavá rvačka. Nic nepřitahuje holky víc jako hajzlové, co je jen využijí, zmačkají jejich city a zahodí je jak použitý kapesník.

Děkuji, neprosím.

„Další runda je na mě, Carle,“ houkl na našeho démonského barmana, který mi zrovna doplňoval zásobu lihovin.

„Svoje drinky si platím sama,“ konstatovala jsem suše, ale nekompromisně.

„Soběstačná, to se mi líbí,“ uculil se na mě. Být jiná doba, rozteču se blahem jako každá normální ženská. Jenže momentálně jsem byla příliš zaneprázdněná sebelítostí, než abych si ho ještě mohla všímat. „Ale svět se nepřestane točit, když jednou za čas necháte svoje pravidla plavat.“

„A proč bych to měla dělat zrovna s vámi?“

zajímala jsem se.

„A proč ne?“ mrkl na mě.

Musela jsem se zasmát. „Já na mezidruhové randění moc nejsem, to tedy lituju. Když se po mně pak někdo sápe, nikdy nevím, jestli mě chce, nebo má jenom hlad.“

Chytil se za hruď a zatvářil se ublíženě. „To bolelo. Když už tedy nechcete přijmout moje pozvání, zasloužím si alespoň znát vaše jméno.

Koneckonců, právě jste mi zlomila srdce.“

Dlouho jsem odhodlaně mlčela, ale pod nátlakem jeho pohledu nakonec povolila. „Alex.“

„To je zkrácenina pro Alexandra?“

„Alexandrina,“ opravila jsem ho.

Usmál se, jako by mi ušel nějaký vtip. Než jsem se ho stihla zeptat na důvod, sdělil mi ho sám. „To je původem řecké jméno, znamená to ochránce lidí.“

Kdo by to jen řekl, dokonce i moje jméno mě předurčovalo k tomu být součástí téhle uhozené, nikdy nekončící války.

„Já jsem Devon,“ představil se, šarmantně se při tom uklonil a natáhl ke mně ruku.

„To je řecky něco jako, šíleně rád otravuju lidi a nevím, kdy přestat?“ zeptala jsem se kousavě a nechala jeho ruku bez povšimnutí.

„Ne,“ odporoval mi s dokonale vážnou tváří.

„Ale jsi blízko.“

To bylo podruhé, co mě rozesmál. Za to si zasloužil nějakou odměnu. Podala jsem mu ruku, ale místo, aby jí potřásl, ji zlehka políbil. Bylo to zastaralé gesto, které se hodilo tak maximálně do černobílých filmů, ale v jeho podání vypadalo podivně přirozeně. Což mě nutilo uvažovat, že měl pravděpodobně dost času si ho nacvičit už v době jeho vzniku.

„Potěšení je na mé straně, Alex.“

Jenom jsem se ušklíbla. „O tom nepochybuju.“

Seděli jsme vedle sebe s pobaveným výrazem ve tvářích a moje utrpení se najednou nezdálo tak ochromující. A nemohlo za to jenom nadměrné množství alkoholu, který jsem do sebe klopila jak vodu.

„Carle?“ houkla jsem na barmana, aniž bych z Devona spustila oči.

Okamžitě přihopsal, jako by mu všichni ostatní zákazníci byli totálně ukradení. „Ano, zlatíčko?“

„Další runda je na něj,“ oznámila jsem. Vždycky je lepší mít k pití společnost.

Když jsem se konečně dostala domů, byla už tma a já byla řádně nalitá. Svět kolem mě se motal a měnil v nepřehlednou šmouhu čar, ale pořád to bylo lepší, než když se rozpadal na kousky. Těžko se mi to přiznávalo, ale byla to právě Devonova společnost, co mi zvedlo náladu. Byl vtipný a okouzlující, což jsou vlastnosti, které byste u démona nikdy nečekali. Byla jsem si jistá, že velká část z toho byla jenom dobře nacvičena přetvářka, ale nestarala jsem se. Klidně bych strávila večer se samotným vládcem pekel, kdyby mi to poskytlo patřičné rozptýlení.

Shodila jsem ze sebe oblečení a vlezla si do sprchy, abych si aspoň trochu pročistila hlavu.

Zůstat příjemně otupělá je jedna věc, ale být nacákaná jak dobytek, že nedokážeš ani rovně stát, je něco úplně jiného. Ledová voda mě pálila na kůži a smývala veškerou útěchu, kterou jsem byla schopná posbírat. Cítila jsem, jak se ve mně zrodilo něco temného a pomalu mě to zevnitř užíralo.

Kradlo mi to všechny naděje a sny, všechno dobré, co jsem v sobě měla nebo kdy mohla mít. Zůstala jsem prázdná, bez jakékoli šance zaplnit něčím to chladné místo, kde se předtím uchovávala moje víra na kousíček štěstí po Gabově boku. Sama jsem ji odhodila a pohřbila, protože by mi jenom bolestivě připomínala, co mohlo být moje, ale díky těm zmetkům nahoře nikdy nebude. Byla jsem naivní, když jsem si myslela, že skutečně máme nějakou šanci. Dobré věci se mi už nestávaly a všechno, na čem mi kdy záleželo, šlo zákonitě do háje.

Přes hukot tekoucí vody jsem skoro přeslechla klepání na dveře. Vypnula jsem sprchu a neochotně z ní vylezla ven.

Ten někdo znovu netrpělivě zabušil.

„Už jdu!“ houkla jsem a spěšně na sebe natáhla župan. Otevřela jsem dveře na chodbu a moje srdce se zastavilo. Doslova.

„Gabe,“ vydechla jsem.

„Můžu dál?“ Tvářil se neutrálně, ale v očích měl něco tak dojemného, že to nešlo popsat slovy.

Ustoupila jsem stranou, aby mohl dovnitř, a sama otálela na prahu. Nevěřila jsem si natolik, abych s ním zůstala zavřená v jedné místnosti, navíc oblečená jen v županu, a bála se toho, co se chystal říct. Když jsem se na něj otočila, stál u mé postele, rozhlížel se kolem a vyhýbal se pohledu na mě. Utáhla jsem si župan co nejtěsněji a uvědomila si, že zadržuju dech. Netušila jsem od kdy, ale určitě moc dlouho na to, aby to bylo přirozené.

Donutila jsem se nadechnout a opřela jsem se zády o dveře, abych od něj zůstala, co nejdál to šlo.

Dvakrát si odkašlal, než byl schopný promluvit.

Jeho předchozí vyrovnanost se rozplynula, najednou vypadal podrážděně. „Utekla jsi mi.

Zase.“

„Musela jsem něco zařídit.“ Nelhala jsem, jen jsem neříkala úplnou pravdu.

Nedůvěřivě nadzvedl obočí. „Zrovna v tu chvíli?“

Uhnula jsem pohledem, protože jsem nevěděla, jak odpovědět. Neměla jsem žádné pohotové vysvětlení, které bych mu mohla dát. Vlastně jsem neměla vůbec žádné vysvětlení.

„Já tě prostě nechápu, Alex,“ povzdychl si a odvrátil se ode mě, ruce zaťaté v pěsti, jak se snažil zůstat klidný. „Proč tohle děláš? Proč pokaždé, když se věci konečně dají do pohybu, vezmeš nohy na ramena?“ Odmlčel se a zahleděl se mi do očí, jako by se v nich snažil najít nějakou odpověď.

A já se snažila, aby tam žádná nebyla.

„Co mám ještě udělat? Co chceš, abych řekl?“

Několika rychlými kroky překonal vzdálenost mezi námi a donutil mě přitisknout se na dveře, co nejvíc to šlo, ve snaze couvnout před ním. Srdce se mi znovu rozběhlo, bušilo jako splašené. Mlátilo mě do hrudi s takovou silou, že mi co nevidět musela popraskat všechna žebra.

„Víš přece, že…,“ začal, ale další slova jako by se mu rozplynula na jazyku. „Myslím, že…“

Odevzdaně si povzdychl a chytil mě za ruku.

Opatrně si mě přitáhl blíž, takže jsem se mu musela zapřít o hruď, aby se k sobě naše těla nepřilepila úplně. Cítila jsem pod dlaní jeho zrychlené srdce. Aspoň jsem nebyla jediná, koho tahle situace nenechává chladným.

Sklonil se, jako kdyby se mě chystal políbit.

Věděla jsem, že to není správné, že ho tím ohrožuju, ale nedokázala jsem si pomoct.

Automaticky jsem zavřela oči, ale na jeho rty čekala marně.

„Snažím se říct, že…“ Začal znovu a tentokrát zněl mnohem vyrovnaněji, přesvědčivě.

Konečně jsem pochopila, co se mi to pokoušel sdělit, a bylo mi jasné, že mu to nemůžu dovolit.

Kdyby to vyslovil, už by nebylo návratu.

Nedokázala bych mu odolat a tím ho odsoudila k smrti. Musela jsem ho zarazit dřív, než se vyzná.

Jenže jeho teplý dech mě šimral na tváři a já ze všeho nejvíc toužila po tom, nechat ho to dokončit.

Nevím, kde se ve mně vzala síla přerušit ho. „Že máš problémy s vyjadřováním?“

Pevně jsem semkla víčka v obavách jeho reakce.

Rozesmál se.

Překvapeně jsem zamrkala a vyhledala jeho pobavený obličej.

Tázavě nadzvedl obočí, ale pořád se usmíval.

„To vážně nedokážeš být ani na dvě minuty vážná?“

„Dokážu,“ ujistila jsem ho a zbytek věty dokončila šeptem. „Ale nechci.“

Zakroutil hlavou, ale o kousek poodstoupil.

Konečně jsem se mohla zase nadechnout. Kdyby zůstal ještě chvilku takhle blízko, vrhnu se na něj a sama z něj strhám oblečení.

Jeho obličej zase zvážněl. „Víš, co jsem chtěl říct, že ano?“

Nepatrně jsem přikývla.

„Nechceš to slyšet,“ pochopil. Jeho výraz zůstával stejný, jen modř jeho očí zaplavila náhlá vlna smutku. Rychle ho odstrčil stranou. I ten krátký okamžik ve mně stačil vyvolat výčitky a vztek na sebe samotnou. Ubližovala jsem mu. To byla ta poslední věc na světě, co jsem chtěla. Ale pořád to bylo lepší, než ho nechat zabít.

Potlačila jsem všechny své instinkty a přistoupila k němu. Vztáhla jsem ruku k jeho obličeji a bříšky prstů ho zlehka pohladila po tváři.

Zavřel oči a spokojeně zavrněl. Ten zvuk mi rozechvěl žaludek a zahřál mě na prstech, nutil mě ruku zase stáhnout, jako kdybych se o jeho kůži mohla popálit. Neudělala jsem to.

„Gabe…,“ oslovila jsem ho něžně a přiměla ho podívat se na mě. Modré oči měl zmatené, nejisté, a někde v hloubi stále ublížené. Chtěla jsem tu bolest odehnat pryč a ujistit se, že už se nevrátí.

Netušila jsem jak. Konec konců, to já jsem byla ten důvod, proč byl raněný.

Propaloval mě nedočkavým pohledem, čekal, že něco řeknu. Nevěděla jsem co. Nenapadal mě jediný způsob, jak z téhle situace ven. Ne takový, který by nám oběma nerozcupoval srdce na padrť.

Smutně se pousmál. „Ty to necítíš stejně, mám pravdu?“

„Ne…,“ vydala jsem ze sebe téměř neslyšně, ale to, co jsem spatřila v jeho tváři, mě donutilo jedním dechem pokračovat, „…měla bych.“

„Co to znamená?“

Zadívala jsem se na špičky svých bosých nohou.

„Je to komplikované.“

„Tak to zjednoduš.“

Odvrátila jsem se od něj a objala sama sebe ve snaze udržet se pohromadě. „Nemůžu ti dát odpověď, jakou chceš slyšet.“

„Bude mi stačit jakákoli.“

„Nejsem holka pro tebe.“

„Já myslím, že jsi přesně pro mě.“ Otevřela jsem pusu k protestům, ale nedovolil mi promluvit. „Jsem si tím jistý od chvíle, kdy jsme se poznali. Od toho okamžiku jsi to jediné, na čem mi skutečně záleží. Můžeš mi říct, abych tě nechal na pokoji, můžeš mě od sebe odhánět, ale nemůžeš mě donutit přestat na tebe myslet. Nemůžeš mě donutit, abych se takhle přestal cítit.“

Pohlédla jsem mu do tváře a okamžitě toho litovala. Byla plná něhy a nadějí, a já pochopila, že jediný způsob, jak ho zachránit, je zlomit ho.

„Nikdy bych nikomu nedovolil, aby ti ublížil, Alex. Budu tady, abych tě ochránil. A jestli budu muset zemřít, abys ty mohla žít, udělám to bez zaváhání. Protože v tuhle chvíli pro mě neexistuje nic důležitějšího, než jsi ty.“

Cítila jsem, jak mi něco vlhkého stéká po tváři.

Natáhl ke mně ruku a já ucukla.

Potlačila jsem další slzy, které se mi draly do očí. „Jdi.“

„Co?“

„Chci,“ začala jsem a snažila se, aby můj hlas zněl pevně a neochvějně, „abys odešel.“

Napřímil se a zaťal zuby, jako by se snažil ustát ránu, kterou právě dostal do obličeje. „Nevím, proč to děláš, ale není to správné. Není to přirozené.“

„O tom ty nerozhoduješ,“ vmetla jsem mu do tváře chladně.

Trhnul sebou, jako kdybych ho znovu uhodila, ale protáhl se kolem mě a beze slova odešel z pokoje. Neopomenul za sebou řádně hlasitě třísknout dveřmi.

Silou vůle jsem se udržela na nohách, než jeho naštvané kroky odezněly, a potom jsem se sesula na podlahu a dala volný průchod vzlykům, které jsem v sobě dusila. Okolní svět se rozmazal pod novým přívalem slz a já měla pocit, že už nikdy nenabude stejně ostrých tvarů jako předtím.

11. Označená

Probudila jsem se schoulená na podlaze, stále oblečená v županu. Zamžourala jsem do slunce za oknem a posadila se. Pravou tváří mi projela tupá bolest, zřejmě pozůstatek celonočního pobytu na zemi. Automaticky jsem si ji promnula a bolest ustoupila.

Jenže já si pořád připadala jako v té nejhorší noční můře.

Byla jsem mrtvá, daleko od rodiny a kamarádů, a zavlečená do světa, do kterého jsem nechtěla patřit. Do světa, kde násilí, krev a smrt byly mými nejbližšími přáteli. Občas jsem přemítala, jestli je tohle můj trest za to, jaký život jsem vedla dřív.

Protože upřímně byla jsem tak trochu, mrcha. Jo, to je to správné slovo. Paličatá, rozmazlená a přesvědčená, že jsem středobodem vesmíru.

Dostala jsem, co jsem si umanula, a byla ochotná jít přes mrtvoly. Ublížila jsem spoustě lidí, ale mnohem víc než to mě tížil zatrhnutý nehet nebo špatně vytrhané obočí. Nestarala jsem se o city druhých.

A teď nikoho nezajímaly ty moje.

Možná, že právě proto si mě vybrali. Třeba potřebovali někoho stejně zkaženého, jako jsou oni sami. Někoho komu bude jedno, že lidé kolem něj umírají. Někoho kdo se stane poslušným vojákem, kterého v cestě za splněním jeho mise nic nezastaví. Nebyla jsem sice ochotná nechat sebou manipulovat, ale bojovala jsem za ně. Přivedli mě zpátky, abych vyhrála válku, a já měla v plánu udělat všechno pro to, aby se mi to podařilo. Jsem vyvolená, Spasitelka, a mým úkolem je osvobodit tenhle svět ze spárů temnoty.

Trvalo mi dlouho, než jsem si uvědomila, že se před svým osudem neschovám. Je to část toho, kdo jsem. A už se nemůžu dočkat, až se jí zbavím. Ne, moje důvody pro záchranu lidstva nejsou tak čisté a nesobecké, jak bych ráda všem namlouvala.

Možná se tvářím hrdinsky a uvědoměle, ale ze všeho nejvíc se chci oprostit od těch idiotských imitací bohů, kteří se rozhodli pohrávat si s mým životem. A jestli se mi při tom podaří udržet svět v jednom celku, beru to jako příjemný bonus.

Jenže poslední dobou jsem začínala uvažovat, jestli jsem na tuhle práci vůbec ta správná holka.

Možná si prostě jenom spletli mrtvolu, v rozkladu a pod zemí přece jen vypadáme všichni hodně podobně. Protože musíš být tvrdý, nedotknutelný, abys tohle mohl dělat. A bez ohledu na to, jak jsem se mohla tvářit, nebyla jsem ani jedno. Byla jsem slabá a křehká a ze všeho nejvíc jsem chtěla být milována. Když jsem ale dovolila pocitům ovládnout moje tělo, zlomily mě a rozcupovaly na kousky. Co se zdálo tak prosté a přirozené, bylo najednou mimo můj dosah a já nevěděla, jestli to dokážu ustát. Lidé ve svých životech potřebují nějaké jistoty, jasný maják v temných dnech, který je bude navádět k pobřeží a udrží je nad hladinou.

Někoho kdo vám pomůže plavat, až vám dojdou síly. Co když ale nikoho takového nemáte? Co když jediná věc, kterou si můžete být skutečně jisti, je, že neexistují šťastné konce?

Vydrápala jsem se na nohy a natáhla na sebe nějaké oblečení. Rýpat se ve svém rozbolavěném srdci nebyl zrovna inteligentní nápad, pokud jsem plánovala

udržet

ho

ještě

nějakou

dobu

pohromadě. Navíc jsem nemohla truchlit věčně.

Pořád mě pálily oči, ale slzy, které bych mohla prolévat nad svojí ztrátou, mi už dávno došly. I když dokonce přijdete o něco, co jste milovali až za hranici možností, váš žal vás časem opustí.

Ochromující smutek, který vás pohltil, vás nakonec vyvrhne zpátky do světa, použité a prázdné.

A jediné, co můžete dělat, je pohnout se dál a pokračovat v cestě.

Když jsem konečně dorazila do tělocvičny, Nickova hodina už byla v plném proudu. Co mě ale překvapilo, byla osoba, která se chopila jeho výcviku. Krásná a elegantní jako vždycky, nehledě na teplákovou soupravu, kterou měla na sobě, vysílala Mikayla proti Nickovi kouzlem jeden tenisák za druhým a nutila ho vyhýbat se jim.

Pokaždé, když se mu to nepovedlo a dostal ránu – což bylo víc než jen často, zavřískala na něj Rychleji, ale nezdálo se, že by to mělo nějaký účinek.

Obešla jsem tělocvičnu a posadila se na lavičku vedle Jamieho, který scénu před sebou zaujatě pozoroval.

„Myslela jsem, že Mikaylu sem nikdy nikdo nedostane,“ nadhodila jsem. Alespoň to mi sama tvrdila chvíli potom, co jsem se tady ubytovala.

Připadalo mi, jako by od toho okamžiku uběhla už celá věčnost, ale nebyl to ještě ani měsíc.

„Poslední dobou porušuje všechna svoje pravidla.“

Překvapeně jsem vydechla. Když jsem ho oslovila, nepočítala jsem s tím, že by mi skutečně odpověděl. „Očividně není jediná.“

Odpověděl mi na otázku, kterou jsem nestihla položit.

„Když mám co říct.“

Podezřívavě jsem si ho přeměřila. Možná se mi to jenom zdálo, ale jeho oči nebyly tak mrtvé jako obvykle.

„Vypadáš, jinak.“ Chtěla jsem říct šťastně, ale nebyla jsem si úplně jistá, že někdo z nás má skutečně šanci něco takového prožít.

Jenom pokrčil rameny a koutky úst mu nebezpečně zacukaly.

V úžasu jsem vytřeštila oči. „To byl úsměv?“

Zakřenil se na mě a v očích mu vítězně zablýskalo. Vypadal jako někdo, kdo po opravdu dlouhé době získal něco, o čem vždycky snil.

Ohlédla jsem se po Mikayle, která i přes vážný výraz rozjasňovala místnost, jako kdyby si k snídani dala hejno světlušek.

Možná jsem se nakonec spletla. Třeba pro někoho z nás ještě pořád naděje je.

„Tohle byl rozhodně úsměv.“

„Jsi blázen,“ odbyl mě pobaveně.

„Nejspíš jo,“ neodporovala jsem. „Ale aspoň jsem blázen, co tě rozesmál.“

Už nic dalšího neřekl a znovu se zahleděl na trénující dvojici před námi. Jeho tvář opět zvážněla, ale kolem očí se mu pořád držely vrásky pobavení. Nechtělo se mi to přiznávat, ale záviděla jsem mu. Žárlila jsem na jakoukoli iluzi štěstí, které se mu dostalo, ale já na ni neměla nárok.

Bylo to sobecké a sebestředné, ale můj vlastní smutek mi zabraňoval těšit se z radosti kohokoli jiného.

Matt prudce rozrazil dveře a vpadl dovnitř tak náhle, že jsme se všichni s nadskočením ohlédli jeho směrem. Bohužel, pro některé z nás to mělo i nemilé následky. Jakmile se Nick nesoustředil na svůj úkol, schytal takovou ránu tenisákem rovnou do obličeje, až to zamlaskalo. Překryl si rukou levé oko, jako by mu to mohlo nějak ulevit, a bolestivě se šklebil.

Okamžitě jsme s Jamiem stáli na nohách. Měla jsem tendenci rozběhnout se k Nickovi a ujistit se, že je v pořádku, ale Matt mě kývnutím zarazil a volal si mě k sobě. Hodila jsem po Nickovi zoufalým pohledem, ale nechala jsem ho ve zkušených rukách doktorky Mikayly a asistenta Jamieho, a sama se připojila k Mattovi v rohu místnosti.

Sklonil se ke mně, a když promluvil, rty mi důvěrně otíral o ucho. Nebyla jsem si úplně jistá, jestli to dělal naschvál, nebo prostě jenom nechtěl, aby ho někdo z přítomných slyšel, a tak jsem to nechala plavat.

„Našli jsme toho chlupáče.“

Zklamaně jsem si povzdychla. Trochu jsem doufala, že se jeho horká novinka bude týkat Nickovy pohřešované matky. Ale počítám, že vlkodlak, kterého jsme onehdy pronásledovali v kanálech a solidně ho namíchli, taky nebyl k zahození. Alespoň zachráníme pár lidských životů, když už nic jiného.

Chtěla jsem se ještě Matta zeptat na další podrobnosti, ale zmatený výraz v jeho obličeji mi v tom zabránil. Propaloval pohledem rozesmátou Mikaylu a nezvykle uvolněného Jamieho a nedůvěřivě mhouřil oči.

„Vypadá, šťastně.“ Řekl to tak tiše, že jsem skoro přeslechla nedůvěru v jeho hlase.

„Závidíš?“ rýpla jsem si a nedávala na sobě znát, že já bych si samou žárlivostí nejradši ukousla ruku.

Ani se neobtěžoval odpovědět, jenom na ně dál zíral. Následovala jsem jeho příkladu a pokoušela se identifikovat důvod jeho zaujetí, ale jediné, co jsem viděla, byli Mikayla s Jamiem starající se o poraněného Nicka.

Jenže Matt jim nepřestával věnovat zkoumavý pohled a já měla najednou pocit, že mi něco uniká.

Když Matt v šoku zalapal po dechu a začal se dusit vlastním smíchem ve snaze zadržet ho v sobě, začínala jsem být vážně naštvaná. Nesnáším, když nejsem v obraze.

Byla jsem příliš zaměstnaná snahou pochopit pochody Mattovy zvrácené mysli, než abych si všimla, že se Jamie s Nickem sbírají k odchodu – pravděpodobně sehnat nějaký led na zchlazení rychle se vybarvující modřiny. Zaregistrovala jsem jejich nepřítomnost až v okamžiku, když se Matt vedle mě rozchechtal tak mocně, až mu začaly téct slzy.

Mikayla tázavě nadzvedla obočí a připojila se k nám. „Jinak v pořádku?“

„U něj nikdy nevíš,“ odpověděla jsem místo Matta, který ještě pořád hýkal smíchy.

Trvalo mu ještě aspoň minutu, než se uklidnil natolik, aby dokázal promluvit. „Dobrá práce, Williamsová.“

„Škoda že netuším, o čem to sakra mluvíš.“

Matt si její, naší, zmatenosti nevšímal a pokračoval svým spokojeně výsměšným tónem dál.

„Kdybych věděl, že postačí jen, aby tě dostal, aby se rozzářil, jako kdyby se nadopoval plutoniem, dotáhl bych tě do jeho postele osobně už před pěti roky.“

V jejích očích se mihlo něco velice podobné studu, ale její tvář zůstávala dokonale klidná. „My jsme spolu ne…“

„Máš to vepsané v obličeji, zlatíčko, tak se nesnaž,“ uculil se na ni a nenechal jí šanci protestovat. „Můj šikovný bráška si s tebou včera rozhodně začal. A podle tvýho zasněnýho výrazu soudím, že ti to udělalo fakt dobře.“

Mikayliny rozpaky se v mžiku vypařily.

Nasupeně zavrčela a probodla Matta pohledem tak nenávistným, až mě trochu překvapilo, že na místě nevzplál. I pro čarodějky začátečnice nebyl problém rozdělat oheň pouhou myšlenkou. Když je ale něco nebo někdo dostatečně vytočil, vztek jim zatemnil rozum a přestávaly svoje schopnosti kontrolovat.

Nešťastné

vzplanutí

v

těchto

případech nebylo žádnou výjimkou. Ovšem Mikayla svoji moc už nejspíš dávno zkrotila.

Neodrážela se na ní ani známka toho, že by se musela nějak zvlášť soustředit, aby někomu z nás náhodou neublížila. Místo toho se otočila na podpatku, neopomenula při tom samozřejmě efektivně pohodit blonďatými vlasy, a odkráčela pryč.

Matt vedle mě se znovu rozchechtal. Unaveně jsem si povzdechla a chtěla mu věnovat otrávený pohled jako nášup, ale jakmile jsem narazila na jeho oči, na svůj původní plán jsem rázem zapomněla. Nikdy jsem nepřemýšlela o tom, kolik si toho vytrpěl. Jeho rodiče zemřeli, jeho mladšího bratra mučili a on si to všechno bezpochyby dával za vinu. Ale na rozdíl od Jamieho vypadal Matt v pořádku a nedotčeně. Alespoň jsem si to myslela.

Jenže teď, když jsem spatřila jeho oči rozzářené a uvolněné, jsem si uvědomila, že v nich vždycky přebývalo něco temného a děsivého.

Když potkáte člověka, kterého posléze postihne nějaká tragédie, zpozorujete na něm změnu. Jeho oči posmutní, zatvrdí se pod náhlým přívalem bolesti, výčitek nebo hněvu. Jenže u někoho jako byl Matt, u někoho, jehož oči tím byly přeplněné každičkou vteřinu každičkého dne, jste si přítomnosti něčeho podobného nevšimli, dokud to nezmizelo. Dokud z nich nespadl obří, tíživý kámen, který jim celou dobu seděl na hrudi a stahoval je ke dnu.

A přesně to nyní platilo na Matta. Tvář měl najednou klidnou, bezstarostnou a pohlednější, než kdy dřív. Už předtím se na něj holky lepily jak na med, ale s tou nově nabytou uvolněností, která z něj sálala v nebezpečných dávkách, si teď nejspíš bude muset sehnat pořadník, aby se každé z nich dostalo spravedlivého přídělu. Pociťovala jsem zvrácené nutkání zařadit se mezi ně. Protože ať už se s Mattem stalo cokoli, zbarvilo to jeho svět do příjemnějších odstínů a já si přála to aspoň na okamžik taky spatřit.

Matt se na mě zamračil, když zpozoroval, jak okatě na něj civím. „Co zase, hvězdo?“

Jenom jsem pokrčila rameny a snažila se přijít na nějakou obstojnou výmluvu, která by mě zachránila před doživotním výsměchem. Kdyby totiž Matt zjistil, že kvůli němu pociťuju byť jen nepatrný náznak závisti či žárlivosti, předhazoval by mi to denně až do konce věků. A jak ho znám, pravděpodobně i potom.

„Myslela jsem, že ti dva spolu už dávno chodí, to je všechno.“

Znovu se zamračil, ale nebylo to kvůli mé odpovědi. Spíš jako by si vzpomněl na něco nepochopitelného, co mu pořád vrtalo hlavou.

„Ne, Mikayla nechtěla.“

„Proč ne? Vždyť ho má očividně víc než jen ráda, tak co ji v tom brání?“ Že to říkám zrovna já.

Sama jsem se právě na vlastní kůži přesvědčila, že občas nezáleží na tom, co chceš nebo jak moc to chceš. Prostě to nikdy nemůže být tvoje.

„Přesně!“ vykřikl souhlasně, jako by čekal už moc dlouho, než mu dá někdo za pravdu. „Jenže ona vždycky přišla s nějakou jinou, naprosto debilní výmluvou. Jako například že je pro něj moc stará.“

Znovu jsem se s Mattem shodla. S pitomějším zdůvodněním už vyrukovat nemohla? Byla maximálně o dva, tři troky starší než já. Jamiemu bylo dvacet. Pár let sem, pár let tam, lásce přece nezáleží na číslech. Ale stejně jsem se musela zeptat: „Kolik jí vůbec je?“

„Vlastně ani nevím,“ protáhl zamyšleně. „Nikdy o svým věku nemluví. Nechce dokonce ani slavit svoje narozeniny, prý si nepotřebuje připomínat, že stárne.“ V očích se mu najednou nebezpečně zablýskalo a už to mě mělo upozornit, abych okamžitě vzala nohy na ramena a vypakovala se z jeho dosahu.

„Ale já, na druhou stanu…,“ protáhl sladce. „Za chvilku je únor a to znamená, že se moje narozeniny rychle blíží. Očekávám, že mi dáš něco suprovýho.“

Tázavě jsem nadzvedla obočí. „Například?“

„Co já vím, překvap mě.“

„Mohla bych tě praštit,“ nadhodila jsem.

Jenom protočil oči, ale z nadšení mu to nijak neubralo. „To už jsi udělala. Chci něco novýho.“

„Jaká škoda,“ povzdychla jsem si rádoby zklamaně. „Chtěla jsem ti dát pusu, ale to už jsem taky udělala, takže…“

O krok se přiblížil, čímž mi hrubě narušil osobní prostor, a nasadil jeden z těch svých vyzývavých úsměvů svůdníka, kterých měl v zásobě velkou spoustu všemožných druhů. „Ale ještě jsi neviděla můj pokoj.“

„Jo jo,“ kývla jsem souhlasně a strojeně se na něj usmála. „To si radši vypíchnu oči.“

Na tváři se mu objevil ďábelský výraz, z kterého mi naskočila husí kůže. Už bych si konečně mohla zapamatovat, že se nevyplácelo pronášet před Mattem ultimáta, která, když přijde na věc, nejste ochotni splnit. Měl totiž nemilý zvyk brát všechno doslova. Naštěstí pro mě, než mě mohl skutečně donutit na místě si jednu z mnou zmíněných možností vybrat, dveře do tělocvičny se znovu otevřely a dovnitř vstoupil Gabe.

„Můžeme?“ zeptal se dokonale neutrálním tónem a ani se neobtěžoval podívat se mým směrem. Ne že bych mu to mohla vyčítat.

Matt okamžitě vystartoval z místnosti, ale já se nehnula ani o píď. „Nepočkáme na Jamieho?“

„Ne, dneska jedeme jenom ve třech,“ mrknul na mě přes rameno. Z jeho úst to znělo nechutně a zvráceně.

„Už se nemůžu dočkat.“

Cítila jsem se jako na horské dráze. Jako na té nejodpornější a nejděsivější horské dráze, jakou kdy lidstvo poznalo. Házelo to se mnou na všechny strany a ve zpětném zrcátku jsem mohla vidět, jak můj obličej pomalu zelená. A jak dobře si Matt ten pohled užívá. Jelikož to on seděl za volantem, měla jsem podezření, že to naschvál bral přes všechny možné i nemožné díry a výmoly, jenom aby mi bylo špatně. Jak chce. Uvidíme, kdo z nás se bude bavit víc, až mu pozvracím zadní sedačku.

Když o tom tak přemýšlím, možná se mi jenom mstil za to, jakou reakci ve mně jeho miláček vzbudil. Když jsem totiž poprvé spatřila toho megalomanského

nablýskaného

černého

hummera, který byl vyšší než kdokoli z nás tří, musela jsem se začít smát.

„Copak?“ přeměřil si mě podezřívavým pohledem.

„Znáš tu teorii, podle které si chlapi kupují podobný bouráky, aby si vykompenzovali jiné nedostatky?“ I přes moje nejlepší snahy se mi to nepodařilo pronést s vážnou tváří.

Na oplátku se na mě nehezky zamračil. „Já žádný nedostatky nemám. A rozhodně ne ty, na který narážíš.“

Znovu jsem se zasmála. „Jistěže ne.“

„Můžeš klidně jít pěšky,“ odsekl uraženě.

Vyplázla jsem na něj jazyk a vyšplhala na zadní sedadlo. Kdybych věděla, co za pekelnou jízdu mě čeká, nejspíš bych přijala jeho návrh a radši se prošla. Lepší mít rozbolavělé nohy než pocit, že ze sebe co nevidět vydávíte vlastní střeva. To jsem se na místo určení rovnou mohla přenést a výsledný efekt by to mělo naprosto totožný, jen bych tam byla stokrát rychleji a po cestě nemusela snášet napjatou atmosféru v autě, kterou zapříčinila směsice Mattovy otravné společnosti a Gabova okatého přehlížení.

Když jsme o několik minut později za hlasitého skřípění štěrku konečně zastavili, vděčně jsem vypadla ven jako první a práskla za sebou dveřmi tak hlasitě, že mě Matt za odměnu pokáral zabijáckým pohledem. Jak u mě poslední dobou bývalo zvykem, nevšímala jsem si ho a plnými doušky si užívala čerstvý vzduch, který byl takhle daleko od města dokonce i dýchatelný.

„Dál musíme po svých,“ informoval Matt, když si z kufru bral brokovnici a kapsy si pěchoval náhradními náboji. „Mohli by nás slyšet.“

Počkala jsem, než si kluci posbírají všechny svoje hračičky a sama vyzbrojená jen dvěma saji a svojí Berettou M9 se za nimi poslušně vydala do neznáma. Nechali jsme auto zaparkované na kraji lesa a pokračovali pěšky podél hranice stromů ještě dobré dva kilometry. Za tíživého ticha mezi námi se mi to zdálo jako celá věčnost, než Gabe, který vedl naši skupinu, konečně zvedl zaťatou pěst, aby nás přinutil zastavit.

Kluci okamžitě padli na zem a doplazili se na hřeben kopce, který skýtal dostatečný a obstojně chráněný výhled do údolí, a já je neochotně následovala. Nic neudělá holce větší radost, než se hezky po ránu vyválet v tisíciletém prachu a špíně.

Fakt že ne.

Na břehu jezera v dolině před námi si lebedila polorozpadlá chajda. Přestože byla postavená převážně z bytelných kamenů, zatlučená okna, střecha děravá jak cedník a plevel, kam se jen podíváš. To vše jí dodávalo podivně křehký vzhled.

Kdysi dávno to zřejmě mohl být prvotřídní rodinný domek, pro který by lidé byli ochotni vraždit. Já se teď modlila, abychom nemuseli dovnitř, protože by mohl zavraždit nás. Šance, že se nám ta bouda při prvním neopatrném pohybu sesype na hlavu, byla skutečně velká.

Matt s Gabem chvilku zuřivě gestikulovali, zřejmě se dohadovali o nejlepší taktice, ale jelikož jsem z té změti nesourodých pohybů pochytila stejně akorát tak velký kulový, přestala jsem jim věnovat pozornost. Radši jsem se zaměřila na domek před námi, doufala jsem, že zpozoruju alespoň něco užitečného, co by nám mohlo pomoct v připravovaném útoku.

Když se Gabe znovu vyhoupl na nohy, překvapeně jsem zamrkala. Pohledem na okamžik sklouzl ke mně, ale výraz jeho očí ze mě vyhnal jakékoli známky radosti, které ve mně ta skutečnost mohla vyvolat. Nebyla jsem natolik pitomá a naivní, abych věřila, že jeho pohled bude pořád stejně vřelý, láskyplný. Věděla jsem, že to, co jsem mu včera provedla, bude mít své následky. I když jsem netušila jaké. Byla jsem připravená přijmout jeho zlost, zvládla bych dokonce i odpor nebo opovržení. Jenže jeho oči byly prázdné. Jako by se všechny city, které ke mně kdy choval, které kdy choval ke komukoli na tomto světě i mimo něj – prostě vypařily. Kdybych ho v tu chvíli postavila vedle Liama, nepoznali byste v jejich nedotčených tvářích rozdíl.

A já se začala nenávidět ještě mnohem víc.

„Problémy v ráji, hm?“ nadhodil Matt, který si musel toho náhlého nedostatku citu mezi námi všimnout, když Gabe skrytý ve stínech stromů odběhl pryč.

Zarytě jsem hleděla na chajdu před sebou a nedala nijak najevo, že jsem jeho otázku vůbec postřehla.

„Nic si z toho nedělej,“ pokračoval, když pochopil, že se mu nechystám odpovědět. „Gabe umí být občas pěkný kretén.“ Škoda jen, že tohle náhlé ochlazení našeho vztahu vůbec nebyla Gabova chyba.

„A žárlí,“ přihodil Matt. Začínala jsem mít podezření, že se mě vážně snažil nějak utěšit.

Nebo mám možná jen halucinace z toho, jak se můj mozek v jeho hummeru tak hezky protřepal.

„Nemá rád, když se kolem jeho holky točí jiní chlapi.“

Mlčela jsem. Poprvé za dobu, co se známe, jsem necítila potřebu jeho slova vyvracet. Teď už si totiž nikdo nemohl špatně vyložit situaci a mylně nás s Gabem považovat za pár, kterým jsme nikdy skutečně nebyli. Koutkem oka jsem zachytila, jak se Matt smutně pousmál. Jako by pochopil, že něco vážně není v pořádku, když jsem jeho narážku nechala bez odezvy.

„Je mi to líto,“ zašeptal.

Překvapeně jsem na něj otočila hlavu, neschopná ho dál ignorovat. „Co?“

„Cokoli ti tolik ubližuje,“ objasňoval tiše.

Nebyla jsem si jistá, jestli kvůli tomu, že si kousek od nás pořídila sídlo smečka vlkodlaků, nebo se mu jen těžko přiznávalo nahlas, že v něm sídlily emoce tolik podobné skutečnému soucitu. „Je mi to líto.“

A já mu věřila.

Odvrátila jsem se od něj, abych dál nemusela snášet jeho soustrastný výraz, a znovu svoji pozornost plně soustředila na Gaba, který konečně doběhl na místo určení. Zamračila jsem se, když sáhl po noži a bez zaváhání se řízl do dlaně. „Co to sakra dělá?“

„Snaží se je vylákat ven,“ odpověděl mi šeptem Matt, zatímco vytáhl svoje pistole z pouzder a odjistil je. Následovala jsem jeho příkladu a připravila svoji Berettu do akce, poslouchala jsem při tom jeho výklad. „Nevíme, kolik jich tam uvnitř je. To nejlepší, co můžeme udělat, je rozdělit je a modlit se, aby to stačilo. Vůně čerstvé krve přiměje většinu z nich vyjít. Až se tak stane, ani se nehni, dokud ti nedám znamení.“

„To nebude fungovat, ucítí nás.“

„Pokud dokážeš zůstat na dvě minuty zticha, tak ne. Mikaylino kouzlo nás chrání.“

Protočila jsem oči a poslechla si další instrukce.

„Až ti dám znamení, pomoz Gabovi a postřílej všechno, co na něj bude cenit zuby. Já vtrhnu dovnitř a zbavím se zbytku.“

Ta část, kdy se sám vydá do neprobádaného vlkodlačího doupěte se mi ani v nejmenším nelíbila. Jenže než jsem stačila zaprotestovat, vchodové dveře se rozletěly a ven vyšel první vlkodlak. Zastavil se těsně za verandou, zvedl hlavu a zavětřil. Na ústech se mu v mžiku objevil spokojený, pro všechno živé v okruhu deseti mil smrtelně nebezpečný, úsměv.

Houkl směrem do domu pár slov, kterým jsem na tu dálku nebyla schopná rozumět, ale jelikož se ven okamžitě vypakovali další čtyři jeho kamarádíčci, zřejmě je svolával na oběd.

Svorně vykročili ke Gabovu lesnímu úkrytu.

Hodila jsem po Mattovi tázavým pohledem, ale ten jenom nepatrně zavrtěl hlavou. Vlkodlaci líně pokračovali v cestě a s každým krokem, který učinili směrem k lesu, napětí ve mně narůstalo.

Začínala jsem dostávat tik do ruky, jak moc už jsem chtěla zasáhnout. Nebyla jsem stavěná, aby si někdo jiný hrál na návnadu.

A vůbec se mi nezamlouvalo, že tou návnadou byl právě Gabe.

Když konečně byli vlkodlaci vzdálení od Gaba sotva deset metrů, vystoupil bleskově zpoza stromů a střelil jednoho z nich do hlavy, než stihli zareagovat. V tu samou chvíli zařval Matt: „Teď!“ a já přestala vnímat jeho existenci a soustředila se jen na svůj úkol. Rozběhla jsem se ke Gabovi a naprázdno

vystřelila,

jen

abych

rozptýlila

vlkodlaky, kteří se pohybovali příliš rychle, než aby je bylo možné dost dobře zasáhnout. Další dva padli na zem, jak Gabe využil jejich chvilkové nepozornosti. Zbylá dvojice vlkodlaků svorně zavyla a jeden z nich se vyřítil na mě, změnil se v běhu v obrovského, temně rudého vlka. To byla jeho osudová chyba. Kdyby zůstal v lidské podobě, měl šanci vyhnout se mojí kulce. Ve svém pomalejším vlčím já tu možnost pozbyl. Vyčkala jsem vteřinu nebo dvě, než se ke mně dostatečně přiblížil, a zmáčkla spoušť. Se všemi těmi prašivými upíry a zrůdnými démony kolem jsem skoro zapomněla, jak snadné je zabít vlkodlaka.

Stačí jedna stříbrná kulka do hlavy nebo srdce a máte po problému. Rychle, precizně, a ani si u toho neušpiníte ruce.

Když jsem zaslechla sérii výstřelů vycházejících z polorozpadlého domku, s Gabem v patách, už se totiž stačil zbavit i toho posledního vypelichaného psa, který udělal obdobnou chybu jako jeho kamarádíček, jsem se hnala dovnitř.

Hned na zápraží nás uvítala první mrtvola.

Vyměnili jsme si bleskový pohled a lusknutím prstu se přeměnili v dobře vycvičenou jednotku SWAT. Postupovali jsme domem, oba jsme pečlivě prohledávali

svůj

perimetr,

se

zbraněmi

připravenými v pohotovosti, kdykoli by se v blízkosti pohnulo něco nebezpečného.

Ale jediné, na co jsme narazili, byla další mrtvola.

Ve chvíli, kdy jsme dorazili do kuchyně, se dovnitř otevřenými zadními dveřmi vrátil Matt s nasupeným výrazem ve tváři.

„Ten prevít mi zase zdrhnul,“ zanadával a já nepochybovala, že mluvil o vlkodlakovi, se kterým jsme měli tu čest už kdysi dávno v kanálech pod městem. „Když jsem vpadnul dovnitř, slyšel jsem, jak na mě posílá svoje poskoky, ale sám se dal na útěk. Vyběhl jsem za ním a zasáhl ho do ramene, ale skočil do vody a zmizel, než jsem mohl znovu vystřelit.“

Zatímco Matt ukončoval svoje vyprávění barvitým přehledem nadávek, upoutalo mě něco jiného. V prkenné podlaze sotva půl metru ode mě byla díra. Vypadalo to jako otvor po vypadlém suku, ale byl dost velký, abyste jím mohli prostrčit několik prstů. Nevím, co mě to popadlo, ale najednou jsem měla neodkladnou potřebu to vyzkoušet. Přidřepla jsem si, prostrčila skrz dva prsty a zatáhla.

Přede mnou se otevřel tajný vchod do sklepa.

Kluci okamžitě nahodili bojový postoj, odstrčili mě stranou a zamířili do průlezu, kdyby se na nás náhodnou něco chystalo vybafnout. Když se pár vteřin nic nedělo, Gabe vykročil dolů po vratkých schodech a zmizel ve tmě.

„Zůstaň tady,“ přikázal mi Matt.

„Jasně,“ odsekla jsem kousavě a následovala ho do temnoty.

Ve sklepení bylo příliš vlhko a páchlo to tam plísní a starými bramborami. Byla to jediná místnost a my ji všichni zkušeně propátrali očima, takže nehrozilo, že by nám nějaká potvora zaútočila do zad. Přesto naše zbraně zůstávaly připravené. V rohu místnosti se totiž choulila drobná postava.

„Alex,“ zasyčel na mě varovně Matt, když jsem k ní vykročila. Dovolila jsem si ho ignorovat, protože jsem v celé místnosti necítila nic magického. To znamenalo, že osůbka před námi byla člověk.

„Už je to v pořádku,“ začala jsem konejšivě, když jsem se dostatečně přiblížila. „Neublížíme ti.“

Osůbka ke mně zvedla hlavu a já zalapala po dechu, když jsem pohlédla do tváře sotva desetileté dívenky. Třásla se, jako bychom se nacházeli někde v bohem zapomenutém Rusku a ne na kraji Los Angeles a od hlavy až k patě byla pokrytá zasychající krví. Jenže ať jsem se snažila sebevíc, nikde na jejím těle jsem nedokázala zpozorovat zranění. Chtěla jsem si k ní kleknout a přesvědčit se, že je skutečně v pořádku, jenže kolem pasu se mi omotaly něčí ruce a odtáhly mě stranou.

„Gabe,“ ozval se mi u ucha Matt. Otevřela jsem pusu, abych zaprotestovala, když Gabe přiskočil k vyplašené dívce a bez cavyků se dotkl její tváře.

Jeho slova mi zmrazila ta moje na jazyku.

„Mění se.“

Matt mě v mžiku zase pustil. „Fajn.“

Jeho hlas byl prázdný a neurčitý a já nevěděla, co od něj mám očekávat. Zamračila jsem se, ale nepřikládala jsem tomu nijak velkou váhu. Dokud nezvedl zbraň a nevystřelil.

„Ne!“ zakřičela jsem, ale už bylo příliš pozdě něco dělat. Dívčino tělo se bezvládně svalilo na bok a její mozek stékal po stěně za ní. A jediné, na co jsem dokázala myslet, bylo, že ji zabil. Zabil ji.

Jen tak, bez varování. Bez zaváhání. Prostě jí zamířil do obličeje a stiskl spoušť. Jako by o nic nešlo. Jako by to nebyl mladý lidský život, co právě ukončil.

„Alex…“ Mattův hlas už byl zase normální, vřelý a vtíravý, a mně se z něj chtělo zvracet.

Otočila jsem se na podpatku a pelášila pryč.

„Postarej se o těla, já se postarám o ni,“ slyšela jsem ještě za sebou, ale nebyla jsem schopná rozpoznat, kdo komu rozkazoval.

Chladný venkovní vzduch mě uhodil do tváře, ale v nose mě pořád šimral kovový zápach krve.

Jen ta myšlenka stačila, abych ze sebe v mžiku vyklopila celý obsah žaludku. Ještě pořád jsem dávila, když jsem za sebou poprvé zaslechla něčí kroky.

„Alex…,“ oslovil mě Matt opatrně.

Napřímila jsem se, ruce zaťaté v pěsti, ale nebyla jsem schopná se na něj ani podívat. Třásla jsem se vzteky a odporem a v očích mě pálily slzy.

„Proč jsi to udělal?“

„Měnila se, neměl jsem na výběr.“

„To je kravina!“ vybuchla jsem a obrátila jsem se na něj s hněvem v očích. „Mohli jsme ji vzít k Dougovi. Mohl ji naučit ovládat se.“

„Víš, kolik čerstvě proměněných vlkodlaků se naučí ovládat? Žádný. Jsou to jenom nestvůry poháněné zvířecími instinkty a touhou po krvi.“

Jeho tvář byla pořád dokonale klidná a ve mně se rodila stále nová a nová nenávist k němu. „Zabil jsi ji!“

„Než ona mohla zabít někoho jiného.“

„Pořád to byl člověk,“ upozornila jsem ho krutě. „A my máme lidi chránit.“

„Ne, hvězdo, máme zastavit ty špatné,“ opravil mě mrazivě klidně, „to není to samé.“

Hodnou chvíli jsem mu jenom nenávistně zírala do obličeje, neschopná odpovědět. Vztek mi zatemňoval mysl a já nedokázala rozumně uvažovat. Hlavou mi vířily jen představy toho, jak moc jsem ho chtěla praštit. Jak moc jsem ho chtěla donutit litovat. Jak moc jsem si přála, aby někdo tak bezcitný jako on nikdy nevstoupil do mého života.

Mohla uplynout jedna minuta, nebo celá věčnost, než Gabe konečně vyšel ven. Minul nás, aniž by o nás zavadil pohledem, a zamířil přímou cestou rovnou k našemu provizornímu parkovišti.

Matt vykročil za ním, ale když si uvědomil, že jsem se nepohnula z místa, obrátil se zpátky ke mně.

„Tak pojď,“ vyzval mě, jako by se nechumelilo.

Absolvovat mílovou cestu a potom odjet v jednom autě, ať už jakkoli monstrózní velikosti – s bezcitným vrahem a namíchnutým skoro přítelem?

To si nemyslím.

„Ne.“

„No tak, potřebuješ odvoz.“

„Radši se projdu,“ ujistila jsem ho kysele.

„Alex,“ začal smířlivě a vykročil zpátky ke mně.

Zaťala jsem zuby a jednotlivá slova na něj plivala jako kyselinu. „Nikam. S tebou. Nejdu.“

Jeho tvář se zatvrdila pod náhlým přívalem vzteku. „Fajn,“ odsekl naštvaně, a aniž mi věnoval jediný další pohled, obrátil se ke mně zády a dohnal Gaba.

Počkala jsem, dokud mi ti dva nezmizeli z dohledu, a přemístila se pryč. V žaludku už jsem neměla nic, co by mohlo ven, a akutně jsem odtamtud potřebovala zmizet. Nemohla jsem na tom místě strávit už ani vteřinu. Na místě, které se stalo hřbitovem pro jednu mladou duši. Na místě, kde se roztříštily všechny moje iluze.

Hned, jak jsem vstoupila do baru U Kozího ocásku, ráje všech zlotřilých nepřátel lidí a mé skromné maličkosti, automaticky jsem zapátrala po ošoupané kožené bundě a po rozcuchaných temných vlasech.

Kamarádíčkovat se s démony jsem sice neměla v popisu práce, a pokud to Liam někdy zjistí, nepochybně mě nemine sáhodlouhá přednáška plná velice racionálních argumentů o špatnosti mých činů, která mi ale bude upřímně ukradená – ale být naštvaná a v depresi kvůli kvalitě mého pracovního výkonu mi taky zrovna dvakrát nesvědčilo.

Jenže když jsem byla tady, když jsem popíjela s Devonem po svém boku, moje problémy se najednou nezdály tak závažné. Okolní svět v jeho přítomnosti sice nepřestal existovat, jak tomu pro mě bylo ve společnosti Gaba, ale přinejmenším se nezdál tak temným a zlým. Což byla docela ironie, když vezmete v úvahu, co za živočišný druh Devon vlastně byl. Bylo mi to jedno. Mohl by být i Hitler v přestrojení za Santa Klause a já bych se nestarala.

Pomáhal mi nést tu ohromnou tíhu, která mě dennodenně tlačila k zemi, tlumil všechen žal, který mi jinak svíral vnitřnosti.

Netušila jsem, jak nebo proč to dělá, čeho se snažil dosáhnout, ale i kdyby šlo jen o ďábelský plán jak mým prostřednictvím ovládnout svět, nic by to pro mě nezměnilo.

Za chvilku svobody a klidu jsem byla ochotná to risknout, ať už měla být konečná cena jakákoli.

Nedokázala jsem se ubránit spokojenému úšklebku, když jsem si sedala na barovou stoličku vedle něho.

„Děláš taky něco jiného, než že se poflakuješ v zatuchlým démonským baru?“

Otočil se na mě s pobaveným výrazem ve tváři: „A ty?“

„Dostal jsi mě,“ kapitulovala jsem. Mohla jsem sice vyrukovat s pěknou řádkou různorodých činností, kterými jsem si znepříjemňovala život, ale chtěla jsem na svoje problémy na okamžik zapomenout, ne je znovu rozebírat.

Devon znechuceně nakrčil nos. „Jsi cítit smrtí.“

Přesně to jsem nepotřebovala slyšet. Jako kdybych si sama dost dobře neuvědomovala, že na mně ulpěl pach smrti té dívky a že se ho už nikdy nedokážu úplně zbavit.

Unaveně jsem se zasmála a samotnou mě překvapilo, jak moc sklíčeně to znělo. „To je možný.“

„Těžký den?“ hádal.

„Zhruba tak.“

Bledé oči se mu rozzářily, jako by ho napadla nějaká převratná myšlenka. „A sem jsi přišla, abych tě rozveselil?“

„Sem jsem přišla, protože nemám kam jinam jít.“ Kousla jsem se do jazyku, ale už bylo příliš pozdě, abych vzala svá slova zpět. Být upřímná nikdy nebylo mojí silnou stránkou, ale po mém návratu mezi živé jsem lhala prakticky neustále.

Nikdo se nesměl dozvědět pravdu a občas jsem byla prostě jenom příliš vyděšená, než abych ji řekla.

Devonova tvář najednou posmutněla. „Kdo ti zlomil srdce?“

Uhnula jsem pohledem a zadívala se na svůj odraz v naleštěném barovém pultu. „Jak jsi přišel na to, že je zlomený?“

„Minule jsi zapíjela žal. A to, že jsi tady, znamená, že pořád přetrvává.“

„Skvělá dedukce, Sherlocku.“

„A tvoje oči mluví samy za sebe,“ prohlásil, a teprve když jsem mu věnovala nechápavý pohled, pokračoval. „Když jsme se setkali poprvé, byly jasné a veselé. Teď jsou plné smutku a bolesti, potemněly. Jsou chladnější, ocelově šedé jako obloha před bouřkou, ze které zákonitě musí pršet.

Děsím se okamžiku, kdy ti začnou padat slzy.“

„Neboj,“ ušklíbla jsem se a snažila se nedat najevo, jak moc pravdivá jeho slova jsou, „ve společnosti podezřelých cizinců nikdy nebrečím.“

„Nemusíš být na sebe tak tvrdá, Alex,“ zašeptal, „ukázat, že máš city a že mohou být raněny, není projevem slabosti.“

„Díky za radu, Sherlocku.“

Pobaveně si odfrkl. „Víš, můžeš mi říkat i Devone.“

„Nemyslím si,“ zakřenila jsem se na něj na oplátku škodolibě. „To by tě totiž tolik neštvalo.“

„Mě to neštve,“ pokrčil nedotčeně rameny. „Ve skutečnosti je to moje prostřední jméno.“

Vytřeštila jsem na něj oči a měla co dělat, aby mi čelist překvapením nespadla až na zem.

„Vážně?“

Jenom přikývl a už ta myšlenka mě donutila zamračit se. „Co za rodiče by svému dítěti provedli něco takovýho?“

Poznala jsem mu v obličeji, jak moc se snaží ovládnout, ale koutky mu cukaly, jako by měl v puse zaseknutý tyčový mixér. Nakonec to vzdal a zeširoka se na mě zazubil. „Žádní.“

Dotčeně jsem zasyčela a praštila ho do ruky, ale o ty jeho žulové svaly bych si spíš zlomila zápěstí, než že bych mu způsobila byť jen nějaký chatrný náznak bolesti. Musela jsem se tedy spokojit s méně násilnou metodou a probodnout ho tím nejošklivějším pohledem, jakým jsem ho mohla počastovat. Ale skutečnost, že jsem se usmívala od ucha k uchu, trochu kazila celkový efekt. „Lhát se nemá, to jsi ještě neslyšel? Přijdeš do pekla.“

„Za tvůj úsměv stojí podstoupit to riziko.“

Moje obočí tázavě vyletělo do závratných výšin.

„Ty se mnou flirtuješ?“

Ve tváři se mu pořád zračilo pobavení, ale jeho tón zůstával vážný. „Jestli chceš.“

Chvilku jsem bojovala s nutkáním vybalit nějakou pohotovou a vysoce jízlivou odpověď, ale nakonec jsem se od něj znovu odvrátila a kopla do sebe dalšího panáka. „Mám zlomené srdce, vzpomínáš?“

„Třeba jenom potřebuješ někoho, kdo ti ho vyléčí.“ Jeho hlas se změnil, najednou byl hřejivý a laskal mě po těle. Nebyla jsem si jistá, jestli mě to mělo ukonejšit, nebo jenom svést.

Obrátila jsem se zpátky na něj a podezřívavě přimhouřila oči. „Nevím, o co se snažíš, ale nebude to fungovat.“

Věnoval mi jeden z těch pokřivených úsměvů, který holkám podlamoval nohy na počkání, a naklonil se blíž ke mně. „Už to funguje.“

Hleděla jsem mu zblízka do obličeje a jeho bledé oči mi nikdy nepřipadaly tak fascinující. Byly světlé, téměř bílé, jako čerstvý sníh napadaný za mrazivého odpoledne, ale přesto z nich sálal podmanivý žár. Lákal mě hupnout Devonovi na klín a stočit se v jeho náručí jako kočka před vyhřátým krbem.

Nervózně jsem si odkašlala a odtrhla od něj zrak, než jsem stihla svou představu zrealizovat.

Pocítila jsem akutní potřebu přeorientovat nás na jiné, bezpečnější téma. Na můj vkus jsem měla problémů s chlapy už tak dost, nepotřebovala jsem se po dalším sápat uprostřed narvaného baru. Ani nikde jinde, když už jsme u toho. Možná že ve své fantazii bych dokázala snést obraz nás dvou ve velmi nemravné situaci, ale tím to taky končilo.

Rozhodně jsem nemínila převádět byť jen náznak něčeho z toho na skutečnost.

Některé věci jsou lepší, pokud zůstanou jen ve vaší hlavě.

„Takže,“ protáhla jsem a snažila se neznít rozpačitě a zahanbeně nad svými vlastními hříšnými myšlenkami. „Co za démona vůbec jsi?“

„Ten hodný.“

„Žádní

takoví

neexistují,“

odfrkla

jsem

nekompromisně. Že ho toleruju ve své blízkosti, aniž bych mu nějak fyzicky ublížila, neznamenalo, že sežeru všechno, co mi naservíruje. A na pohádky už jsem přece jen trochu velká.

„Proč myslíš?“ Nezdálo se, že by se ho moje rezolutní odmítnutí nějak dotklo, spíš jako kdyby ho jenom upřímně zaujalo.

„Nemají to v povaze.“

Skepticky nadzvedl obočí. „Takže vlkodlaci a upíři můžou přejít na správnou stranu, ale démoni ne?“

„Vlkodlaci a upíři bývali lidé,“ vysvětlovala jsem zapáleně a snažila se při tom nemyslet na tu malou holčičku, které jsme dneska ani nedali šanci vybrat si tu svoji spřízněnou stranu. „Kousek dobra v nich vždycky bude žít. Ale démoni v sobě nemají ani ždibek lidskosti, jsou zlí a zvrácení, prohnilí až do morku kostí.“

Chytil se za srdce v ublíženém gestu. „Jsem dotčený.“

„Není to nic osobního,“ pokrčila jsem nad jeho herectvím rameny. „Prostě holá skutečnost.

Démonská duše, tvoje duše, je temná a zkažená.

Pokud teda nějakou máš.“

Znovu se ke mně přiblížil a tentokrát mi nenechával žádnou možnost útěku. „Podívej se mi do očí a řekni, že nemám.“

Udělala jsem, co po mně chtěl, a okamžitě zapomněla původní záměr. Jeho oči mě pohltily, ta bledá modř mě stahovala dolů, pořád hlouběji a hlouběji, dokud se okolní svět nerozmazal ve čmouhu nesourodých barev. Cítila jsem, jak se ve mně rozlévá něco hřejivého. Něco lákavého. Něco, po čem jsem moc toužila, ale najednou mi nepřipadalo správné to mít.

Zamrkala jsem a jeho oči byly zase jen oči.

„Co jsi to sakra…,“ zamračila jsem se.

Kysele se ušklíbl a tváří se mu na okamžik mihl závan vzteku. „Hezké tetování.“

„Já nemám žádný…“ Obrátila jsem se k zrcadlu za barem a snažila se zachytit místo na levé straně mého krku, na které narážel. Zalapala jsem po dechu, když jsem si všimla drobného černého znaku, který se schovával za mým uchem.

„Bože, já mám tetování!“ Vypadalo to trochu jako vykousnutý trojúhelník, nebo možná hvězda bez dvou ramen. Nebylo nějak výrazně velké, takže když jsem měla rozpuštěné vlasy, nemohli jste ho vidět, ale i kdyby tam byla i jedna mikrotečka, lítaly by za to hlavy. Nikdo neměl právo zdobit mi tělo něčím, co jsem si sama nevybrala a o co jsem ani v nejmenším nestála. A že to udělal bůh, pro mě nehrálo žádnou roli.

Nasupeně jsem se zvedla a pakovala se pryč, aniž jsem se obtěžovala rozloučit.

„Já ho vážně zabiju,“ zavrčela jsem podrážděně.

Tak fajn, trochu jsem přeháněla, protože jak mě Liam upozornil, na něco podobného jsem zatím neměla vitamíny. Ale jak jsem se už stihla na vlastní kůži přesvědčit, mohla jsem ho zranit.

A nic by mi momentálně neudělalo větší radost, než donutit toho zmetka krvácet.

Vypálila jsem ze dveří jako nažhavený torpédo a hnala se potemnělými ulicemi Los Angeles dobrých pár bloků, než jsem se odhodlala zastavit.

Pravděpodobně nebylo nutné, abych si nejdřív zajistila bezpečnostní odstup od toho lůna všeho zla, ale povolávat boha před démonský bar mi prostě přišlo příliš zvrácené.

Hádám, že ve mně kus morálky a zdravého rozumu ještě pořád přece jenom zbyl.

„Liame!“ zavolala jsem relativně klidně, když jsem se ujistila, že se ve smrduté postranní uličce, kterou jsem zvolila jako místo našeho setkání, kromě pár nepřiměřeně velkých krys nenachází ani živáček.

Věděla jsem, že dorazil dřív, než jsem ho skutečně zaslechla. Nedokážu říct, jak jsem si tím mohla být tak jistá. Prostě jsem ho cítila. Jako závan něčeho sladkého ve vzduchu, co nedokážete přesně identifikovat, popsat ani zaměřit, ale víte, že to tam je.

Obrátila jsem se k němu, vážně nevím, proč ho tak baví neustále se mi zjevovat za zády, a využila při tom setrvačnosti vlastního těla a rovnou mu jednu natáhla. Moje pěst tvrdě dopadla na jeho čelist, až se ozvalo ostré křupnutí. Bohužel, tentokrát to byla moje ruka, co nevydrželo nápor.

Ignorovala jsem bolest zlomenin několika záprstních kůstek a sledovala Liama výhružně přimhouřenýma očima.

„Slušní lidé nejdřív pozdraví,“ pronesl klidně, zatímco si masíroval zasažené místo.

„Jejda, tak to se omlouvám,“ zareagovala jsem strojeně a uměle se na něj usmála. „Ahoj, Liame, máš se?“ Než mohl odpovědět, přiletěla mu další rána.

Hojící se ruka mě po dalším zásahu sice pekelně bolela, ale ten výraz v jeho tváři, když se mu z nosu spustila krev, mi rozhodně stál za to.

Sakra, vždyť já bych byla ochotná i uříznout si nohu příborovým nožem, jen abych to mohla znovu spatřit!

V tváři se mu rychle vystřídalo překvapení, bolest a zloba, aby to po vteřině zase všechno zmizelo. Když ale promluvil, jeho hlas nebyl tak dokonale vyvážený jako obvykle. Zdál se trochu podrážděný, možná dokonce výhružný.

„S tímhle vážně budeš muset přestat.“

„Proč?“ zamrkala jsem na něj nevinně. „Mně se to líbí.“

„Ale

mně

ne,“

zavrčel.

Vytočit

pana

Nedotknutelného, splněno. Teď už můžu v klidu umřít. Moment, to už mám vlastně taky splněno.

Sakra, já jsem ale dobrá.

Skoro jsem ani nepostřehla, když se Liam o krok přiblížil. Sklonil se ke mně a i jeho tvář pokrytá krví vypadala úchvatně. Najednou mě přepadla potřeba omluvit se mu za jakékoli nepodstatné zranění, které jsem mu mohla způsobit, a vynahradit mu to bez výhrad tím způsobem, jaký si sám vybere.

Silou vůle jsem od něj v poslední chvíli odtrhla pohled a naštvaně ho od sebe odstrčila. Jestli bylo jeho dnešním cílem, aby mi vzteky explodovala hlava, byl na dobré cestě.

„Nezkoušej na mě ty svoje pouťový triky!“

Když jsem se k němu po pár vteřinách konečně odhodlala zvednout oči, v těch jeho nebylo nic magického. Zato jeho úsměv mi úspěšně přeměnil kolena na rosol. Ještě nikdy jsem ho neviděla takhle se usmívat. Bylo to přirozené a, téměř lidské. A vytáčelo mě to do nepříčetnosti.

„Neusmívej se na mě, když jsem naštvaná!“

Ani se neobtěžoval, aby se alespoň pokusil přestat. Skoro jako by mu dělalo dobře, jak moc mě tím jedním nepatrným gestem dokázal rozhodit. „A jaký důvod k tomu máš tentokrát?“

„Počkej, nech mě popřemýšlet,“ protáhla jsem kysele a pokračování na něj spíš zařvala. „Možná proto, že jsi mi udělal tetování!“

Jeho úsměv zase pohasl, a i když to nerada přiznávám, bylo mi to tak nějak líto.

„Není to tetování,“ začal tím svým otravně vážným tónem, který nasazoval pokaždé, když se blížila sáhodlouhá, k smrti nudná přednáška. „Jen má značka vypálená do tvé kůže.“

„No to zní vážně o moc líp!“

„Když jsem říkal, že jsi naše, nežertoval jsem. V

den, kdy jsi souhlasila bojovat za nás, jsi pozbyla možnost couvnout. Označil jsem tě, čímž ses natrvalo upsala silám dobra. Ale nešlo jen o to pojistit si tvoji spolupráci. Díky tomu, čím jsi, jsi částečně imunní proti většině našich sil. Když teď ovšem neseš mé znamení, moje moc na tebe působí v mnohem větším rozsahu. Už jsi zažila, o kolik silnější je teď moje schopnost okouzlit tě.

Rovněž ti mohu našeptávat do mysli. Díky kouzlu té tvé malé čarodějky tě sice pořád nedokážu zaměřit, pokud mě sama nezavoláš, ale i tak na tebe nyní mám mnohem větší vliv. To proto jsem při uzavření naší dohody trval na polibku, potřeboval jsem ti vtisknout svoje znamení, než si to rozmyslíš. Nebo sis snad myslela, že tě líbám jen proto, že se mi líbíš?“

Přešla jsem jeho poznámku bez povšimnutí, protože jinak bych se musela začít červenat. „Říkal jsi, že nesu tvoje znamení?“ Když krátce přikývl, pokračovala jsem. „To znamená, že vliv ostatních na mě se nijak nezměnil?“

„Ve skutečnosti se ještě zmenšil,“ opravil mě a na okamžik se mi zdálo, že se mu tváří mihl spokojený úsměv. Jako by nestačilo, že už tak jsem dost pošahaná, teď mám ještě i halucinace. Paráda.

„Protože teď patříš mně, ostatní si na tebe už nemohou dělat nárok. To, že nad tebou ztratí moc, je pojistka, aby se o to vážně nepokusili.“

Nacházet se uprostřed mocenského boje mezi bohy nebylo zrovna cílem mého života, ale to ani stát se nemrtvou bojovnicí se zlem. Musela jsem brát, co ke mně přišlo, protože jsem jaksi neměla na výběr. A navíc jsem si ani nemohla pořádně stěžovat, protože něco ve mně mi říkalo, že jsem na tom byla ještě vcelku dobře. Hádám, že Liam byl to nejlepší, čeho by se mi tam seshora mohlo dostat. Možná byl otravný, manipulativní bastard, co do písmena následoval svoje příkazy, ale záleželo mu na mně. No, aspoň trochu určitě jo. A to jediné mě uklidňovalo.

„Fajn,“ rezignovala jsem nakonec.

Překvapeně zamrkal. „To je všechno, co na to řekneš?“

„Chceš snad, abych tě znovu praštila?“ Ani jsem nepočkala na jeho odpověď, otočila se na podpatku a zamířila pryč. I kdybych ho vzteky zkopala do kuličky, pořád bych se nacházela ve stejně debilní situaci. Takže jsem se rozhodla prostě to hodit za hlavu. Možná jsem vždycky nebyla slečna Rozvážná a občas jsem vyváděla blbosti, které mi za to ve výsledku nestály, ale během svého nového života jsem se něco naučila.

Nemá cenu plýtvat energií na věci, které nedokážeš změnit.

Ušla jsem sotva dva metry, když mi konečně došlo, jak daleko od domu vlastně jsem. Chůze nepřipadala v úvahu, sehnat taxíka v tuhle nekřesťanskou hodinu by byl větší zázrak než Ježíšovo zmrtvýchvstání a přenášet se se vším tím alkoholem, co jsem měla v žaludku, to jsem si rovnou mohla strčit prsty do krku. Naštěstí jsem měla po ruce někoho, jehož přenosy pro mě byly zhruba stejně nepříjemné jako jízda výtahem.

Pokud ovšem opominu tu klaustrofobní část.

„Vezmi mě domů,“ postavila jsem před Liama svůj požadavek už jako hotovou věc.

Očividně měl jiný názor.

„Na co jsme ti dávali všechny ty schopnosti, když je stejně nepoužíváš?“

„Taky si říkám,“ ušklíbla jsem se na něj. „Mohli jste mi radši koupit auto.“

Když se mu ve tváři i nadále zračilo odmítnutí, probodla jsem ho výhružným pohledem.

„Vypálil jsi mi na tělo svůj znak. To nejmenší, co můžeš udělat, je zahrát si pro jednou na moje nebeský taxi a hodit mě domů.“

„Víš, že se mě musíš dotknout, abych tě mohl přenést, že ano?“ upozornil mě asi po minutě, co jsem na něj jen zírala a čekala, až něco udělá.

Samozřejmě, že se ho musím dotknout. Jinak by to přece ani nešlo.

Protočila jsem oči a přistoupila k němu.

Okamžitě si mě přitáhl do náručí, ale než jsem mohla zaprotestovat, zamračil se a změnil tak proud mých myšlenek.

„Co zas?“ vyprskla jsem.

„Jsi cítit…

„Smrtí,“ dokončila jsem podrážděně. Jako bych to dneska už jednou neslyšela. „Já vím.“

„Ne, to není ono,“ odporoval mi. Přitiskl si mě k sobě ještě víc, zabořil mi nos do vlasů a zhluboka se nadechl. „Kde jsi byla?“

„V baru.“ Takticky jsem vynechala v jakém.

Naléhavě se mi zahleděl do očí. „S kým jsi tam byla?“

Jestli mě chtěl zmást, tak se mu to podařilo na jedničku. „Proč? Co se děje?“

Chvilku

mě

propaloval

soustředěným

pohledem, jako by uvažoval, jestli má cenu pokoušet se ze mě něco kloudného dostat, ale nakonec jenom zakroutil hlavou. „To je jedno.“

Než jsem stihla otevřít pusu k protestům, stála jsem osamocená sto metrů od dveří svého nového domova. A pak se diví, že ho nemám ráda. Pořád by po mně jen něco chtěl, ale když se na něco zeptám já, radši se vypaří, než aby mi musel odpovídat.

Až se příště zjeví s další neodkladným úkolem, rovnou ho kopnu do holeně a odešlu do patřičných míst.

Když jsem otvírala vchodové dveře, v duchu jsem si plánovala, jak si ještě skočím pod sprchu, a potom konečně zalezu do vyhřáté postele. Možná se to nezdá, ale pohádat se během jediného dne s půlkou lidí, co znáte, vás neskutečně vyčerpá.

Měla jsem tušit, že zrealizovat můj prostý plán nebude tak jednoduché. Na pohovce ve vstupní hale se totiž rozvaloval můj oblíbený vrah nevinných dětí.

Zabouchla jsem za sebou a zůstala stát na místě v očekávání, že mě Matt osloví. Že se alespoň pokusí nějak ospravedlnit svoje dnešní činy. Ne že by měl nějakou reálnou šanci na úspěch, ale prostě mi připadalo nezbytné, aby to udělal. Aby prokázal, že v něm zůstalo ještě tolik lidskosti, aby litoval, že zbytečně zmařil mladý lidský život.

Dlouho mi hleděl do obličeje, aniž by něco řekl. Věděla jsem, že se mi v očích odráží všechny ty nepříjemné pocity, které uvnitř mě vřely – odpor, zloba, zklamání. Ani jsem se je nepokoušela zamaskovat. Chtěla jsem, aby věděl, že to, co udělal, změnilo můj pohled na něj. A že mu to nikdy neodpustím.

Když konečně promluvil, v jeho hlase nezaznívala ani špetka studu nebo lítosti, kterou jsem se tam tak moc snažila najít. Přesto v něm bylo něco, co podrývalo jeho nedotčený postoj.

Něco, co mi prozradilo, že mu to není úplně jedno – nebo že mu alespoň není jedno, co si o něm myslím.

„Díváš se na mě, jako bych byl nějaké monstrum.“

Trpce jsem se zasmála a pocítila novou vlnu nenávisti.

„Zabil jsi nevinnou holku. To z tebe monstrum dělá.“

„Nebyla nevinná!“ vybuchl. Na vteřinu se odmlčel, aby se uklidnil, ale v očích mu pořád plálo cosi divokého. „Nikdy nejsou. Udělají na tebe ty svoje štěněčí oči a naslibují ti hory doly, jen aby se pak mohli vrátit a bodnout tě do zad.“

Nechápavě jsem stáhla obočí a on se nevesele zašklebil. „Vsadím se, že už ti Gabe stihl povyprávět můj příběh, co?“

Sotva patrně jsem přikývla a zahanbeně sklopila oči. Možná, že jsem na něj byla maximálně namíchnutá, ale pořád ve mně bylo dost slušnosti, abych věděla, že jsem neměla právo znát jeho příběh, když se se mnou o něj on sám nepodělil.

Ale nezdálo se, že by mu na mé odpovědi skutečně záleželo.

„To on dělá moc rád, probírá se minulostí, vytahuje starou špínu zase ven. Obzvlášť, když ta špína není jeho.“ Z kyselosti v jeho hlase by se dal udělat salát. „Určitě ti řekl, jak jsem svojí paličatostí a neschopností zavraždil svoje rodiče.“

Dokonce i po těch letech mu v hlase znělo zoufalství a vztek na sebe samotného. Měla jsem potřebu ho obejmout a utěšit. Jenže pak jsem si vzpomněla, jak bezcitný dneska byl, a přísahala si, že si radši useknu ruce, než na něj znovu sáhnout.

„Jenže to není celý příběh,“ pokračoval.

„Nezačalo to Jamieho únosem, ale celé roky před tím. Bylo mi patnáct, neměl jsem o skutečném světě ani páru, když nás rodiče poprvé vzali na dovolenou. Do té doby to byl jen samý výcvik a práce, a když přišli s tím, že pojedeme do Karibiku, Bože, jak jsme byli s bráchou nadšení!

Jenže ve skutečnosti vůbec nešlo o nějakou rodinnou dovolenou. Jenom naháněli páreček splašených vlkodlaků a neměli nikoho, kdo by se o nás postaral. Když je konečně dopadli, zabili tu šílenou děvku, ale jeho ušetřili.

Jmenoval se Ewan, pracoval v centru pro drogově závislé, prostě slušný chlap. Dokud nepotkal ji a nenechal se zlákat na temnou stranu, protože ji příliš miloval. Když přišlo na věc, rodiče v něm neviděli stvůru, kterou se stal, ale člověka, jakým byl. Projevili slitování, protože doufali, že se po smrti své družky zase vrátí do svých spořádaných kolejí. Nechali ho žít, jen aby se o tři roky později vrátil a oba je zabil.“ Jeho oči byly plné nedozírné bolesti, ale jeho hlas byl bezcitný jako nikdy. „Jak dlouho už tohle děláš, hm? Pár měsíců? Rok? Já se v tom pohybuju celý život.

Dokonce, i když jsem o tom ještě ani neměl tušení, připravovali mě, trénovali. Jednou jedinkrát jsem se ke svému poslání otočil zády a moji rodiče zemřeli. Stejnou chybu už neudělám. Zabít tu holku bylo správné.“

„To si vážně myslíš?“

„Ano,“ prohlásil rozhodně, ale to mrazivé odhodlání se mu během vteřiny vytratilo z obličeje. „Já nevím. Možná. Záleží na tom? Občas prostě musíš udělat něco špatného, abys zabránil něčemu ještě mnohem horšímu. Mám chránit tenhle svět před těmi špatnými a budu to dělat za každou cenu. A jestli to ze mě dělá monstrum, to už nějak přežiju.“

Viděla jsem mu v obličeji, jak čeká, až řeknu, že je všechno zase v pořádku. Že po tom všem, čím si prošel, bylo jeho rozhodnutí správné. Přála bych si, abych mu mohla sdělit, že ho chápu. Abych mu s čistým svědomím mohla dát to, co chtěl. Jeho rozhřešení.

Jenže jediné, co jsem pro něj měla, byla zlost a odpor.

Bez dalšího slova jsem kolem něj prošla a zamířila do svého pokoje. Bylo to to nejlepší, co jsem pro něj momentálně mohla udělat. Možná v mých očích teď vypadal jako monstrum, ale to neznamenalo, že jsem chtěla, aby se za něj i sám považoval. Věděla jsem, jaké je to žít s vědomím, že jsi jiný než ostatní. Že jsi něco horšího, něco nepřirozeného. Něco, co si ani nezaslouží existovat. A bez ohledu na to, jak moc naštvaná jsem na něj mohla být, něco podobného si nezasloužil. Nelíbila se mi osoba, která se ze mě v průběhu mého krátkého nového života stala. Byla jsem zatrpklá, výbušná a nedůvěřivá. Všechno možné ve mně bylo, ale nikdy jsem se nechovala bezcitně. Protože to jediné ze mě ještě pořád dělalo člověka.

A jako bych toho pro dnešek už neměla dost, na chodbě před svým pokojem jsem se srazila s Gabem. Ale světe div se, když jsem se zadívala do té bezedné modři jeho očí, uvědomila jsem si, že ho vlastně vidím ráda. Byl moje jistota, jediný pevný bod mého vesmíru, na který jsem se vždycky mohla spolehnout. Nehledě na to, jak moc odměřeně se teď choval, věděla jsem, že tady pro mě bude, že mu na mně záleží. Protože kdyby ne, neviděla bych povalovat se všude kolem kousky jeho zlomeného srdce.

Bylo to ode mě víc než jen sobecké, ale nedokázala jsem si od něj udržet bezpečností odstup, který by ho uchránil před další bolestí.

„Někam se chystáš?“ začala jsem uvolněně, jako by se mezi námi nic nestalo.

Jeho neutrální tón mi prozradil, že on si to nemyslí. „Na hlídku.“

Někde hluboko ve mně se zažehla nová jiskra naděje. „Nechceš společnost?“

„Vystačím si s Mattem, díky.“

Protáhl se kolem mě a zamířil pryč. Tentokrát to bylo moje srdce, které se válelo na zemi, a on ho bez ostychu pošlapal. Nejlepší pro nás oba by bylo, kdybych ignorovala tu palčivou bolest ve své hrudi a prostě ho nechala jít. Jenže já nebyla dost silná.

Věděla jsem, že s ním nikdy nebudu moct být, ne doopravdy, ale rozhodně jsem o něj nechtěla přijít úplně. A jediný způsob, jak tomu zabránit, bylo hezky si všechno vyříkat.

„Mohl by ses, prosím, začít zase chovat jako člověk?“ zavolala jsem za ním.

Otočil se na mě s tázavě zvednutým obočím.

„Promiň?“

„Předstíráš, že se nic nestalo. Ale stalo se.“

Vrátil se ke mně a jeho tvář byla stejně prázdná jako celý dnešní den. „Co chceš, abych dělal?“

„Já nevím!“ vyprskla jsem, vytočená jeho zdánlivou nezaujatostí. „Buď naštvaný, nadávej, klidně mě prašti, jestli ti to pomůže. Ale přestaň dělat, jako by bylo všechno v pořádku, jako by se tě nic nemohlo dotknout. Ukaž nějaké emoce, proboha!“

Ve zlomku vteřiny mě popadl za ramena a přitiskl na stěnu, aby mě vzápětí hrubě políbil.

Líbal mě drsně, ale žádostivě, a já mu se stejnou naléhavostí odpovídala. Okolní svět pro mě opět přestal existovat.

„Co to děláš?“ odstrčila jsem ho od sebe, ani nevím, za jak dlouho, když můj mozek znovu začal fungovat a přestal být jen kaší, roztékající se pod Gabovými dotyky.

„Ukazuju emoce.“

Horlivě jsem zavrtěla hlavou, i když to bylo v přímém rozporu s mými pocity. „To nemůžeš.“

„Ještě včera ti to nevadilo,“ upozornil mě s úšklebkem.

„Věci se mění.“

„Ale některý zůstávají pořád stejný,“ prohlásil neochvějně. Opřel se o stěnu za mnou a sklonil se ke mně, aby se mi mohl zblízka podívat do očí.

Když znovu promluvil, jeho hlas byl stejně vřelý jako dřív. A mně se z toho podlamovala kolena.

„Mám tě rád, Alex. Hodně. A vím, že ty mě taky.

Jenom nedokážu pochopit, proč to nechceš přiznat.“

Co jsem mu na to měla říct? Že jsem mrtvola předurčená zachránit tenhle svět, takže by nám to neklapalo? Nebo líp, že ho moji šéfové zabijí, pokud si ho pustím moc k tělu?

Zvolila jsem nejjednodušší řešení, které se naskytovalo, i když mi slova vůbec nešla přes pusu.

„Protože to není pravda. Mám tě ráda, to ano, ale jen jako kamaráda. Omlouvám se, jestli bylo mé chování zavádějící.“

„Jasně,“ chápavě pokýval hlavou, ale jeho výraz mi prozradil, že moje slova vůbec nevzal na vědomí. „Jsem si jistý, že takhle líbáš všechny svoje kamarády.“

„Jen ty, co se na mě vrhnou. Zaskočil jsi mě.“

„Trvalo ti celou věčnost mě od sebe odstrčit,“

upozornil mě pobaveně.

„Pomalý reflexy.“

„To je něco, co ty rozhodně nemáš.“ Přiblížil se ke mně ještě víc a já mu poznala na očích, že se mě znovu chystal políbit.

„Gabe,“ zarazila jsem ho.

Zastavil se ve svém postupu, ale pořád zůstával zatraceně blízko. „Řekni mi, že jsi nic necítila. Že to pro tebe nic neznamenalo. Že se ti neroztřásly nohy, když jsem se tě dotknul. Podívej se mi do očí a řekni mi to a já přestanu. Už se nebudu o nic snažit, nechám tě být.“

Zhluboka jsem se nadechla a snažila se znít vážně a přesvědčivě. „Necítím to stejně jako ty, Gabe. Je mi líto.“

Chvilku mě propaloval zkoumavým pohledem, pátral v mém obličeji po nějaké odpovědi. Zřejmě tam i přes veškeré moje úsilí nějakou našel, protože se sotva patrně usmál.

„Vždyť tomu ani sama nevěříš,“ zapředl mi do ucha a odkráčel pryč.

Někdy se musíš rozloučit s věcmi, které miluješ. I když to bolí a je to to poslední na světě, co bys chtěl udělat, jsou chvíle, kdy nemáš na výběr. Musíš zatnout zuby a nechat je jít, pro jejich vlastní dobro. Přála bych si, abych byla dost silná a dokázala to udělat, dokud byl ještě čas. Dokud jsme byli oba pořád naživu, víceméně. Kdybych měla v hlavě dost zdravého rozumu, zastavila bych ho a přesvědčila, že jsem svoje slova myslela smrtelně vážně. Jenže já to neudělala. Občas je prostě nemožné přimět svoje srdce k poslušnosti.

Protože nehledě na to, jak moc riskantní to může být, občas se některých věcí prostě nedokážeš vzdát.

12. Co se stane v Danvillu…

„Alex?“ zamžoural na mě Nick rozespale skrz ještě slepená víčka. Na sobě měl vytahané pyžamové kalhoty a jeho temně hnědé vlasy byly parádně rozcuchané. Na nahých pažích mu během vteřiny naskočila husí kůže, zapříčiněná tou náhlou změnou okolní teploty.

„Víš, kolik je hodin?“ zamručel mírně nevrle, neboť jsem ho právě vytáhla z postele v nekřesťansky brzkou ranní dobu.

„Dobré ráno i tobě,“ zacvrlikala jsem sladce a protáhla se kolem něj dovnitř. Jeho pokoj byl menší a temnější než ten můj, laděný do studených odstínů zelené. Vyhupla jsem do jeho ještě pořád krásně vyhřáté postele a pohodlně se v ní uvelebila.

„Obleč se, fešáku,“ pobídla jsem ho laškovně, když přede mnou stanul s odhalenou hrudí. Jeho tělo bylo spíš šlachovité než nějak zvlášť svalnaté, ale i tak na něj nebyl špatný pohled. Objektivně posouzeno, samozřejmě. Pociťovala jsem k Nickovi velké sympatie a přemíru náklonnosti, ale rozhodně ne žádný druh sexuální přitažlivosti. Byl pro mě spíš jako mladší brácha, na kterém jediná lákavá věc byla, že ho můžete buzerovat, jak se vám zlíbí. „Nebo se neudržím.“

Zeširoka se na mě zazubil, ale natáhl na sebe první triko, které mu přišlo pod ruku.

„Pojď sem ke mně,“ vyzvala jsem ho a uvolnila mu kousek prostoru pro jeho ctěné pozadí.

Jakmile zaujal místo po mém boku, spokojeně se na mě zašklebil. „Páni, dostat tě do postele bylo mnohem snazší, než jsem si představoval.“

Praštila jsem ho do ruky takovou silou, že se nejprve

instinktivně

stáhl,

a

až

potom

provokativně rozesmál.

„Moc si nefrkej, smrade,“ uzemnila jsem ho naoko pohoršeně. Ve skutečnosti jsem v tu chvíli nemohla být víc spokojená. Vidět ho s úsměvem na tváři, uvolněného a pohodového mě naplňovalo vnitřním pocitem zadostiučinění. V jeho chování už nebylo sebemenší známky po tom ušmudlaném a vyplašeném klukovi, kterého jsme teprve nedávno našli lapeného v jednom z přepravních kontejnerů. A i když to možná nebyla tak úplně pravda, ráda jsem si namlouvala, že za touhle jeho přeměnou k lepšímu jsem byla právě já.

„Tak proč jsi přišla?“ zajímal se, ale ani mi nedal šanci otevřít pusu a odpověděl si sám. „Ne, počkej, nech mě hádat. Tvůj život už postrádá všechen jas, když se nenacházíš v mé okouzlující přítomnosti, že?“

Tázavě jsem nadzvedla obočí. „Úměrně s přibývajícím věkem ti narůstá i sebevědomí?“

„To víš, snažím se dohnat to tvoje,“ zakřenil se na mě provokativně.

„Ty malý zmetku!“ okřikla jsem ho, ale v hlase mi zaznívalo jenom pobavení. „Projevuj trochu úcty starším lidem.“

„Promiň, babi.“

Nevěřícně jsem zalapala po dechu. Ten kluk měl snad vážně přidrzlou odpověď úplně na cokoli, co bych kdy mohla vypustit z pusy. Už teď jsem ho za to milovala. „Já tě zabiju.“

„To bys neudělala, příliš bych ti scházel.“

„Najít si jinýho otravnýho puberťáka, který by mi znepříjemňoval život blbýma kecama, by nebyl zas až takový problém.“

„Chyběl bych ti,“ zopakoval přesvědčeně a nepřestával se na mě culit.

„V tomhle vesmíru ne.“

Vyplázl na mě jazyk a já ho na oplátku praštila do obličeje polštářem. Nečekal to, neustál moji ránu a naznak se skácel z postele. Začala jsem se smát na celé kolo jako šílená, až mi z očí vytryskly slzy.

Vydrápal se na nohy a založil si ruce na prsou.

„To nebylo vtipný,“ prohlásil rozmrzele.

„Ale jo, bylo,“ ujistila jsem ho a nenechala mu další prostor na protesty, protože takhle bychom se tady mohli dohadovat celou věčnost. Ne že by mě to někdy mohlo přestat bavit.

„A teď vážně. Přišla jsem, protože jsem ti chtěla popřát k narozeninám jako první.“

„No super, ale to si zarámovat nedám,“ odbyl mě rádoby otráveně. „Kde mám dárek?“

Pod náporem jeho nepříliš přesvědčivého herectví jsem se musela znovu začít smát. Ale po chvíli už jsem dál nedokázala snášet ten soustředěný pohled jeho světlounce modrých očí, ve kterých plály špatně maskované jiskřičky nedočkavosti, vytáhla jsem z kapsy podlouhlý balíček a opatrně mu ho hodila.

„Na ty, loudile.“

Spokojeně se na mě zašklebil a ani se neobtěžoval s pokusem dárek rozbalit slušným způsobem, prostě z něj ten slavnostní papír nedočkavě strhal. Překvapeně zamrkal, když spatřil předmět ve své dlani v plné kráse.

„Nůž?“ zeptal se poněkud nevěřícně.

„Jo,“ přikývla jsem. „Čepel deset centimetrů, stříbrný a posvěcený, zaručený zabiják všeho ohavnýho, na co by slušný člověk mohl v noci narazit.“ Sáhla jsem do úkrytu ve své pravé botě a protočila v ruce nůž totožný s tím jeho. „Je stejný jako můj.“

„Takže holčičí nůž,“ opravil se s afektovaným nadšením. „Ještě lepší.“

„Jestli se ti nelíbí, můžu tě místo toho nakopat do zadku.“

Ušklíbl se, ale jeho tvář během vteřiny zvážněla. „Děkuju.“

„Takže nechceš radši ten kopanec?“ ujišťovala jsem se.

Tiše se uchichtl. „Schovej si ho na jindy.“

„Ale pak se nediv, až ti jedna přiletí,“

upozornila jsem ho a drápala se na nohy.

„Ty už jdeš?“ zeptal se trochu zklamaně, nakrčil bradu a smutně zamrkal. V tu chvíli skutečně vypadal jako malý hasky, který prosí o podrbání za ouškem.

„Na mě ty štěněčí oči neplatí,“ upozornila jsem ho a hrnula se ke dveřím, než jsem si to stihla rozmyslet.

Uraženě si odfrkl. „Ty jsi ale zlá.“

„Já vím,“ ujistila jsem ho kysele a pakovala se pryč. Čas chvátal a já musela honem začít realizovat svoje dobře střežené plány. Měla jsem totiž v úmyslu udělat si menší výlet a s trochou štěstí Nickymu obstarat ten nejlepší narozeninový dárek, jaký by si teď mohl přát.

O čtvrt hodiny později už jsem plná nadějí a s batohem

přes

rameno

sbíhala

mramorové

schodiště v hale. Plánovala jsem se přemístit na Nickovu domovskou adresu v Danvillu, kterou jsem zjistila z jeho občanky, sotva vyjdu z ochranného kruhu. Doufala jsem, že v jeho starém domě, odkud byl před několika měsíci tak znenadání unesen, najdu ještě nevychladlou stopu k jeho matce. Šance to sice byla mizivá, ale pořád lepší než žádná. Já vím, když mám zrovna špatný den, umím být nezdravě optimistická. A v tuhle chvíli jsem každičkou buňkou svého těla věřila ve svůj budoucí úspěch. Neexistovalo nic, co by se mi mohlo postavit do cesty, a já to okamžitě nevypráskala na druhou stranu téhle galaxie.

A potom jsem si podala kliku s Gabem a nejradši bych tam odpálila samu sebe.

„Někam se chystáš?“ zeptal se mírně překvapeně. Když se mu za zády objevil Matt, pozbyla jsem chuť odpovědět a radši uhnula, aby mohli projít dovnitř. Oba byli špinaví a utahaní z další probdělé noci. V posledních dnech jsme hlídkovali nezvykle často a intenzivně, neboť se po městě začaly znenadání objevovat dravé skupinky vlkodlaků a Gabe vyjádřil podezření, aby s tím neměl něco společného náš starý známý chlupáč z kanálu. Jeho dopadení se stalo naší prioritou číslo jedna,

ale

nedočkali

jsme

se

žádného

významnějšího úspěchu. Pokaždé, když se zdálo, že tentokrát už se nám ho podaří konečně lapit, znovu nám proklouzl mezi prsty. A v domě začínalo panovat napjaté dusno zapříčiněné naším opakovaným nezdarem. Další důvod proč odsud na chvilku vypadnout.

Nebrala jsem jeho dotaz v potaz a hrnula se ke dveřím. V mžiku mi zastoupil cestu.

„Alex,“ protáhl podezřívavě, jako by okamžitě vytušil, že něco chystám a že se mu to s velkou pravděpodobností nebude líbit. „Kam jdeš?“

„Projít se.“

Věnoval mi mírně pohrdavý pohled, jako by ho urazilo, že jsem se ho vůbec pokusila nakrmit tak hloupou lží. „A teď pravdu, prosím.“

Hleděla jsem mu do těch proklatě modrých očí a snažila se přijít na způsob, jak se mu vykroutit ze spárů, aniž bych mu musela prozradit pravdu. Na žádný jsem jako obvykle nepřišla, jako by mi samotná jeho přítomnost spálila všechny mozkové buňky.

Poraženecky jsem si povzdychla.

„Chtěla bych se podívat do Nickova starého domu. Vím, že to pravděpodobně bude jen další slepá ulička, ale za zkoušku nic nedám. A já se chci předtím, než jeho mámu úplně odepíšeme, přesvědčit, že jsme vážně zkusili úplně všechno, abychom ji našli.“

Všechna podezřívavost se mu zase vytratila z tváře a zanechala ji jenom plnou lítosti a soucitu.

„Proč jsi nám o tom neřekla?“

„Protože bys chtěl jít se mnou,“ přiznala jsem, a když jsem zpozorovala, že se chystá něco říct, rázně jsem ho zarazila. „Trávíte teď na hlídkách tolik času a to poslední, co potřebujete, je honit se za mými přeludy. Musíte si odpočinout.“ Naschvál jsem mluvila v množném čísle, aby pochopil, že nestojím o společnost ani jednoho z dostupných lidí.

„Sama

tam

nepůjdeš.“

Jeho

tón

byl

nekompromisní, nenacházela jsem v něm jedinou skulinku, která by mi poskytla vytoužený útěk. A když už jsem se začala smiřovat s myšlenkou, že mě Gabe chtě nechtě bude na mé cestě doprovázet, naskytlo se mi nové východisko.

„Pojedu s ní.“

Všichni jsme leknutím nadskočili, když se halou rozlehl Dougův drsný hlas. Svorně jsme na něj otočili hlavy, neschopni jediného slova. Potom, jak napjaté vztahy jsme s Dougem mezi sebou měli, bych spíš čekala, že mi bude eskortu dělat Superman osobně. Ale že se Doug sám a naprosto dobrovolně nabídne?

Nejspíš jsem si ráno něčeho nevědomky šlehla.

Jako první z nás se vzpamatoval Matt, kterého už zřejmě přestalo bavit hrát si přede mnou na kajícného hocha.

„Jasně,“ odsekl hrubě ironicky. „A proč jí rovnou nestřelíme jednu do hlavy?“

„Najednou se staráš,“ odfrkla jsem nepřátelsky.

Nezdálo se, že by mě vzal nějak na vědomí, jenom si dál mlel tu svou a probodával Douga ne zrovna dvakrát milým pohledem. „ Ty s ní rozhodně nikam nepojedeš, že, Gabe?“ Když se mu nedostalo hledané podpory, obrátil se na svého přítele s tázavým výrazem ve tváři.

„Gabe?“

Jenže Gabe věnoval plnou pozornost mně. V

obličeji se mu odrážely pochybnosti. Udělala jsem na něj smutná očka a doufala, že se nechá zmanipulovat.

„Alex je velká holka,“ prohlásil nakonec.

„Dokáže se o sebe postarat.“

Já jsem tak zatraceně moc dobrá.

„Neublížím jí,“ ujišťoval Doug, ale jeho hlas nezněl ani z poloviny tak přesvědčivě, jak by měl.

Jako by svému prohlášení ani sám pořádně nevěřil.

Matt si toho zřejmě taky všiml, protože odmítavý výraz v jeho tváři se jenom zatvrdil.

„Jen přes mou mrtvolu,“ prohlásil rezolutně.

„To se dá snadno zařídit.“

Gabe mě zpražil káravým pohledem, ale já jenom pokrčila rameny a předstírala, že jsem jeho narážku nepochopila, stejně jako jsem to dělala posledních pár dní. Nijak jsem se netajila tím, jakou averzi jsem teď k Mattovi cítila, ba naopak, dávala jsem mu to hezky okatě najevo, kdykoli jsem dostala příležitost. Gabe mě za to neustále peskoval a snažil se mi domluvit, abych přehodnotila svůj postoj. Jasně, možná až z nebe začnou padat žvýkačky. Potom třeba začnu uvažovat, že bych Mattovi mohla odpustit. Ale do té doby pro mě bude tím nejodpornějším a nejbezcitnějším člověkem, jaký kdy kráčel po téhle zemi. Tečka.

Než jsme se konečně dostali na letiště, můj plán s přenesením byl teď už pasé, naše řady se opět rozrostly. Jako kdybych kolem sebe měla málo lidí, co mě nemůžou ani cítit, teď mi společnost dělala ještě i Mikayla. Ne že bychom se vyloženě nesnášely, to ne, ale nějak se nám prostě ještě nepodařilo najít společnou řeč. Popravdě, ani jsem se o to nějak výrazně nesnažila. Jestli jsem se po své smrti totiž něco naučila, tak poslouchat svoje instinkty. A ty na mě v její přítomnosti vždycky křičely z plna hrdla, abych se od té šílené čarodějky držela dál. Jak bych jenom mohla neposlechnout?

Zatímco se Mikayla s Dougem občerstvovali v jedné z miniaturních, předražených kaváren, já musela vystát nekonečnou frontu k letištní přepážce, abych mohla přiobjednat další dvě letenky k té své, kterou jsem samozřejmě neměla.

Ještě před hodinou bych na letiště totiž nemohla ani páchnout, jelikož všechny moje doklady jaksi pozbyly platnosti. Jenže teď mě v kapse hřála falešná občanka i pas, které pro mě nechal vyrobit Gabe, a jediným problémem zůstávalo moje svědomí. Ani za mák se mi nelíbila skutečnost, že se budu muset té nebohé ženě za přepážkou povrtat v hlavě, abych si mohla s přáteli vyrazit na výlet. Když jsem ale přišla na řadu a na vlastní kůži jsem se přesvědčila, jak nepříjemná to byla ježibaba, moje lítost mě okamžitě přešla. Zahleděla jsem se jí do vodových očiček a naplnila její tělo magií, abych jí posléze vložila do mozku svoji pravdu. O dvě minuty později jsem odcházela od přepážky s třemi letenkami v ruce a spokojeným úsměvem na tváři.

Bylo už skoro poledne, když naše letadlo konečně odstartovalo. Jako těžký klaustrofobik jsem se v přeplněném a uzavřeném prostoru kabiny necítila zrovna nejlépe, ale oproti Dougovi po mé pravici jsem si připadala jako na vycházce růžovou zahradou. Byl bledý až za ušima, čelo se mu třpytilo potem a na krku měl naběhlou žílu, jako by k sobě vší silou tisknul zuby.

Zoufale jsem se ohlédla po Mikayle a doufala v nějakou pomoc z její strany, ale měla v uších zastrčená sluchátka a se zavřenýma očima úspěšně ignorovala svět kolem.

V duchu jsem ji proklela a obrátila se na Douga s neskrývanou starostí. „Jsi v pořádku?“

„Jo, jenom…,“ zasekl se v půlce věty, jako by mu dělalo problémy jenom promluvit, a já uvažovala, jestli nebude zvracet. „Nemám rád letadla,“

pokračoval po chvilce už trochu víc vyrovnaně.

„Vznášet se v kusu plechu prázdným prostorem není nic pro mě. Potřebuju cítit pevnou půdu pod nohama.“

Chápala jsem jeho pohnutky, ale jedna věc mi pořád unikala. „Tak proč jsi trval na tom, že půjdeš taky? Přece jsi věděl, že poletíme.“

„Někdo musel jít s tebou,“ odpověděl, aniž se na mě podíval. „Dohlídnout na tebe.“

V tom okamžiku se letadlo lehce otřáslo a kabinou se rozlehl pilotův hlas oznamující, že jsme právě vstoupili do slabých turbulencí. Normálně bych měla dost práce sama se sebou, ale když jsem zpozorovala, jak vehementně zatínal Doug nehty do svého sedadla, což s jeho vlkodlaci silou mohlo skončit minimálně poničeným nábytkem, musela jsem zakročit.

„To nic,“ ujišťovala jsem ho a automaticky ho chytila za ruku, aby se uklidnil. „Dýchej zhluboka.“

Horečně zavrtěl hlavou. „To není dobrý nápad.“

„Proč ne?“ zeptala jsem se překvapeně.

„Protože sedíš vedle mě.“

To mi jako vysvětlení stačilo. V mžiku jsem ho pustila a nadávala si za svoji neopatrnost.

Vzpomněla jsem si, jak za mnou na druhý den ráno po incidentu provázející můj příchod do domu zavítal do pokoje, aby se mi omluvil za svoje chování. Najednou jsem si přesně vybavovala jeho slova. Něco v tobě vydráždilo mou šelmu a já se nedokázal ovládat. Chtěl jsem tě, všemi dostupnými způsoby. Od té doby pokaždé, když se ocitl v mé přítomnosti, to nedopadlo zrovna nejlíp. A já pořád nepochopila pravý důvod.

„Proč na mě reaguješ takhle?“

Podíval se na mě a na okamžik se mi zdálo, že se v jeho očích objevil strach.

„Já nevím,“ přiznal. „Nikdy předtím se mi to nestalo.“

Začínala jsem uvažovat, jestli to náhodou nemělo co dočinění se skutečností, že nikdy předtím nikoho jako jsem já nepotkal. Mrtvá holka předurčená spasit svět není zrovna nejběžnější osobou ve vesmíru. Moje existence nebyla přirozená. Možná to prostě jen podvědomě vycítil.

„Udělej to,“ pronesl náhle.

Překvapeně jsem na něj otočila hlavu, vytržená ze svých soukromých úvah: „Cože?“

„Jestli se někdy přestanu ovládat a budu ti chtít ublížit, udělej to. Zabij mě.“ V očích se mu zračilo takové množství odhodlání, jaké jsem v lidských očích ještě nikdy neviděla. Možná měl Doug do člověka relativně daleko, kdo jsem já, abych ho soudila?, ale pořád by v sobě měl mít zachovaný pud sebezáchovy. Jeho slova mi proto nepřipadala správná, i když jeho argumenty byly dobře podložené. „Nedokázal bych se sebou žít, kdybych ti něco udělal. A Gabe by se nejspíš postaral, abych nemusel.“

Donutila jsem se na něj usmát a snažila se, aby to působilo věrohodně. „To nebude zapotřebí.“

Bože, jak moc jsem si přála, abych se nemýlila.

Nechtěla jsem Dougovi ublížit o nic víc, než on mně, přinejmenším alespoň jeho lidská část. Ale jestli se tahle část jednoho dne ztratí a skutečně se na mě vrhne s cílem rozpárat mi hrdlo, ať už se mi to teď může příčit sebevíc, nezaváhám. Možná to ze mě dělá sobeckou mrchu, ale mezi jeho a svým životem si vždycky zvolím ten vlastní.

Když jsme konečně dorazili do Danvillu a ubytovali se v jednom z místních motelů, do západu slunce nezbývaly už víc než dvě hodiny. Ne že by mi nějak výrazně vadilo potulovat se v noci neznámým městem, ale netušila jsem, jak nesnesitelné to se zakulacujícím se měsícem nad hlavou bude pro Douga.

Bez prodlení jsme tedy vyrazili na místo určení.

Nickův dům se nacházel na samém okraji města. Nebo přinejmenším to, co z něj zbylo.

Zdálo se, že od doby, co ho jeho obyvatelé tak chvatně opustili, si domeček vesele a nerušeně chátral. Předzahrádka ztratila jakýkoli tvar, většina oken byla vytlučená, dveře visely jen na jednom pantu a na dříve čistě bílé fasádě si zřejmě vyhráli sprejeři z celé Virginie. Jakmile jsem vstoupila dovnitř, moje zděšení přesáhlo únosnou mez.

Nábytek se povaloval bez ladu a skladu kolem, na všem lpěla asi metrová vrstva prachu a z příčky, která oddělovala kuchyni od přijímací haly, zbyla jen halda sutin. Ve vzduchu vysel zápach špíny a zvratků.

„Lidi.“ Ohlédla jsem se po Mikayle, která na nás mávala z verandy. „Budete to tam muset zvládnout sami.“

„Cože?“ zeptali jsme se s Dougem svorně.

„Kolem domu je magická bariéra.“

Po těch slovech jsem si okamžitě vybavila její bariéru a účinky, jaké na mě měla, než se svolila ji patřičně poupravit. „Já nic necítila.“

Jenom zavrtěla hlavou. „Tahle je jiná než naše.

Nezabraňuje ti vstoupit, když tě nikdo nepozve dovnitř. Jenom drží venku všechny s magickou mocí. No, přinejmenším s magickou mocí, která by v globálním měřítku mohla něco znamenat. Gabe by pravděpodobně mohl vejít, ale jeho moc by nefungovala. Ta bariéra blokuje jakékoli aktivní schopnosti, takže jestli někdo nějaké utajené máte, tady si jich určitě neužijete.“ Zasmála se, jako by právě řekla ten nejlepší vtip pod sluncem, ale já si moc pobaveně nepřipadala. Právě jsem totiž přišla o svoji možnost přenést se pryč, kdyby šly věci do tuhýho, a to zabolí.

Hodila jsem to za hlavu s nadějí, že se třeba nic špatnýho nestane, jasně, jako by se v mým životě zásadně nezkazilo všechno, co se zkazit mohlo, a hodlala se zabývat aktuálnějšími věcmi.

„Proč by to někdo dělal? Proč držet čaroděje dál od domu?“ nechápala jsem. „Co by tím získali?“

„Dostatečně mocná čarodějka dokáže z domu samotného vycítit spoustu věcí. A nejen o jeho obyvatelích. Některé silné vzpomínky zůstávají navěky uvnitř, vtištěné do zdí. Původci toho kouzla zřejmě nechtěli, aby si je někdo přečetl.“

„Můžeš to nějak zrušit?“

Jenom zavrtěla hlavou. „Ne aniž bych věděla, co přesně za kouzlo bylo na dům sesláno. Bez patřičné přípravy a rituálu jsem bezmocná.

Nedostanu se dovnitř.“

Vyměnili jsme si s Dougem krátký pohled. Ani jednomu z nás se nechtělo nechávat ji venku samotnou. Ne že by se o sebe neuměla postarat, šlo spíš o princip. Nikdy neopouštět svoje druhy, to byla zásada všech bojovníků už od pradávné doby.

„Jenom jděte,“ chlácholila nás, aniž se obtěžovala a snažila se vymyslet nějaké řešení.

Zřejmě jí nevadilo ani zdaleka tolik jako nám, že nemůže za námi. „Počkám tady.“

„Tak fajn,“ souhlasil Doug nakonec, a i když se mi to zrovna dvakrát nezamlouvalo, následovala jsem ho dál do domu, který byl ještě v horším stavu, než se na první pohled zdálo.

Všude byly rozsypané špinavé střepy skla a na světlých stěnách kontrastovaly cákance zaschlé krve. Prkenná podlaha byla místy úplně vyrvaná a temné díry na nás zíraly jako zlomyslné oči.

Naprázdno jsem polkla a v hlavě se mi poprvé zrodila myšlenka, že to, co tady najdeme, by se mi vůbec nemuselo líbit.

Prozkoumat přízemí nám zabralo dobré půl hodiny, protože Mikayla ode dveří neustále komentovala náš postup, a když jsme zrovna nebyli v jejím zorném poli, žádala po nás podrobné komentáře. Když jsme konečně konstatovali, že tady nic zajímavého nevyčenicháme, byla jsem vděčná, že můžeme zamířit do poschodí a zbavit se tak Mikaylina otravně štěbetavého hlasu. Masité schodiště do prvního patra pokrýval vybledlý, kýčovitý koberec, který by se nehodil ani jako lemovaná cesta na záchod, ale schody samé se jevily zcela bezpečné.

Alespoň do chvíle, než jsme s Dougem oba došlápli do prázdna a zahučeli do skryté propasti.

Dopadla jsem na záda tak tvrdě, až jsem si vyrazila dech. Hlasitě jsem se rozkašlala, abych si znovu zaplnila plíce, ale místo toho se mi jenom scvrkly pod náhlým přívalem bolesti ze zlomených žeber. Za posledních pár měsíců jsem měla tolik zlomenin všemožných částí těla, že už to přestávalo být vtipné. I když jsem se během pár minut dokázala plně vyhojit, prožívala jsem bolest úplně totožnou s tou, jakou prožívají normální lidé. Takže pokud jsem mohla, vyhýbala jsem se jakýmkoli druhům zranění.

Chvilku jsem zůstala nehybně ležet a snažila se znovu popadnout dech. Když se kolem mě ale kromě prachu začal vznášet i kovový pach krve doprovázený Dougovým bolestným sténáním, okamžitě jsem stála znovu na nohou. Doug seděl zkroucený u protější kamenné stěny a bunda na pravém rameni se mu rychle zabarvovala vlastní krví.

„Jsi zraněný!“ vykřikla jsem a hnala se k němu.

„To nic není,“ ujišťoval mě. Nedbala jsem na jeho slova a jala se ohledat jeho ránu. Nebyla nijak výrazně hluboká, ale dřevěná tříska zadřená v ní musela pekelně bolet. Bez jakéhokoli upozornění jsem ji rázně vytáhla ven a Doug znovu zasténal.

Když na mě konečně upřel oči, vkrádalo se do nich cosi divokého. Sjel pohledem k mým prstům pokrytým jeho krví a hrdelně zavrčel. Zmrzla jsem v půlce pohybu. Skláněla jsem se nad zraněným vlkodlakem, který dostal chuť se do mě zakousnout, a neviděla jedinou možnost úniku.

Neměla jsem k dispozici žádnou zbraň, protože naše cesta letadlem to nedovolovala, a holýma rukama se mu jen těžko ubráním. A zrovna když jsem začala uvažovat nad tím, jak moc bolestivé by mohlo být sežraná zaživa, Doug se zprudka ohnal a odhodil mě na druhou stranu místnosti.

Svezla jsem se po zdi a měla pocit, jako by mě zrovna srazil náklaďák. Ale aspoň jsem ještě pořád byla vcelku a neporušená.

„Drž se ode mě dál!“ rozkázal chraplavě, jako by musel zápasit sám se sebou, aby se mu podařilo ze sebe vůbec nějaká slova dostat. Nechystala jsem se odporovat. Zkroutila jsem se na co nejmenší plochu a snažila se předstírat, že neexistuju.

Slyšela jsem, jak se Dougův dech pomalu zklidňuje, ale přesto jsem se neodvažovala pohnout se byť jen o centimetr.

Málem jsem ze sebe vypustila duši, když mi v kapse zazvonil mobil.

Nepřipadalo v úvahu, abych nechala vyzvánění hlasitě se odrážet od kamenných stěn a dráždit vlkodlaci citlivé uši, proto jsem hovor v mžiku přijala.

„Co se stalo?“ ozval se Mikaylin nervózní hlas.

„Ve schodišti byla přichystaná past. Propadli jsme se.“

„Jste v pořádku?“ zeptala se vyděšeně.

„Více méně.“

„Dostanete se ven?“

Spěšně jsem se rozhlédla kolem. Nacházeli jsme se v drobné, kamenné místnosti, která ze všeho nejvíc připomínala vězeňskou celu. Holé steny a betonová podlaha neskýtaly jedinou možnost útěku. Podívala jsem se na díru ve stropě, která byla přinejmenším pět metrů vysoko, a ztratila veškerou naději.

„Bez šance.“

„Dobře. Zajedu do města pro pár věcí, abych se pokusila prolomit to ochranné kouzlo, a přijdu vám na pomoc.“ Nelíbilo se mi, to její pokusila, ale radši jsem držela pusu. „Do hodiny jsem zpátky.

Zvládnete to tam dole?“

„Doufejme.“

Zavládlo ticho a já se zrovna chystala zavěsit, když se znova ozvala. „Alex?“

„Hm?“

„Neublíží ti, když mu k tomu nedáš příležitost.“

Její hlas byl konejšivý, ale slyšela jsem v něm patrné známky napětí. Jako by svým slovům ani sama pořádně nevěřila.

„Co to sakra znamená?“

„Rozptyl ho. Mluv s ním, uklidní ho to.“ A zavěsila.

V duchu jsem ji proklela a strčila telefon zpátky do kapsy. Jak bych ho asi nezávaznou debatou mohla uklidnit, když se napruží, jen co se na mě podívá?

Děkuji ti mnohokrát, milá Mikaylo, za hodnotnou radu.

Doug měl ale očividně jiný názor, protože mě jen o chvilku později sám oslovil. „Takže o čem chceš mluvit?“

Překvapeně jsem zamrkala do tmy, kde jsem vytušila jeho obličej. Věděla jsem, že vlkodlaci mají mimořádný sluch, ale nikdy mě nenapadlo, že jsou na tom až tak dobře. „Ty jsi to slyšel?“

„Mohl bych odsud spočítat každý úder tvého srdce, slyším, jak ti krev pulzuje žilami.

Zaslechnout tajný dívčí hovor není tak obtížné,“

utrousil kysele. Na vteřinu se odmlčel, a když znovu promluvil, jeho hlas byl tichý a naléhavý „Mikayla ale měla pravdu. Když mě udržíš zaměstnaného, nebudu mít čas zabývat se tím, co bych ti chtěl udělat.“

A tak jsme mluvili. Bavili jsme se úplně o všem a vlastně o ničem. Prodiskutovali jsme naši oblíbenou hudbu, filmy, zdrbali současnou politiku a na řadu se dostaly dokonce i trapné příhody z dětství. Dozvěděla jsem se, jak se Doug v osmi bláznivě zamiloval do své třídní učitelky a že do dvanácti spával s rozsvícenou lampičkou, protože se děsil tmy. Zjistila jsem taky, že drobnou jizvu, která se mu táhla přes pravé obočí, si způsobil ve třech letech, když tak zběsile tancoval na nejnovější hit od ABBY, až hlavou napálil přímo do hrany stolu.

A já samozřejmě nezůstávala pozadu a sdělila mu všechny pikantní chvíle ze svého života, které jsem jen považovala za bezpečné. Nastaly okamžiky, kdy jsme se oba museli začít od srdce smát. Nebýt skutečnosti, že jsme uvízli v nastražené pasti, a vidiny možné hrozby, která nad námi neustále visela, mohla bych upřímně prohlásit, že jsem se bavila. Dougova společnost mi nebyla ani zdaleka tak nepříjemná, jak jsem si vždycky myslela, že bude.

Za milé konverzace čas plynul nezvykle rychle a mě samotnou by ani nenapadlo zabývat se délkou trvání našeho zdejšího pobytu, kdyby se na to Doug sám nezeptal.

„Jak dlouho už je Mikayla pryč?“

Spěšně jsem se koukla na mobil a snažila se, aby má odpověď zněla pořád stejně vyrovnaně, i když hluboko ve mně se zrodila předtucha něčeho špatného. „Víc než hodinu. Co nevidět bude určitě zpátky.“

„Radši by sebou měla pohnout.“

„Proč?“ Nezněla jsem vyděšeně, jak by se za daných

okolností

očekávalo,

jen

nadmíru

starostlivě. Najednou jsem se mnohem víc než o svoje zdraví zajímala o to jeho. Jako by čas, který jsme spolu strávili, od základu přehodnotil můj postoj k němu. „Bolí tě ta ruka?“

„Ne, ruka už je v pořádku, vlkodlaci se hojí rychle.“ Stejně jako mrtvé Spasitelky. „Ale Mikayla se musí vrátit, než vyjde měsíc.“

Skoro jsem se bála zeptat. „Co když to nestihne?“

„Potom budeme muset rychle najít způsob, jak uspokojit mého vlka, než mě donutí se přeměnit.“

„Možnosti?“

„Normálně spousta. Steaky, horká vana, procházka v lese, rychlá jízda,“ začal vypočítávat.

„A cokoli dostatečně akčního nebo vzrušujícího.

Ale tohle zavšivený místo ty možnosti značně limituje.“

Fajn, teď už jsem se skutečně bála zeptat: „Jak moc?“

„Můžeme se spolu vyspat.“

V krku mi narostl knedlík velikosti menší planety. „Nebo?“

„Nebo se přeměním a sežeru tě.“

Mám to ale super vyhlídky, fakt že jo. Přímo jako vystřižený z pohádky.

Za napětím hustým tak, že by se dalo krájet, a dost možná ještě dál, sedí na zemi dva velcí inteligenti, kteří zahučeli do obří temné díry. Ve dne jsou to docela obyčejní lidé, ehm, ale sotva je přikryje černočerná tma, začnou se s nimi – rozumějme s jedním z nich, dít podivuhodné věci. Nejdřív to v krku zachrčí, pod vousy zavrčí, v kostech lupne, ve mně hrkne, a teprve potom se objeví vlkodlak. Je to potvůrka neposedná, krvelačná malá bestie, a tak už nedočkavě vyhlíží, až se mi bude moct konečně zakousnout do krku.

Anebo mě pomilovat.

S tím bychom určitě udělali díru do světa.

Jak minuty přibývaly, naše vězení se záhadně smršťovalo. Přestože Doug seděl pořád dobré tři metry ode mě, uvědomovala jsem si jeho přítomnost víc než kdykoli předtím. Uzavřeným prostorem se nesla ozvěna jeho přerývaného dechu a jeho moc se mi v nepravidelných intervalech zabodávala do kůže.

„Je to tady,“ zachraptěl.

V životě jsem neslyšela děsivější tři slova.

Postavila přede mě volbu, kterou jsem nebyla schopná učinit. Jakýkoli člověk při smyslech by měl okamžitě jasno, trocha upoceného sexu na oplátku za život nebyla nijak závratná cena. Jenže mně to tak snadné nepřipadalo.

Na okamžik jsem vážně uvažovala, jestli by nebylo lepší nechat se sežrat. Kdybych ho hezky poprosila, třeba by mě nejdříve zabil a až pak si pochutnal na mých střevech. Ale když se ozvalo další nebezpečné zavrčení a já si uvědomila, že by tohle vážně mohl být konec, moje touha po přežití vyhrála.

Ani nevím jak, a klečela jsem u Douga. Třásl se po celém těle a byl napjatý až k prasknutí. Poznala jsem, kolik úsilí a utrpení ho stálo bránit si v přeměně. A najednou jsem mu chtěla jeho břemeno ulehčit.

Opatrně jsem se dotkla jeho tváře, která se i ve tmě třpytila kapičkami studeného potu, a do prstů mi skrz jeho kůži vyšlehla horká magie. Potlačila jsem nutkání ucuknout a dovolila jí zaplavit moje tělo. Otírala se mi o každičkou jednu buňku, zahřívala mi vnitřnosti s takovou intenzitou, až jsem myslela, že co nevidět exploduju a rozprsknu se po stěnách. Ale potom se něco změnilo. Jeho moc přestala být spalující, byla jemná a žádoucí.

Laskala mě na místech, kam by lidská ruka nikdy nemohla dosáhnout, a já se jí plně oddala.

Když mě Doug poprvé políbil, jeho rty mi přišly příliš hrubé a nemotorné, ale brzy poté už mi připadaly jako ty nejžádostivější na světě. Líbal mě hltavě a vášnivě, a jeho tělo se třáslo příslibem něčeho kontaktovějšího. Ta myšlenka už mi dávno nepřipadala odpudivá. Všechny moje zábrany padly s naším prvním polibkem a jediné, na co jsem teď dokázala myslet, byla přítomnost jeho žhavého těla přitisknutého na mé. Už vůbec nešlo jen o vynucený způsob, jak si zachránit život.

Chtěla jsem ho, a zatraceně moc.

Chvěla jsem se pod jeho dotyky, sténala, když jazykem zamířil na moje citlivé místo. Bloudil mi rukama po těle a jediné, na co jsem se vzmohla, bylo sténat ještě o něco víc. Strhala jsem z něj košili jako smyslů zbavená a užívala si tvrdost jeho svalů pod dlaněmi. Zaťala jsem mu nehty do nahých zad, když polibky obšťastňoval můj ušní lalůček a já už téměř nedokázala snášet ty vlny rozkoše. Místnost zaplnilo naše vzdychání propletené tak pečlivě, že nešlo rozeznat, od koho vlastně pochází.

Jestli mi kdy jeho magie připadala nepřátelská, teď jsem se do ní oficiálně zamilovala. Obalovala naše těla v hřejivém přízraku moci, vysílala k nám slabé, téměř hmatatelné elektrické impulzy a posunovala hranici naší extázi na úplně novou hranici. V lebce mi samou vášní hučelo tak hlasitě, jako by kolem mě projížděla parní lokomotiva.

Znovu jsem vyhledala Dougovy žádostivé rty a snažila se to ignorovat, příliš zaměstnaná živou váhou jeho příliš dobře stavěného těla na svém.

A potom jsem si uvědomila, že ten zvuk nepochází z mé hlavy.

Přesto jsem se od něj nedokázala odtrhnout, dokud jsem nad námi nezaslechla známý hlas. Byl krutý a jedovatý, a přestože jsem dost dobré nemohla vidět Mikaylin obličej, dokázala jsem si dopodrobna představit, jak se na výjev před sebou musela tvářit.

„Neruším?“

Než jsem vůbec stihla pomyslet na to, že bych se měla začít samou hanbou zavrtávat do země, Doug vyskočil na nohy, rychlostí radioaktivního pavouka vyšplhal po žebříku, který si Mikayla vyčarovala jako součást své záchranné mise, a během vteřiny jeho spěšné kroky zmizely z doslechu.

Aniž by se po mně jen jednou ohlédla, Mikayla se tempem hodným dámy vydala zpátky k dennímu povrchu. Neochotně jsem ji následovala.

Jakmile jsem znovu stanula v Nickově starém obýváku, moje hanba na mě jako přílivová vlna narazila v plné síle. Cítila jsem, že rudnu až na zadku, a nebyla jsem schopná podívat se nikam blíž Mikayliným směrem. Ale nehledě na to, jak moc nepříjemné to pro mě mohlo být, věděla jsem, že tuhle událost mezi námi nemůžu nechat jen tak viset.

„Mikaylo, já…,“ začala jsem, aniž bych si předem rozmyslela, co bych vlastně měla říct.

Chtěla jsem jí to vysvětlit, chtěla jsem výjev, kterého právě byla svědkem, uvést na pravou míru, ale najednou mi žádné ospravedlnění nepřipadalo dostačující. Protože to možná začalo jako moje jediné východisko, jak si zachránit život, ale v průběhu akce to bylo to poslední, co se mi honilo hlavou. A vzhledem k tomu, že moje srdce patřilo jinému, mám vážně originální způsoby, jak to dávat najevo, že?, něco takového bylo jednoduše neomluvitelné.

„Přestaň,“ zarazila mě rázně, než jsem vůbec měla šanci něco kloudného vymyslet. „Nemusíš mi nic vysvětlovat. Oba jste dospělí, můžete si dělat, co se vám zlíbí.“

Čokoládová barva jejích očí mi ještě nikdy nepřipadala tak temná. Dívala se na mě zlostně, možná dokonce s odsouzením, ale v jejím pohledu nebylo ani známky po zklamání. Jako kdyby něco podobného už dávno očekávala a dopředu mě za to neměla ráda.

Nezáleželo mi na jejích pocitech nebo jejím mínění. Strachovala jsem se jen o jedinou věc.

„Řekneš mu to?“ špitla jsem. Strach mi bolestivě sevřel vnitřnosti. Jestli to skutečně udělá, jestli prozradí, čeho dnes byla svědkem, ztratím ho a tentokrát už to nepůjde vzít zpátky.

Nemůžeš vzít zpátky rozhodnutí, které nebylo tvoje.

„Neměj obavy,“ vyprskla kousavě po několika vteřinách napjatého ticha, kdy mě nepřestávala sledovat s nelibostí v očích. „Gabe se ode mě nic nedozví. Příliš mi na něm záleží, než abych mu vědomě takhle ublížila. Ale ty…“ Zaťala zuby, jak se nechtěla nenechat úplně ovlivnit mírou svého rozhořčení. „Nezaslouží si, aby ses k němu takhle chovala.“

Cítila jsem, jak se mi do očí derou slzy. Měla pravdu. A já ještě nikdy v životě ničeho tak moc nelitovala. „Já vím. A mrzí mě to.“

Chladně se zasmála a tvář jí zaplavila nová vlna nenávisti. „To říkej někomu, koho to zajímá.“

Zamračila jsem se jí do obličeje. Možná jí moje chování mohlo pohoršit na nejvyšší mez, ale tohle přesahovalo hranice možností. Nechápala jsem, čím jsem si v jejích očích zasloužila tolik odporu.

Sama mi podala vysvětlení.

„Přišla jsi do našeho domu,“ procedila zlostně skrz zuby, „a všem popletla hlavu. Děláš pitomosti, neuvažuješ racionálně, ale všichni tě poslušně následují, jako bys byla královnou světa. Šli by za tebou až do horoucích pekel, kdybys je o to požádala.“

Chtěla jsem ji ujistit, že se k tomu rozhodně nechystám, ale nenechala mi prostor.

„Vetřela ses k nám, zasadila mezi nás rozpory a pohráváš si se všemi okolo. Jsi naštvaná na Matta, protože zabil nějakou holku? Nejdřív si zameť před vlastním prahem, a potom můžeš někoho odsuzovat. Protože nehledě na to, jak uvědoměle se můžeš tvářit, nejsi svatá. A nikdy nebudeš patřit mezi nás.“

Vychrlila to na mě tak prudce a zlostně, jako by to uvnitř ní bublalo už několik dlouhých týdnů.

Probodla mě tím nejhorším pohledem, který mi kdo kdy věnoval, a s efektivním pohozením vlasů odkráčela

pryč.

Zanechala

mě

poníženou,

ublíženou a tápající, uprostřed polorozpadlého domu, jehož zjev přesně odrážel stav mého nitra.

Měla jsem pocit, jako kdyby ze mě násilím vyrvala část mě samé, kterou jsem v sobě teprve nedávno našla. Část, která na mně byla to nejlepší.

Než mi Mikayla svojí super nenávistnou řečí otevřela oči, naivně jsem se domnívala, že jsem do svého nového domova zapadla. Že jsem si v něm našla přátele, možná dokonce i něco vzdáleně připomínající rodinu. Jenže její pohled na mou osobu roztříštil moje iluze a vtiskl mi myšlenku, že se možná vážně snažím zapadnout na místo, které vůbec není pro mě.

Vidina noci strávené v pokoji s namíchnutou čarodějkou, která mě nemohla vystát, a s vlkodlakem, který se ke mně zase lísal až moc, mě ani v nejmenším nelákala. Neměla jsem chuť se k nim vracet. A tak jsem se prostě stočila na ztrouchnivělém gauči ve strašidelném domě, který zapříčinil všechno vzniklé zlo, a litovala, že mě kdy napadlo sem jezdit.

Probudila jsem se s prvními slunečními paprsky a bez prodlení zamířila zpátky do motelu.

Na mobilu mi blikalo šest zmeškaných hovorů od Douga, a jak jsem se mohla na vlastní kůži sama přesvědčit, rozrušený vlkodlak není dobrý vlkodlak.

Sotva jsem strčila nos do naší pronajaté ložnice, Dougovu tvář zalila úleva. Zbytek jeho těla ovšem zůstával napjatý, jako by mu pořád činilo problémy se ovládat. Ve vlasech měl zachycené jehličí a mokrou zeminu jsem z něj cítila až ke dveřím. Zřejmě se celou noc proháněl po lesích, aby se alespoň částečně uklidnil.

Anebo možná jen stejně jako já nechtěl trávit čas s naší okouzlující blonďatou společnicí.

„Jsi v pořádku?“ zeptala jsem se.

Věnoval mi zkoumavý pohled. „A ty?“

Pokusila jsem se na něj konejšivě usmát, ale mimické svaly mě odmítaly poslouchat. A tak jsem prostě jen popadla svůj batoh a znovu zamířila ven.

„Je čas letět domů,“ oznámila jsem suše.

Zpáteční cesta probíhala mlčky. Všichni jsme byli příliš na rozpacích, naštvaní, zranění, nebo kombinace toho všeho, než abychom se pokoušeli udržovat společenskou konverzaci. Proto když za námi konečně zaklaply domovní dveře a my stanuli v přátelsky známém prostředí, všem se nám viditelně ulevilo.

Během vteřiny se z místnosti s krbem vynořili Jamie s Mattem a my tak byli nuceni předstírat, že mezi námi žádná nově nabytá nejistota, nevraživost a nepohodlnost nepanuje. Mlčky jsme se dohodli pohřbít události z Danvillu hluboko pod zem a ani jeden z nás netoužil po tom, aby někdy znovu spatřily světlo světa.

Všichni jsme se přemístili ke krbu a s nedočkavostí si vyslechli i Mikaylinu část příběhu.

Nakonec se jí podařilo magicky prozkoumat dům, ale bohužel z něj nedokázala vycítit nic, co by nám mohlo být nějak nápomocné. Dokázala nám do sebemenších detailů povyprávět, jak se odehrál útok, při kterém byl Nick unesen, viděla, že jeho matka byla těžce raněna, ale potom následovalo jen temno. Jako by někdo zmáčkl tlačítko a zbytek příběhu prostě vymazal. Pořád jsme nevěděli, co přesně se Nickově matce stalo, ale díky Mikayle jsme byli schopní vytvořit si dost přesný obrázek.

A přestože se to nikdo z nás neodvážil vyslovit nahlas, mysleli jsme všichni na to samé. Byla mrtvá. Už o tom nebylo pochyb.

„Dobře,“ pokýval hlavou Doug a jeho tvář se zdála vážnější než obvykle. „Tohle je naše odpověď.“

Oči mě začínaly podezřele pálit.

„Co s ním teď bude?“ zeptala jsem se přiškrceně.

„Zůstane tady,“ prohlásil neochvějně, jako by to byla ta nejvíc samozřejmá věc na světě. Schovala jsem si svoji vděčnost na později, protože něco ve mně mi říkalo, že tohle ještě nebyl konec.

Nemohlo to být tak snadné.

Dougova další slova mi to jenom potvrdila.

„Uděláme z něj lovce.“

13. Kořist

V protestu jsem zkřížila ruce na prsou a výhružně přimhouřila oči. „Zapomeň.“

„Alex…,“ začal Doug vysoce racionálním tónem, který mě vytáčel do nepříčetnosti. Neměla jsem v úmyslu ho poslouchat. I kdyby přede mě postavil všechny nevyvratitelné důvody světa, můj názor by to stejně nezměnilo. Tak proč se vůbec obtěžovat?

„Ani za nic.“

Zatvářil se unaveně a zoufale zároveň. Za jiné situace by mě jeho výraz nejspíš rozesmál, protože ráda otravuju lidem život. Teď mi ale jenom bolestivě připomínal, v jak bezvýchodné situaci jsme se nacházeli.

„Jakou další možnost máme?“

„To je mi putna,“ stála jsem si neochvějně za svým a nenechávala mu sebemenší prostor pro spekulace.

„Zná pravdu,“ připomněl mi. „Nemůžeme ho nechat odejít, i kdyby měl kam.“

„Ale to neznamená, že ho musíme odsoudit, aby strávil zbytek života v temnotě,“ zavrčela jsem podrážděně a cítila, jak ve mně krev začíná vzteky pomalu vřít. „Je to ještě dítě, nezaslouží si to.“

Dougova tvář najednou ztvrdla, jako kdybych se trefila přesně do toho místa, kterému jsem se měla vyhnout velkým obloukem. „To nikdo z nás.“

„Proč bychom zrovna na něj měli brát nějaký speciální ohledy?“ vložila se do toho Mikayla a její hlas přetékal jedovatostí. Nebyla jsem si úplně jistá, jestli za tím stála jen její zainteresovanost do probíraného tématu. „V čem se od nás tak odlišuje?“

Má mě, chtěla jsem jí vmést do tváře, ale věděla jsem, že by to jako důvod stejně neobstálo.

Najednou se zdálo, že se proti mně spolčil celý svět. Moje předchozí sebedůvěra se smrskla na minimum a já věděla, že pokud si ve vší té nepřízni mám zachovat zdravý rozum a všechny je tady vzteky nerozcupovat na kousíčky, musím si najít svůj kousíček opory.

„Kde je Gabe?“

Mikayla se zašklebila, jako kdybych tou otázkou potvrdila její vítězství. „Gabe bude na naší straně.“

„Kde je?“ zavřískala jsem jako smyslů zbavená.

I kdyby byly jejich argumenty sebepádnější, nebrala bych je v potaz. Nemohla jsem. Nemohla jsem to Nickovi udělat. Nemohla jsem se vzdát jeho života bez boje. Když přišlo na věc a já se probudila do tohohle úplně novýho světa, neměla jsem nikoho, kdo by se mě zastal. Nikoho, kdo by mě před tímhle vším uchránil. Nejsem si jistá, že by to v mém případě mohlo něco změnit. Ale Nick byl úplně jiná kategorie. Byl to ještě kluk a nepatřil sem, nepatřil do té nekonečné temnoty, která nás neustále obklopovala. A já se hodlala rvát zuby nehty, abych ho před tím ochránila. Abych mu zachovala tolik normálnosti, kolik jen bylo možné.

„Šel se vyspat,“ odpověděl mi Jamie, když zpražil Mikaylu, která se mě chystala obdarovat další kyselou poznámkou, varovným pohledem.

„Celou noc jsme…“

Ani jsem se neobtěžovala předstírat zdvořilost a vypálila ven dřív, než stihl domluvit.

Hnala jsem se ke Gabově pokoji takovou rychlostí, že jsem sotva popadala dech, a když jsem se konečně dostala k jeho dveřím, zabouchala jsem na ně tak prudce, že jsem se div neprobourala dovnitř.

Trvalo pár vteřin, než jsem z druhé strany zaslechla skřípění postele a šoupání bosých nohou po koberci. Znovu jsem zabušila, abych to trochu urychlila. Když se přede mnou dveře konečně otevřely,

samým

překvapením

jsem

si

pravděpodobně vykloubila čelist. Gabe přede mnou stál jen v plandavých pyžamových kalhotách a dokonce i s rozespalým výrazem a blonďatými vlasy zacuchanými tak mocně, že i ptačí hnízdo proti nim bylo uspořádané umělecké dílo, vypadal naprosto a totálně k sežrání.

Jakmile si pořádně uvědomil, kdože to před ním vlastně stojí, jeho jasně modré oči se podivně rozzářily.

„Půjdeš dál?“ nadhodil, a zamířil zpátky dovnitř, aniž počkal na moji odpověď.

Neochotně jsem ho následovala. Zavírat se do jedné místnosti s ním polonahým a mnou z toho pohledu tak rozpálenou, že by se na mně dalo grilovat, mi nepřipadalo jako dobrý nápad.

„Chtěla jsem…,“ začala jsem, abych to měla co nejdřív za sebou a mohla odsud bleskově vypadnout. Jenže všechna slova se mi mísila v jedno a já nedokázala najít ta správná, jak můj otupělý mozek odmítal spolupracovat. „Přišla jsem…“

Odkašlala jsem si, jako by to snad mohlo nějak pomoct. „Mohl bys, Můžeš na sebe něco hodit?“

Překvapeně zamrkal. „Proč?“

Snažila jsem se nedívat nikam blízko jeho směrem, abych alespoň trochu zamaskovala, do jakých rozpaků mě tahle situace přiváděla. „Však víš.“

„Vím?“

Probodla jsem ho nehezkým pohledem, když jsem konečně odhalila jeho ďábelský plán. Hrál si na blbého, jen aby mě přiměl to vyslovit.

„Vážně chceš, abych to řekla nahlas, co?“

Jenom se na mě pitvořil a já na oplátku protočila oči.

„Fajn. Vypadáš úchvatně. Šťastný?“

Jeho úšklebek volně přešel do vítězoslavného úsměvu. „Neměl bych to říkat spíš já tobě?“

„Najednou.“

Opřel se o masivní čelo postele, zkřížil ruce na prsou a předvedl mi tak dokonalou hru svalů. Měla jsem co dělat, abych mu neposlintala koberec.

Musel si mého fascinovaného pohledu všimnout – kdo s funkčníma očima by to taky mohl přehlédnout?, protože jeho úsměv se ještě rozšířil.

„Víš, teď by sis měla sundat tričko zase ty, abych se taky kouknul. Není fér, že ty ses na mě podívat mohla a já znova ostrouhal.“

Jasně, anebo bych se na něj rovnou mohla vrhnout na místě, kde stojí. A potom mu napálit jednu do hlavy. „Sni dál.“

Výraz, co se mu objevil na tváři, mě měl upozornit, abych okamžitě nahodila zpátečku a v nejbližších čtyřiadvaceti hodinách se k němu nepřiblížila na míň než 30 metrů. Jenže moje nohy jako by zarostly do země a odmítaly mě poslechnout. Stála jsem na místě jako přikovaná a se zadrženým dechem sledovala, jak s odhalenou hrudí, pokřiveným úsměvem a nebezpečnou jiskrou v očích překonává tu už tak krátkou vzdálenost mezi námi, a věděla, že co nevidět poruším jediné z božských pravidel, které jsem se alespoň snažila respektovat.

Když jsem viděla, jak jeho ruce neochvějně zamířily ke spodnímu knoflíčku mé košile, srdce se mi nedočkavostí div neprotlouklo skrz hrudní koš.

Správně bych odsud měla vystřelit rychlostí blesku a nezastavit se, dokud bych se nenacházela aspoň v Ohiu, což byla nejmenší bezpečná vzdálenost mezi námi. Ale jak už jsem několikrát řekla a svými činy následně i potvrdila, já správné věci nedělám. Ze zásady.

Postupoval pomalu, jako by si užíval skutečnost, že ze mě konečně může sundat nějaký ten kus oblečení, a při každém dalším knoflíčku se mi prstem otřel o nahou kůži víc, než bylo nezbytné. A každý ten krátký dotyk ve mně vyvolával takové vlny touhy, že mi musela vytékat i ušima. Bohužel, touha nebyla to jediné, co jsem v danou chvíli pociťovala. Byl tu taky stud, lítost a výčitky.

Nepřišlo mi správné pustit si k sobě Gaba takhle blízko jen pár hodin poté, co se ještě blíž dostal Doug. Ale nedokázala jsem se zastavit. V

Gabově přítomnosti můj mozek prostě vypověděl službu a jediné, na co jsem dokázala myslet, bylo, jak moc jsem se ho chtěla dotýkat. A že jsem na to v Dougově náručí na okamžik úplně zapomněla, mě momentálně vůbec netížilo.

Dělalo to ze mě špinavou děvku?

Nejspíš.

Hodlala jsem to změnit? Možná až někdy jindy.

Ve všech těch úvahách o mojí počestnosti jsem ani přesně nepostřehla okamžik, kdy Gabe došel na konec řady a rozhalil moji rozepnutou košili, co nejvíc to šlo, aniž by ji ze mě musel doopravdy sundat. Ten krátký hodnotící pohled už mi ale uniknout nemohl.

Spokojeně se usmál a objal mě kolem pasu.

„Tak a teď jsme si kvit,“ zašeptal.

Výraz v jeho očích se ani nedal popsat. Mísilo se v nich takové množství citů, až mi všechny splývaly a nedokázala jsem pojmenovat ani jeden z nich. Ale s jistotou jsem věděla, že pro tenhle jediný pohled bych byla ochotná umřít. Bylo v něm všechno, po čem jsem kdy toužila, a sliboval ještě mnohem, mnohem víc.

Jak se ke mně Gabovy rty začaly přibližovat, nějaká moje racionální část znovu naskočila a donutila mě zasáhnout. Zřejmě jsem si konečně uvědomila, že tentokrát už zahodil všechnu nevinnost stranou a přistoupil k tvrdé akci.

„Gabe, nemůžeme…“

Přejel mi dlaněmi po zádech a ten hřejivý dotyk jeho kůže na mé mi všechna slova sežehl na jazyku. Vášeň, co jsem pocítila s Dougem, byla tvrdá a spalující, téměř živočišného původu, ale s tímhle se nedala srovnat. Když šlo o Gaba, bylo v tom něco mnohem hlubšího než jen chvilkový chtíč. Něco, co i z tak prostého pohlazení učinilo tu nejžádostivější věc na světě. Něco, co mě laskalo až vzadu na duši a co pohánělo moje mrtvé srdce.

Něco, co jsem nedokázala přesně definovat, ale s naprostou jistotou jsem mohla určit, že přijít o to bych nepřežila.

Gabe se ke mně ve vteřině sklonil a zlehka mě políbil, jako by si chtěl pojistit moje mlčení. Potom pokračoval podél linie mé čelisti, rty se mi sotva otíral o tvář, ale i to málo stačilo, aby mi unikl tichý vzdych.

„Řekni slovo a nechám toho,“ zapředl mi do ucha, ale neochvějnost v jeho hlase prozrazovala, že tuhle možnost už dávno nebral v úvahu.

Možná to byla jeho sebejistota, co mi znovu otevřelo oči. „Gabe…,“ vysoukala jsem ze sebe přerývaně, protože vyschlé hrdlo a tělo rozechvělé pod jeho dotyky se mnou odmítaly spolupracovat.

Místo odpovědi mi jenom zamručel do vlasů a přitiskl mě do náruče ještě o trochu víc.

„Přestaň,“ odstrčila jsem ho.

Náhlá absence jeho těla zapříčinila, že jsem se málem skácela na podlahu. Odtáhl se ode mě, jako kdybych ho nakopla do rozkroku, a tvář se mu stáhla náhlým přívalem hněvu.

„Jak tohle děláš, hm?“ procedil skrz zaťaté zuby, ale spíš než cokoli jiného to znělo ublíženě.

„Jak mě od sebe můžeš pořád odhánět, i když mě chceš stejně, jako já tebe? Cítím tvoji touhu a pokaždé, když se tě dotknu, tvoje srdce se rozbuší jako šílené. Vím, že ke mně něco cítíš, ale vypadá to, že ti na tom nezáleží. Jsi tak…“ Na okamžik se odmlčel, jak hledal ten správný výraz, a v jeho očích se mihlo něco bolestivého. „Chladná.“

Zamračila jsem se nad volbou jeho slov. V jeho přítomnosti jsem byla všelijaká, ale chladná určitě ne. „Nejsem chladná.“

„Tak co je to?“ naléhal a žádal mě o vysvětlení, které jsem nikdy neměla. Co jsem mu na to asi tak měla říct? Že se mu pokouším zachránit život?

Jo, to si nemyslím.

„Co je to?“ zopakoval zoufale.

„Nikdy nemůžeme být spolu,“ vypadlo ze mě spěšně, jako by to snad mohlo stačit. Pochybovala jsem, že v téhle situaci by jakákoli odpověď kromě té pravdivé byla dostačující.

„Proč ne, Alex?“ zeptal se divoce. „Co je s tím za problém, protože já žádný nevidím. Snažím se, vážně ano, ale nechápu to.“

Sklopila jsem oči pod tíhou jeho horečného pohledu. „Je to příliš nebezpečné.“

Vydal ze sebe hrdelní zvuk, který se dal dost dobře chápat jako povzdechnutí, stejně jako náznak smíchu. „Nebezpečné? Co by se tak asi mohlo stát?“

„Zlomím ti srdce.“

Znovu ke mně přistoupil a jeho tvář zněžněla, jako kdyby mu moje odpověď všechno objasnila.

Pohladil mě po ruce a na tváři mu hrál rozpačitý úsměv. „To není důvod, Alex, jen riziko, které podstupuješ pokaždé, když svoje srdce někomu otevřeš. Stejně tak dobře bych já mohl zlomit to tvoje.“

Ztěžka jsem polkla. „Ne, nemohl.“

Nemůžeš zlomit srdce, které už nebije, chtělo se mi dodat.

Mohl by mi někdo, prosím, vrazit jednu preventivní za moji naivitu?

„Jo, správně,“ odsekl a čelist se mu výhružně napjala. „Ty to totiž zvládáš dost dobře i beze mě.“

Odvrátil se ode mě, možná aby mě uchránil před rozčílením, které se mu nahnalo do tváře, a natáhl na sebe nejbližší triko. Následovala jsem jeho případu a spěšně si zapnula vlastní košili.

Pokud jemu připadalo nepatřičné promenádovat se přede mnou nahoře bez, co jsem měla říkat já?

„Proč jsi přišla?“ zeptal se, aniž se na mě znovu podíval.

„Gabe…,“ začala jsem smířlivě, protože už jenom samotný tón jeho hlasu mi fyzicky ubližoval.

„Proč jsi přišla?“ zopakoval tvrdě.

Povzdechla jsem si, ale už se znovu nepokusila si ho nějak udobřit. „Jde o Nicka.“

Krátce, jedovatě se zasmál. „Jak jinak.“

Nechápavě jsem se nad jeho poznámkou zamračila, ale nechala to plavat. Nezdálo se mi to jako správná doba, abych se šťourala v jeho vnitřních pocitech a pohnutkách. Věci, na které bych narazila, by se mi totiž vůbec nemusely líbit.

„Doug z něj chce udělat lovce.“ Vyslovila jsem to jako tu největší šílenost na světě, a trochu mě zarazilo, když se mi nedostalo patřičné reakce.

„To se dalo čekat,“ konstatoval Gabe suše. „I když to nikdo neřekl nahlas, připravujeme ho na to od chvíle, co sem přišel.“

„Ještě je příliš brzo.“

„Trénuje s námi už dost dlouho a vede si skvěle. Je to přirozený talent. Minule Matta skoro porazil, i když ne úplně čestně. Ale v zápalu boje se nikdy nehraje moc férově, takže to vůbec není na škodu.“

„To ale neznamená, že je připravený,“

odporovala jsem.

Kolik času musíte strávit výcvikem, abyste se připravili na boj proti nekonečným silám zla?

Podle Gaba bylo těch pár desítek hodin tréninku, které Nick zatím absolvoval, až dost. Podle mě by mu na to nestačila ani půlka života. Možná jsem byla až nezdravě ochranářská, ale na srdci mi leželo výhradně Nickovo dobro. Pokud totiž skutečně neexistovala jiná možnost, než aby rozšířil naše řady v úplném smyslu slova, nechtěla jsem, aby tak učinil předčasně. Učit se za pochodu totiž nebývá nejlepší řešení. Jak jsem ale poznala na vlastní kůži, občas prostě nemáte na vybranou.

Přesto jsem se alespoň musela pokusit tomu předejít a obstarat Nickovi trochu víc času na jeho dětskou bezstarostnost, než se mu na hlavu sesypou všechny problémy světa. Věděla jsem totiž, že jakmile poprvé pozvedne zbraň za účelem likvidace nějaké krvelačné příšery, už to nikdy nebude tak docela on.

„Prosím, Gabe, nedovol jim to. Prosím.“

Chvilku mě propaloval odmítavým pohledem, ale nakonec si jen unaveně povzdechl. „Nesnáším to.“

„Cože?“

„Nesnáším to,“ zopakoval. „Nesnáším, že se na tebe neumím zlobit. Ani když vážně chci. Hodíš po mně těma svýma psíma očima a všechno to ze mě najednou spadne. Nedokážu ti odolat. Nedokážu ti říct ne.“ Znovu se ke mně přiblížil a bříšky prstů mě opatrně pohladil po tváři. „Úplně jsi změnila můj pohled na svět, Alex. Než jsem tě poznal, byl jsem nedotknutelný. Prostě jsem dělal svoji práci a na ničem jiném nezáleželo. Ale ode dne, kdy jsi mi vstoupila do života, už nic není jako dřív. Kvůli tobě jsem slabý, protože se starám jen o tebe a už se nezvládám zajímat o lidi, kteří to skutečně potřebují.“

Být ještě trochu sladší, proměnil by se v karamel a roztál mi pod rukama. Co jsem mu na něco tak dokonale romantického asi tak měla odpovědět? Nic, co bych vymyslela, by jeho slovům nesahalo ani po tkaničky od bot. Nehledě na to, že bych tím jenom podporovala už tak vysoké naděje, které se nikdy nemohly vyplnit.

„Je mi to líto,“ vymáčkla jsem ze sebe nakonec.

Jako kdyby moje pitomá omluva dokázala něco změnit. Jako kdybych tím mohla odčinit skutečnost, že jsem mu pořád jen ubližovala.

Možná kdybych řekla, Je mi to líto, tady máš stroj času, už by to něco znamenalo.

„Mně ne,“ usmál se na mě, ale nebylo v tom nic veselého. „Protože díky té bolesti vím, že jsem skutečně naživu. Co umřel Danny, měl jsem pocit, jako by část ze mě zemřela spolu s ním. Nehledě na to, co jsem dělal, pořád jsem uvnitř sebe cítil prázdnotu. Jako kdybych bez něj už nebyl kompletní. A potom jsem potkal tebe a ta díra ve mně už se nezdála tak velká. Znovu jsem se dokázal nadechnout. A líbí se mi to. Líbí se mi být s tebou. Líbí se mi znovu žít, dokonce i když to bolí. Je to lepší než necítit nic.“ Vzal můj obličej do dlaní a zabránil mi tak uhýbat pohledem před všemi těmi vřelými emocemi, které se mu zrcadlily v očích. „Řekl jsem ti to už předtím a budu to opakovat tak dlouho, dokud to konečně nepochopíš. Mám tě rád, Alex, a chci být s tebou.

Otázkou dne je, chceš ty být se mnou?“

Ano, ano, ano, ano!

„Měli bychom jít,“ odpověděla jsem místo toho, i když mi to lámalo srdce. Vysmekla jsem se mu a hnala se ke dveřím, aby neviděl slzy, které se mi draly do očí.

Předběhl mě a zastoupil mi cestu. „Už to děláš zase.“

„Co?“

„Utíkáš přede mnou.“

Měla jsem tendenci začít protestovat, ale jenom zavrtěl hlavou.

„To nic,“ ušklíbl se. „Začínám si zvykat. A hádám, že je to pořád lepší, než kdybys mě odmítla. Takhle mi aspoň zůstává nějaká naděje.“

Potom mi otevřel a následoval mě na chodbu, aniž řekl cokoli dalšího.

S Gabem po boku jsem se nesla jako královna světa, sebejistá svým úspěchem. Věděla jsem, že i když se mnou úplně nesouhlasil, prosadí můj názor stůj, co stůj. I kdyby jim ho měl vtlouct do hlavy násilím. Nebylo ode mě hezké ani etické využívat jeho citů, abych dosáhla svého. Ale já poslední dobou dělala tolik nemorálních věcí, že už mi to mohlo být jedno. I kdybych se osprchovala ve svěcené vodě, šance na moje spasení by se pořád nacházela hluboko pod bodem mrazu. Co už.

Když jsme vstupovali do místnosti s krbem, nasadila jsem svůj škodolibý výraz typu Tady to máte, blbečci, abych jim to všem dala řádně sežrat.

O vteřinu později jsem jediným blbcem v místnosti zůstala já.

„Konečně,“ zašklebil se na nás Nick, který se za dobu mé nepřítomnosti stihl uvelebit na gauči vedle pana Necitlivého, přáteli zvaného jako Matt.

„Čeká se jenom na tebe.“

Podezřívavě jsem přimhouřila oči. „Čeká se s čím?“

„Vyrážíme na lov.“ Sotva to Nick dopověděl, přestala jsem mu věnovat pozornost. Otočila jsem se na Douga a probodla ho tím nejhorším pohledem, jaký jsem měla na skladu.

„Ty…,“ zasyčela jsem, a kdyby se nacházel někde v mém dosahu a ne na druhé straně místnosti, výhružně bych ho dloubla prstem do hrudi. „Na to jsi neměl právo.“

„Nic jsem neudělal.“

„Obešel jsi mě!“ vybouchla jsem. Zatínala jsem pěsti, abych si navenek zachovala alespoň nějakou iluzi klidu, ale účinek se nedostavil. Vzteky jsem se třásla až za ušima. „Počkal jsi, než vyklidím pole, a potom ho oblbnul.“

Doug se chladně zasmál a v jeho očích se objevilo něco ještě mnohem mrazivějšího. „Nikoho jsem oblbovat nepotřeboval. Jen jsem mu řekl všechna fakta a zbytek nechal na něm.“

„Vsadím se, že sis to náležitě při…“

„Nechte toho!“ přerušil mě Nick rázně.

Okamžitě jsem ztichla, ale nešlo vůbec o nějakou jeho pomyslnou autoritu. Prostě jsem si jen konečně uvědomila, že objekt naší hádky stál hned vedle mě, a cítila se trapně za to, že jsem jednala, jako kdyby ne.

Když na mě Nick upřel pohled, neústupný výraz v jeho tváři mi prozradil, že se mi jeho slova nebudou ani trochu zamlouvat. „Doug říká pravdu, Alex, do ničeho mě nenutil. Chci to udělat já sám.

Chci se stát lovcem.“

„Ne, nechceš,“ ujistila jsem ho. „Jakkoli dobrý nápad se ti to teď může zdát, tak není. Věř mi.“

„Alex…“

Zatřepala jsem hlavou, abych zahnala slzy, co se mi nad odhodláním, které se mu zračilo v obličeji, draly do očí. Věděla jsem, že jsem prohrála. Jen jsem se s tím ještě nedokázala smířit.

„Nedovolím ti to. Tohle ne.“

Ohlédla jsem se po Gabovi a hledala u něj podporu, ale jenom bezmocně pokrčil rameny.

„Jeho život, jeho rozhodnutí.“

Moje poslední jiskra naděje s prsknutím zhasla a já měla co dělat, abych nezačala brečet. Měla jsem Nicka příliš ráda na to, abych se dokázala smířit s vidinou jeho temné budoucnosti, i když si ji osobně vybral, bez lítosti nad životem, který tím ztratí. Nad životem, který svým nerozvážným rozhodnutím

tak

bezostyšně

zahodí.

Nad

životem…

A v tom mi to došlo. Ať jsem si do teď namlouvala cokoli, vůbec to nebyl Nick, co jsem se tak zatraceně moc snažila uchránit. Byl to jeho lidský život, ta nejposvátnější věc, která pro mě na tomhle světě existovala. Svojí unáhlenou volbou se ho dobrovolně vzdával a to bylo něco, co jsem prostě nedokázala překousnout. Nejspíš to mělo hodně co dočinění s tím, že ten můj mi byl tak násilně ukraden a neexistovala šance, že bych ho mohla dostat zpátky. Můj starý, bezstarostný život byl navěky ztracen, a tak jsem se snažila zachránit alespoň ten Nickův. Chtěla jsem, aby si zachoval každičký kousek lidskosti, který mohl.

Jenže to nebylo moje rozhodnutí.

„Dobře,“ vyhrkla jsem, než mě Nick mohl zahltit záplavou rozumných důvodů, které si očividně schovával v rukávu.

Překvapeně na mě zamrkal a o vteřinu později se mu po tváři rozlil spokojený úsměv.

„Ale uděláme to po mém,“ upozornila jsem ho.

Existoval totiž jen jeden způsob, jak se stát skutečným lovcem, zabít nějakou nadpřirozenou potvoru. Ve chvíli, kdy jí vezmete život, se vaše DNA nenávratně pozmění a vaše tělo projde celou řadou proměn, vaše smysly se zdokonalí, jste rychlejší a silnější a získáte imunitu proti upířímu patogenu a spoustě dalších odporných věcí.

Všechno se to stane během vteřiny a naprosto bezbolestně. Bohužel, cesta k tomuhle cíli občas tak bezbolestná není. Takže pokud ji Nick musí skutečně absolvovat, postarám se o to, abych eliminovala veškerá rizika, na která by mohl narazit. „Já vyberu kde a co a ty nebudeš držkovat.

Nebudeš vyvádět kraviny, aby ses předvedl, a uděláš přesně, co řeknu. Moje slovo je pro tebe zákon, jasný?“

„Jasný, šéfe,“ zašklebil se na mě a zasalutoval.

Neměla jsem šanci nad jeho skopičinami ani protočit oči, protože moji pozornost upoutal Matt, který se v mžiku vyhoupl na nohy. Aktivista.

„No hurá,“ zajásal a tvářil se přitom, jako bychom mu cpali dolů krkem plesnivý chleba. „Už mě ta vaše rádoby smysluplná debata přestávala bavit. Já jsem muž činu a říkám, že je načase, abychom šli nakopat několika příšerám zadek.“

Hodila jsem po něm nenávistným pohledem.

„Nevím, co tady nacvičuješ, ale s námi nejdeš.“

Matt se jenom chladně zasmál. „Když myslíš.“

Ohlédla jsem se po Gabovi a jeho výraz se mi vůbec nezamlouval.

„Sama nikam nepůjdeš a Matt je z nás jediný použitelný,“ objasňoval opatrně, jako kdyby se bál, že kdyby to na mě vybalil moc rychle, vzteky bych někomu z nich vydrápala oči. Nebo byl možná jen příliš unavený i na mluvení. „On se včera v noci aspoň podíval do postele. Ale pokud by to nešlo jinak, mohl bych jít já, nebo by sis s sebou mohla vzít Douga, nebo Mikaylu.“

Mám to ale rozmanité možnosti, bezcitný vrah, nevyspalý skoromilenec, nadržený vlkodlak, nebo naštvaná čarodějka? Samá lepší volba.

Mikayla cosi nespokojeně zamumlala, čímž dala jasně najevo, že s ní jako doprovodem rozhodně nemám počítat. Ne že bych o ní jen na vteřinku skutečně uvažovala. Potom, co nás včera s Dougem přistihla, jak se po sobě plazíme jak nedočkavý fretky, jsem rozhodně neplánovala zdržovat se v její blízkosti. Nehledě na to se teď v jejích očích odrážela nenávist tak čistá, že kdyby skutečně šlo do tuhého a nějací démoni mi neočekávaně usilovali o život, nejspíš by jim pomohla dorazit mě.

A zbývající varianty mě taky zrovna nevytrhly.

Gabe byl příliš unavený i na to, aby dokázal udržet otevřené oči, no a Doug, to byla kapitola sama o sobě.

„Fajn, může jít,“ souhlasila jsem nakonec s Mattovou odpudivou přítomností a dala si záležet, aby z mého výrazu bylo dobře patrné, jak moc se mi to příčí. „Ale v jednom autě s ním nepojedu.“

Gabe se zasmál nad mojí dětinskostí a vylovil z kapsy klíčky. „Můžeš si vzít moje.“

„Ty ji necháš řídit astona?“ Matt překvapeně vykulil oči tak mocně, že mu div nevypadly na podlahu. „Vážně? Já o to žebrám už měsíce a stejně mi ho nechceš půjčit.“

„Možná se s ním musíš nejdřív vyspat,“

utrousila kysele Mikayla a chladný podtext v jejích slovech mi nemohl uniknout.

V tu chvíli bych jí nejradši zakroutila krkem.

Pro jednou jsem se ovšem rozhodla zachovat jako dospělá s funkčním mozkem a úspěšně ji ignorovala. Samozřejmě skutečnost, že jsem si ji nesměla ještě víc znepřátelit, pokud to vůbec bylo možné, aby nevyzradila moje žhavé tajemství, s tím neměla absolutně nic společného.

„Ty máš vlastní auto?“ obrátila jsem se nechápavě na Gaba, abych se nějak zaměstnala a náhodou

si

svoje

vyspělé

jednání

zase

nerozmyslela. „Tak proč jezdíš Dougovým?“

„To moje bylo trochu, indisponované.“

„Což v překladu znamená, že ho rozflákal na kousky,“ rýpnula si Mikayla.

Gabe ji probodl pohledem, ale její poznámku nechal bez odezvy. „My na „který je čí“ moc nehrajeme. Prostě vezmeme, co je nejblíž.“

„A co je pojízdný,“ přisadila zase Mikayla.

„To říká ta,“ odsekl Gabe podrážděně, „která si vybrečela bavoráka, a pak s ním nacouvala do popelnic.“

„To protože jsem vyšla ze cviku!“ ohradila se dotčeně. „Nikdy mě nenecháte řídit.“

Gabe se na ni jenom zašklebil. „A máme k tomu dobrý důvod.“

Mikayla podrážděně zavrčela a výhružně přimhouřila oči. Tohle rádoby nebezpečné gesto jí ale vysloužilo jen Gabův upřímně pobavený smích.

„Ty jsi fakt idiot,“ zasyčela na něj, jako obvykle pohodila blonďatými vlasy a s Jamiem, který mi ještě věnoval omluvný pohled za jednání své šílené přítelkyně, co na ní ten kluk sakra vidí?, v patách odkráčela pryč.

Možná to byl právě její efektivní odchod, co nás konečně donutilo sesbírat se a vyrazit. Doug nám popřál hodně štěstí a mírně přiškrcený tón jeho hlasu mi prozradil, kolik námahy ho skutečně stálo nechat nás jít do boje a zůstat sedět doma.

Očividně jsem nebyla jediná, komu leželo na srdci Nickovo bezpečí. Naštěstí pro mě Doug ale usoudil, že radši bude zápasit se svými obavami, než s mojí přítomností. A já mu za to byla nesmírně vděčná. Po tom, co se mezi námi odehrálo, a co se odehrát mohlo, kdyby nás Mikayla nevyrušila, jsem ještě nebyla připravená pohybovat se v jeho blízkosti, aniž bych se cítila provinile a zahanbeně.

Když jsem s Gabem po boku vyrazila ke garáži – Nick s Mattem se hnali před námi jak nadržený feny, co konečně dostaly šanci, snažila jsem se působit pořád stejně dokonale vyrovnaně, i když jeho blízkost ve mně hromadila takové množství napětí, že se možnost, že mi všechny orgány vyletí ven nosem, stala reálnou hrozbou.

Byla jsem příliš zaměstnaná snahou, aby mi hlava pod náporem protichůdných myšlenek, které ve mně Gabe vyvolával, nepukla jak zralá broskev, než abych hned zaregistrovala jeho pobavený pohled.

„Co?“ vypálila jsem podezíravě, když jsem si ho konečně všimla.

Jenom zavrtěl hlavou a na tváři se mu objevil úsměv.

Stačil mi jediný pohled do těch nekonečně modrých očí, abych pochopila jeho příčinu.

„Chovám se jak malá, že?“ domyslela jsem si.

„Se vším tím trucováním, urážlivostí a rádoby bezdůvodnou nenávistí.“

„Zhruba tak.“

Unaveně jsem si povzdechla. „Kam to se mnou jenom spěje?“

„Tam, kam s každým z nás,“ ujistil mě a nepřestával se usmívat. „Přímou cestou rovnou do pekla.“

Pokusila jsem se mu jeho úsměv oplatit, ale momentálně jsem toho nebyla fyzicky schopná. A tak jsem prostě jen pokračovala v chůzi a nechala mezi námi jeho slova viset, jako by jim to nějak mohlo ubrat na reálnosti.

Když jsme konečně dorazili ke garáži, Gabe mě chytil za ruku a zabránil mi tak připojit se k Nickovi, který hlasitě obdivoval Mattovo temně červené Porsche. Chlapi.

Obrátila jsem se na Gaba s tázavým pohledem a musela se kousnout do jazyku, abych si zabránila říct něco jako první. Jen jsem si užívala jeho uklidňující přítomnost a žár, který pomalu prostupoval mým tělem z místa, kde se dotýkaly naše ruce.

„Nemusíš se o něj bát, Alex, zvládne to.“ Jeho hlas byl klidný a konejšivý a něco v něm mi prozradilo, že nemluvil jenom o Nickově nadcházejícím prvním boji.

„Já vím, jenom…,“ zatřepala jsem hlavou, neschopná dokončit větu.

„Nic se mu nestane,“ ujišťoval mě znovu a přitáhl si mě do náručí. Automaticky jsem se k němu přitulila a nechala se jím uklidnit. „Není první ani poslední, který do toho skočil rovnýma nohama, aniž by se nejdřív přesvědčil, do čeho vlastně jde. Většina z nás na tom byla podobně.

Byli jsme mladí, naivní, a mysleli si, že nemáme na výběr. Když jsem se dozvěděl pravdu já, bylo mi šestnáct a stát se lovcem mi připadalo jako ta nejsuprovější věc, co mě kdy mohla potkat. Jacob, lovec, který mě zasvětil, tvrdil, že ještě nenarazil na nikoho tak natěšenýho zabíjet příšery. Tehdy jsem si myslel, že je to znamení. Že jsem předurčený bojovat se zlem a spasit svět.“ Smutně se při té myšlence zasmál. „Trvalo roky, než mi došlo, že já sám nic nezmůžu.“

Přitiskla jsem se k němu ještě víc, abych mu dala najevo, že s ním soucítím. Moc dobře jsem věděla, jak mu je, tak jako všem, kteří sdíleli naši práci. Políbil mě do vlasů, a potom pokračoval.

„Takový je náš úděl, víš? Bojovat se zlem, které nikdy nemůžeme porazit. Trpět za činy, které ani nebyly naše. Vyčítat si věci, které se nás vůbec netýkaly. A smutnit za ztracené lidské životy, které jsme nedokázali zachránit.“

V jeho hlase zaznělo něco tak bolestného, že mě to donutilo zvednout k němu oči. Jeho tvář zůstávala dokonale klidná, ale pohled upřený do prázdna mi prozradil, že se ho vlastní slova dotýkala víc, než by kdy byl ochotný připustit.

Gabe se mi před chvílí svěřil, že kvůli mně ztratil svoji nedotknutelnost, že ho činím slabým.

Nemohla jsem jeho přiznání pochopit, nedokázala jsem se ani vzdáleně přiblížit té představě. V mých očích to byl totiž ten nejsilnější člověk, s jakým jsem se kdy setkala. Ale když jsem mu teď hleděla do tváře, zblízka studovala jeho posmutnělé rysy, poprvé za dobu, co jsme se znali, jsem dokázala spatřit jeho zranitelné já. Tu část z něj, která byla svým způsobem naprosto bezbranná a které se dotýkalo všechno špatné, co se v okolním světě stalo. A já najednou netoužila po ničem jiném, než tuhle jeho část obejmout a pečovat o ni jako o ten nejcennější poklad. Protože přesně tahle část činila Gaba tou osobou, ukázkovým hrdinou v tomhle skrz na skrz zkaženým světě, do které jsem se tak bezhlavě zamilovala.

Než jsem si stihla uvědomit, co dělám, natáhla jsem se k němu a políbila ho. Bylo to opatrné, váhavé a odráželo to v sobě všechnu bolest, která nás sužovala. Přesto to stačilo, aby se rány na našich duších znovu zacelily. V Gabově náručí jsem byla v bezpečí před vším špatným, uzavřená ve svém vlastním neprodyšném světě relativní spokojenosti.

Dokud do něj nevpadl Matt.

„Sežeňte si pokoj,“ houkl na nás podrážděně a já se od Gaba okamžitě odtrhla. Přestože jsem náš polibek přerušila, podržel si mě v náručí a pořád zůstával proklatě blízko.

„Buď opatrná, ano?“ zašeptal a znělo to trochu jako rozkaz.

„Znáš mě.“

Jenom se ušklíbl a pustil mě. „No právě.“

S klíčky v ruce jsem zamířila k jeho autu, kde si na místě spolujezdce už spokojeně hověl Nick, a snažila se ignorovat Mattův otrávený výraz, který nasadil, když jsem ho míjela.

„A Alex,“ zavolal za mnou Gabe těsně předtím, než jsem nastoupila. „Jestli na něm najdu jediný škrábanec, tak si mě nepřej.“

„Takže ty a Gabe, hm?“ ozval se Nick šťouravě, sotva jsme vyjeli na hlavní silnici. Byla jsem překvapená, že to vydržel tak dlouho, protože podle jeho významných pohledů a přitroublého úsměvu, co měl přišpendlený na tváři, jsem usuzovala, že v sobě dusil touhu rýpnout si do mě od chvíle, co jsem nastartovala.

„Máš halucinace,“ odbyla jsem ho rádoby nevzrušeně a doufala, že nezpozoruje, jak křečovitě jsem najednou svírala volant. „Mezi námi nic není.“

„Vážně?“ zeptal se kousavě. „Když ti olizoval mandle, tak to tak nevypadalo.“

Ohlédla jsem se po něm a výhružně přimhouřila oči. „Nebuď drzý.“

„Radši koukej na cestu,“ upozornil mě, ale pro jistotu se přimáčkl ke dveřím, aby se stáhl z mého dosahu a jedna mu nepřiletěla. „Jsem ještě moc mladý na smrt.“

Nic jsem na to neřekla, i když jsem zatraceně dobře věděla, že by se nemohl mýlit víc. Protože nehledě na to, jak se nám to může jevit, nikdo není moc mladý na smrt.

Nikdo.

O tom jsem se sama už mnohokrát přesvědčila.

„Tak?“ protáhl výzvědně, když pochopil, že na jeho poznámku nehodlám reagovat.

„Tak co?“ nechápala jsem.

„Tak jak to s vámi je?“ osvětlil. „Povídej, přeháněj.“

Protočila jsem nad jeho výrazem oči. „Kolik ti je? Dvanáct?“

„Skoro,“ zašklebil se. „A nesnaž se to zakecat.

Celá jsi strnula, když jsem ho zmínil. To přece musí něco znamenat.“

„Odkdy je z tebe psycholog?“

„Od té doby, co ho potřebuješ,“ odpálkoval mě a pokračoval, jako kdybych ho nikdy nepřerušila.

„Tak o co jde?“

Jenom jsem zavrtěla hlavou a snažila se udržet si svůj neutrální výraz. Nelíbilo se mi, že se snažil odhalit moje nejniternější pohnutky. A už vůbec ne, že se mu to nějak podezřele moc dařilo.

Když jsem se pořád neměla k odpovědi, šťouchnul do mě loktem a lišácky se zasmál.

„Nebudu ti to účtovat, jestli tě trápí tohle.“

Podrážděně jsem zavrčela, ale byla rozhodnutá nechat svoji pusu zamčenou. Kdyby v sobě Nick měl aspoň špetku taktu, stáhl by se a nechal mě být. Jenže to on nedělal. Nedokázal něco nechat plavat jen proto, že by se mělo. Když měl zrovna svůj den, uměl být smrtelně otravný, nehezky vytrvalý a upřímný, až to bolelo. A to byly jedny z mnoha věcí, co jsem na něm měla tak ráda.

Aspoň většinou.

„Vím, že problém je na tvé straně,“ dorážel dál.

Sakra, ten kluk si fakt nedá pokoj. Než s ním příště nasednu do jednoho auta nebo obdobně stísněného prostoru, nacpu mu do pusy roubík.

Preventivně.

Skepticky jsem nadzvedla obočí. „Vážně?“

„Nejsem slepý ani pitomý,“ oznámil mi, ale nedal mi příležitost, abych si z něho kvůli tomu mohla vystřelit. „Všiml jsem si, jak se na tebe dívá.

Jde to jen dost těžko přehlídnout. Miluje tě. A z toho, co jsem dneska viděl, ti taky nebude úplně volný.“

V hrudi mě nepříjemně bodlo, jak někdo poprvé nahlas vyslovil ta dvě magická slůvka, kterých jsem se děsila jak čert kříže. Puberťák, ať už jakkoli všímavý, s mlíkem na bradě sice nebyl zrovna nejdůvěryhodnější zdroj, jenže někdy se musíte spokojit i s bulvárem, když výtisky Los Angeles Times zrovna došly. A jindy bylo zase lepší ty noviny bez otevření radši zahodit, protože to, co byste se v nich dozvěděli, by vám akorát zlomilo srdce. Znovu.

„Nicku…“

„Jenom se to snažím pochopit,“ přerušil mě energicky, jako by si nevšiml bolesti, která se mi i přes moje nejlepší snahy vkrádala do hlasu. „Jestli se máte rádi a chcete být spolu, tak co vám v tom brání?“

„Občas nezáleží na tom, co nebo jak moc něco chceš. Prostě to nikdy nemůže být tvoje.“

Konečně ho něco na okamžik dokázalo zbavit toho mladistvého elánu a nikdy nevyprchávajícího optimismu. „To zní děsně,“ posteskl si.

Hořce jsem se zasmála. „Takový už je život.

Děsný.“

„Ale ne pořád.“ Nebyla jsem si jistá, jestli mi to sděloval, nebo žádal o potvrzení.

„Ne, pořád ne,“ souhlasila jsem nakonec. „Jen po velkou většinu času.“

Když

jsem

konečně

zaparkovala

před

polorozpadlou plechovou branou na místě našeho určení, Nick mi věnoval pohled, který pochyboval o mém duševním zdraví. Jako kdyby už dávno nevěděl, že mentálně na tom nejsem o nic líp než kdejaký stálý obyvatel blázince. Možná jsem mu to ještě neřekla na plnou pusu, ale taky jsem nikdy netvrdila, že jsem, ať už po fyzické nebo duševní stránce, dokonalá a nedotčená. A jestli chce hošánek v tomhle světě aspoň přežívat na hranici únosnosti, musí se naučit číst mezi řádky.

Nechala jsem Nicka i s jeho nevyslovenou otázkou sedět v autě a sama vystoupila.

Okamžitě mi byl v patách.

„Vzala jsi mě na vrakoviště?“ ujišťoval se a pořád na mě civěl, jako kdybych zrovna spadla z Marsu. Ve skutečnosti to bylo opuštěné vrakoviště, protože jeho majitel byl permanentně příliš nalitý, než aby se staral. „Co tady mám asi tak lovit?

Optima Prima?“

„Co že to?“

„Optimus Prime, ten autobot.“ To jsem se toho teda dozvěděla.

„Z Transformers,“ dodal, když viděl, že se pořád nechytám.

Zavrtěla jsem hlavou, že mi to nic neříká, a on na mě nevěřícně vyvalil oči. „Kde jsi posledních pár let žila? V jeskyni?“

Nedokázala jsem potlačit úšklebek. „Tak něco.“

Otevřel pusu a v očích se mu zračily miliony dalších otázek, které by mohly znamenat eventuální problémy. Radši jsem ho zarazila dřív, než bylo pozdě.

„A sklapni už, všechny je vyplašíš.“

Ne že by se o to s radostí zrovna nepostaral Matt, který to smykem zabrzdil těsně vedle, takže nás pokropil smrští štěrku a zahalil do oblaku prachu. To jeho nablýskaný rudý porsche se otřásalo pod náporem příliš hlasité hudby, která mi lezla na mozek. Není divu, že z toho jeho nezbylo už víc než jen nadržený pyré.

Věnovala jsem mu jeden pečlivě nenávistný pohled a vykročila vstříc hromadám šrotu, než stihl vypnout motor.

Nick popoběhl a dohnal mě. „Vyplaším koho?“

„Skřítky.“

„Skřítky?“ zopakoval skepticky. „To myslíš vážně?“

„Smrtelně.“

„A proč mě rovnou nepošleš zabít Zoubkovou vílu?“ odsekl a hlas mu plál přemírou sarkasmu.

„Anebo ještě líp, co takhle Santa Clause?“

„Nebuď

pitomý,

žádný

Santa

Clause

neexistuje.“

„A Zoubková víla snad jo?“

„Hm.“

„Děláš si srandu, že?“

„Kéž by.“

„Můžete tu přednášku trochu urychlit?“ ozval se za námi otráveně Matt a zarazil Nickovi další vyzvídání. „Rád bych odsud vypadnul dřív, než obrostu mechem.“

„Já ti nevím, nezní to zase tak špatně,“ sdělila jsem mu posměšně, ale dala si záležet, aby se mi ve tváři neodráželo nic jiného než nenávist. „Třeba by se pak na tebe dalo i koukat.“

Nick nad mou poznámkou protočil oči, ale pud sebezáchovy mu očividně ještě fungoval, protože se vzápětí rozhodl nic neriskovat a radši vyklidit bojové pole. „Rozhlídnu se zatím kolem, než si to vy dva dořešíte.“

„Dávej bacha,“ houkla jsem za ním, když vystřelil pryč.

Jenom moji poznámku odmávl. „Jasně, mami.“

Automaticky jsem vykročila v jeho stopách a bylo mi upřímně ukradený, jestli se Matt přidá, nebo ne. Vlastně bych spíš uvítala, kdyby ten svůj chladnokrevný zadek nacpal zpátky do toho vymazlenýho bouráku a odjel prudit tučňáky někam do Antarktidy. Ale tolik štěstí najednou mě jednoduše potkat nemohlo, ani kdyby zakoplo o moje zraněný ego a zlomilo si obě nohy.

„Jak dlouho ještě?“ zeptal se Matt unaveně, jen co Nick zmizel z doslechu.

„Jak dlouho ještě co?“ chtěla jsem vědět.

Dneska mi to fakt moc nepálí. To bude tou zimou a špatnou společností.

„Jak dlouho ještě na mě budeš naštvaná?“

Na okamžik jsem se zastavila a škrobeně jsem se na něj uculila. „Můj hněv nemá omezenou délku trvání. Smůla, Matty.“

„Řekla jsi mi Matty,“ upozornil mě a zněl znepokojivě spokojeně. „To je dobrý znamení.“

„Až ti vrazím do lebky nejbližší balvan, to bude taky dobrý znamení?“

Podrážděně zavrčel, čapnul mě za zápěstí a přitáhnul si mě blíž, aby mě přinutil skutečně poslouchat. „Co chceš, abych udělal, hm? Jak to mám odčinit? Řekni si. Cokoli. Udělám to.“

Zněl tak zoufale, že mi ho bylo skoro líto. Ale jen skoro. „Pusť mě, než ti tu ruku zlomím.“

Podezřívavě přimhouřil oči a zkoumal v mém obličeji. „To bys neudělala,“ prohlásil sebejistě.

Krev ve mně začínala vzteky bublat. „Vsadíš na to svoji končetinu?“

Na okamžik zaváhal, jako by zvažoval, jestli bych toho skutečně byla schopná, a pustil mě.

Zřejmě se rozhodl, že za to riziko mu nestojím.

Dobře pro něj. A ještě lepší by bylo, kdyby konečně zavřel pusu a přestal mě otravovat, dokud mi ještě zbývá nějaká trpělivost.

„Co mám udělat, abych to odčinil?“ zopakoval prosebně.

„Vrať se zpátky v čase a zachraň ji.“

Smutně se pousmál a pod tíhou výčitek se zahleděl do země. „Kdybych jenom mohl.“

Pozorovat ho sklíčeného a dostiženého vlastní vinou bylo těžší, než bych si kdy byla ochotná připustit. Vyvolávalo to ve mně nutkání zapomenout na všechny důvody, proč jsem ho tolik nesnášela, a smazat jeho jméno ze své černé listiny.

Zatřepala jsem hlavou, abych zahnala jakékoli známky sympatií k němu, které se do mě začaly vkrádat. Soucit s ním nebyl součástí plánu. Teď, ani nikdy jindy. Odpuštění by totiž znamenalo, že život té dívky nic neznamenal.

Když se na mě znovu podíval, jeho temně zelené oči byly plné upřímného žalu.

„Je mi to líto,“ zašeptal. „Vážně. Moc mě to mrzí. Neměl jsem jí zabíjet. Ne, dokud existovala šance, že by to mohla zvládnout, aniž by se změnila v krvelačnou nestvůru.“

Stálo mě hodně sebeovládání, abych pod tíhou jeho pohledu neztratila svoje odhodlání nenávidět ho až do konce věků. „Lítost tě nespasí.“

Lehce přikývl, a přestože se to zdálo nemožné, jeho tvář ještě víc posmutněla.

„Odpustíš mi to někdy?“ zeptal se sotva slyšitelně a jeho tón mi prozradil, že odpověď už dávno znal.

Dalo mi sakra práci, aby můj hlas zůstal ledově chladný a nenechával žádnou naději.

„Ne.“

Moje odpověď zanikla ve výkřiku, který se od hromad šrotu odrážel jako volání o život. Moje tělo zareagovalo dřív, než jsem si skutečně stihla uvědomit, co se děje. Rozběhla jsem se za zvukem a matně jsem si uvědomovala Mattovu přítomnost vedle sebe. Jediné, na co jsem dokázala myslet, bylo, že mě Nick potřebuje. Ať už totiž narazil na cokoli, vyděsilo ho to k smrti. A to nikdy nebylo dobrý znamení.

Naivně jsem si myslela, že jakmile Nicka znovu spatřím, ten tíživý stisk, který mi drtil vnitřnosti, aspoň trochu povolí. Že ve skutečnosti nebude v tak velkém nebezpečí, jakého jsem se v duchu děsila. Jenže realita byla miliónkrát horší, než kterákoli moje zkázonosná představa. A z mých vnitřností se stala nepoužitelná kaše.

Nick stál jenom pár metrů od nás, zády k jedné z vysokých hromad na sobě naskládaných starých aut, která mu poskytovala aspoň částečné krytí, obličej zkřivený soustředěním smíšeným se strachem v té nejčistší podobě. V rukách svíral katanu a oháněl se jí na prázdno kolem, aby si udržel od těla půl tuctu vlkodlaků, kteří kolem něj kroužili jako hladoví supi.

Omlouvám se, v rukách svíral nindžató. Jak mě totiž Jamie už několikrát upozornil, mezi katanou a nindžató byl obrovský, velice zásadní rozdíl.

Jasně, jako kdyby někoho zajímalo, jak dlouhou a zahnutou mají čepel a jestli je používali samurajové, nebo spíš ninjové. Pro mě, a pravděpodobně

pro

zbytek

normálního

obyvatelstva téhle pochybné planety, bylo podstatný, že oba dva meče (bože, Jamie by mě zabil, kdyby mě slyšel) byly ostrý a špičatý a dobře se s nimi porcovali neřádi.

Hodila jsem po Mattovi zoufalým pohledem, ale dostalo se mi jen stejně zoufalé odpovědi. Ani jeden z nás očividně nečekal, že budeme potřebovat pistole. A proč taky? Není moc věcí, kterým dokážou ublížit stříbrné kulky. Alespoň ne těch, které se poflakují venku za denního světla. A když jdete nahánět skřítky uprostřed dne, nenapadne vás, že budete potřebovat něco jiného než vlastní ruce a kousek rozumu.

Skřítkové, ať už jakéhokoli druhu, jsou moc rychlí, abyste je dokázali trefit. Nehledě na to, že zrovna od těch, co se nacpávají výhradně železem, by se střely nejspíš odrazily nazpátek a trefily tak maximálně vás. Takže jediný zaručený způsob, jak zlikvidovat ty malý kovožroutský zmetky, byl hodit je do vody a sledovat, jak mizí v hlubinách. Jejich vlastní váha za vás udělá veškerou práci, ale přesto se to počítalo jako zabití, protože to vy jste je do té vody šoupli. Logicky mi to teda přišlo jako nejjednodušší cesta, jak z Nicka udělat lovce.

Protože i když jste úplně tupí a nezkušení, skřítkové vás sice slušně potlučou, ale nezabijí.

Takže klídek, pohodička a hlavně bezpečí.

Teoreticky dobře naplánováno, jen ta realizace trošku pokulhává.

Ale jak jsem měla sakra vědět, že se zrovna dneska na zrovna tohle podělaný vrakoviště vypraví za jasnýho slunečního svitu delegace vlkodlaků?

Automaticky jsem sáhla pro saji a snažila se ignorovat skutečnost, jak neskutečně moc se mi třásly ruce. A i když bych si ráda namlouvala opak, nemohly za to jen obavy o Nickův život. Pravdou bylo, že jsem ještě nikdy nebojovala s vlkodlaky takhle nablízko. Normálně jsem jim prostě napálila jednu stříbrnou mezi oči, nebo do srdce, když na věc přišlo, a měla pokoj. Jenže teď jsem se musela přiblížit dost na to, abych jim dokázala zasadit smrtelný úder třiceticentimetrovou čepelí, a z toho jsem měla tak trochu bobky. Dobře, fajn, tak trochu hodně. Ale na svoji obranu musím poznamenat, že tulit se k vlkodlakům nebylo zrovna důkazem inteligence. Jak je totiž všeobecně známo, přiblížit se k nim znamenalo záruku ztráty končetiny, života, nebo obojí naráz.

V nejhorším případě jste se probudili jako jiný živočišný druh.

Zatímco já si v hlavě žila svůj vlastní disko příběh, Matt se chopil příležitosti a využil chvilkového rozptýlení, o které se Nick postaral. Se zabijáckou přesností, na které musel pracovat dlouhé roky, mrštil po nejbližším, pískově žlutém vlkodlakovi jedním ze své nikdy nekončící zásoby vrhacích nožů. Čepel se mu zasekla hluboko do temene hlavy, vlk zakňučel jak prase na porážce a skácel se k zemi.

Ještě před vteřinou jsem si nebyla jistá, jestli bych se s tou tlupou vlkodlaků neutkala radši v jejich lidské podobě. Teď už jsem měla jasno. Ve vlčí formě byli sice silnější a smrtonosnější – nemluvě o akutní potřebě poslintat či počůrat všechno v okruhu deseti mil, ale jako lidé oplývali zase mnohonásobně větší rychlostí, což vždycky boj dost komplikuje. No jenom si zkuste přeprat někoho, kdo se kolem vás míhá jen v podobě rozmazané čmouhy. Žádná sranda, věřte mi. Takže díky bohu, ehm, za jejich chlupatý kožíšek a velkou spoustu ostrých zubů.

V odezvě na smrt jejich druha se rozpoutalo hotové vlkodlačí peklo. Tři z nich se za hlasitého vrčení a chrčení rozběhli k nám a já ani na vteřinu nepochybovala, že jejich cílem bylo sežrat nás do poslední kostičky. Vyhnula jsem se šedivému vlkovi, který se na mě vrhnul, a ještě za letu mu rozřízla většinu pravého boku. Nebylo to smrtelné zranění, kdyby měl dost času, rána by se mu zahojila a zůstala po ní jen sotva patrná jizvička.

Ale já neplánovala mu ten čas poskytnout.

Když po mě znovu vystartoval, předvedla jsem prvotřídní kličku a zarazila mu saji do spánku.

Rychle jsem zkontrolovala, jak si vede Matt.

Pořád se sice potýkal s oběma chlupáči, paráda, teď jsem se ještě nakazila tou jeho debilně dětinskou přezdívkou, kteří na něj zaútočili, ale soudě podle jejich zakrvavených kožichů a trhaných pohybů měl nad nimi pořádně navrch.

Zasloužila bych proplesknout. Pravidelně jsem totiž zapomínala, jak dlouho už tuhle nevděčnou práci vlastně dělal. A i když bych si radši ukousla jazyk, než to někdy vyslovit nahlas, byl v tom zatraceně dobrý.

Bleskově jsem vyrazila k Nickovi, na kterého pořád neúnavně doráželi zbylí dva vlkodlaci. Když jsem viděla, jak šikovně se kolem sebe ohání svým smrtonosným ostřím a porovnala to s dobou tréninku, který u nás podstupoval, musela jsem uznat, že Gabe měl pravdu. Vážně byl přirozený talent. Jeho pohyby sice nebyly tak ladné a vyvážené jako ty Mattovi a jeho tělo bylo viditelně ztuhlé ochromujícím strachem, který časem odezní rychleji, než přišel, ale vypadal jako lovec víc, než kdykoli předtím.

Jenže si houby kryl levou stranu. Jeden z vlkodlaků si toho zřejmě konečně všimnul a rozhodl se chopit příležitosti. V nestřeženém okamžiku se po Nickovi ohnal obří tlapou a mně zamrzlo srdce v hrudi. Nick zasténal, když se mu na stehnu objevila soustava čtyř rudých škrábanců.

Naštěstí to byly vážně jen škrábance. Drápy mi vrásky nedělaly. Řeči, že se změníte ve vlkodlaka po jakémkoli zranění, které vám ve své vlčí formě způsobí, byly vážně jen kecy. Ve skutečnosti iniciovaly přeměnu výhradně vlkodlačí sliny, které se vám dostaly do krevního oběhu. Takže dokud někoho z nás nepokoušou, můžeme být v klidu.

Ale samotné vědomí, že se někdo opovážil na Nicka vztáhnout ruku, respektive tlapu, stačilo, abych přepnula do vysoce agresivního, akčního útočného módu. Před očima mi naskákaly rudé skvrny vzteku a než jsem si pořádně uvědomila, co dělám, zarážela jsem jednomu z vlkodlaků saji hluboko do lebky. V mžiku jsem se otočila, abych odrovnala toho zbývajícího, ale mých služeb už nebylo potřeba.

Nick stál nad povadlým tělem vlkodlaka, jehož srdce svým mečem přišpendlil k zemi.

A já věděla, že společně s tím chlupáčem zemřela i malá část Nicka samotného.

Neměla jsem čas se tím zabývat. Koutkem oka jsem zahlédla, jak se na jedné z menších hromad aut objevil další vlkodlak. Jantarově žluté oči upíral na Matta, který ho ze svého místa nemohl vidět, a černá srst se mu v odpoledním slunci ďábelsky leskla.

Přísahala bych, že jsem ho zahlédla ušklíbnout se.

Ale potom prostě jen naplno vycenil zuby a přikrčil se ke skoku.

Měla jsem sotva vteřinu na to zareagovat.

Mohla jsem sice na Matta zakřičet a doufat, že se stihne otočit dřív, než mu ten přerostlý čokl přistane na zádech a ukousne mu hlavu, ale něco ve mně mi říkalo, že tím bych mu jen podepsala rozsudek smrti. A přestože byl momentálně na nejvyšší příčce mého seznamu nejnenáviděnějších lidí na světě, takový osud jsem mu rozhodně nepřála.

Kromě toho, já byla blíž, měla lepší pozici k útoku a nemusela se potýkat ještě s dalším vypelichaným podvraťákem. A pokud toho chlupáče sejmu, další dekádu pak budu moct trávit tím, že Mattovi budu nemilosrdně předhazovat, jak jsem mu velkoryse zachránila život.

Vystartovala jsem dřív, než jsem si stihla promyslet všechny možné následky svého konání.

Pořádně jsem se odrazila, napálila natěšenému vlkodlakovi do boku a za letu ho strhla stranou.

Neopomněla jsem mu při tom samozřejmě zabodnout saji až někam do žaludku. Párkrát jsme se převalili a já se přitom snažila udržet jeho uslintanou tlamu co nejdál od své krční tepny. V

prvním možném okamžiku jsem se z něj svalila, překulila se stranou, vyhoupla se na nohy a zaujala obranný postoj, to vše tak rychle za sebou, že všechny části splynuly v jeden dokonalý pohyb.

Tleskám si.

Vlkodlak se svíjel na štěrku a naříkavě kňučel, jako by mě žádal o slitování. Moje napětí povolilo.

Už jsem se mu chystala dát ránu z milosti, když jsem v jeho jantarových očích zahlédla záblesk vítězství. Bylo moc pozdě, abych stihla něco udělat. I když se mu z břicha valila krev, prudce se vymrštil a zakousl se mi do nohy.

Slyšela jsem, jak mi jeho ostré zuby trhají kalhoty i s masem a jak mi jeho železný stisk současně rozdrtil lýtkovou i holenní kost. Zalapala jsem po dechu, omráčená bolestí, a ohnala se po něm saji v posledním zoufalém útoku.

Uskočil, aby se vyhnul přímému zásahu do oka, a já měla pocit, že si s sebou na památku vzal i dobrou půlku mého lýtka.

Někdo zakřičel moje jméno, ale nebyla jsem schopná určit kdo. Vlkodlak se na mě zazubil, jako by mi oznamoval, že jsme ještě neskončili, a odpelášil pryč. Momentálně mi to bylo putna.

Všechno svoje soustředění jsem vynakládala na to, abych se udržela na nohách.

Nestačilo to.

Přelila se přese mě nová vlna bolesti a podlomila mi kolena. Sesunula jsem se na zem, omráčená spalujícím žárem, který mi postupoval od pravého lýtka až nahoru do stehna. Cítila, jak ze mě společně s krví pomalu odtéká život a na jeho místo nastupovala jen další a další bolest.

Čekala jsem, až mě konečně zalije ten známý hřejivý dotyk magie a otevřená rána na mé noze se začne hojit. Žádná se nedostavila. Kdybych na to měla sílu, zamračila bych se. Moje moc mě ještě nikdy nezklamala a tohle byla pěkně blbá chvíle na to, aby s tím začínala. Ale ať jsem se snažila sebevíc, ať jsem v duchu proklínala, co mi zrovna přišlo na jazyk, žádný výsledek se nekonal.

Pořád to bolelo jako čert a pořád jsem krvácela.

Párkrát jsem zamrkala, abych zahnala stíny, které se mě snažily připravit o zrak. Když jsem znovu zaostřila, Nick klečel nade mnou a do očí se mu hrnuly slzy. Přesto se snažil zachovat si konejšivou tvář, což se mu i vcelku vzato dařilo.

Jenže pak se mi podíval na nohu a veškerá jeho snaha šla do háje. Jeho obličej dostal nezdravě zelenou barvu.

Prosím, prosím, ať mě nepozvrací.

„Alex?“ objevil se u mě Matt. Měl nasazenou dobře známou nedotknutelnou masku, kterou jsme

si

všichni

pro

podobné

okamžiky

připravovali, ale jeho oči ho prozrazovaly.

Bál se o mě, a to sakra hodně.

Pokusila jsem se na něj povzbudivě usmát, ale místo toho jsem se jen hlasitě rozkašlala. A i když jsem měla pocit, že ze sebe za chvilku vyplivnu i plíce, všechna moje krev, pokud nepočítám tu, která mi vytékala z nohy, naštěstí zůstávala uvnitř mého těla.

„Udělej něco!“ zavřeštěl na něj Nick, hlas napjatý zoufalstvím a strachem o můj život.

Jako by ho Nickův řev vytrhl ze šoku, Matt ze sebe v mžiku shodil bundu a následně i košili, kterou mi pevně obvázal ránu.

„Musíme jí dostat k Mikayle. Hned.“

Zvedl mě do náručí ve stejnou chvíli, kdy se mi povedlo ze sebe vysoukat něco jiného než jen skřeky.

„Zvládl jsi to,“ zašeptala jsem směrem k Nickovi, jako by na tom záleželo. „Je z tebe lovec.“

A potom můj svět pohltila temnota.

14. Na křídlech temnoty

Když se mi konečně podařilo otevřít oči, ležela jsem skrčená na zadním sedadle Mattova auta.

Byla jsem celá ztuhlá a rozbolavělá z té nepřirozeně zkroucené polohy, kterou jsem na těch zatraceně drahých a zatraceně malých kožených sedačkách zaujímala, ale přinejmenším mě to alespoň trochu rozptylovalo od palčivé bolesti, která mi pulzovala nohou. Ozývala se v souladu s rytmem mého tepu a každá jedna ozvěna byla ještě o řád horší, než ta předchozí.

Zaťala jsem ruce v pěsti a donutila se uklidnit, zpomalit tlukot svého srdce, co nejvíc to šlo, aniž by přestalo úplně bít. Čím míň krve mi teď do nohy bude proudit, tím líp. Protože všechna, která se tam dostala, Mattovi stejně vytekla na podlahu.

Když už jsme u toho Matta, Na svém místě řidiče se zdál ještě strnulejší než já, čelist výhružně napjatou, a volant svíral tak křečovitě, že jsem se divila, že ho ještě nevyrval z palubovky. Moje zranění ho očividně pěkně rozhodilo.

Možná trochu víc, než by bylo adekvátní.

Pokusila jsem se promluvit, abych na svůj momentálně bdělý stav upozornila, ale místo slov jsem jenom zasténala. I tak to stačilo, abych upoutala jeho pozornost.

Hodil zoufalým pohledem do zpětného zrcátka, aby mě zkontroloval, a když si všiml, že jsem zase při vědomí, napětí kolem jeho očí povolilo.

„Fajn, jsi vzhůru. To je dobrý znamení.“ On a ty jeho dobrý znamení. Co s tím dneska pořád má?

Udělala jsem na něj obličej, ale moje tvář byla asi moc zkřivená bolestí, než aby to šlo poznat.

Zorničky se mu úlekem ještě víc rozšířily.

„Jsi v pohodě?“

„Nikdy nebylo líp,“ ujistila jsem ho, ale i kdyby byl slepý, hluchý a úplně blbý, stejně by mi to nevěřil.

„Co noha?“ zeptal se místo toho, aby se mnou polemizoval o mém zkresleném vnímání vlastního zdravotního stavu.

A já se tak chtěla hádat.

„Pohoda,“ zalhala jsem znovu, i když mi jenom pomyšlení na moji pravou dolní končetinu vhánělo slzy do očí. Musela být pěkně na šrot, protože za svůj krátký nový život už jsem schytala pěknou řádku zranění, ale nikdy to takhle šíleně moc nebolelo. Kdybych měla svoji současnou bolest ohodnotit na stupnici od 1 do 10, byla by to nejmíň 30. To jsem mu ovšem říct nemohla, protože by z toho nejspíš chytl infarkt.

A jelikož řídil, nepřišlo mi to zrovna jako chytrý nápad. Naštěstí moje chabé ujištění stačilo, aby se aspoň trochu uklidnil. „Dobře.“

Nevím, jestli to mělo něco společného s tou obří ztrátou krve, potrhanou tkání nebo zlomeninami kostí, co jsem utrpěla, ale to jediný pitomý slovo mě vytočilo do nepříčetnosti. Jak dobře? Já mu dám dobře! Dobře, podejte mi motorovou pilu, ať si tu zničenou nohu můžu uříznout, aby to konečně přestalo bolet! Dobře, a když už budu v tom, pak mu setnu hlavu, aby mě už nemohl štvát tím šíleně starostlivým hlasem, díky kterýmu jsem si připadala jak na vlastním pohřbu! Dobře, a pak rozcupuju jeho tělo na malinkatý kousíčky a nakrmím s nimi piraně, jen tak pro dobrý pocit na duši!

No dobře, už jsem klidná.

Aspoň trochu.

„Kde je Nick?“ zajímala jsem se, abych se nějak zabavila a zbavila se těch destruktivních myšlenek.

„Někdo musel odvést Gabovo auto,“ vysvětlil.

„Zabil by nás všechny, kdyby zjistil, že jsme jeho miláčka nechali stát u vrakoviště.“

„A ty ses vzdal jedinečné možnosti sednout za volant jen kvůli mně?“ Nasadila jsem svůj vysoce dojatý, maximálně umělý tón. Škoda jen, že nezněl ani z poloviny tak dobře jako normálně. Zatracení vlkodlaci! „Jaká obětavost.“

Krátce se zachechtal. „Ty by sis nenechala utéct příležitost si do mě dloubnout, i kdyby to mělo být to poslední, co řekneš, že ne?“

„Si piš.“

Znovu se zasmál a tentokrát už to znělo uvolněně. „Jsi neskutečná.“

„To vím už dávno,“ odpověděla jsem a hlas se mi zachvěl, jak se mi před očima znovu objevily mžitky.

„Alex,“ oslovil mě, ale já měla problémy zůstat soustředěná.

„Hm?“ zamručela jsem, abych mu dala najevo, že ještě pořád vnímám.

„Zkus mi moc nezakrvácet sedačky.“

Věděla jsem, že si ze mě jen utahoval. Snažil se mě rozptýlit, zaměstnat můj mozek hádkou s ním, abych se nemohla soustředit na to špatné, co ze mě pomalu vysávalo život.

Byla jsem mu za to vděčná.

Na jazyku mě zapálila patřičně jedovatá odpověď, o kterou si tak hezky koledoval, ale omdlela jsem dřív, než jsem stihla otevřít pusu.

Znovu jsem se probrala, až když Matt zaparkoval před domem a vzal mě do náručí.

Zasyčela jsem, když se mi pod jeho neopatrným dotykem noha rozhořela novým přívalem bolesti, který mě vytrhl z bezvědomí.

„Promiň,“ zašeptal na omluvu a pospíšil si dovnitř. S každým jeho krokem mi v ráně silně zapulzovalo a já si po chvilce všimla vlhce lepkavého zvuku, jak moje krev z nasáklé látky pomalu odkapávala na zem.

Vchodové dveře se před námi automaticky otevřely a Matt bez zaváhání zamířil do pokoje s krbem, který nám sloužil jako základní stanoviště.

Pokud jste chtěli někoho z nás v tomhle obřím baráku najít, tohle bylo dobré místo, kde začít hledat. Pak následovala tělocvična, protože jsme si přece museli udržovat formu, a kuchyně, poněvadž kluci byli po tréninku jak hejno nenažraných kobylek. No a na závěr samozřejmě naše pokoje, protože se všemi těmi rozzuřenými vlkodlaky kolem jsme trávili na hlídkách tolik času, že jsme škudlili minuty regeneračního spánku, kde to jen šlo.

Když jsme vstoupili do místnosti, teda Matt vstoupil, já se jen nesla, naskytl se nám pohled jak vystřižený z lacinýho hollywoodskýho slaďáku.

Jamie podřimoval na gauči a Mikayla, schoulená v jeho náručí, listovala nějakou nechutně tlustou knížkou. Gaba jsem díky bohu, tuhle frázi vážně musím přestat používat, nikde neviděla. Byla jsem dost v háji i bez toho, aby vysiloval, že jsem zraněná. Těžko bych v sobě našla sílu uklidňovat ještě i jeho.

Mikayla okamžitě zpozorněla.

„Co…,“ začala, ale Matt jí hned utnul.

„Je zraněná.“ Krásně diplomatický způsob, jak se vyhnout oznámení, že si o mě brousil zuby vlkodlak.

Ve zlomku vteřiny zahodila knížku a stála na nohou, pokřikovala rozkazy, jako kdyby ji někdo jmenoval královnou situace.

„Vezmeme ji na ošetřovnu.“

Potom se obrátila na Jamieho, který už byl zase kompletně vzhůru. „Ty zajdi pro Gaba, bude chtít být s ní.“

„Nevolej…,“ v půlce svého protestu jsem musela sklapnout a zatnout zuby, abych se nerozječela na celé kolo, když se Matt znovu pohnul a zajistil mi tak další dávku bolesti. Snažil se sice pohybovat opatrně a našlapoval zlehka, aby mě uchránil před většími otřesy, ale šel tak pomalu, že jsem doslova cítila, jak mi na čele raší vrásky. Chtěla jsem na něj zařvat, ať to trochu urychlí, ale věděla jsem, že kdybych zrovna v tuhle chvíli otevřela pusu, jediné, co by ze mě vypadlo, by byl šílený jekot odrážející všechno utrpení, které se ve mně hromadilo. Kupilo se uvnitř jako rozžhavené magma, a kdybych se pokusila promluvit, vybuchla bych jak sopka a vzala s sebou do pekel všechno, co by mi přišlo pod ruku.

Když nám Mikayla podržela dveře a my se konečně doplazili do naší sterilně bílé cílové destinace, poprvé za dobu svého zdejšího pobytu jsem za to byla fakt ráda. Normálně mě celá ta podezřele

povedená

simulace

zastaralého

nemocničního prostředí trochu děsila, ale dnes jsem nepociťovala ani sebemenší náznak touhy vyškrábat si oči, kterou ve mně ta přemíra bílé normálně evokovala.

Ale za to nejspíš mohla ta enormní ztráta krve.

Matt mě co nejněžněji položil na jedno z kovových lůžek, které bylo ještě miliónkrát nepohodlnější, než jak vypadalo, a Mikayla se bez otálení dala do práce. Zbavila se zakrvavené košile, která posloužila jako provizorní obvaz, a roztrhla mi už tak zničenou nohavici džínů až po koleno.

Když poprvé naplno spatřila mou ránu, tváří se jí na okamžik mihlo něco hodně podobného úděsu. V tu chvíli jí muselo být jasné, co se mi přihodilo.

Bleskově vymazala všechny záporné pocity z obličeje, předstírala, že něco tak naprosto banálního se jí nemohlo dotknout, a odběhla k jedné z vysokých prosklených skříní. Po chvilce přehrabování se vrátila s náručí plnou všemožných flaštiček, kelímků a podobných udělátek.

Hodila po Mattovi jednu z menších skleniček a sama se zaměřila na moji zraněnou nohu. „Ať to vypije.“

„Co je to?“ vyptával se, ale bez zdržování mi nadzvedl hlavu, abych mohla bledě červenou tekutinu vypít, aniž bych se jí udusila. Zůstala mi po ní nahořklá pachuť na jazyku, ale nestěžovala jsem si. Momentálně jsem se nacházela ve stavu, kdy bych ochotně spolkla cokoli, co by mi nějak ulehčilo.

„Pomůže jí to vyrovnat se se ztrátou krve,“

objasňovala Mikayla, zatímco odčepovala další lahvičku a její obsah mi bez okolků nalila do otevřené rány. Pálilo to jako čert, ale pokoušela jsem se zůstat v klidu a nějak výrazně nenadávat, abych jí neztěžovala práci. V rychlém sledu následovalo

několik

dalších

magicko-medicínských úkonů, které jsem se radši snažila nevnímat, po nichž se Mikayla poprvé skutečné obrátila na mě.

„Tak fajn, Alex,“ začala a v jejím hlase pro jednou nebyly ani stopy po obvyklém opovržení a nesnášenlivosti. Možná když vám urvou kus nohy, získáte si tím dočasně její sympatie. „Než ti to budu moct uzavřít, musím napravit kosti.“

Proč mi to sakra říkala? Ať to krucinál radši udělá!

„Dobře.“

„Bude to bolet.“

Na blbou otázku…

„Do toho.“

Zaťala jsem zuby, připravená na všechno, co by mě mohlo čekat. Nebo to jsem si aspoň myslela.

Jenže sotva se mé nohy dotkla a začala něco mumlat tou svojí kouzelnickou hatmatilkou, nová vlna bolesti mnou projela jako ledové ostří a všechno moje těžce vydobyté ovládání šlo do háje.

Měla jsem pocit, jako by se něco v mé zraněné noze náhle dalo do pohybu. Drásalo si to cestu mojí tkání, dokud z ní nezbyly jen cáry masa dobrý tak akorát na ražniči, a ochromovalo mi to všechny buňky těla novým přívalem utrpení. Věděla jsem, že mi to nebude nic platný, ale musela jsem něco udělat. A jelikož házet sebou jako šílená a škemrat, ať přestane, zrovna nepřipadalo v úvahu, prostě jsem otevřela pusu a začala křičet. Ječela jsem ze všech sil, jako kdybych si tím mohla nějak ulevit, dokud si celé moje zorné pole pro sebe neukradl Matt. Chytil mě za ruku, jako kdyby mi dával nějaký záchytný bod, a tou druhou mě hladil po vlasech a mlel cosi o tom, že budu v pořádku.

Nevěnovala jsem tomu pozornost. Jenom jsem mu tiskla prsty v dlani tak silně, jako by to bylo to poslední, co mě udržovalo na tomhle světě.

A možná taky bylo.

Zalapala jsem po dechu, když ta ukrutná bolest přestala. Pořád se mi sice tělem proháněly její dozvuky, ale jelikož jsem se právě vrátila z vyhlídkové jízdy do pekla, už mě nemohly nijak rozhodit. Vyhledala jsem Mattovi temně zelené oči, které celou dobu trpěly spolu se mnou, a vyslala k němu svoje tiché díky. Na slova bych se momentálně nezmohla.

„To nic,“ utěšoval mě a setřel mi z tváří slzy.

„Už je to dobrý.“

Místo odpovědi jsem mu jenom stiskla ruku a nechala se dál utěšovat jeho přítomností.

„Teď tohle,“ ozvala se konečně Mikayla, která mě do té doby mlčky ošetřovala, a podala Mattovi další malou lahvičku. „To je proti bolesti.“

Matt naštvaně zavrčel, ale pomohl mi dokonale čirou tekutinu vypít. Buď byla tahle bez chuti, anebo mi tou šílenou bolestí odumřely všechny chuťový buňky. Ale přinejmenším jsem byla pořád naživu, a to se přece počítá.

„To jsi jí nemohla dát předtím, než jsi ji mučila napravováním kostí?“

„Samozřejmě že mohla,“ odsekla kysele, ale v jejím postoji bylo něco uraženého, jako by se jí dotklo, že pochyboval o jejích léčebných metodách. „Ale stejně bych nemohla čekat, než to zabere.“

Matt se zamračil a bylo na něm poznat, že se jí stejně chystal pořádně zdrbnout. Ale v tom dovnitř vpadl Gabe, blond vlasy rozčepýřené na všechny strany, jak ho Jamie vytáhl z postele, a na nějaké další hádky už nebyl prostor.

Alespoň ne na ty, co se týkaly Mikaylina způsobu ošetřování.

„Co se stalo?“ vyhrkl, přiskočil ke mně a vystrnadil Matta pryč.

Zněl, chudáček, tak vyděšeně, že mi ho bylo až líto. Na vteřinu jsem díky tomu zapomněla, že to já tady byla ta zraněná. Jenže jakmile se přesvědčil, že v dohledné době jsem se umřít rozhodně nechystala, obrátil se na Matta s vražedným výrazem ve tváři.

„Nejel jsi s nimi pro srandu králíkům, do háje!

Měl jsi na ni dávat pozor!“ vrčel.

Matt jenom provinile sklopil oči a bylo patrné, že se nehodlal nařčení ani trochu bránit.

Tak jsem se toho musela chopit já.

„Není to jeho chyba,“ hájila jsem ho a můj hlas zněl podivně omámeně.

Jako by mě Gabe vůbec neslyšel.

„Pokaždé, když je s tebou, se něco stane. Jak můžeš být tak neskutečně…“

„Gabe!“ okřikla jsem ho a s vypětím všech sil se vydrápala do polosedu. Třeba ho nějaký pohyb upozorní, že ještě pořád existuju. „Není to jeho chyba.“

Hodil po mně odmítavým pohledem, naštvaně našpulil pusu, ale už se do Matta znovu neobul.

Místo toho si vzal na paškál mě.

„Tohle je u tebe Být opatrná?“ zeptal se vyčítavě a posadil se na okraj mé postele. Chytil mě za ruku, ve které jsem před malou chvílí tiskla pravici Matta, a v jasně modrých očích se mu odrážela podivná směsice obav a úlevy.

„Sklapni,“ odsekla jsem popuzeně. „Je to jen škrábanec, co nevidět budu zase skotačit kolem.“

Tak jsem trochu zlehčovala, no a co?

Naposledy, když jsem se koukala, to nebyl zločin.

A co je jedna maličká polopravda ve srovnání s tím, když svým blízkým ušetříte spoustu beztak bezdůvodných starostí? Jenže pak si Mikayla nejistě odkašlala a vysloužila si tím ode mě vyplašený pohled. Asi jsem nezlehčovala jen trochu. „Co?“

„Podařilo se mi ránu sice zacelit, takže jsi z nejhoršího venku, ale ta zlomenina je něco jinýho.“

Pokrčila rameny a víc než cokoli jiného to vypadalo bezmocně. „Měla jsi ty kosti rozdrcený na prach.“

„Ale spravila jsi to, že jo?“

Přísahám bohu, že jestli teď řekne ne a já zjistím, že všechna ta bolest byla k ničemu, na místě ji uškrtím.

„Ne tak docela.“ A je to tady, jen si protáhnu ruce a jdu na to. „Pomocí magie jsem všechny úlomky vrátila na jejich místo a zafixovala je dohromady, ale zbytek bude muset udělat tvoje tělo.“

To neznělo zas tak hrozně. Možná nakonec její rozsudek smrti odložím na později.

„To znamená…,“ protáhla jsem a čekala, až to za mě dokončí.

„To znamená, že než ti kosti zase srostou, budeš muset pár týdnů nosit bandáž a nechat nohu v klidu.“

„Pár týdnů?“ zasténala jsem. Beru to zpátky, znělo to nanejvýš děsně. Nedokázala bych jen tak sedět na zadku a čučet do zdi ani pár minut, natož týdnů. Chtěla snad, aby mi hráblo?

Zřejmě mi z obličeje vyčetla směr myšlenek, protože pokračovala. „Normálně by trvalo měsíce, než by se ti tak komplikovaná zlomenina zahojila,“

upozornila mě. „Pokud vůbec.“

No jo, vždyť už držím pusu.

A navíc, trocha volna a klidu mě přece nezabije. Prostě si hold budu muset najít nějakou odpočinkovou činnost, kterou se zabavím, než se zase postavím na nohy. Mohla bych třeba mrknout na ten film, který Nick zmiňoval a díky kterýmu mě teď má za naprostýho kulturního barbara, a pak zkouknu nový řady One Tree Hill a Doktora House, který se mi za ty roky mojí vynucené nepřítomnosti nashromáždily. Ha, to jsem si to hezky vymyslela. Na všem se přece dají najít nějaká pozitiva, když se dostatečně snažíte.

Takže až budu nudou lozit po stropě, využiju toho a aspoň vymetu pavučiny.

Jenže na tom, co Mikayla v následující vteřině pronesla, se nedalo najít naprosto a totálně nic pozitivního, i kdybych se na hlavu postavila.

„Přečti ji.“

„Cože?“ vyhrkla jsem zároveň s Gabem, jenže on zněl jen překvapeně a já spíš zděšeně.

Co to ta holka zase vymýšlela za kraviny?

Žádný uplatňování nazírání na mé nebohé osobě přece nebylo v plánu!

„Proč?“ chtěl vědět Gabe.

Jenom pokrčila rameny a uhnula pohledem.

Ani jedné z nás se očividně příliš nechtělo vyklopit mu pravdu.

„Pro jistotu.“

„To není odpověď,“ setřel ji a obě si nás podezřívavě přeměřil. „Co mi neříkáte?“

Mohla jsem sice lhát a zapírat, jak jsem měla ve zvyku, ale beztak by mi to bylo houby platný. Dřív nebo později by stejně přišel na to, co se mi ve skutečnosti stalo, a jak už jsem stihla zjistit, odkládat špatné zprávy na později situaci většinou jenom zhoršilo.

Zhluboka jsem se proto nadechla a poprvé nahlas vyslovila, co nad námi do té doby viselo jako velký černý tíživý mrak. „Pokousal mě vlkodlak.“

City v jeho obličeji se střídaly rychleji, než počasí na jeho domovském ostrově. Překvapení, zděšení, obavy, bezmoc, všechno to tam bylo.

Všiml si, že ho pozoruju, a jeho tvář byla v mžiku prázdná a nic neříkající.

„Nemělo se to teda prostě zacelit a…,“ snažil se být racionální, ale vlastní hlas mu vypověděl službu. Možnost, že bych se přeměnila v krvelačnou nestvůru, ho zřejmě příliš děsila. Bodlo mě u srdce, jako by to byla nevyvratitelná předzvěst ještě mnohem větší bolesti, která na mě v budoucnu čekala. Pokud totiž nedokázal překousnout tohle, jaká byla šance, že pochopí, až se o mně jednou dozví celou pravdu? Byla jsem prostě nahraná.

„Její tělo nereaguje, jak by mělo.“ Mikaylina poznámka mi jenom potvrdila, jak moc v háji jsem se právě nacházela. „Jenom nechápu proč.“

Ta prostá otázka se mi míhala hlavou, jako by mě chtěla na něco upozornit. Jako by mi říkala, že odpověď, kterou hledám, byla mnohem prostší, než by mě kdy napadlo.

„Už někoho z vás pokousal vlkodlak?“ vyhrkla jsem, když jsem konečně pochopila.

Když Gabe zavrtěl hlavou, musela jsem se kousnout

do

jazyku,

abych

se

nezačala

vítězoslavně chechtat. Nemohla jsem jim sice dát skutečnou odpověď, ale dokázala jsem přijít s vysvětlením, které by je mohlo uspokojit.

„Třeba je to stejné jako s upíry,“ spekulovala jsem. „Možná se lovci nemůžou stát ani vlkodlakem. Když na nás totiž z nějakého důvodu nepůsobí upíří patogen, tak proč by měl ten vlkodlaci?“

„Douga kousli a přeměnil se,“ upozornila mě Mikayla.

„To nemůžeš počítat,“ odporoval jí Gabe. „Když ho napadli, byl člověk. A teď je prostě jen vlkodlak.

Možná o něm přemýšlíme jako o jednom z nás, ale on mezi nás nepatří. Není lovec a nikdy nebyl.

Stejně jako ty, čarodějko.“ Ušklíbl se, když se na něj zamračila, a pokračoval. „Neznám jediného lovce, kterého by pokousali, a který přežil dost dlouho na to, abychom zjistili, co se s ním stane.

Vždycky jsme předpokládali, že bychom se přeměnili, ale není to nic víc než jen teorie. Ve skutečnosti nemáme tušení, jak by náš organismus na vlkodlačí kousnutí reagoval.“ Stiskl mi ruku a povzbudivě se usmál, ale jeho oči zůstávaly nejisté.

„Možná máš pravdu, možná se z nás vlkodlaci vážně stát nemůžou. Třeba máme, určitý druh imunity.“

A třeba to bylo jen mnou. Protože nehledě na to, co jsem se snažila předstírat, nebyla jsem jako oni. Nebyla jsem normální lovec, a už vůbec ne živá.

Opětovala jsem mu úsměv a modlila se, aby nebyl tak falešný, jak mi připadal. Pro jistotu jsem ale radši změnila téma. „Když už jsme u těch vlkodlaků, Nechali jsme na tom vrakovišti pořádný svinčík. Hromada mrtvol, spousta krve.

Nemluvě o tom, že tam zůstaly moje zbraně.“

„Jamie se o všechno postará,“ ujistil mě Matt, který zrovna vstoupil do místnosti.

Popravdě, ani jsem si nevšimla, že odešel.

Hanba mi. Po tom, jak citlivě o mě pečoval, jsem si ho měla všímat víc.

„Řekl jsem jim, co se stalo. Už jsou s Dougem na cestě tam.“

„Poslat ostatní, aby uklidili tvůj bordel, jak typický.“

Praštila jsem Gaba do žeber a okamžitě zalitovala, protože se mi z té přemíry pohybu roztočila hlava. Musel si toho všimnout, protože svůj maximálně nepřátelský výraz, kterým obdarovával Matta, okamžitě přepnul v otravně starostlivý, který měl schovaný jen pro mě.

„Pokud se zeptáš, jestli jsem v pořádku, přísahám bohu, že tě zabiju,“ zavrčela jsem.

Ušklíbl se, ale jeho odpovědi už jsem se nedočkala.

Do místnosti totiž vpadl Nick.

„Jak je na tom?“ funěl, zpocený až za ušima.

Zřejmě to sem od auta vzal sprintem.

Jakmile jsem uviděla jeho ustrašenou tvář, odpadlo ze mě tíživé napětí, které mi do té doby nepozorovaně svíralo žaludek.

„Nic mi není,“ ujistila jsem ho nevrle, ale vlastně jsem byla fakt ráda, že ho vidím. Možná mi ta nekonečná záplava bolesti zabraňovala vědomě se o něj strachovat, ale moje podvědomí na tom stejně pracovalo. Když teď ale stál přede mnou v jednom kuse, nemohla jsem si nerýpnout. „Kde ses tak dlouho flákal? V tom autě jsi měl jet, ne ho tlačit.“

„Moc vtipný,“ odsekl podrážděně a posadil se na postel vedle Gaba.

Instinktivně jsem se nadechla ke křiku, když sebou buchnul jen pár centimetrů od mé zraněné nohy. Jenže jsem neměla proč křičet. Noha mi sice trochu zdřevěněla, a začínalo mi být nějak teplo, ale žádná bolest. Ten Mikaylin lektvar asi konečně zabral.

V duchu jsem jí zatleskala a slibovala, že jí až do konce věků budu líbat nohy úctou.

Ještě štěstí, že jsem svoje sliby nikdy nedržela.

„Ale ve skutečnosti bych tady byl už včera, kdyby mi Matt nevyhrazoval, že musím dodržovat předpisy. Takže zatímco on si to frčel dvoustovkou a zkracoval si to přes všechny jednosměrky a zákazy vjezdu, co našel, já se za ním ploužil…“

„Dobře,“ utnula jsem jeho stížnosti a hodila po Mattovi krátkým, souhlasným pohledem. „To poslední, co potřebujeme, je, aby tě zabásli za vysokou rychlost.“

Nick na mě udělal opičku, která volně přešla do zamračení, jak si mě poprvé pořádně prohlédl. „Už ti někdo řekl, že vypadáš otřesně?“

„Ty fakt víš jak potěšit dívku.“

„Proto mě miluješ,“ zašklebil se.

Pochybovačně jsem nadzvedla obočí. „Trošku domýšlivý, nezdá se ti?“

Jenom pokrčil rameny. „Tak akorát, řekl bych.“

Nadechla jsem se, abych ho vyvedla z omylu a srazila ho z oblaků zpátky na zem, jenže Mikayla mě předběhla. „Tak fajn, všichni ven,“ zavelela.

Moji návštěvníci na ni koukali, jako kdyby spadla z višně.

Když pochopila, že se k odchodu rozhodně nikdo nechystal, nasupeně založila ruce v bok.

„Alex

ztratila

spoustu

krve,

potřebuje

odpočívat a toho se ve vaší okouzlující společnosti určitě nedočká. Takže pokud nechcete, abych vás odsud vykopla osobně, pakujte se.“

Najednou stáli všichni na nohou. Nikomu zřejmě nebylo příliš po chuti dostat se s ní do křížku.

Konec

konců,

byla

to

čarodějka.

Pravděpodobně by nám všem nakopala zadek, než bychom stihli vytasit zbraně.

Gabe mě na rozloučenou políbil na čelo a věnoval mi jeden z těch dokonale okouzlujících úsměvů plných britského šarmu, které uměl vykouzlit jen on.

„Hezky se vyspi,“ popřál mi a společně s ostatními zamířil pryč.

Nick se zastavil ve dveřích a ohlédl se po mně.

„To, co jsi udělala, bylo tak…“

„Pitomé?“ napověděla jsem.

„Chtěl jsem říct hrdinské, ale jo, pitomé sedí mnohem líp.“ Naposledy se na mě zazubil a odkráčel a nechal mě samotnou v téhle zářivě bílé bublině utrpení.

Bylo to jen mnou, nebo tady bylo najednou nějak moc horko?

Zavrtěla jsem hlavou a povzdychla si nad svým smutným osudem budoucího šílence. Zavřela jsem oči a radši se na křídlech té hřejivé temnoty, která mě dočista obklopovala, nechala odnést do říše snů.

„Alex. Alex, prober se.“

„Dej mi pokoj,“ zamručela jsem na ten dotěrný hlas, který se mě snažil vytrhnout ze spánku. To si v tomhle domě člověk vážně nemůže dopřát chvilku odpočinku, aniž by ho někdo neotravoval?

Ale no tak, lidi, kam se poděla všechna slušnost?

„Alex.“ Někdo se mnou hrubě zatřásl.

„Snažím

se

tady

spát,“

odsekla

jsem

podrážděně a chtěla se obrátit na bok, co nejdál od toho nezdvořilého narušitele, ale byla jsem moc utahaná, než abych se dokázala pohnout.

Stisk na mých pažích nepovolil. „Alex!“

Teď, když jsem byla aspoň částečně vzhůru, jsem dokázala rozeznat Gabův sametový hlas.

Připadal

mi

sice

podivně

vzdálený

a

nevysvětlitelně vyděšený, ale určitě to byl on.

Kdyby se mi chtělo otevřít oči, protočila bych je.

„Mikaylo!“ Jeho zoufalý výkřik prořízl okolní ticho a bodal mě do rozespalého mozku jako otrávené ostří. Měla jsem pocit, že mi z toho hluku co nevidět exploduje hlava.

„Přestaň křičet,“ zaskučela jsem a zakryla si uši dlaněmi, abych se ho mohla aspoň pokusit nadále ignorovat.

Nepomohlo to.

„Mikaylo!“ ozval se Gabe znovu, hlasitěji než předtím. On se mě asi fakt snažil naštvat.

Naštěstí už dalšího křiku nebylo zapotřebí.

Mikayla se přihnala dovnitř, doprovázená hlasitým klapotem podpatků, který mi i za normálních okolností lezl na nervy. Občas jsem uvažovala, jestli ten zvuk nevynalezli jen proto, aby mě mohli mučit.

Dneska jsem si byla jistá, že ano.

„Něco se stalo.“ Gabe zněl tak vyplašeně, že jsem zpozorněla. „Nemůžu ji probudit.“

Chtěla jsem se začít smát, nebo se na něj aspoň zamračit, když mi to konečně došlo. Nějaký pomyslný dílek téhle bláznivé skládačky zapadl na svoje místo a já pochopila.

Vůbec nešlo o to, že jsem byla příliš utahaná, abych se pohnula, nebo moc líná abych otevřela oči. Prostě jsem to udělat nemohla. Celou tu dobu, co jsem si myslela, že mluvím, odtahuju se od něj, prostě prokazuju alespoň nějaké známky života, jsem ležela bezvládně na posteli. Vnímala jsem svoje okolí tak jasně, že mi nedošlo, že jsem do něj sama aktivně nijak nezasahovala. Že mi nedošlo, že Gabovi jsem musela připadat jako mrtvá.

Tohle nebylo dobrý. Tohle nebylo vůbec dobrý.

Když pominu fakt, že být vězněm ve svém vlastním těle je samo o sobě dostatečně děsivé, moje

předchozí

zkušenosti

tuhle

událost

posunovaly na úplně novou úroveň utrpení. Ať jsem se totiž snažila sebevíc, ať jsem tu myšlenku odháněla pryč sebehorečnatěji, pořád se ke mně vracela. Bylo to příliš podobné, než abych tu skutečnost mohla ignorovat. Aniž bych si to uvědomila, pomalu se do mě vkradl ten stejný palčivý záchvat úzkosti, který jsem pociťovala, když jsem se vzbudila ve své rakvi.

Najednou se mi to všechno vracelo.

Znovu mě v nose lechtal kovový zápach krve, jak jsem si o tvrdé dřevo rozedřela ruce. Zase se mi svíralo hrdlo a plíce mi hořely, jak jsem se marně snažila lapat po dechu. Opět mě pohltil ten ledový příboj zoufalství, který mě ujišťoval, že můj konec už byl, co by kamenem dohodil. A všechno se to zdálo tak skutečné.

A co když to skutečné vážně bylo? Co když jsem se odtamtud nikdy nedostala? Co když celý můj nový život, moje moc, boj s démony, moji přátelé a Gabe, co když to všechno bylo jen výplodem mé fantazie? Co když jsem jen blouznila z nedostatku kyslíku? Co když se mě můj mozek jenom snažil uchránit před tím hrozným zážitkem? Co když jsem zrovna v tuhle chvíli umírala?

Ne, nebudu panikařit. Nebudu. Tohle přece zvládnu. Nebudu panikařit.

Ale co to kecám, jasně že budu!

Než jsem mohla začít naplno vysilovat, někdo mi přiložil ruku na čelo a ujistil mě, že jsem byla pořád na ošetřovně, a ne pohřbená někde hluboko pod zemí a ponechaná na smrt. Ten krátký dotyk stačil, abych poznala, co je skutečné. Ty studené prsty mě uklidnily a já už nepochybovala, že tahle realita byla ta správná.

To ale neznamenalo, že se mi zrovna teď líbila.

„Úplně hoří.“ Mikayla zněla oproti Gabovi dokonale klidně, ale něco v jejím hlase mi nahánělo strach. Její tón nevěštil vůbec nic dobrého.

„Co je s ní?“

To bych taky ráda věděla!

Cítila jsem, jak ze mě někdo shrnul peřinu a ze zraněné nohy mi nešetrně strhl obvaz. Následovalo zděšené zalapání po dechu, a potom už jen hrobové ticho. Nic horšího se nemohlo stát. Věděla jsem, že to, co spatřili, bylo příliš strašné, než aby dokázali promluvit.

A to mě k smrti děsilo.

„Co to…,“ začal Gabe přiškrceně.

„Já nevím,“ přiznala Mikayla a já se najednou bála asi tak miliónkrát víc. Ještě nikdy jsem ji neslyšela znít takhle bezmocně. „Vypadá to jako nějaký druh infekce, ale nejsem si jistá.“

„Vyčistila jsi jí tu ránu, že jo?“

„Nejsem

blbá!“

ohradila

se

dotčeně.

„Samozřejmě že jsem jí tu ránu vyčistila.“

„Tak proč…“

„Já nevím,“ zopakovala a v jejím tónu prosakovaly nepatrné známky zoufalství.

Gabe musel znát odpověď ještě dřív, než tu otázku položil. „Můžeš to vyléčit?“

Předpokládala jsem, že Mikayla zavrtěla hlavou.

„Nejsem expert na vlkodlačí kousnutí. Může to být infekce, zánět, nebo něco úplně jiného. Když nevím, co přesně s ní je, mohla bych jí víc ublížit, jak pomoct, kdybych se o něco snažila. Ale můžu zajít pro Douga a poprosit ho, ať na ni koukne. V

tomhle ohledu je přece jen zkušenější než já, třeba bude něco vědět.“

„Počkám tady.“

Jen co Mikayla odcupitala pryč, Gabe si k mé posteli přitáhl židli a posadil se. Vzal mě za ruku a tou druhou mě něžně hladil po vlasech. Co chvíli si nešťastně povzdechl a ten prostý zvuk mi lámal srdce. Neměla jsem ráda, když byl smutný. A už vůbec ne, když byl smutný kvůli mně. Chtěla jsem ho ujistit, že budu v pořádku, že se nemusí bát. Ale ať jsem se snažila sebevíc, nedokázala jsem otevřít ani oči, natož pusu.

Nevím, jak dlouho uteklo, než jsem znovu zaslechla blížící se kroky. Vnitřně jsem zajásala.

Kdybyste mi ještě včera řekli, že se někdy budu na Dougovu společnost skutečně těšit, nevěřila bych.

Ne po naší malé rozpálené příhodě v Danvillu. V

jeho okolí jsem se cítila nesvá, zahanbená a jako špinavá děvka. Jenže dneska to bylo jiné. Dneska byl Doug všechno, co jsem měla. Dneska znamenal naději.

Zaznamenala jsem Dougovu přítomnost dřív, než ho Mikayla oslovila. Na rozdíl od ní a jejích značkových lodiček se sice pohyboval naprosto neslyšně, ale ta příjemně zemitá vůně, která ho vždycky obklopovala a která okamžitě prosytila vzduch v místnosti, se prostě nedala přehlédnout.

„Už jsi něco podobného viděl?“

„Ne.“ Doug odpověděl rychle bez špetky zaváhání.

A já si byla naprosto jistá, že lhal. Ale proč?

Proč by těm dvěma něco tajil? Co mohlo být tak hrozné, aby jim to nechtěl říct? Chvilku jsem o tom přemýšlela, ale nakonec jsem to nechala plavat. Nemělo smysl si tím zrovna teď lámat hlavu, ne když jsem z něj nemohla vypáčit žádné odpověď. A ať už jim zamlčoval cokoli, určitě mi to nemohlo nijak pomoct. Kdyby totiž věděl něco, co by mi zachránilo život, rozhodně by jim to řekl.

Bože doufám, že jo.

„Co budeme dělat?“ zašeptal Gabe do napjatého ticha.

„Čekat. Doufat. V tomhle bodě je jen na ní, jestli se probere.“

Věděla jsem, že měl Doug pravdu. Byla jsem v tom sama. Všechno, co jsem měla, bylo to zatracené

vedro,

vyděšené

hlasy

mých

spolubydlících a velká spousta temnoty, která se po mně znovu sápala.

„Nemůžeme jen sedět a nic nedělat!“

protestoval Gabe.

Nedivila jsem se mu. Byl zvyklý bojovat, rvát se za to, na čem mu záleželo. Stát za postranní čárou a bezmocně sledovat, jak se smrtí zápasí někdo jiný, prostě nebyl jeho styl.

Dougova strohá odpověď to shrnula dokonale.

„Nemáme na výběr.“

Už dávno jsem ztratila přehled o čase. Období, kdy jsem o sobě nevěděla, se nepravidelně střídala s těmi, kdy jsem dokázala vnímat okolí. Občas ke mně doléhaly útržky tlumených rozhovorů, které jsem stejně nedokázala dost dobře zpracovat, ale povětšinou bylo prostě jen ticho. Tíživé, prázdné ticho.

Upřímně, začínalo mi z toho slušně hrabat.

Byla

jsem

nechaná

napospas

vlastním

myšlenkách a mozek mi pomalu vypovídal službu.

Přemýšlela jsem o kravinách, bloudila ve vzpomínkách a uvažovala o budoucnosti, aniž bych se na něco z toho skutečně dokázala soustředit. Bylo čím dál tím těžší uvažovat racionálně, nebo se vzpouzet té příšerně tíživé temnotě, co mě ochromovala. Ze začátku jsem bojovala, vážně ano. Snažila jsem se vymanit z jejího sevření, znovu získat kontrolu nad svým tělem. Nakonec jsem to vzdala. Bylo to příliš namáhavé a výsledek se stejně nedostavil. A tak jsem se nechala unášet prázdnem, dutá a vzdálená, a jediné, co mě poutalo ke světu, byla Gabova ruka, co tiskla tu mou.

Neodešel, ani na okamžik. Cítila jsem ho vedle sebe, i když jsem dokonce byla v tom nejhlubším bezvědomí. Jako kdyby se na teplo jeho dlaně nevztahovaly hranice reality. Jako kdyby jeho láska byla příliš velká, než aby mě nechal samotnou, ať už jsem se nacházela kdekoli. Seděl u mě mlčky, nehybně, čekal, až otevřu oči.

Jenže na to jsem nebyla dost silná.

Ještě ne.

„Ale vážně, Gabe,“ někdo u mé postele náhle zaječel, takže jsem okamžitě byla zpátky při smyslech. „Vypadni!“

Chvilku mi trvalo, než jsem si ten naštvaný hlas dokázala zařadit. Bylo pořád obtížnější vnímat skutečnost, hlavně když se kolem mě nic nedělo.

Takže jsem Mikayle za ten rozruch, co ztropila, byla vlastně vděčná.

„Nikam nejdu!“ Gabe zněl tak odhodlaně, že jedna malá čarodějka ho prostě nemohla rozhodit.

„Podívej se na sebe!“ nepřestávala nadávat.

Nejdřív jsem si myslela, že byla jenom vytočená, ale teď jsem v jejím tónu slyšela převážně obavy.

„Sedíš tady už týden, potřebuješ se vyspat! Tím, že ze sebe uděláš napůl chcíplýho bezdomovce, jí nijak nepomůžeš!“

„Nehnu se od ní.“ Řekl to tak pevně, že jí nenechal místo pro dohady. Chvilku bylo ticho a já prakticky cítila, jak si vyměňují zarputilé pohledy.

Nakonec Mikayla překvapením zalapala po dechu.

„Ty ji vážně miluješ.“

Gabe ani na vteřinu nezaváhal. „Ano.“

Moje srdce radostně poskočilo a já měla nutkání začít se připitoměle culit. Ještě štěstí, že jsem svoje mimické svaly pořád nedokázala ovládat. Přihlouplá pubertální reakce by mi v cestě za mým odhodláním držet se od něj dál asi moc nepomohla. Kdyby totiž viděl byť jen záblesk z ní, stal by se ještě neodbytnějším než teď a moje sebeovládání by si mohlo vzít dovolenou. Neměla bych proti němu sebemenší šanci.

„Možná jsi jí to měl říci dřív, než upadla do bezvědomí.“

Gabe na to zareagoval neveselým smíchem.

„Zkoušel jsem to,“ řekl nešťastně, „neposlouchala mě. Nikdy neposlouchá.“

To nebyla pravda. Věnovala jsem každičkému jeho slovu větší pozornost, než jsem kdy na co jiného vynaložila. Možná jsem se tvářila, jakože mě to nezajímá nebo že to nechci slyšet, ale to neznamenalo, že jsem neposlouchala. Jen jsem nechtěla, aby to věděl. Nemohla jsem před ním přiznat, jak hluboko se zapsal do mého srdce. Ne pokud jsem mu měla zachránit život. Jenže teď ten můj visel na vlásku a já byla zděšená. Nebála jsem se ale smrti. Už ne. Co mě děsilo, bylo pomyšlení, že jestli teď umřu, Gabe se už nikdy nedozví, jak moc mi na něm záleželo.

Už nikdy se nedozví, jak šíleně, bláznivě moc jsem ho milovala.

Gabe najednou ztuhnul. Kdybych nevěděla, jak naprostá blbost to byla, myslela bych si, že uměl číst myšlenky. Jak jinak si vysvětlit skutečnost, že zpozorněl přesně ve chvíli, kdy jsem si poprvé přiznala pravou podstatu svých citů k němu?

Náhoda? To těžko.

„Co je?“ zeptala se Mikayla vyplašeně, takže musela jeho reakci taky zpozorovat.

„Ona…“ Gabe se zasekl, jako by se bál, že pokud to vysloví, přestane to být pravda. „Myslím, že mi právě stiskla ruku.“

Rozhořela se ve mně nová jiskra naděje. Možná neměl žádné další skryté nadpřirozené schopnosti, ale moje samotná myšlenka zmohla mnohem víc.

Vytěsnila jsem z hlavy všechno ostatní a soustředila se výhradně na něj. Na ten jeho okouzlující úsměv s příchutí britského šarmu, který mě dokázal zahřát až někde hluboko v žaludku. Na jeho jasně modré oči, které pokaždé, když se na mě podíval, žhnuly něhou a starostlivostí. Na svoje činy, kterými jsem mu tolik ublížila. Na všechny ty věci, které jsem mu nestihla říct.

Sakra, já se prostě musím probudit!

„Alex?“ oslovil mě nadějně. Musel se ke mně sklonit, protože jeho dech mě pošimral na tváři.

„Alex, miláčku…“

Chtěla jsem se ušklíbnout nad tím, jak divně to z jeho úst znělo. Chtěla jsem mu říct, že jsem tady, že ho slyším. Chtěla jsem jen trochu pohnout prsty a stisknout ruku, kterou mě držel, aby věděl, že o mě nepřišel. Ale i když jsem se soustředila až za hranice možností, nedokázala jsem nic z toho.

Trvalo celou věčnost, než se Mikayla znovu ozvala. Mluvila tiše a opatrně, a mně se zdálo, že v jejím hlase dozníval náznak zklamání. Vážně jsem asi začínala bláznit.

„Gabe, běž.“ Tentokrát to nebyl rozkaz, doslova ho o to prosila. „Dej si sprchu, vyspi se.“

„Nemůžu ji nechat samotnou.“

„Zůstanu tu s ní,“ ujistila ho.

Nebyla jsem z toho výhledu sice nijak odvázaná, ale pokud díky tomu Gabe zaleze aspoň na pár hodin do postele, nějak už to přežiju.

Snad.

Chvilku trvalo, než se zvedl k odchodu.

Ale nakonec jeho ruka, moje jediné pojítko s tímhle světem, zmizela. Ve stejnou chvíli, kdy se tak stalo, jsem znovu ztratila vědomí.

Tentokrát to bylo horko, co mě přivedlo k sobě.

Strašné, tělo spalující horko. Začínalo ve zraněné noze a šířilo se do celé mé bytosti jako smrtelný jed. Ten tekutý oheň mi pulzoval žilami a nutil mě začít křičet, přestože jsem pořád nedokázala otevřít pusu. Nemohla jsem udělat nic, abych to zastavila nebo si aspoň trochu ulevila.

Takhle nějak jsem si představovala peklo – velká spousta utrpení a žádný způsob, jak mu uniknout.

Možná bych o možnosti, že jsem se na ono ďábelské místo fakt dostala, skutečně uvažovala, kdybych vedle sebe neslyšela něčí rytmický dech.

Ten tichoučký zvuk mě ujišťoval, že jsem se pořád nacházela na zemi, v Dougově domě, uvězněná ve vlastním těle.

Jaké štěstí!

Někdo vešel dovnitř a já zpozorněla. Jakékoli rozptýlení, které mou pozornost alespoň na chvíli odvede od toho šíleného žáru, který mi prostupoval nohou, bylo vítané rozptýlení.

„Nějaká změna?“

Nick.

Zajímalo mě, kdy se ten holomek konečně ukáže. Kdyby mi bylo jen o trochu líp, cítila bych se dotčená, že jsem mu nestála za častější návštěvy. Ale momentálně jsem měla prostě jen radost, že se vůbec uráčil dostavit.

Mikayla musela zavrtět hlavou, protože si zklamaně povzdychl.

„Je tak strašně bledá,“ špitl. „Ještě mnohem víc než normálně. Skoro jako by už byla mrtvá.“

Postel kovově zaskřípala, jak se posadil vedle mě. „Myslíš, že se z toho dostane?“

„Je to bojovnice,“ pokusila se jeho otázce vyhnout, ale kdyby znala Nicka jen o trochu líp, věděla by, že to nezabere. Nikdy se nespokojil s nepřímou nebo polovičatou odpovědí. Chtěl znát pravdu, i když byla zlá a ubližovala.

„To znamená ano?“ nadhodil nadějně.

„To znamená, že nemám sebemenší tušení.“

Nějakou dobu trvalo, než se Nick znovu odhodlal promluvit. Jeho hlas byl uslzený a nešťastný. „Bolí jí to?“

Bože, jak já toho kluka zbožňuju! Zatímco všichni ostatní na mě jenom civěli a litovali můj tragický osud, on dokázal pořád přemýšlet mozkem. S trochou štěstí zpracuje Mikaylu, aby mi podstrčila něco, co mi dokáže ulevit.

Anebo taky ne.

„Je v bezvědomí, nic necítí. Nevnímá bolest.

Nevnímá dokonce ani nás.“

Vážně? Ale nepovídejte! Asi jsem si zapomněla přečíst příručku pro neschopná individua a Spasitelky v jedné osobě, které se nechají pokousat vlkodlakem, kde se píše, jak být správně v bezvědomí. Blbka! Ať si vytáhne hlavu aspoň na chvíli ze zadku a píchne mi něco, nebo ať mě vezme palicí přes hlavu, hlavně ať už to přestane bolet!

„Co když jo?“ nevzdával to Nick. „Doktoři přece vždycky říkají…“

„To jsou jen pohádky, Nicku,“ utnula ho tak nekompromisně, že zněla skoro až necitlivě.

„Nepomůže jí, když u ní budeme nebo když na ní budeme mluvit. Teď pro ni nemůžeme udělat vůbec nic. Je to její boj a je jen na ní, jestli ho vyhraje.“

Fakt díky za pomoc.

Nejspíš bych se ještě hezky dlouho vztekala, kdyby ta nechutně příšerná pálivá bolest v mé noze znovu nezískala na intenzitě.

Hlasy kolem mě se rozplynuly a já znovu přestala vnímat realitu.

Tentokrát to ovšem nebyla ta neprostupná, dutá temnota, co mě pohltilo. Všechno kolem bylo tak jasné, až mě z toho po několika dnech strávených v naprosté tmě rozbolely oči. Když jsem si konečně přivykla na denní světlo a rozhlédla se kolem, nestačila jsem žasnout.

Stála jsem na balkóně přímořského domku, vysoko na temně šedých skalách. Hluboko pode mnou se táhly nekonečné, člověkem nedotčené pláže, a když jsem se jen trochu snažila, dokázala jsem si vybavit, jak mě mokrý písek studil na bosých nohou a lepil se mi mezi prsty.

Letní vánek mě šimral ve vlasech a přinášel s sebou slanou vůni moře.

Byla jsem v ráji.

Zadívala jsem se na horizont, na bledě růžové nebe, které se zbarvilo do jemných odstínů doprovázejících východ slunce. A tam, na jednom z osamocených útesů uprostřed azurově modré vody, byla ona. Stačil mi jediný pohled na ni, aby se mi na tváři objevil úsměv.

Byla tak nádherná, temné vlasy jí poletovaly ve větru a já si uměla živě představit, jak její prakticky černé oči strnule hleděly na rozjasňující se oblohu. Jak v nich odraz slunečního kotouče vytvářel jakousi iluzi citu, kterou už tolik let postrádaly. A stejně jako pokaždé, když jsem se na ní podívala, jsem cítila ten bodavý pocit viny za to, co jsem jí provedla. Neexistoval způsob, jak to napravit. Nemohla jsem jí to dokonce ani nijak vynahradit. Chtěla jsem, víc než cokoli jiného. Ale pravidla jsou pravidla a já jich poslední dobou obcházela už víc než dost. Jenže některými jsem se prostě řídit musela. Protože porušení některých z nich by nás obě mohlo stát život.

„Neměl bys tady být.“

„Cože?“

Hlasy u mé postele mě vytrhly ze snů.

Matt překvapeně zamrkal, nebo podle jeho vyjeveného tónu jsem aspoň usuzovala, že to udělal.

„Gabe by se zbláznil, kdyby tě tu našel,“

objasňoval Jamie. Jeho bratr mu nejspíš věnoval tázavý pohled, protože pokračoval. „Slyšel jsem až u sebe, jak na tebe vřískal, že je to tvoje vina a že jestli se z toho Alex nedostane, budeš si přát, aby tě nechal umřít.“ Na okamžik se odmlčel a já měla dojem, že jsem slyšela, jak se chechtá. „A pak je tu samozřejmě ten obří monokl, kterým ti ozdobil obličej. Ten mluví sám za sebe.“

Matt nespokojeně zamručel, ale nechal Jamieho mluvit.

„Mikayla říkala, že ses nebránil. Že jsi jen stál a nechal ho, ať do tebe tluče. Takže pokud nemáš nějaký sadomasochistický sklony, o kterých nevím, proč jsi ho nezastavil?“

„Protože měl pravdu.“ Matt odpověděl tak tiše, že mi skoro unikly všechny ty výčitky a bolest, které se mu odrážely ve hlase. „Alex je zraněná, protože se mi pokoušela zachránit život. Můžu za to já. A jestli umře…“ Zarazil se, jako kdyby si najednou uvědomil, že zašel moc daleko. Jako kdyby prozradil příliš mnoho. Nechápala jsem to, ale Jamie očividně ano, protože obdivně zapískal.

„Chlape, jsi v háji.“

„Díky, brácho,“ procedil Matt mezi zuby.

„Přesně to jsem potřeboval slyšet.“

Jamie se zasmál, ale v mžiku zase zvážněl.

„Matte…“

„Co?“

„Nedělej to,“ řekl prostě. „Nikdy by ti to neodpustil.“

Tentokrát to byl Matt, kdo se smál. Jenže v jeho podání to neznělo vůbec vesele ani pobaveně.

„Já si to nevybral, prostě se to stalo.“

Objasnil by mi někdo laskavě, o čem to sakra mluví?

„Matte, prosím.“ Jamie zněl skoro zoufale.

„Neměj péči,“ uklidňoval ho Matt dutě. „Není to, jako kdybych měl skutečně šanci.“

„To tě nikdy nezastavilo, abys to aspoň nezkusil.“

„Tentokrát žádný zkoušení.“

„Slibuješ?“

„Měl jsem tě radši, když jsi nemluvil,“ zavrčel Matt podrážděně.

„Slibuješ?“ naléhal Jamie dál.

Trvalo celou věčnost, než konečně odpověděl.

„Slibuju.“

„Tak pojď, vypadneme odsud, dokud máš ještě všechny zuby.“

V Jamieho hlase zaznívala úleva, kterou jsem dost dobře nechápala.

„Hned jsem tam.“

Zavrzaly dveře a prakticky v tom samém okamžiku mě Matt vzal za ruku. „No tak, hvězdo, nevzdávej to,“ zašeptal. „Bojuj. Bojuj s tím a vrať se k nám.“

Na chvilku se odmlčel a já měla pocit, že ho slyším polykat slzy.

„Prosím, Alex,“ zasténal zoufale a rty se mi lehce otřel o čelo. „Probuď se.“

Potom vstal a odešel. V momentě, kdy se za ním zaklaply dveře, jsem si uvědomila, že všechna bolest zmizela společně s tím podivným snem.

A mně se konečně podařilo otevřít oči.

15. Střípky mého srdce

„Vidíte? Já vám to říkal! Říkal jsem, že se probere! Říkal jsem to!“

Nick poskakoval kolem mé postele, jako kdyby se mu do kalhot dostala nějaká vysoce odporná, mnohonohá havěť, a stíhal se přitom i posmívat Gabovi s Mikaylou a všem nám náležitě lézt na nervy. Nadšení z něj totiž sršelo v tak velkých dávkách, že se vám z nich pomalu a jistě dělalo špatně.

Ale neříkala jsem nic. Aspoň někdo byl viditelně rád, že jsem zase vzhůru.

„Prosím tě, zklidni se,“ pokoušela jsem se ho trochu usměrnit, než mu Mikayla zarazí do oka první dostatečně špičatý předmět, který bude mít zrovna po ruce. „Ještě ti praskne cévka v mozku a umřeš.“

Nick mi věnoval skeptický pohled, ale aspoň se zastavil, posadil se ke mně a ignoroval nespokojené zamlaskání Mikayly, která se zrovna přes kilometry obvazů snažila dostat k mé zraněné noze.

„Říká ta, co vypadá, jako kdyby utekla z výročního setkání zombíků.“

Dotčeně jsem zasyčela a Gabe, který do té doby stál se zkříženýma rukama opodál a skenoval mě starostlivým pohledem, se natáhl, aby Nickovi vlepil výchovný pohlavek.

„Chovej se k dámám slušně.“

Vůbec jsem z toho jeho britského kavalírství nebyla hotová. Opravdu. Ani trochu!

„K jakým dámám?“ Nick se zmateně rozhlídl kolem. „To už se Matt vrátil?“

Musela jsem se začít smát, ale přestala jsem v okamžiku, kdy jsem zachytila Gabův podrážděný výraz. Nevraživost, kterou choval k Mattovi, několikanásobně

předčila

moje

nejtemnější

očekávání, obzvlášť vezmu-li v úvahu, že ještě před pár dny jsem to byla já, kdo přísahal, že ho bude nenávidět až na věky věků a ještě mnohem dál.

Jenže když kysnete tak dlouho na lůžku bez sebemenší možnosti se pohnout a nějak se zabavit, naskytne se vám téměř neomezené množství času na přemýšlení. A po nějaké době strávené tím nekonečným rozjímáním o životě si uvědomíte, že věci, které se vám dřív zdály podstatné nebo oprávněné, najednou postrádají smysl.

„Vrátil se odkud?“ zajímala jsem se.

Nick se zamračil, což mi samo o sobě mělo prozradit, že z jeho slov nevzejde nic dobrého. „Z

vrakoviště. Co jsi byla v bezvědomí, krátil si čas vymýšlením pochybně ulítlé spiklenecké teorie.

Podle něj musí existovat důvod, proč ta banda vlkodlaků pobíhala bez vodítka uprostřed dne.

Snaží se najít odpovědi, nebo aspoň někoho, z koho by je mohl vymlátit.“

To mi přišlo jako konstruktivní využití volného času. Poslední dobou se ve městě rojili vlkodlaci ve velkém a to nemohla být náhoda. Někdo je podnítil, organizoval je. A stejně jako Matt jsem toužila po tom zjistit, kdo ten někdo, který nám přidělával tolik problémů, vlastně byl. A potom ho najít a vykuchat ho zaživa.

Vyptávala bych se Nicka na další podrobnosti a vytáhla z něj i co nevěděl, kdybych si nevšimla, že Gabovi na krku naskákaly rudé skvrny vzteku.

Když začal skřípat zuby tak hlasitě, že to museli slyšet i v sousedních státech, poznala jsem, že nastala správná doba na rychlou změnu tématu.

„Ale teď vážně,“ nadhodila jsem pochybovačně a doufala, že se Nick dá znovu strhnout k původnímu rozhovoru. „Nemůžu přece vypadat zas až tak špatně.“

„Nemůžeš?“ s převahou se ušklíbl. „Vypadáš jako…“

V tu chvíli si Gabe významně odkašlal a Nick okamžitě změnil myšlenku. „Princezna. Naprosto dokonale.“

„Já si to myslela,“ zašklebila jsem se na něj a po Gabovi hodila něčím, co měl být okouzlující, lehce flirtující úsměv. Zřejmě to zabralo, protože se okamžitě rozzářil, jako kdyby měl v kapse schovaný kousek plutonia. Možná se moje vyhlášené balící schopnosti přece jenom úplně nevypařily. Jasně, už dávno jsem nebyla ta sebevědomím napěchovaná holka v dobře padnoucích šatičkách od Prady, ale stíny mé bývalé osobnosti ve mně pořád přebývaly. Možná už jsem nebyla tak povrchní a sebestředná, ne že by to bylo vyloženě špatně, a třeba bych ani totálně nevypěnila, kdyby mě někdo oslovil Lexie – což s neskrývaným potěšením převelice často činila moje starší nevlastní sestra Kaytlin, ale některé věci zůstaly stejné. Pořád jsem měla slabost pro hodné hochy s pronikavýma očima, ujížděla na šíleně výrazných lacích na nehty a nejvíc ze všeho nesnášela, když se mi třepily vlasy – ne že by to s tím mým super novým krátkým sestřihem byl ještě problém. Pořád se mi stýskalo po rodině a přátelích, i když jsem je kdysi občas nemohla ani cítit.

Ale co bylo nejhorší, pořád se mi stýskalo i po Scottovi.

Jak už jsem řekla, když jsem byla v bezvědomí, měla jsem velkou spoustu času na přemýšlení. A i když se mi to nelíbilo, kromě Gaba to byl právě Scott, ke komu moje myšlenky bloudily nejčastěji.

Ty jeho temně modré oči se zahloubaným pohledem, vždy dokonale upravené černé vlasy, chlapecky rozpustilý úsměv i několikadenní strniště, kterým mě škrábal na tváři. Události, co jsme spolu prožili, co jsme teprve plánovali – všechno se to ke mně vracelo. Hádám, že zapomenout na někoho, s kým jste strávili dva roky života, nebylo zase tak jednoduché. A nejspíš to nikdy nepřestane bolet.

Zachytila jsem Gabův zkoumavý pohled a okamžitě

se

vrátila

zpátky

do

reality.

Pravděpodobně si jenom dělal starosti, jestli jsem vážně v pořádku, ale stejně, Rozplývat se nad nekonečnou úžasností svého ex ve společnosti někoho, kdo vlastnil vaše srdce teď, byl vážně pěkně pitomý nápad. Navíc, Gaba bych se Scottem nikdy nemohla srovnávat. Nešlo ani tak o to, že byli tolik rozdílní. Ve skutečnosti existovala slušná řádka atributů, ve kterých by si mohli hrdě konkurovat. To já byla jiná, pohnula jsem se dál. A i když bych si některé části své minulosti, některé osoby, moc ráda ponechala i ve svém současném životě, neměla jsem na to nárok. Nesměla jsem je zatáhnout do tohohle odpornýho světa.

Cena byla příliš vysoká.

„Vypadá to dobře,“ pochválila Mikayla, když se konečně probojovala k mé ráně.

Nahnula jsem se, abych to mohla taky posoudit, a okamžitě sebou žuchla zpátky na polštář. Moje noha byla napuchlá, zarudlá a prostě celkově strašně fujtajblová na pohled.

„Otok trochu splasknul a už to konečně přestalo hnisat. Zdá se, že to, co napadlo tvoje tělo, je pryč, dokázala ses s tím vypořádat! Za pár týdnů bys měla být v pořádku.“

„Pokud těch pár týdnů nebudu muset strávit tady, myslím, že to přežiju.“ Při té myšlence jsem se otřásla. „Nechci na tomhle hnusným místě zůstat už ani minutu.“

Mikayla se hlasitě rozesmála, ale během vteřiny se zarazila, jako kdyby jí došlo, co vlastně dělala.

Projevovat mi sympatie, to nebyl její styl.

Krátce se na mě zamračila a přestala mi věnovat pozornost.

„Hádám, že není potřeba, aby tady zůstávala,“

obrátila se na Gaba, jako bych snad ani neexistovala. Nejspíš by ji zabilo, kdyby promluvila přímo na mě.

Bleskově mi na ránu napadala nějakou jasně zelenou mastičku, znovu mi ji převázala a pomohla mi nasoukat nohu do křiklavě modré bandáže.

Potom odkudsi vyčarovala berle.

Tak a je to tady. Odteď ze mě byl oficiálně mrzák.

Otevřela jsem pusu k protestům, ale Nick už mě tahal na nohy. „No tak pojď, pajdo, zavedeme tě do pokoje.“

Byla jsem při vědomí sotva pár minut a ten malý zmetek už si ze mě utahoval. Zabít ho, vycpat a pověsit nad krb.

Nebyla jsem to ovšem já, kdo jeho návrh zamítl.

„Co kdybys nechal Gaba, ať ji odvede, a radši si se mnou šel zatrénovat?“

Všichni jsme se po Mikayle překvapeně podívali, ale Nick tomu nasadil korunu. Hleděl na ni, jako kdyby po něm chtěla ledvinu.

„Trénovat můžeme potom. Teď chci jít s Alex.

Byla tak dlouho…“

„Půjde s ní Gabe,“ utnula ho trochu moc rázně.

Nick, stejně jako já s Gabem, na ni několik vteřin zaraženě civěl, než se zase vzpamatoval.

„Fajn, může s námi, když jinak nedáš.“

„Ach bože, ty tupče,“ zavrčela podrážděně.

„Byla týden v bezvědomí, nech jim trochu prostoru!“

Když mu konečně došlo, na co narážela, potutelně se uculil.

„Děkuju, že na mě tak myslíš, Mikaylo. To jejich oblizování si rád odpustím, zrovna jsem jedl.“

Hodila jsem po něm polštářem, nastartovala berle a tempem srovnatelným s pomalejším šnekem vyrazila, doprovázená Gabem a Nickovým nezřízeným smíchem. Sotva se za námi zavřely dveře, Gabe mi moje ne právě stylová podpírátka sebral a opřel je o zeď.

„Hej, já to potřebuju!“ ohradila jsem se.

„Pak ti je přinesu.“

‚A jak se teď asi tak mám dostat…“ Ani jsem svoji otázku nestihla dokončit a už jsem měla odpověď. Hbitě mi podrazil kolena a vzal mě do náručí, jako kdybych nevážila víc než pětileté dítko.

„Můžu chodit!“ protestovala jsem.

„Jasně,“ zašklebil se na mě. „Ale tvým tempem tam dojdeme tak příští týden.“

Přestala jsem se hádat, protože mi bylo jasné, že to stejně nemělo cenu, a nechala ho, ať mě odnese, když o to tak moc stál.

Jak jsme se pomalu blížili k mému pokoji, nemohla jsem si pomoct a vzpomínala, jak už jsme tuhle konkrétní situaci jednou zažili. Znala jsem Gaba jen pár hodin, když jsem souhlasila s jeho spontánním a naprosto šíleným nápadem, abych se k nim nastěhovala. A jak už to u přijetí podobných nápadů bývá, okamžitě mě to kouslo do zadku.

Nečekal na mě totiž žádný bouřlivý večírek na uvítanou

se

spoustou

pestrobarevných

transparentů, ale jenom enormní dávka Dougovy vlkodlaci magie, která mě srazila na kolena. A potom jsem jednoduše potřebovala někoho, kdo by mě pomohl dopravit do mého nově získaného doupěte.

Už tenkrát jsem se v Gabově hřejivém náručí cítila v bezpečí víc, než kdekoli jinde na téhle planetě. Už tenkrát stačil jediný jeho pohled, aby se mi mrtvé srdce div neprotlouklo z hrudi ven. A on už tenkrát věděl, že nám je souzeno být spolu.

„Proč ten úsměv?“ než se Gabe zeptal, vůbec jsem si neuvědomovala, že jsem se culila jak nějaká zabouchla patnáctka.

Ani na okamžik jsem neuvažovala, že bych mu zalhala. Mezi námi viselo už tolik lží, že jsem se musela chopit každé příležitosti na kousek pravdy.

„Jen se mi vybavilo, jak jsi mě takhle nesl, když mě Doug vzal na vyhlídkovou jízdu do země své moci. Hned po mém příchodu sem, pamatuješ?“

„Samozřejmě,“ odpověděl bez zaváhání, ale úsměv, který by kopíroval ten můj, se mu na tváři neobjevil. „Od té doby jsi mi způsobila ještě velkou spoustu starostí.“

Postavil mě na zem, protože jsme dorazili před můj pokoj, a já na něj nechápavě zamrkala. Jenom si povzdechl a otevřel mi dveře. Pomohl mi přes práh a posadil mě na postel. Potom si klekl přede mě a vzal mé ruce do dlaní. V očích se mu znovu objevil stín strachu, který musel ještě před malou chvílí cítit, a já bych si nejradši jednu natáhla, že jsem ho něčemu takovému vystavila.

„Vyděsila jsi mě k smrti,“ zasténal.

Fajn, nejradši bych si natáhla aspoň dvě, nejlíp tři.

„Já vím a mrzí mě to.“

Zavrtěl hlavou. „Není to tvoje chyba.“

„Ale ani Mattova,“ dodala jsem okamžitě, abych předešla případným mýlkám.

Na čele se mu objevila vráska zamračení. Nebo to možná spíš bylo rozhořčení. „Proč se ho zastáváš? Málem jsi kvůli němu umřela!“

„Jo a co?“ odsekla jsem trochu moc zhurta.

Začínala jsem z toho neustálého obviňování Matta být unavená. „To my přece děláme pořád – riskujeme životy pro ty, co potřebují zachránit.

Tak v čem se tohle tolik liší?“

„Skoro jsi umřela,“ zopakoval zoufale. „A já se tak bál, mnohem víc než normálně. Vždycky, když nejsem s tebou, když vyrazíš na lov a já tě nedoprovázím, děsím se toho, co by se ti mohlo stát. Znám tenhle svět a vím, že to není dobrý místo. Vím, že je plný zla a věcí, které by měly zůstat jen v nočních můrách. A to mě děsí ještě mnohem víc. Děsí mě představa, že tě ztratím.“

Upínal ke mně ty nekonečně modré oči a já si připadala, jako kdybych měla jeho srdce na dlani.

Bylo čisté, křehké a už příliš mnohokrát raněno.

Podle směru naší konverzace jsem poznala, že co nevidět mu budu muset chtě nechtě zasadit další ránu.

„Když ses neprobouzela a já nevěděl, jestli to zvládneš, měl jsem pocit, jako by nějaká moje část umírala spolu s tebou. Ta stejná část, o kterou jsem přišel po Dannyho smrti a kterou jsi ty znova přivedla na svět. Jenže tentokrát bych to nezvládl – už by nebylo co zachraňovat. Prostě už nemůžu znovu přijít o někoho, koho miluju.“

V ten okamžik se svět přestal točit. Řekl to. On to vážně řekl! Pokusila jsem se polknout, ale v krku se mi utvořil knedlík, který ani za nic nechtěl zmizet.

Gabe chvilku čekal, jestli něco odpovím, což bych nejspíš udělala, kdybych toho byla schopná – a potom si prostě opřel hlavu o má kolena, jako kdyby potřeboval utěšit. Probírala jsem se mu ve vlasech, užívala si jeho elektrizující dotyk a doufala, že svoje vyznání nechá odplavat do zapomnění.

Mohla jsem hned vědět, že to se nikdy nestane.

Narovnal se a na rtech mu hrál úsměv tak váhavý, že k němu vůbec neseděl. Natáhl ke mně ruku a zlehka mě pohladil po tváři. Bez dalšího slůvka mi pomohl dostat se do postele a pořádně se zachumlat do peřin.

„Jsi tak nádherná,“ zašeptal, jak na mě shlížel.

Cítila jsem, jak se mi do obličeje hnala krev.

Teď už byl jeho úsměv správně sebejistě šarmantní jako vždycky.

„I když se červenáš.“

Normálně bych odsekla nějakou vysoce sarkastickou poznámku, ale dneska jsem v rukávu žádnou neměla. Byla jsem naprosto a totálně vygumovaná.

Naštěstí se už pomalu sbíral k odchodu.

„Tentokrát už žádný bezvědomí, jasný?“

upozornil mě, a znělo to pobaveně a výhružně zároveň.

„Nic takovýho neplánuju,“ ujistila jsem ho.

Spokojeně se usmál a namířil si to přímou cestou k mým rtům, aby mi věnoval ten nejsladší polibek na dobrou noc vůbec. Jenže já hloupá otočila hlavu a nastavila mu tvář.

Jasně, dělala jsem to jen proto, abych ho ochránila, ale to on nevěděl. A potom, co následovalo, jsem si přála, abych se ze svého hrobu nikdy nedostala zpátky na svět.

Jako pokaždé, když jsem Gabovi překazila jeho milostné pokusy, i tentokrát mu obličej zaplavila bolest z odmítnutí. Jenže dnes ji v rychlém sledu vystřídala upřímná zlost a jeho obvykle příjemné rysy se zkřivily hněvem.

„Už zase, hm?“ vyštěkl naštvaně. „Právě jsem ti řekl, že tě miluju, a ty už si zase chceš hrát na schovávanou?“

Otevřela jsem pusu, ale ani mi nedal šanci promluvit.

„Ale víš ty co? Já už nehraju. Už mě nebaví, jak přede mnou pořád utíkáš. Jestli to necítíš stejně, prostě to řekni.“

Přála jsem si najít v sobě dost síly a říct, že ne, ale nedokázala jsem to. Nebylo ve mně nic jiného než láska k němu a ta mi obdobné kraviny vyslovovat nedovolovala.

Uhnula jsem očima a doufala, že to přijme jako odpověď.

„Řekni to,“ naléhal.

Tolik k mým nadějím.

Podívala jsem se zpátky na něj, odhodlaná rozdrtit ho jednou provždy. Jestli jsem mu musela rozlámat srdce na malé kousíčky, abych mu zachránila život, budiž. Občas prostě musíte na cestě za vyšším dobrem udělat něco špatného, něco hodně bolestivého. S tím jsem se smířila už dávno.

To, co ze mě ale nakonec vyšlo, byla trochu čára přes rozpočet.

„Taky tě miluju.“

Když jsem viděla směsici úlevy a radosti, která se mu nahrnula do očí, bolelo mě vědomí, že ji hned musím zničit. Já dávala Gabovi naději a hned mu ji zase kradla tak často, že jsem se divila, že mi ještě nezakroutil krkem. Jenže teď bylo všechno jinak, už jsem neměla, jak ho od sebe držet. Tím, že jsem přiznala svoje city, jsem zahodila všechny obrany, které jsem proti němu měla, zbavila jsem ho veškerých nejistot. Udělala jsem tu největší pitomost, co jsem udělat mohla, to jsem věděla v okamžiku, kdy ze mě ta tři zpropadená slova vyletěla. A i když bych mu nejradši padla do náručí a strávila v ní zbytek věčnosti, tahle možnost pro mě neexistovala.

Sklonil se ke mně, aby mě na oslavu mého vyznání políbil, ale já ho zarazila.

Tentokrát jsem zněla pevně a neochvějně.

„Ale nic to nemění. Nezáleží na tom. Život není pohádka. Některým lidem prostě není souzeno být spolu. Některé lidi nečeká žádný šťastný konec.“

Náhlý příval bolesti mě zasáhl jako ledová sprcha. Narážel do mě v nesnesitelných proudech a já měla pocit, že se pod tou tíhou co nevidět zhroutím a už nikdy nedokážu znovu vstát. Věděla jsem, že to nejsou moje pocity, ale otevřela jsem se jim a nechala je zaplnit moje tělo. Gabova bolest smíchaná s tou mou byla skoro k nevydržení.

Zaťala jsem zuby a mlčky to snášela. Za to, co jsme mu provedla, bych si zasloužila mnohem víc – zasloužila bych si všechno utrpení vesmíru.

Udělala bych cokoli, a tak Gabovi od bolesti ulehčila. Jenže světe div se, něco takového bylo neuskutečnitelné. A tak když už nebylo v mých silách jeho žal nějak zmírnit, to nejmenší, co jsem mohla udělat, bylo snášet ho s ním.

„Říkáš, že mě miluješ, ale nechceš se mnou být?“ zeptal se zmateně, jen co se mu podařilo poskládat dohromady střípky svého sebeovládání.

„Nemůžu,“ opravila jsem ho automaticky a hned toho litovala.

„Proč ne? A už na mě znovu nechoď s tím, že je to moc nebezpečný, protože mi zlomíš srdce.“

Sebral mi moji jedinou výmluvu, a tak jsem jenom zavrtěla hlavou.

„Ty a ta tvoje tajemství,“ ušklíbl se na mě jedovatě.

Vydrželo mu to asi tak půl vteřiny, a potom se jeho oči přeměnily na dychtivé a prosící.

„Víš, že mi můžeš říct všechno. A tím myslím úplně všechno. Neobrátím se k tobě zády, nebudu tě odsuzovat. Ať už je to cokoli, mně můžeš věřit.

Nikdy tě neopustím.“

„Já vím.“

Záchvěv jeho hněvu mnou projel jako klikatý blesk.

„Ale neuděláš to. Neprozradíš mi, co tě tak užírá a proč podle tebe nemůžeme být spolu.“

„Slíbil jsi, že na mě nebudeš tlačit,“ zavzlykala jsem zoufale. „Že ti to nemusím říkat, když nebudu chtít, a že po tom nebudeš pátrat.“

Připomínat si naši dávnou konverzaci těsně předtím, než mi Liam oznámil, že pokud si Gaba pustím moc k tělu, podepíšu mu tím rozsudek smrti, otevíralo staré rány. Do té doby ve mně přežívalo zrnko plané naděje, že by na mě po Gabově boku mohl přece jen čekat kousíček štěstí.

Chvíle, kdy mi Liam sdělil tu krutou pravdu, byla přesně tím zlomovým okamžikem, odkdy šlo všechno do háje.

„Tvrdil jsi, že tě moje minulost nezajímá.“

„Ale záleží mi na tom, co děláš teď, v přítomnosti!“ vybuchl. „Žijeme ve zkaženém, nebezpečném světě, Alex. Nemůžeme si dovolit odmítat lásku, když se nám dobývá na dveře. Už by se nikdy nemusela vrátit.“

Snažila jsem se předstírat, že se mě jeho slova vůbec nedotkla, i když mi jejich drtivá síla udělala z vnitřností ovocnou přesnídávku. „Na tom nesejde. Nemáme budoucnost. Mrzí mě to,“ dodala jsem, když jeho zlost najednou získala na intenzitě.

„Poslední dobou to opakuješ tak často, že už to pomalu ztrácí na významu.“

Zněl tak chladně, že mi to vehnalo slzy do očí.

„Gabe, přestaň.“

„Přestaň co?“ vyprskl rozhořčeně. „Bojovat?

Milovat tě? Promiň, nevěděl jsem, že v tom mám na výběr.“

Nebyla jsem si jistá, jestli za to mohla jeho zlost, která se mi pořád dobývala do těla, nebo jsem to byla jen já sama, ale najednou jsem křičela taky.

„Myslíš si, že pro mě je to jednoduché? Přeju si, abych ti mohla dát, co chceš, protože pokaždé, když ti řeknu ne, říkám ano bolesti. Láme mi srdce být ti nablízku a vědět, že nejsi můj, že s tebou nemůžu být. Láme mi srdce pozorovat, jak kvůli mně trpíš.“

„Tak to změň! Zapomeň na všechny ty předůležitý důvody, který nás podle tebe od sebe drží, a prostě řekni ano!“

„Nemůžu!“

Proč to sakra nedokázal pochopit?

Obličej, který mu v zápalu snahy roztál, mu najednou

ztvrdl

něčím

hodně

podobným

nenávisti. „Můžeš všechno, co chceš, Alex.

Dosáhneš čehokoli, překonáš jakékoli překážky, jen když se aspoň trochu snažíš.“

„Gabe.“

Dougův klidný neutrální hlas mě náležitě vylekal. Byla jsem tak rozptýlená naší hádkou, že se mi nějak podařilo přehlédnout jeho klasické vlčí aroma. Takže teď stál opřený o futra mého pokoje jako nějaký posel zkázy a já se na něj pomalu neodvažovala ani podívat.

Zato Gabe se po něm ohlédl a vztekle zavrčel.

„Co?“

Doug si založil ruce na prsou a zpražil ho nekompromisním

pohledem.

„Nepomáháš.

Vypadni.“

Když Gabe překvapeně zamrkal, měla jsem co dělat, abych se nezačala okouzleně uculovat.

Takhle roztomile zmatený totiž vypadal skoro ještě líp než normálně.

Ale jenom skoro.

„Cože?“

„Bylo toho na ni dost i bez toho, aby sis na ní uklidňoval rozbouřený hormony, takže si ty svoje přehnaný výjevy zase sbal a nech si je na později.

Alex teď potřebuje odpočívat a jsem si docela jistý, že tenhle tvůj hysterický záchvat odmítanýho milence jí to dost dobře neumožňuje.“

Gabe si posměšně odfrkl a do tváří mě uhodila další vlna jeho vzteku.

„Najednou se staráš.“

Seběhlo se to tak rychle, že stoprocentně normálnímu lidskému oku by jeho pohyb unikl.

Doug se ve zlomku vteřiny dostal přes celou místnost, chytil Gaba pod krkem a tvrdě ho přimáčkl ke zdi.

Najednou jsem stála na nohou a bolest, která se okamžitě dostavila, mi připadala vybledlá a nedůležitá. Jediné, na čem záleželo, byl Gabe.

„Dougu!“ okřikla jsem ho zoufale, ale nevěnoval mi pozornost. Místo toho se naklonil ke Gabovi, který se ani nesnažil vzpírat, proti napruzenýmu vlkodlakovi by stejně neměl šanci – a výhružně vycenil zuby.

„Kroť se, Gabrieli,“ varoval ho a jeho hlas naplnila autorita. „Nikdo není na tvůj vztek zvědavý.“

Na kratičkou chvíli jsem si myslela, že Gabovi ukousne polovinu obličeje, ale nakonec ho pustil a pro jistotu od něj poodstoupil. Když znovu promluvil, tón jeho hlasu byl mnohem efektivnější, než by kdy jakákoli forma násilí mohla být. „A teď ven. Hned.“

Gabova čelist se nebezpečně napjala, ale neřekl jediné slovo. Místo toho se pakoval pryč, aniž se podíval mým směrem.

Tak a bylo to. Hotovo. Konečně jsem měla jistotu, že bude v bezpečí.

Jak líp si totiž někoho udržet od těla, než ho přimět, aby vás nenáviděl? Měla bych být šťastná, o tohle mi přece šlo, aby Gabe zůstal naživu, co nejdýl to půjde. Jenže jsem nebyla. Ani trochu.

Protože vědomí, že někdo, koho bezmezně milujete, vám nemůže přijít na jméno, bylo skoro stejně tak hrozné, jako vidět ho umírat.

Obrátila jsem se k Dougovi zády, aby neviděl slzy, které mi škodolibě tančily po tvářích.

Uvědomila jsem si, jak monstrózní chybu jsem udělala, až když jsem mezi lopatkami ucítila chlad hlavně.

„Otoč se, pomalu.“

Zněl tak tvrdě, chladně, jako kdyby mi tak oznamoval, že by mu zabít mě žíly rozhodně netrhalo. Automaticky jsem zvedla ruce, přesně tak, jak se to podle provařených policejních filmů a seriálů dělá, a udělala pomalou obrátku čelem k němu.

Když jsem mu pohlédla do očí, byla jsem si tím už stoprocentně jistá. Vůbec by mu nedělalo problémy mě odkrouhnout, ba naopak, proto tady byl. Mířil na mě pistolí s ledovým výrazem a čekal na záminku, na ospravedlnění, proč zmáčknout spoušť.

„Co jsi zač?“

„Cože?“ Já vím, předstírat nechápavou už byla hezky ohraná písnička, ale mělo to svůj důvod.

Byla to ta nejlepší taktika, jak zahrát věci do outu, když jste nemohli nabídnout žádnou uspokojivou odpověď.

„Vím, že nejsi člověk,“ setřel mě.

Tak teď už jsem byla vážně mrtvá.

„Ráda si namlouvám, že jsem,“ řekla jsem hluše. Z jeho výrazu jsem vyčetla, že tentokrát nemělo cenu zapírat. Nepustil by se své stopy, i kdybych mu ustřelila ruce samopalem.

„Co jsi zač?“ zopakoval a moje slova vůbec nebral v úvahu.

Co jsem měla říct? Boží bojovnice, co povstala z hrobu? To jsem mu rovnou mohla nabídnout, aby stiskl spoušť a neprodlužoval to.

„Já nevím.“

Něco v mém hlase, upřímně, zněla jsem totálně zoufale, ho muselo přesvědčit, že jsem i přes svůj nelidský původ nebyla hrozba. Nechal ruku s pistolí volně klesnout k boku, ale i když najednou vypadal podivně uvolněně, věděla jsem, že byl připravený ve vteřině zareagovat a prostřelit mi hlavu, kdybych se chystala provést nějakou pitomost.

Posadil se do lehce kýčovitého starožitného křesla naproti mé postele a zbraň si položil na koleno. Nechal ji odjištěnou, tolik k důvěře.

„Řekni mi všechno,“ vybídl mě. „A začni tím, jak jsi zemřela.“

Moje srdce se na okamžik zastavilo. „Jak jsi přišel na to, že jsem mrtvá?“

„Viděl jsem tvoji nohu…“

„A poznal jsi to,“ dokončila jsem.

Tázavě nadzvedl obočí a já si až příliš pozdě uvědomila, že jsem se prokecla.

Pokrčila jsem rameny, jako kdyby to vůbec nebylo důležité. „Když jsem byla v bezvědomí, občas jsem dokázala vnímat, co se kolem mě děje.

Slyšela jsem tě, když jsi tvrdil, že jsi na nic podobného ještě nenarazil. Vím, že jsi lhal.“

Ušklíbl se a ze všeho nejvíc to vypadalo pobaveně.

„Jsi dobrá, na…,“ zarazil se a znovu se zamračil.

„Na člověka?“ doplnila jsem. „Myslela jsem, že tohle už jsme si vyjasnili.“

„Nemůžu uvěřit, že jsi mě převezla. Že jsem nepoznal, Že ani Gabe…“ V očích se mu zablýskalo

pochopení.

„Nikdy

tě

skutečně

nepřečetl, že ne?“

„Ne.“

Pokýval hlavou, jako kdyby to všechno vysvětlovalo, ale já osobně byla zmatená snad ještě víc jak na začátku.

„Proč jsi ho odsud vyhodil? Proč jsi mu prostě neřekl, co jsem?“

„Protože to nevím,“ řekl prostě. „Nemám ani tušení, co jsi. Gabe, Matt a Jamie, občas dokonce i Mikayla, jsou hlavně lovci. Nekladou otázky, neztrácí

čas

zjišťováním

skutečností.

Jsou

vycvičení zabíjet všechno nadpřirozené, co se jim přižene do cesty, a tak to dělají. Nemuseli by mít tolik, pochopení. Já na druhou stranu, Vím, jaké to je, pohybovat se na špatné straně hranice. Jaké je mít v sobě tu temnotu a jak snadno tě dokáže strhnout. Ale taky vím, že je možné ji porazit. Že ne všechny nestvůry jsou nutně zlé. Jen jsem se chtěl ujistit, že skutečně patříš k těm špatným dřív, než nad tebou vyřknu ortel smrti.“

„Děkuju.“

Jeho hlas zase postrádal veškerý cit. „Nemáš za co. Nikdy jsem neřekl, že tě nezabiju, když se mi tvoje odpověď nebude líbit.“

„Jak jinak.“

„Když mi Mikayla ukázala tvoji ránu,“

pokračoval, jako kdybychom nikdy neodběhli od tématu. „Věděl jsem, že jsi mrtvá, i když jsem to dost dobře nechápal. Slyšel jsem, jak ti tluče srdce, jak se ti krev prohání žilami, ale to kousnutí bylo tak typické, že jsem se nemohl mýlit.“

Zřejmě jsem se tvářila jako totálně vypatlaná opice, protože se rozhodl přiložit vysvětlení.

„Rozuměj, jakmile se enzymy obsažené ve vlkodlačích slinách dostanou do těla živého člověka, jeho zranění se během několika minut vyléčí, jak započne proces přeměny, to jestli ho následně přežije, už je věc druhá.

Jenže těla nemrtvých, jako například upírů, už pozměněná jsou, aby dokázala být v provozu i po smrti, proto se lycantropy stát nemohou. Pro ně je naše kousnutí fatální, jakmile se jim naše sliny dostanou do těla, otráví je a do pár hodin zemřou.

Ale ještě nikdy jsem neslyšel, že by někdo po kousnutí upadl do bezvědomí a následně se probudil, aniž by u něj nastala úplná přeměna. To znamená, že nejsi nic, s čím bych se zatím setkal.“

Ušklíbla jsem se nad tou ironií. „Aspoň jsem originální.“

Nespokojeně našpulil pusu a já zvedla ruce v obranném gestu. „Fajn, žádný srandičky.“

Už bych se taky mohla naučit, že bych neměla dráždit chlápky s velkou pistolí v ruce, pokud taky nějakou nemám.

„Začni mluvit,“ přikázal.

Zřejmě už mi sdělil všechno, co potřeboval, a teď byla řada na mě. Sice jsem nerada přijímala rozkazy, ale pro tentokrát jsem spolkla všechny nemilé poznámky. Co je trocha pokory, pokud vám to zachrání život? A tak jsem spustila, a tentokrát bez vytáček.

Řekla jsem mu, jak mě zastřelili v temné uličce v den mých devatenáctých narozenin, jak jsem se po necelých třech letech probudila ve své rakvi a byla nucená opustit svůj předchozí život a začít nahánět všemožné výplody čirého zla. Řekla jsem mu o Liamovi, bozích všeobecně, o svých super schopnostech, o tom záhadném Proroctví i celou tu nemilou věc se Spasitelkou a bojem se samotným ďáblem. Vyklopila jsem mu prostě úplně všechno. A on mě poslouchal, přikyvoval a občas zděšeně nebo překvapeně vykulil oči. Ale nepromluvil, jako by mu dávalo příliš práce to všechno vstřebat.

Když jsem konečně sklapla, měla jsem v krku hotovou Saharu, ale jinak jsem se cítila vyloženě skvěle. Najednou jsem si připadala podivně lehká, jako kdyby ze mě prozrazení toho tajemství sňalo tíživý černý balvan, a momentálně mě vůbec netrápilo, že jeho ztráta mohla znamenat i velmi brzkou ztrátu Dougova života.

Když už jsme u toho Douga…

Podívala jsem se na něj s očekáváním výsměchu nebo rovnou kulky mezi oči, ale z jeho obličeje se nedalo vyčíst vůbec nic.

„Nevěříš mi,“ předpokládala jsem, protože žádná jiná logická reakce na podobné sdělení mě nenapadala.

K mému překvapení zavrtěl hlavou. „O to nejde. Poznal bych, kdybys neříkala pravdu. Když někdo lže, stoupne mu tlak, jeho tep a dech se zrychlí, rozšíří se mu zorničky. Vlkodlaci si toho podvědomě všímají, jako kdybychom v sobě měli zabudovanou vlastní verzi detektoru lži. Takže ano, věřím ti, jenom…“ Povzdechl si a schoval si tvář do dlaní. „Tohle jsem prostě nečekal.“

Chápala jsem ho, víc než by kdokoli jiný mohl.

Jen před pár měsíci jsem totiž byla na jeho místě a trvalo mi hezky dlouho, než jsem si uvědomila, že si ze mě nějaká chorá mysl vážně jen nedělala šoufky. Tohle jsem teď byla já, tohle teď byl můj svět.

„Je to bláznivý, že?“

„To je slabý slovo.“ Jenže potom se začal smát, šíleně a nezadržitelně. A ten zvuk byl něco tak úžasně přirozeného, že jsem poznala, že před nějakou dobou, hodně dlouhou dobou, to musel být hodně veselý chlapík. Litovala jsem, že jsem tohle jeho já neměla šanci poznat. Jsem si jistá, že bychom si skvěle rozuměli.

„Tak já si přidělávám vrásky, že jsi nemrtvá potvora, která nám jednoho krásného dne všem vysaje mozky, a přitom to právě jsi ty, kdo tady skutečně reprezentuje dobro.“

„Bohové nejsou dobří,“ nesouhlasila jsem.

Ve skutečně to byli ti největší zmetci v tomhle i všech přilehlých vesmírech.

„Jsem si jistý, že tobě to tak připadá,“ soucítil se mnou. „Ale no tak, jsou to bohové, ti jsou prakticky definicí všeho dobra.“

Neměla jsem náladu na dohadování se s ním, a tak jsem to jen odmávla. „Když myslíš.“

Moji odpověď trochu zdeformoval fakt, že jsem si zrovna zeširoka zívla. Najednou jsem byla zase pekelně unavená. Vylíčení všech zvráceností vašeho bytí jednoho docela vysílí.

Doug se vědoucně usmál a zvedl se k odchodu, zbraň už dávno zajištěnou a zastrčenou za páskem kalhot. Nakonec to přijal mnohem líp, než bych se kdy odvažovala doufat.

„Měl bych si vzít vlastní slova k srdci a nechat tě odpočívat. Už i mě z té přemíry informací rozbolela hlava.“

„Řekneš to ostatním?“ zeptala jsem se obratem, hlas napjatý obavami.

Tázavě nadzvedl obočí. „Chceš, abych jim to řekl?“

Ani jsem o tom nemusela moc dlouho přemýšlet. „Nemyslím si, že by to pochopili.“

„Jak chceš,“ pokrčil rameny, jako kdyby na tom nezáleželo. „Vím, co jsem o nich říkal, ale možná bys jim měla trochu víc věřit. Mívají svoje světlý, tolerantní chvilky. Já jsem toho živoucím důkazem.“

„Promyslím si to,“ slíbila jsem a lhala, jak když tiskne.

Zřejmě to poznal, protože se ušklíbl. Ale neprotestoval a vydal se ke dveřím.

„Ještě poslední otázka,“ obrátil se na mě s rukou na klice.

„Ano?“

„Slyšel jsem, jak si Gabovi tvrdila, že nemáte budoucnost. Víš přece, že to byla jen velká spousta prázdných keců?“

Vykulila jsem na něj oči. Buď jsem byla moc tupá, nebo tak utahaná, že už mi to nemyslelo, ale teď jsem fakt nechytala, kam tím mířil.

„Vždycky nějakou máš, Alex. Budoucnost.

Otázkou jen je, jak dlouhou.“

Vzpomněla jsem si, jak naštvaný a ublížený Gabe byl, když odcházel, a věděla, že tohle mi nikdy neodpustí. Ne potom, co jsem vzala jeho odhalené srdce a vytřela s ním podlahu.

„Myslím, že teď už pro nás vážně žádná není.“

Krátce se zasmál a ten zvuk mě dokázal uklidnit. „Však on vychladne, uvidíš. Dej mu trochu času a přileze zpátky s prosíkem, abys to s ním ještě zkusila. Nedokáže se vzdát něčeho, co miluje, i když je to pro něj špatné. To je jedna z jeho největších slabostí.“

Jeho obvykle nedostupné, pronikavě zelené oči roztály pod neočekávanou dávkou soucitu.

„Nevím, proč se ho od sebe snažíš odehnat,“ – no tak jsem ze svého vyprávění vynechala tu část, kdy bohové Gabovi prakticky přiložili nůž na krk, no a co? Svět se kvůli tomu točit nepřestane, „ale jestli je to jen kvůli tomu, kdo jsi, je to pěkně debilní důvod. Možná máš tajemství, ale to my taky. A Gabe není výjimka. Asi to není něco tak zásadního jako u tebe, ale všichni máme svoji vlastní nepříjemnou minulost. Všichni jsme provedli pár špatných věcí. Všechny nás tíží minulé hříchy, které si s sebou poneseme po zbytek našich dnů. Kvůli tomu ale nemusíme zahazovat to dobré, co nám přijde do cesty.“

To se mu to mluvilo, když neznal všechna fakta.

„Gabe tě možná miluje, ale to neznamená, že bude čekat věčně. Jednoho dne se ohlédneš a už tam nebude. Měla bys být s ním, dokud můžeš.

Dokud pořád máte čas. Vykašli se na bohy i proroctví a jednou mysli na sebe. I když máš poslání, které musíš splnit, i když na tobě závisí osud celého světa, pořád je to tvůj život. Musíš ho taky občas žít.“

16. Odpustit a nezapomenout

Probudila jsem se ve chvíli, kdy se můj svět začal otřásat v základech. Vyletěla jsem do sedu, připravená svalit se na zem a odkutálet se někam do bezpečí, kde mi mocné pařáty zemětřesení nedokážou ublížit. Jsem to ale hrdinka, co? Ale když já si nedokázala pomoct! Byla jsem v Kalifornii sice už relativně dlouho, ale na tuhle odpornou hříčku přírody jsem si prostě nedokázala zvyknout, což byl docela pech, jelikož se tady vyskytovala na můj vkus nepřiměřeně často.

Zemětřesení mi jednoduše naháněla strach.

Vždycky to tak bylo a vždycky bude. Tečka.

Tentokrát to ovšem nebylo zemětřesení, co mě poctilo svojí návštěvou, to mi došlo jen o pár vteřin později, když jsem zaostřila na Nickovy nohy. Poskakoval na mé posteli, jako by to snad byla jeho soukromá trampolína, a blbě se při tom na mě tlemil.

„Vstávat a cvičit, sluníčko,“ cukroval. „Už je ráno.“

„Uvědomuješ si, že tohle dělají pětiletý děti?“

zamručela jsem a ohnala se po něm polštářem, aby konečně přestal hopsat. „Což tě inteligenčně staví na úroveň mrňat z mateřské školky.“

„Aspoň že ty jsi tady ta vyspělá,“ ušklíbl se a buchnul sebou vedle mě. „Protože všichni dospělí, rozumní a racionální lidé mlátí svoje neposedné ratolesti polštářem.“

Udělala jsem na něj obličej a on se na oplátku rozesmál tím svým kouzelně nakažlivým smíchem, který mi vždycky zvedl náladu. A za který jsem ho občas, hlavně takhle po ránu, chtěla mírně přiškrtit.

„Co zase potřebuješ, že jsi přišel?“ vypálila jsem, abych v sobě potlačila neodkladnou touhu ho za tohle brzké, vysoce nepříjemné probuzení náležitě potrestat.

Zatvářil se tak dotčeně, že mi skoro unikla starostlivá vráska, která se mu nenápadně rýsovala mezi obočím. „Jen jsem se chtěl přesvědčit, že jsi v pořádku.“

To určitě.

„Kdo tě poslal?“

„Proč si myslíš, že…,“ začal, ale když zaregistroval

můj

nekompromisní

zkus-mi-zalhat-a-jsi-tuhej-pacholku pohled, vzdal to, „Gabe.“

Au.

„Můžeš mu ohlásit, že jsem v naprostým pořádku,“ sdělila jsem mu a ze všech sil se snažila nevypadat ublíženě. Koho by taky mohlo ranit, že člověk, na kterém vám záleželo ze všech nejvíc, se nemohl přinutit, aby se na vás podíval?

Nejspíš má snaha vyzněla naprázdno, protože Nick okamžitě zpozorněl.

Jak to sakra vždycky dělá?

„Nevypadáš tak.“ Podezíravě přimhouřil oči, jako by se mi snažil vidět až do hlavy. „Vy dva se zase hádáte?“

„Nicku…“

Nedočkavě si poposedl. A pak že holky jsou drbny.

„Jo?“

„Nerýpej do toho,“ poprosila jsem.

„Ale…“

„Prostě to nech plavat,“ utnula jsem ho rázně.

Vážně jsem nebyla ve stavu, kdybych ho mohla nechat šťourat se ve svém polámaném srdci. Byla jsem totiž ráda, že vůbec ještě drželo pohromadě.

„Hm,“ protáhnul významně.

„Co zase?“

„Víš, proč lidé říkají: nech to plavat?“ zeptal se a následně mi naservíroval odpověď, aniž počkal, jestli o ni budu mít zájem. „Vůbec to není proto, že by to něco nebylo podstatné, jak se nám snaží namluvit. Ve skutečnosti je to prostě příliš bolestivé, než aby o tom dokázali mluvit.“

„Nicky, prosím.“

Ještě hodnou chvíli mě propaloval tím svým lišácky zkoumavým pohledem, až jsem si myslela, že

jednoduše

nebylo

jeho

fyzických

schopnostech zanechat to tak. Když potom jen přikývl na souhlas, měla jsem chuť ho samou láskou umačkat k smrti.

Vyhrabal se z postele a najednou se tvářil nezvykle vážně. Hlas měl napjatý a v očích mu plála jiskra vzteku. „Nelíbí se mi, když jsi zraněná – po jakékoli stránce. Možná jsem v celým tomhle cirkusu kolem lovení řádná nula, z čehož plyne, že bych s nejvyšší pravděpodobností dostal náležitě nakopáno, ale to neznamená, že se nedokážu aspoň pokusit podat si šmejda, co láme srdce holkám, na kterých mi zaleží.“

Zněl ve svých výhružkách Gabovi tak odhodlaně, že si tím vynutil můj úsměv. Vždycky jsem věděla, že i Nick měl v sobě zabudovaný komplex rytíře na bílém koni, ale vidět ho, jak se nebojácně chystal bránit moji čest, bylo něco naprosto jiného. Získával si tím můj respekt, úctu a obdiv. Neznala jsem totiž moc lidí, a už vůbec ne pubertálních kluků, kteří by se odhodlali postavit za něco takového jen proto, že věřili, že to bylo správné.

„Děkuju,“ usmála jsem se na něj a doufala, že ten úsměv odrážel aspoň zlomek z toho, jak jsem na něj byla pyšná. Ale rozhodně jsem nehodlala dopustit, aby kvůli svému nově nabytému nablýskanému brnění dostal napráskáno. „Ale jsem v pohodě,“ ujistila jsem ho.

Když jsem viděla, že se můj výrok chystal zpochybňovat, rychle jsem změnila téma.

„Jak se vůbec má tvoje noha?“ zareagovala jsem na skutečnost, že svoji levou končetinu pořád viditelně nadlehčoval. Skoro jsem zapomněla, že jsem nebyla jediná, kdo si z naší nečekané bitvy na vrakovišti odnesl válečné zranění. A měla jsem ho.

„Lip jak ta tvoje,“ zašklebil se, přejel si rukou po stehně v místech, kde ho poškrábal vlkodlak, a nespokojeně se zamračil. „Mikayla říkala, že mi nezůstanou ani jizvy.“

„To je snad dobře, ne?“ nechápala jsem.

„Blázníš?“ vykulil na mě oči. „Víš, jak by na mě holky letěly, kdybych je měl? Jizvy jsou zatraceně sexy.“

Jako kdyby se o něj holky nepraly už teď. Byla jsem si jistá, že na střední musel být Pan Populární, který mohl mít kteroukoli, na kterou ukázal. Jenže mi prostě nepřipadal jako ten typ, co se k osobám opačného pohlaví chová jako k papírovým kapesníkům, jen použít a zahodit. Jak jsem už stihla poznat, jemu šlo hlavně o city. Ale to neznamenalo, že bych si z něj nemohla aspoň trochu utáhnout.

„Jestli budeš sexy ještě o trochu víc, tak od tebe ty houfy roštěnek budeme muset odhánět s M9 v ruce.“

Než jsem stihla mrknout, byl zpátky v mé posteli a tiskl mě k sobě tak pevně, že jsem se skoro divila, kde se v něm ta síla najednou vzala.

„Chyběla jsi mi.“

Chvilku jsem si užívala hřejivost jeho náručí, abych se z něj posléze vymanila.

„Ale no tak, nebul,“ popichovala jsem ho.

„Holkám se měkký nelíbí.“

„Mě žádný jiný holky nezajímají,“ sdělil mi s úsměvem tak širokým, že mu div nepopraskaly koutky. „Moje srdce patří už navždy výhradně a pouze tobě.“

Svůdně jsem na něj mrkla, ale stejně jsem ho z pelíšku nekompromisně vykopla. „Táhni odsud, smrade. To ti ještě nikdo neřekl, že pacienti potřebují odpočívat?“

Nespokojeně zamlaskal, ale s rukama v kapsách pomalu zamířil ke dveřím.

„Nicku!“ zastavila jsem ho, když jsem si uvědomila, že jsem měla na práci něco mnohem důležitějšího, než se jen povalovat v peřinách.

Otočil se po mně a v očích se mu zablýskalo.

„To víš, že jo. Moc rád se k tobě přidám.“

„Na to ani nemysli,“ zarazila jsem ho, než se mi mohl znovu nasáčkovat do postele. „Potřebuju, abys pro mě něco udělal.“

Smekl mi hlubokou úklonu. „Pro Vaše Veličenstvo cokoli. Je libo modré z nebe? Nebo snad stříbrné měsíční paprsky, které za temných večerů tančí mezi hvězdami?“

„Šašku,“ zasmála jsem se. „Oblohu pro mě můžeš vykrást někdy jindy. Pro teď mi bude stačit, když mi z přízemí doneseš berle.“

I s Nickovou obětavou asistencí mi zabralo asi dva roky, než jsem se po těch mizerných schodech dostala dolů. Nadávala jsem při tom jak špaček a několikrát se skoro natáhla, ale nakonec jsem to úspěšně zvládla. Jenže potom přišla na řadu ta těžší část, přesvědčit Nicka, aby si šel po svých.

Bylo to nekonečných pět minut plných argumentů, vytáček a remcání, ale přece jen jsem ho přesvědčila, aby šel otravovat někam jinam.

Když jsem měla z krku i tohle, nezbývalo mi než zahájit poslední část svého spontánního plánu.

Stálo mě to další hromadu klení a bolesti, než jsem se zdárně dobelhala do místnosti s krbem.

Doufala jsem, že právě tady by se mohla vyskytovat osoba mého nynějšího zájmu. A jako obvykle, vůbec to nezní namyšleně, jsem měla pravdu.

Matt seděl na jedné z pohovek a vyhříval se ve světle ohně. Nepřítomně hleděl do jasně rudých plamenů a duchem byl zrovna nejspíš někde úplně jinde, protože ani nezaregistroval, že jsem vešla.

„Nikdy bych si nemyslela, že jsi romantik.“

Bleskově se po mně ohlédl a tělo se mu viditelně napjalo pod výhružkou nebezpečí.

Jakmile zjistil, že jsem to jen já, pajdavý mrzáček, zase se uvolnil.

Tenhle můj stav se mi vůbec nelíbil. Prakticky celá moje existence byla založená na výhružkách a násilí, aby mě lidé, a nejenom oni, v tomhle světě prolezlým odpornou magií brali aspoň trochu vážně. Jenže teď jsem byla pěkně nahraná.

Mohla jsem jim totiž tak maximálně hrozit, že je dloubnu berlí do hlavy, a to nikoho zrovna dvakrát moc nevyděsí.

„Ukaž, pomůžu ti,“ přiskočil ke mně Matt, když jsem se svým super novým stylem kripla posouvala k pohovce.

Až moc ochotně jsem zahodila berle a nechala se jím podepřít. Zatvářil se nadmíru udiveně, že jsem mu skutečně dovolila se mě dotknout, ale beze slova mě doprovodil k polstrovanému gauči.

Práskla jsem sebou do měkkého a bavila se při pohledu na Matta, který se nejistě posadil vedle mě, nutno podotknout, že si dřepl co nejdál to šlo, aniž sebou praštil na podlahu.

„Už se se mnou zase bavíš?“ ozval se opatrně.

Pokrčila jsem rameny a snažila se vypadat uvolněně. „Cítím se provinile, že jsem ti zakrvácela auto.“

Nechal moji poznámku bez komentáře, a to jsem se tak snažila! Ale nejspíš mě nemělo překvapit, že neměl náladu na vtípky. Koneckonců, poslední dobou jsem se k němu chovala jako prvotřídní mrcha.

„Moc mě to mrzí.“

„Nemůžeš za to, že ti ten chlupáč málem sežral nohu.“

„To nemyslím. Omlouvám se, že jsem se chovala jako šílená děvka. Že jsem tě odsuzovala a tvářila se, jako bys spáchal něco dokonale odporného a naprosto neodpustitelného.“ Na chvilku jsem se odmlčela, abych nasbírala odvahu.

Chystala jsem se k němu být upřímná jako nikdy předtím a to mě trochu děsilo. „Pravdou ale je, že vůbec nešlo o tebe. Nebyla jsem naštvaná, že jsi ji zabil. Vytáčelo mě, že jsem ji já nedokázala zachránit. Kdybych byla jen trochu rychlejší, kdybych se snažila o něco víc, mohla být pořád naživu. Ale místo toho jsem tam jen stála a sledovala ji umírat. Její krev je na mých rukou.“

„To já zmáčkl spoušť.“

„Na tom nezáleží,“ zakroutila jsem hlavou.

„Měla jsem tě zastavit, měla jsem jí pomoct.“

„Nemůžeš zachránit všechny.“

Smutně jsem si odfrkla a sklopila oči, ve kterých mě začínalo podezřele pálit, k zemi.

„Poslední dobou mám pocit, že nedokážu zachránit vůbec nikoho.“

„Zachránila jsi Nicka.“

„Pomáhal jsi,“ připomněla jsem. „A Gabe s Jamiem taky.“

„Zachránila jsi mě,“ nenechal se. Potom se přisunul blíž, vzal mě za bradu a donutil mě podívat se na něj. „A všechny zásluhy náleží tobě – tobě a výhradně jen tobě. Obětovala ses pro mě, Alex. Zachránila jsi mi život a málem tě to stálo tvůj vlastní.“

„To jsem hold celá já, vždycky mám neodkladné nutkání dělat blbosti, kterých budu později zatraceně litovat.“

Zasmál se, ale všechno pobavení se mu během okamžiku vypařilo z tváře.

„Vím, že to je nic, ale…“

Chytil mě za ruku a rychle mi nasadil relativně těžký, na první pohled stříbrný náramek. Byl to spletenec různorodých řetízků, ze kterých na několika místech visely rozdílně velké hvězdy.

Když jsem zatřepala rukou, třpytily se mi kolem zápěstí, jako by ukradly lesk svým sestrám z noční oblohy.

„Chtěl jsem, abys věděla, jak moc to pro mě znamená. Nemusela jsi mě zachraňovat, nejspíš by ti to ani nikdo nevyčítal. Hádám, že to ze mě dělá tvého dlužníka.“

„Nic

mi

nedlužíš,“

opravila

jsem

ho

automaticky. „Za pomoc se neplatí.“

Znovu jsem se podívala na lesklý šperk kolem svého zápěstí a jednoduše jsem musela částečně odporovat svému přesvědčení. „Ale tohle si nechám.“

Tázavě nadzvedl obočí a v obličeji se mu zračila naděje. „Líbí se ti?“

„Zbožňuju ho,“ přiznala jsem, a kroutila přitom rukou, abych sledovala, jak se kolem roztančila drobounká stříbrná prasátka.

Jsem jak malá, já vím.

Úsměv, který nasadil, pro jednou postrádal jakékoli vedlejší úmysly a neodrážel nic jiného než upřímnost. „Doufal jsem, že budeš, hvězdo.“

V odpovědi jsem se na něj zašklebila. Pořád jsem s tou jeho rádoby vtipnou přezdívkou nesouhlasila, ale hádám, že teď, když jsem přijala jeho dárek, jsem si ji vycejchovala na čelo až do konce věků. Co už. To snad nějak přežiju.

„Takže,“ protáhl a já měla co dělat, abych se nerozchechtala nad přetrvávající nejistotou v jeho očích. „Hádám, že to znamená, že jsme zase přátelé.“

Ze všech sil jsem se snažila tvářit se vážně. „My jsme někdy byli?“

„Samozřejmě.“

Věnovala jsem mu skeptický pohled, ale cítila jsem, jak mě koutky úst postupně zrazují a vydobývají si svoji cestu do úsměvu. „Ve tvé hlavě, možná.“

„Jsi hrozná,“ zamračil se.

Šťouchla jsem ho loktem do žeber a rozesmála se na celé kolo. „To proto mě miluješ.“

Na okamžik ztuhl, ale když pochopil, že si z něj jenom utahuju, nasadil svůj obvyklý, mírně nechutně oplzlý tón. „Dostanu aspoň pusu na usmířenou?“

Jeden by řekl, že ho to po takové době už přestane bavit zkoušet. Ale kdepak, jeho vytrvalost zřejmě neznala mezí.

„Možná v nějaké jiné dimenzi, Matty.“

Zatvářil se ublíženě a udělal na mě psí oči.

Když pochopil, že ten jeho prosebný obličej na mě nezabere ani za bilion let, zkusil to znova.

„Objetí?“

„A přestaneš pak otravovat?“

Ani se nesnažil předstírat, že nad tím uvažuje.

„Nepravděpodobné.“

„Tak proč bych to dělala?“ nechápala jsem.

„Nebudu přece riskovat nákazu celou paletou odpudivých nemocí jen tak pro nic za nic.“

„Protože mě miluješ,“ oplatil mi stejnou mincí.

Já se tomu ovšem neopomněla řádně vysmát.

„To víš, že jo,“ odpálkovala jsem ho a tvářila se nepřístupně, i když mě zlomil už před hodnou chvílí. Jedno pitomý objetí potom, jak hnusná jsem k němu byla, přece dokážu skousnout, i kdybych si měla odporem rozdrtit všechny zuby. „Ale jestli něco zkusíš, dotkneš se mě někde, kde bys neměl, nakopu ti zadek,“ upozornila jsem preventivně, když už mě omrzelo dál ho natahovat.

„Tvoje noha je pořád na šrot,“ připomněl mi.

„Mám ještě druhou.“

Zaksichtil se na mě a doširoka rozpřáhl ruce, aby mě v cestě do jeho osobního prostoru nevyrušovaly žádné překážky. Poraženecky jsem si povzdechla a bleskově se k němu přitiskla, abych to nesnesitelné utrpení měla co nejdřív za sebou.

V okamžiku, kdy jsem se ocitla v jeho objetí, si mě k sobě přivinul tak pevně, jako by se mě už nechystal nikdy pustit.

„Jestli se mě snažíš zadusit, tak pokračuj,“

zasýpala jsem a jako obvykle mírně přehrávala.

Zasmál se a zmáčkl mě ještě o trochu víc.

A já si poprvé uvědomila, že v jeho náruči by to nemuselo být až tak proklatě nechutné a oplzlé, jak jsem si vždycky myslela. Vonělo to v něm po citrusech a slibovalo příslib veškeré vřelosti světa – samozřejmě včetně upoceného, nadpozemsky dobrého sexu. Ale nešlo jen o fyzické potřeby, které by jeho svalnaté tělo bylo schopné uspokojit v kteroukoli denní dobu. Ne, bylo v tom něco víc, něco mnohem hlubšího, citlivého. Něco, co k jeho vizáži největšího děvkaře na severní polokouli, vůbec nesedělo.

Něco podezřele moc podobného lásce.

Do tváří se mi nahnala krev, jak jsem se zastyděla nad svojí zaslepeností, a uvědomila jsem si, že bych zřejmě měla přehodnotit samotný základ našeho vztahu. Celou tu dobu jsem totiž nechtěně ignorovala tu nejlepší část jeho osobnosti, která se skrývala pod povrchem a čekala, až ji někdo nalezne a vytáhne na světlo. Tu část, která prozrazovala, co všechno mohl Matt své vyvolené nabídnout. A i když mi to pořád připadalo trochu neskutečné, najednou jsem věděla s neochvějnou jistotou, že by udělal cokoli, aby dívku, které se jednou podaří ukradnout jeho srdce, učinil tou nejšťastnější osobou vůbec.

A já po tom všem na kratičký okamžik zatoužila.

V následující vteřině byly moje hříšné myšlenky samozřejmě po zásluze potrestány.

„To bylo rychlý.“

Gabův tvrdý hlas prořízl vzduch jako ledové ostří a zavrtal se mi hluboko do těla.

Okamžitě jsem se od Matta odtáhla, co nejvíc to šlo, ne že bychom snad dělali něco vyloženě špatného, a hodila po Gabovi vyplašeným pohledem.

Stál mezi dveřmi, obličej zkřivený velkou spoustou nehezkých myšlenek, a div se netřásl vztekem.

Jeho

nekompromisní

výraz

mi

prozrazoval, že nemělo cenu vymýšlet jakékoli ospravedlnění, udělal si obrázek a nechystal se ho změnit.

Přesto jsem to musela aspoň zkusit. „Gabe…“

„Nic neříkej,“ utnul mě rázně. „Je mi to jedno.“

Zaťal zuby, jako by se musel přemáhat, aby se mohl nacházet v naší blízkosti a nepozvracet se přitom, a udělal pár kroků naším směrem.

Potom po Mattovi něčím hodil.

„Tohle ti někdo nechal za dveřmi.“

Matt protočil nevelký balíček v klasicky hnědém balícím papíře mezi prsty, jako kdyby pátral po něčem, co by mu napovědělo obsah nebo přinejmenším odesilatele. „Co je tam?“

„A to mám vědět jak?“ odsekl Gabe nanejvýš vytočeně.

Matt nejspíš Gabovu nepříjemností prosycenou poznámku ani nezaregistroval, protože měl zrovna plné ruce práce s trháním obalového papíru.

Nutno podotknout, že přitom vypadal trochu jako malé dítě pod vánočním stromkem. Když konečně spatřil obsah své zásilky, jeho zvědavost s příchutí nedočkavosti vystřídal čistý exemplář úděsu.

„Kde je Jamie?“ vyhrkl na Gaba zprudka.

Ten na něj na oplátku jen překvapeně zamrkal.

„Proč? Co se děje?“

„Kde je?“ zopakoval Matt naléhavě a během chvilky stál Gabovi tváří v tvář.

„Vzali s Mikaylou Nicka ven. Prý nastal čas na výcvik v lese a dalších pár modřin, protože mu začínal růst hřebínek.“

I z dálky jsem viděla, jak se Mattovy zorničky pod přívalem čistého strachu ještě víc rozšířily. A očividně jsem nebyla jediná, kdo si toho všiml.

„Co je?“ dožadoval se Gabe a sám začínal vypadat vyplašeně.

Odpovědi se nedočkal, aspoň ne takové, kterou bych dokázala pochopit i já. Matt mu do rukou beze slova vtiskl otevřený balíček a vystřelil z místnosti takovou rychlostí, že si div nepropálil podrážky.

Gabe se nechápavě zamračil, což já dělala už hezky dlouho, podíval se do krabičky ve svých rukou a doufal v nalezení vysvětlení. Vytřeštil oči, upustil ji na zem a vyběhl za Mattem, jako kdyby si uvědomil, že zapomněl na nutnou záchranu světa.

Na mě oba úplně zapomněli.

Když jsem po chvíli skákání, hopsání a šourání – za doprovodu vytříbeného klení, spatřila obsah zásilky na vlastní oči, došlo mi, že jsem nejspíš nebyla tak daleko od pravdy.

Celý svět možná v sázce nebyl, ale něčí život rozhodně visel na vlásku.

Za svoji nepříliš dlouhou, leč o to intenzivnější kariéru lovkyně už jsem viděla velkou spoustu odporných věcí, usekaný končetiny, vnitřnosti vyhřezlý na podlaze, mozky stékající po stěnách, kutálející se hlavy bez těl. Byl to velice barvitý výčet, a kdybych měla podat kompletní hlášení, stála bych tady ještě příští rok. Takže po tom všem, čeho jsem byla svědkem, by jeden čekal, že už jsem si na násilí a velkou záplavu krve zvykla.

Jo, obvykle to tak bylo. Obvykle jsem se mohla koukat na tělo roztrhané na cucky a přitom do sebe cpát tortillu. Samozřejmě, bylo mi to líto a přála jsem si, abych tomu dokázala předejít – nejsem žádný bezcitný netvor, ale nebylo mi ani jen zdánlivě špatně. Jenže když jsem zahlédla obsah Mattovy zásilky, můj žaludek se sroloval jak palačinka a tlačil se mi do krku, takže jsem měla co dělat, abych ho nevykuckala ven.

Kdo by řekl, že jedna pitomá oční bulva mě dokáže takhle rozházet.

Ne, počkat, oprava, kdo by řekl, že jedna pitomá oční bulva, napíchnutá na stříbrném noži a naservírovaná na hedvábném polštářku násilně zabarveném do nachova a s tajemným vzkazem jako bonusem, mě dokáže takhle rozházet.

Takže tady jsem byla, ó já nebojácná, schoulená na gauči co nejdál od toho pekelného výjevu a tvářila se, jako kdyby to byla ta nejodpornější věc pod sluncem.

A v danou chvíli pro mě nejspíš vážně byla.

Nebylo tudíž zase tak moc překvapivý, že jsem zaregistrovala Dougovu přítomnost, až když si čapl do mého zorného pole a zatřásl se mnou. Do té doby jsem byla příliš zaměstnaná snahou nevyhodit ze sebe snídani, než abych si ho všimla.

„Alex.“

Netečnost.

„Alex, podívej se na mě!“

Naprostá ignorace.

„No tak, Alexandro!“

„Alexandrino,“ opravila jsem ho automaticky.

Překvapeně zamrkal. „Cože?“

„Jmenuju se Alexandrina, ne Alexandra,“

vysvětlila jsem a cítila, jak rozechvělá otupělost z mé hlavy, která mi bránila ho pořádně vnímat, pomalu mizí.

„Budu si to pamatovat,“ zašklebil se a očividně se mu ulevilo, že se konečně dočkal nějaké reakce.

V mžiku zase zvážněl a bez cavyků přešel rovnou k věci. „A teď mi řekni, co se stalo.“

Jenom jsem mlčky ukázala na balíček s děsivým obsahem, který nevinně ležel na zemi přesně tam, kam ho Gabe, ani nevím, jak dlouho od té chvíle uběhlo, upustil.

Doug se k němu dvěma dlouhými kroky přesunul, a jakmile nahlédl dovnitř, přísahala bych, že jsem ho slyšela zalapat po dechu. Sáhl pro drobný papírek se vzkazem a sevřel ho v ruce tak pevně, až mu zbělely klouby. Věděla jsem přesně, co na něm stálo. Těch pár slov, které jako by ještě podtrhovaly

hrůzostrašnost

osamělého

oka

vydloubnutého z důlku, se mi už na věčnost vypálilo do mozku.

Měl by sis dávat větší pozor. Historie se totiž vážně opakuje.

, E –

„Ewan,“ zavrčel a vzduch kolem mě prosytila jeho vlkodlačí magie.

To mě přimělo se konečně naplno vzpamatovat a zapojit to něco málo, co se u mě dalo nazývat rozumem. A že to sakra bolelo.

„Ten vlkodlak?“ nechápala jsem. „Myslela jsem, že je mrtvý.“

„To my všichni,“ přikývl Doug a zamračil se, jak se horečně snažil vzpomenout si na události dávno minulé. „Viděl jsem, jak ho Matt bodl, taková rána

vlkodlaka

většinou

spolehlivě

zabije.

Nechápu, jak to mohl…“

Já jo, já chápala. Sám to řekl, většinou ho to zabije. Jak jsem stihla zaregistrovat, ti nejhorší zmetci měli z pravidla největší štěstí, takže pokud existovala byť jen nepatrná šance, aby se ze svého zranění Ewan vylízal, zákonitě se tak stalo.

Doug těžce dosedl na pohovku vedle mě a pod tíhou výčitek sklopil hlavu k zemi.

„Měl jsem se přesvědčit, že je vážně po něm, než jsme odtamtud vypadli. Měl jsem být pozornější. Měl jsem se ujistit.“

Vypadal tak hrozně sklíčeně a provinile, že se ve mně vzedmula náhlá vlna nutkání ho utěšit.

Obejmout ho a ujistit, že nic z toho nebyla jeho chyba, že takové věci se prostě dějí. Jenže pak jsem si

vzpomněla

na

valnou

většinu

našich

předchozích blízkých setkání a rychle změnila tok myšlenek, pro dobro nás obou.

„Takže co? Pomineme-li část o jeho zázračném přežití, o co jde? Nebo líp, o co mu jde? Vrátil se, aby dokončil, co před lety začal?“ Podíval se na mě a dlouho moje slova zvažoval.

„Nemyslím si,“ zavrtěl nakonec hlavou. „Už to není o Mattových rodičích, nejde mu o pomstu za smrt jeho družky. Ne, to už dávno překonal. Tohle je osobní, a tím myslím osobní mezi ním a Mattem.“

„A to usuzuješ podle jednoho oka?“ nestíhala jsem. „Co to vůbec má znamenat? Proč ne třeba ucho nebo noha? Nebo něco poetičtějšího, jako je srdce? Ne že bych si chtěla stěžovat, že jsme nedostali nějakou ještě odpornější část něčího těla, ale proč zrovna oko?“

„Je to připomínka toho, co jsem udělal.

Upozornění, že on nezapomněl,“ odpověděl mi Matt.

Ozval se nám za zády tak náhle, že jsem úlekem nadskočila asi metr vysoko. Stál ve dveřích s Gabem a v jeho náručí spočívalo bezvládné tělo.

Mikaylin obličej byl bledý a prázdný.

Něco ve mně ztuhlo.

Doug stál okamžitě na nohou a obával se nejhoršího.

„Bude v pořádku,“ uklidňoval ho Gabe, který zachytil jeho vyplašený výraz, zatímco Matt Mikaylu opatrně položil na jednu z volných pohovek. „Jenom ji omráčil.“

„Jamie s Nickem?“

Gabe jenom zavrtěl hlavou. „Pryč.“

To jediné slovo mě udeřilo do břicha jako dělová koule. A jako by nestačilo, že si moje vnitřnosti střihly tango a lítaly si mými útrobami, jak se jim zachtělo, v hrudi se mi zrodila obrovská, temná, tíživá úzkost, která si dala za cíl rozdrtit moje už tak dost pochroumané srdce.

„Ne,“ vrtěla jsem hlavou a odmítala přijmout očividné.

Někdo mi konejšivě stiskl rameno a řekl něco o tom, že se nemám čeho bát, že budou v pořádku, ale já věděla, že to byla jen velká hromada nanicovatých keců. Jamieho a Nicka unesl šílený vlkodlak, který lační po pomstě, tak rozhodně nezačínal příběh, který se měl dočkat svého a všichni žili šťastně až na věky. Ne, takovýhle příběh obvykle končil velkou záplavou krve a mrtvol. A já momentálně nemohla udělat nic, aby ty mrtvoly pocházely jen z protivníkových řad. Možná snad modlit se.

„Dělejte něco!“ vybuchla jsem, když jsem se politovala. Jak tady mohli jen tak postávat a nechat kluky napospas jejich osudu? Kdybych nebyla momentálně naprosto nepoužitelná, už bych dávno bušila vlkodlakům na dveře a dala jim, co jim patřilo, jednu ránu rovnou mezi oči. Tak proč všichni ostatní vypadali tak klidně, když ve mně vzteky bublala krev? A proč tady proboha pořád okouněli a vyměňovali si znepokojené pohledy místo toho, aby se vydali kluky zachránit?

„Musíte jim pomoct! Musíte jít pro ně! Hned!“

„Nemůžeme tam jednoduše nakráčet,“ snažil se do mě vtlouct trochu rozumu Doug, ale já ho stejně neposlouchala. „Budou nás čekat.“

„Zabijí je!“

„Neublíží jim,“ ujistil mě Matt otupěle. Jeho hlas postrádal veškerou jeho osobnost. „Ewan nepodnikne nic beze mě na obzoru. Počká s představením, dokud se tam neukážu. Chce, abych si ho užil od začátku až do konce.“

To mě jako mělo uklidnit?!

Jeho jediné štěstí bylo, že se s Gabem sebrali a vydali se obstarat si patřičný arzenál, jinak bych ho asi seřvala do krychličky. A tahle nemilá možnost pořád visela nad Dougem, který se z nějakého prapodivného důvodu rozhodl dráždit mě a nejít s nimi. Místo toho se jen starostlivě skláněl nad Mikaylou, jako by se potřeboval ujistit, že je vážně jen v bezvědomí a kromě budoucí bolesti hlavy jí žádné nebezpečí nehrozí.

Jako kdyby to někoho zajímalo!

„Ty se nejdeš nachystat?“ zamračila jsem se na něj.

Povzdechl si, odhrnul Mikayle vlasy z obličeje a posadil se na zem vedle její hlavy. Když se na mě podíval, jeho obličej byl plný lítosti.

„Já nemůžu jít.“

V údivu jsem na něj vytřeštila oči. „Cože?“

„Nemůžu jít s nimi,“ zopakoval. „Je to příliš riskantní.“

Takže pan velký drsný vlkodlak si z jednoho šílenýho maniaka hned nadělal do trenek? To si říká chlap?!

„Ewan je schopný ovládat smečku díky své autoritě,“ dodal rychle, když zachytil můj znechucený výraz. „A musí jí mít zatraceně hodně, když si dokázal podmanit tolik vlkodlaků.

Nemůžeme si být jisti, kolik moci schovává v rukávech. Kdyby byl dominantnější než já, mohl by mě snadno poštvat proti vám. Nezáleželo by na tom, že bych to nechtěl udělat, kdyby mi to přikázal, zabíjel bych pro něj. Rozkazy jsou rozkazy. Alphovi nemůžeš vzdorovat. Proto nemůžu jít. Mohl bych to celé ještě zhoršit.“

Cítila jsem, jak mi zahanbením rudnou tváře.

No tak jsem zase jednou udělala ukvapený závěr, a co? Svět se pořád točí a my jsme pořád stejně v háji. Takže kromě toho, že jsem znovu prokázala, jaká jsem nehorázná odsuzující hlupačka, se vlastně vůbec nic nestalo. Přesto jsem cítila potřebu se omluvit.

Otevřela jsem pusu a přesně v tu chvíli se vrátil Gabe s Mattem a dodal mi kousek ztracené naděje.

Jak si tak kráčeli místností, zbraně z nich trčely všemi směry a já bych se vsadila, že i jejich spodní prádlo bylo nebezpečný. Vypadali prostě tak dokonale a la badass, že i Batman by se vedle nich propadl hanbou až do Číny.

Vzduch kolem zaplavilo napětí. Bylo dusné a tíživé, že jsem sotva vnímala, když se kluci dali do plánování akce. Naštěstí jsem tentokrát pozor nemusela dávat, se mnou se totiž nepočítalo. S

jednou nohou prakticky chromou bych se dokázala tak maximálně nechat zabít a to by k bezpečnému osvobození Nicka a Jamieho asi moc nepomohlo.

Pro jednou jsem se hold musela smířit s vědomím, že tentokrát se po hlavě do potencionálně smrtícího neznáma budou vrhat jiní, zatímco já si budu hovět hezky doma a v teploučku.

Někomu by se to možná zamlouvalo. Ve mně to vyvolávalo touhu zarazit si do oka pohrabáč. Na tohle jsem prostě nebyla stavěná.

Trvalo ještě pár minut, než se Gabe s Mattem zvedli k odchodu. Ten jediný prostý pohyb stačil, aby se mi úzkostí stáhl hrudník a zabránil mi znovu se nadechnout.

Zaťala jsem zuby a snažila se ovládnout slzy, které se mi tlačily do očí.

Nejspíš jsem trochu zavzlykala, protože Gabe po mě hodil krátkým pohledem a v mžiku roztál.

Musela jsem vypadat vážně otřesně.

Natáhl se ke mně a pohladil mě po tváři.

„Přivedeme je zpátky,“ slíbil. „Přísahám.“

A já z celé své duše doufala, že svoji přísahu dokáže dodržet.

17. Trochu se obětovat

„Kam myslíš, že půjdeš?“ Doug mi zastoupil cestu a zkřížil si ruce na prsou, aby mi dal jasně najevo, že mě v mých úmyslech rozhodně nehodlá podporovat.

„Projít se,“ zalhala jsem. „Potřebuju na čerstvý vzduch, trochu si to urovnat v hlavě. To je snad zakázaný?“

Věnoval mi pohrdavý pohled, jako kdyby ho urazilo, že jsem to na něj zkoušela s tak chabou výmluvou, a nehnul se z místa. „Co plánuješ?“

Nevinně jsem na něj zamrkala. „Vůbec nic.“

Skepticky nadzvedl obočí a sjel mě pohledem, který pochyboval o mém duševním zdraví. „Musela by ses snažit sakra víc, abys oklamala vlkodlaka.“

V duchu jsem ho ověnčila řadou nehezkých jmen. Proč musel vždycky všechno tak hrotit? Celý můj plán byl postavený na tom, že mě nechá bez protestů a dozoru odejít, a tohle značně komplikovalo situaci. Jeden by čekal, že když jsem se s bolavou nohou sotva vlekla, nenapadne ho podezírat mě. Jenže pana „jsem-chytrý-jako-opice“

očividně napadne úplně všechno.

K čertu s ním!

Chvilku jsem se snažila přijít s nějakou rozumnou, a pokud možno uvěřitelnou – výmluvou, ale nakonec jsem to vzdala. Minuty rychle ubíhaly, a jestli jsem se měla ke klukům připojit dřív, než dosáhnou cílové destinace a začne téct červená, musela jsem sebou trochu hodit.

„Nemůžu tady jen tak sedět a nic nedělat!“

Smutně se ušklíbl, ale tvářil se chápavě, soucitně. A já věděla proč. Štvalo ho stejně jako mě, že musel čekat se založenýma rukama hezky v teploučku a bezpečí a nevědět, jestli to jeho přátelé zvládnou. Jestli se vrátí živí a zdraví, a všichni.

„Nemáš na výběr.“ Ta slova byla plná zoufalství, přesto tvrdá a nekompromisní.

Jenže to nebyla tak docela pravda. Sice mi trvalo, než jsem si to uvědomila, ale pro mě s velkou pravděpodobností existoval způsob, jak se bleskově nahodit do formy schopné boje. A že to moji hrdost zadupe nejmíň sto mil do země, s tím se vypořádám později.

Zhluboka jsem se nadechla a přiznala se.

„Možná znám někoho, kdo by můj problém mohl vyřešit.“

Zamračil se a trvalo pár vteřin, než se mu obličejem rozlilo pochopení. „Liam.“

Přikývla jsem a potlačila ušklíbnutí nad tím, že použil moji přezdívku. Kdyby Liam věděl, že se aktivně podílím na jejím rozšiřování, jeho božský hněv by mě určitě neminul. A Doug by pravděpodobně skončil tuhý někde ve škarpě, protože o jeho existenci správně neměl mít sebemenší tušení.

„Dokáže tě vyléčit?“ zajímal se, ale bleskově svoji otázku přeformuloval. „Bude ochotný to udělat?“

Jenom jsem pokrčila rameny a snažila se vypadat aspoň trochu optimisticky, i když se mi žaludek převaloval nejistotou. Nerada jsem žádala o pomoc. A ještě mnohem víc se mi příčilo žádat o ni Liama. Možná se tvářil jako ten největší lidumil pod sluncem, ale nikdy nedělal nic zadarmo.

Nikdy. U něj mělo všechno svoji cenu. A většinou jste zjistili jakou, až když si ji přišel vybrat.

„Za pokus nic nedám.“

Doufejme.

„Fajn,“ souhlasil Doug nakonec. Nejspíš ho přestalo bavit propalovat mě ustaraným pohledem.

Potom mi podrazil nohy a zvedl mě do náručí. Co s tím kruci všichni pořád mají?!

„Musíš mimo naši ochranu, ne?“ zeptal se, než jsem mohla zaprotestovat. „Takhle to bude rychlejší.“

Nespokojeně jsem zamručela, ale nechala jsem ho zahrát si na džentlmena.

Kráčel spěšně a bez řečí, uvědomoval si naléhavost naší situace, a já za odměnu ani moc neklela, i když mě noha znovu začala bolet jako šílená. Když k hranici působnosti ochranného kouzla zbýval sotva metr, zastavil se a postavil mě na zem.

Povzbudivě jsem se usmála, ale zřejmě svůj pokyn k odchodu nepochopil.

„Budu v pořádku,“ ujistila jsem ho a snažila se, aby můj hlas nezněl moc přiškrceně. „Běž, nebo se neukáže.“

Ještě chvilku mě pozoroval, jako by zvažoval, jestli děláme správně, ale nakonec se obrátil k odchodu. „Buď opatrná,“ popřál mi.

Nebyla jsem si jistá, jestli se to týkalo mojí budoucí mise nebo setkání s Liamem, ale nechala jsem to plavat. Dívala jsem se, jak se vrací zpátky do domu, a napětí ve mně narůstalo.

Když za sebou zavřel dveře, vykročila jsem.

„Alex!“

Nemusela jsem ho ani volat. Liam se přede mnou zjevil, jen co jsem vytáhla paty z Mikaylina ochranného kruhu, přinejmenším to, co z něj zbylo. Tmavé vlasy měl rozcuchané a pod očima mu vystupovaly temné kruhy. Trochu mě to překvapilo. Ještě nikdy jsem ho neviděla jinak než v perfektním stavu. Vždycky vypadal naprosto dokonale, jako kdyby si za mnou jenom odskočil z natáčení reklamy na novou vůni od Playboye.

Tuhle verzi, ustaranou, nevyspanou a podivně zanedbanou, jsem ještě neznala.

Než jsem se stihla vzpamatovat z jeho nezvykle lidského, jinak to totiž popsat nešlo, vzhledu, překvapil mě znovu. Prostě ke mně přiskočil a objal mě tak prudce, že mi vyrazil dech. A já byla natolik v šoku, že jsem ho od sebe ani nedokázala odstrčit. Jeho náručí bylo hřejivé a žádoucí, jako poslední bezpečný přístav v tomhle prohnilém světě.

A potom bylo pryč.

Odtáhl se ode mě tak rychle, že jsem jeho pohyb ani nepostřehla. Zavrávorala jsem, jak mě zraněná noha zradila, a on mě bleskově podepřel, i když tentokrát si zachoval jakýsi odstup. Jakmile jsem nabyla ztracenou rovnováhu, pustil mě a couvnul.

Zamračila jsem se. Nikdy předtím mu nedělalo problémy narušovat můj osobní prostor, tak proč by ho najednou chtěl dodržovat?

Zvedla jsem k němu oči a on uhnul pohledem.

Snažil se z tváře vymazat všechny emoce, ale já jasně rozeznala jeho úlevu. A vsadila bych svoje nejlepší boty, že se trochu červenal.

Div jsem si pod tíhou pochopení nevykloubila čelist: „Ty ses o mě opravdu bál!“

„Samozřejmě, že jsem se bál,“ odsekl a počastoval mě tím svým povýšeným pohledem, na který musel mít patent. Jenže tentokrát nebyl ani zdaleka tak nadřazený jako obvykle. „Nikde jsem tě necítil a pokaždé, když jsem se na tebe pokusil napojit, viděl jsem jenom tmu. Děsila mě možnost, že by se ti něco stalo. Potřebujeme tě, vzpomínáš?

Máš zachránit svět.“

Pro jednou jsem jeho snahu znovu se mi nabourat do hlavy nechala být. Neměla jsem čas se s ním dohadovat. Vlastně jsem neměla čas s ním vůbec diskutovat, ale věděla jsem, že nedá pokoj, dokud nezjistí, co se mnou uplynulý týden bylo, takže jsem se to pokusila vzít co nejkratší cestou.

„Byla jsem v bezvědomí.“

Jenom pokýval hlavou, jako kdyby to všechno vysvětlovalo, a ani se neobtěžoval zeptat, jestli už jsem v pořádku. Nasadil svůj profesionálně prázdný tón a žádal fakta. „Co se stalo?“

„Kousnul mě vlkodlak.“

Tak a bylo to venku.

Čekala jsem, že začne aspoň trochu vysilovat.

Že se zhrozí a vyděsí, nebo že mi vynadá, jak jsem mohla být tak neskutečně neopatrná. Prostě jakákoli zatracená reakce úměrná tomu šokujícímu zjištění. Jenže on místo toho vypadal spíš provinile.

Už to mi mělo napovědět.

„Asi jsem ti to měl říct dřív.“

Podezíravě jsem přimhouřila oči. Okamžitě mi bylo jasné, že se mi jeho odpověď nebude ani za mák líbit. Stejně jsem se zeptala: „Říct mi co?“

„Co se stane, když tě nějaký z nich pokouše.“

„Ty jsi to věděl?!“ vyprskla jsem jak natlakovaná Coca Cola. Měla jsem toho zmetka tak akorát dost.

Fajn, přetrpěla jsem skutečnost, že mi zamlčuje dobrou polovinu věcí, co se mé minulosti, současnosti i budoucnosti týkalo. Ale fakt, že se neobtěžoval kváknout ani o tom, co mě dost reálně mohlo stát život, byl trochu moc i na mě, jinak naprosto klidnou a vyrovnanou osůbku.

„Jistěže jsem to věděl,“ odsekl dotčeně.

„Nezapomínej, kdo…“

„Jo jasně vím, kdo jsi,“ zavrčela jsem a musela jsem zapojit veškeré sebeovládání, abych mu na místě jednu nenatáhla, za předpokladu, že bych na něj ze svého momentálního fleku dosáhla.

Přece jenom jsem pořád potřebovala jeho pomoc, i když mi to teď bylo ještě mnohem víc proti srsti.

„Jak bych taky nemohla, když mi to předhazuješ každých deset vteřin.“

Zazubil se, což u něj bylo velice neobvyklé a značně znepokojující. „Alespoň jsi mě dneska nepraštila, to je značné zlepšení. Začínáš mě mít ráda.“

„Houby začínám,“ ujistila jsem ho a snažila se nemyslet na fakt, že mi zřejmě zase četl myšlenky.

„Věř mi, že kdybych měla dost síly, už bys měl nos naražený.“

Tázavě nadzvedl obočí. „Odkdy ty nemáš dost síly jednu mi vrazit?“

„Od té doby, co mi nějaký pouliční podvraťák málem sežral nohu.“

Sjel pohledem k mé dolní končetině a zamračil se na moji bandáž. „Jak špatné to je?“

„Dost na to, aby mě to donutilo přijít za tebou.“

Jeho překvapení trvalo jen zlomek vteřiny.

Potom se mu po tváři rozlil vševědoucí úsměv.

„Chceš, abych tě vyléčil.“

„Potřebuju, abys mě vyléčil,“ opravila jsem ho.

„Kluci mají problémy, musím jim pomoct.“

„Alex…,“ začal, ale já jeho chystanou přednášku o svojí přílišné důležitosti a zbytečném riskování hned utnula.

„Prosím.“ Dala jsem si záležet, abych zněla fakt zoufale. A muselo to zabrat, protože bez dalšího rozmýšlení přistoupil blíž a vzal mě za ruku.

Tělem se mi jako láva okamžitě prohnala žhavá vlna jeho magie a já cítila, jak moje kosti pod jejím náporem srůstají, a rána se zaceluje.

Jen co skončil, na nic jsem nečekala a servala ze sebe bandáž.

Trochu jsem nohu pro jistotu protáhla, párkrát na ní zkusila došlápnout, ale bylo mi jasné, že je díky Liamovi zase v dokonalé formě. Možná jsem ho neměla ráda, ale svou práci by neodflákl. Ne když věděl, že by mě to mohlo přivést do hrobu.

Znovu.

Naposledy jsem se na něj podívala, vyslala k němu tiché díky a bez dalšího otálení se rozběhla zpátky do domu.

Jakmile jsem posbírala patřičný arzenál a uchlácholila Douga, že budu nanejvýš opatrná a vrátím se, za doprovodu všech ostatních, živá a za ideálních okolností i vcelku, vystřelila jsem z domu jako namydlený torpédo.

A málem se stejně tak rychle natáhla, když jsem zjistila, že Liam se nacházel přesně tam, kde jsem ho nechala. S rukama v kapsách přešlapoval na místě a broukal si nějakou pro mě neznámou melodii. Jakmile si mě všiml, zmlkl a narovnal se, jako by se potřeboval ujistit, že nade mnou má patřičně navrch.

„Co ještě chceš?“ zavolala jsem na něj, už preventivně podrážděná.

„Napadlo mě, že by se ti mohla hodit pomoc.“

Zůstala jsem zaraženě stát a zírala na něj s otevřenou pusou. „Ty mi chceš pomoct?“

„Svým způsobem.“

„To znamená?“ protáhla jsem a nejistě došla až k němu, mimo ochranu magického kruhu.

„Můžu tě přenést, kam potřebuješ. Došlo mi, že by nebylo na škodu, kdybys v sobě před bojem dokázala udržet obsah žaludku.“

Ne že bych v něm po přehlédnutí Mattovy děsivé zásilky ještě něco měla, ale i tak to neznělo jako úplně blbý nápad. Přesto jsem ho nedokázala jen tak přijmout.

„Myslela jsem, že máte zakázaný se vměšovat.

To kvůli mně chceš porušit pravidla?“

„Ne porušit,“ zavrtěl hlavou. „Jen je obejít.

Nemůžu se přímo zapojit do boje, ale nikdo mi nebude moct vytknout, když tě dopravím na místo určení.“

Chvilku jsem si ho podezřívavě měřila a snažila se mu z obličeje vyčíst postranní úmysly. Ta jeho náhlá ochota určitě nevzešla jen z čisté dobroty jeho srdce, a já chtěla vědět, co za tím stojí dřív, než se zase k něčemu upíšu. Nakonec jsem to vzdala. Ať už bude cena jakákoli, určitě nebude bolet tolik jako ztráta přátel.

Něco v mém postoji se muselo změnit, protože rozpřáhl ruce, když pochopil, že jeho velkorysou a vysoce podezřelou nabídku přijímám.

„Ale no tak!“ zaprotestovala jsem. „Je to fakt nutný?“

„Ber, nebo nech být,“ uculil se.

On si to snad ještě užívá!

Protočila jsem oči a neochotně se mu nasoukala do náručí. Pevně si mě k sobě přivinul a zašeptal mi do ucha pár nesrozumitelných slov, která nezněla ani vzdáleně anglicky.

A potom už jsem stála osamocená uprostřed nepřátelského území.

Okamžitě jsem se přikrčila a zády se přitiskla ke kamenné stěně, když jsem zaslechla něčí drsný smích. Společně s několika dalšími hlasy vycházel z chatrče za mými zády, kterou už jsem jednou měla tu čest navštívit, a moje vzpomínky na ni nebyly vůbec příjemné. Spousta vlkodlaků, krve a hlavně smrt holčičky, kterou odsoudili k přeměně.

Vzedmula se ve mně náhlá vlna vzteku. Ewan si s námi celé týdny pohrával a neváhal na cestě za svojí pomstou obětovat nevinné životy. Ohrožoval lidi, na kterých mi záleželo, a vysmíval se nám do obličeje. Nesměl v tom pokračovat, znovu nám proklouznout mezi prsty. Už ne. Bylo načase učinit jeho řádění přítrž.

Opatrně jsem se přesunula k vedlejšímu oknu, odkud se linul onen povyk, a dávala si sakra pozor na to, kam šlapu. Dokud se neprozradím nějakým neuváženým pohybem, nebála jsem se, že mě vlkodlaci uvnitř ucítí, tomu, jak jsem se při svojí první exkurzi sem

dozvěděla, zabraňovalo

Mikaylino kouzlo. To jim nechávalo jenom sluch.

Preventivně jsem proto zadržela dech a zastavila svoje srdce. Byl to nanejvýš divný pocit a já doufala, že v tomhle stavu nebudu muset zůstat dlouho. Díky nedostatku projevů života jsem si totiž vážně připadala jako chodící mrtvola, kterou jsem ve skutečnosti byla.

Když se mi nad hlavou rozezvučel další výbuch smíchu, následovaný tupým nárazem, sesbírala jsem všechnu odvahu a nakoukla dovnitř. V tu chvíli mě pohltil oblak zoufalství.

Jamie ležel v bezvědomí na podlaze v malém obýváku na můj vkus až moc přecpaném vlkodlaky – jedno oko nehezky nateklé a v koutku úst krev – kam ho nepochybně poslala krutá rána některého z nich. Už samotné vytloukání duše z nějakého lovce by tu bandu neandrtálců dozajista nesmírně pobavilo, ale oni pro své nadměrné rozjaření měli jiný důvod.

Přesněji řečeno dva, Matta s Gabem.

Kluci, kteří už taky stihli nasbírat pár bojových zranění, stáli na druhé straně místnosti, každý v obklopení dvou vlkodlaků, a tváře měli zkřivené čistě živočišným vztekem. Trhali sebou v marné snaze vysvobodit se, zabránit tomu zajisté velice nehezkému osudu, co na Jamieho čekal, ale proti kovovému stisku svých věznitelů neměli šanci.

Byla jsem v tom sama.

Sama

na

celou

smečku

nenažraných

zablešenců, sama na úkol, v jehož úspěšné zakončení bych nejspíš věřila, jen kdybych měla za zadkem celou armádu lovců. Jenže pokud jsem nepočítala pistoli a čepele, co mě hřály pod bundou, měla jsem jen sebe a to mi přišlo jako zatraceně málo. Protože moje případné selhání – které nebylo upřímně řečeno ani tak případné, jako spíš vysoce pravděpodobné, bude znamenat jistou, zdlouhavou a velice bolestivou záhubu nás všech.

Vyhlídky růžové jako z pohádky, no ne?

A zrovna když jsem si říkala, že už to nemůže být o nic horší, někdo mě hrubě popadl pod krkem a přirazil mě na stěnu. Zalapala jsem po dechu, když jsem pohlédla do tváře mladého vlkodlaka.

Jeho oči byly křiklavě oranžové a zvířecí, pomalu ztrácel svoji lidskost a očividně mu to vůbec nevadilo.

„Kohopak to tu máme?“ zašklebil se na mě a odhalil křivé, nehezky zažloutlé zuby, které díky jeho ryšavým vlasům ještě víc vynikaly. Jeho hlas byl na někoho jeho věku příliš hrubý a z dechu mu byla cítit krev. „Malá lovkyně. Pozdě na večírek?“

Škubl mnou, aby mě donutil k chůzi, a já se mu ani nepokoušela vymanit. Svíral mi ruce za zády tak pevně, že by mi je vykloubil dřív, než bych stihla něco podniknout. A já je potřebovala zachovat v bojeschopném stavu, abych nás z tohohle mega průšvihu mohla nějak vysekat.

Jak jsem kráčela k zadním dveřím s vlkodlakem funícím mi zezadu na krk, v hlavě se mi zrodil nový plán. Ne teda že bych předtím už nějaký měla, protože moje plány vždycky nestály za nic, a ve finále stejně akorát propadly ve všech možných ohledech. Ale tenhle jeden konkrétní se pro jednou zdál překvapivě použitelný. Vím, že dostat se do zajetí obvykle nebylo nejlepší volbou, ale když jsem momentálně jaksi neměla na výběr, mohla jsem se pokusit obrátit to ve svůj prospěch.

V domě bylo nejmíň osm vlkodlaků, tohohle počítaje. Nikdy bych tam nezvládla vtrhnout a dostat je všechny dřív, než by ublížili někomu z mých přátel. Mojí jedinou možností proto zůstávalo spoléhat na Ewanovu pomstychtivost.

Toužil po odplatě už tak dlouho, že si ji bude chtít náležitě vychutnat. Žádná rychlá, milosrdná smrt.

To by přece nebyla žádná legrace. Ne, on je bude chtít nejdřív zlomit, nechat je padnout až na samé dno, dokud nebudou žebrat, aby je zabil, a až pak to s nimi možná ukončí. Možná.

Jak jsem znala kluky, tohle všechno nějakou dobu zabere. A čas byl přesně to, co jsem potřebovala. Čas a trošku štěstí, které mi zajistí Ewanovu chybu. Chybu, které bych mohla využít a poslat ty bastardy přímou cestou do pekla, kde už měli dávno rezervovaný pokoj. Všichni nakonec nějakou chybu udělají, ať už z rozčílení, nepozornosti nebo přílišné sebejistoty. O tom jsem nepochybovala. Otázkou jen bylo, jestli nás nechá naživu dost dlouho, abychom se jí dočkali.

Když jsme vrazili do kuchyně, přivítal nás devátý vlkodlak.

Tolik k tomu štěstí.

Pohupoval se na židli s nohama na stole a znuděně listoval časopisem. Ani se neobtěžoval zvednout k nám hlavu. Přestala jsem mu věnovat pozornost, když se z kouta ozvalo zakňourání.

Automaticky jsem se ohlídla tím směrem a hrudí mi projela ostrá bolest uvědomění. Nick. Do háje, úplně jsem na něj zapomněla!

Upíral na mě bledé oči a něco mumlal, ale tlustá lepicí páska, stejná, kterou měl spoutané i ruce a nohy, pohlcovala jeho slova. Jeho tvář byla plná strachu a beznaděje.

Než jsem k němu mohla vyslat byť jen jeden konejšivý pohled, ryšavý vlkodlak mě odtáhl do obýváku. Místnost byla nepříjemně přeplněná, a teď nemluvím jen o fyzických osobách. Viselo v ní tolik vlkodlačí magie, že mi z ní div nevstávaly vlasy na hlavě. A já konečně skutečně pochopila, jak si Ewan zvládl nadělat tolik poslušných mazlíčků. S takovým množstvím autority by si dokázal podmanit půlku státu a ani se moc nezapotit.

Další věc na seznamu důvodů, proč dneska musel zemřít.

„Ale, ale,“ ozval se na můj vkus až moc svalnatý vlkodlak, jen co jsme vešli. Měl delší, temně hnědé vlasy a oči stejné barvy. Nebylo mu víc než pětatřicet, ale díky hustému strništi vypadal o pár let starší. Příliš ladným pohybem na někoho jeho tělesné konstrukce se odrazil od psacího stolu, o který se do té doby opíral, aby se přede mnou postavil v plné výšce. Už jen z toho se mi rozklepala kolena. Do dvou metrů mu nemohlo chybět víc než pět centimetrů a já si vedle něj připadala prťavá a zranitelná.

„Vítej, krásko,“ zašklebil se na mě a v očích mu proběhlo něco ďábelského. To málo stačilo, abych ho poznala. Vyschlo mi v krku. Nikdo se mi do té doby neobtěžoval popsat, jak Ewan ve své lidské podobě vlastně vypadá. A vidět ho teď, obrovského a děsivého, mě zrovna nenaplňovalo optimismem na vyhlídky našeho přežití. „Věděl jsem, že si ke mně nakonec najdeš cestu.“

Kývl na můj doprovod a nechal mě odzbrojit.

Ryšavý vlkodlak si očividně moje prohledávání velice užíval a já musela zatnout zuby, abych se neotřásla odporem a nezarazila mu loket do žaludku. Když skončil, odložil moje zbraně na konferenční stolek a vrátil se na svoje místo mojí stráže, jen půl kroku za mými zády.

Srdce mi radostně poskočilo. Vynechal boty, tupec! A vsadila bych život, co nakonec zřejmě budu i muset, že stejně tak tomu bylo i u Gaba s Mattem, protože ho nikdo neokřikl, aby svoji práci dokončil. Dobře. Možná to s námi nebylo tak úplně a nekonečně beznadějné.

Ewan si ledabylým gestem zastrčil neposedný pramen vlasů za ucho a úsměv, kterým mě do té doby častoval, mu ztvrdl na tváři, jak se ke mně přiblížil. Okamžitě nasadil neutrální výraz, ale zmatená vráska mezi střapatým obočím ho prozrazovala.

„Nepřeměnila ses.“ Víc než překvapeně to znělo dotčeně.

Sklonil se ke mně a zabořil mi tvář do vlasů.

Zhluboka nasál moji vůni, jako by se chtěl ujistit, že jeho tvrzení bylo opravdu správné. Donutila jsem se zůstat stát klidně a přetrpět ho ve svém osobním prostoru. Ještě nebyl čas.

„Nesahej na ni,“ zavrčel Matt skrz zaťaté zuby a Ewan si dal řádně na čas, než se ode mě odtáhl.

Potom se po Mattovi ohlédl a naklonil přemýšlivě hlavu, jak studoval jeho nenávistí napnutou tvář.

Střelil pohledem po Gabovi a hlasitě se rozesmál.

„No není to rozkošné?“ zeptal se pobaveně.

„Dva přátelé dychtící po srdci téže dívky? Možná bych jí ho měl vyrvat z těla a můžete se o něj podělit.“

Vyplašeně jsem vykulila oči. Tak tohle rozhodně nebylo v plánu! Potřebuju svoje srdce hezky v pohodlí hrudního koše, kam patřilo.

Možná už nebylo tak úplně živé, ale hádala jsem, že to bych bez něj nebyla ani já.

Ewan nás ještě chvilku nechal dusit, než obrátil svoji pozornost zpátky ke mně. „Možná později,“

slíbil temně. „Teď mi prozraď, jak to že ses nepřeměnila.“

„Kožichy mi nesluší,“ vysvětlila jsem prostě a dala si záležet, aby se mi v hlase odráželo co nejvíc pohrdání.

Ani jsem nemrkla a jedna mi přistála. Ewan mě praštil takovou silou, že jsem skončila na podlaze u jeho nohou. Tvář mě děsivě pálila a v ústech jsem cítila krev. Střelila jsem nenápadným pohledem po Mattovi s Gabem, abych je uklidnila. Museli vědět, že tahle část byla naprosto nezbytná, aby neprovedli nějakou pitomost, která by nás akorát přivedla do hrobu.

„Nech mě hádat,“ vyprskl Ewan naštvaně.

„Modřiny ti taky nesluší?“

Vycítila jsem svoji příležitost. S Jamiem ho ještě ovládal rozum, a tak si dával sakra pozor, kam svoje rány sázel, aby si nevyvolal vzpouru ve vlastních řadách. Jenže teď už bylo jeho sebeovládání viditelně na vážkách a stačilo jen málo, aby šlo úplně do háje, a on mi způsobil skutečné, pořádně krvácející zranění. A přesně to jsem potřebovala. Ne, neměla jsem skryté sadistické choutky. Tohle všechno bylo prostě součástí toho geniálního plánu, jak rozptýlit tu jeho chlupatou bandu, a pak je všechny do jednoho pozabíjet. A že jsem přitom riskovala pár vyražených zubů, bylo nic v porovnání s možností ponechat si život.

Ušklíbla jsem se na něj a odplivla si. „Máš ránu jak holka.“

Tím jsem si vysloužila kopanec do břicha. Jeho černá kanada mi zarazila žaludek až někam do páteře, a než jsem se mohla vzpamatovat, schytala jsem další kopanec do čelisti. Hlasitě jsem se rozkašlala a dávila ze sebe červenou.

No nejsem já ztělesněná genialita?

Vnímala jsem, jak se vlkodlaci napjali. Vůně krve smíchaná s oblakem násilí pro ně byla jako pozvánka na oběd. Probouzela jejich zvíře, a aby zabránili přeměně, museli se pekelně soustředit.

To mi hrálo do karet.

Stejně tak jako skutečnost, že Jamie s sebou při tom bolestivě dávivém zvuku nepatrně trhnul. Byl to pohyb tak bleskový, že stačilo mrknout a promeškala bych ho. Byla jsem ráda, že se to nestalo. Posilňoval moji naději. Vlkodlaci si mysleli, že byl pořád ještě v bezvědomí po jejich výprasku, a tak se nikdo neobtěžoval věnovat mu pozornost. O to víc budou překvapení, až někomu z nich ve správnou chvíli vrazí kudlu do zad.

Doslova.

Ewan se nade mnou sklonil a nasadil výsměšně lítostivý tón. „Omlouvám se, ublížil jsem ti?“

Zhluboka jsem se nadechla a nějak se mi podařilo vydrápat se zpátky na nohy. Vzdorovitě jsem mu pohlédla do očí, které po okrajích duhovky podezřele zežloutly. Jeho zvíře se hlásilo ke slovu. „Ani zdaleka.“

Zaťala jsem zuby v očekávání další rány, ale žádná nepřišla. Místo toho se mu po tváři rozlil fascinovaný úsměv přesně toho druhu, který se mi ale vůbec nehodil do krámu. „Krásná a drsná.

Začínám chápat, co na tobě ti dva vidí.“

Ohlédl se po nich, a přestože jsem jeho tvář už nemohla vidět, z jeho hlasu byl patrný výsměšný úšklebek, který sliboval velkou spoustu bolesti. „Ty jsi vždycky věděl, jak si vybrat holku, že Matthew?“

Zamyšleně se podrbal na bradě. „Jak se má vůbec Roxanne?“

Spokojeně se zasmál, když Matt ztuhl, a přesunul se k němu, jen aby mu to mohl vmést do obličeje. „Počkat, to vlastně nemůžeš vědět,“

zazubil se a v té chvíli působil spíš jak zlomyslná malá holka. „Nikdy ji nenašli.“

Matt zaťal zuby ve snaze nepřipustit si jeho slova k tělu, ale viděla jsem, jak moc ho i přes jeho nejlepší úsilí zasáhla. A v obličeji se mu odrážela jediná otázka.

Jak se o tom dozvěděl?

Nebyla jsem jediná, kdo si toho všiml.

Ewan se vítězně rozesmál. „Udělal jsem si svůj domácí úkol poctivě, Matthew. Koneckonců, měl jsem na jeho vypracování velkou spoustu let a sesbíral jsem slušnou řádku informací. Vím, co jste provedli, komu jste ublížili, nebo kdo ublížil vám.

Vím, za co se stydíte, nebo čeho litujete. Znám každičké vaše temné tajemství. Vím o vás úplně všechno.“ Smutně si povzdechl. „Jste tak nalomení, že už mi ani nedá moc práce to dokončit.“

Ve vteřině svoji pozornost přesunul ke Gabovi.

„Například tady Gabriel. Uteče z Anglie ve snaze prchnout před svým svědomím a bolestí ze ztráty bratra, jen aby tady našel bolest ještě mnohem větší a přišel o dalšího, koho miloval. Ach, jak krutá k tobě Aimee byla.“ Na chvilku se odmlčel a zasněně se zahleděl do prázdna, jen aby Gabovi posléze mohl vyjádřit falešnou lítost. „Muselo být zdrcující, když tě opustila, zahodila tvoji lásku, jako by pro ni nikdy nic neznamenala.“

Chvilku si užíval pohled na Gabovu zmučenou tvář, aby ho posléze nechal utápět se v bolesti vyvolaných vzpomínek a vrátil se zpátky ke stolu, o který se opíral, když jsem dorazila. Posadil se na něj a nasadil škodolibý úsměv.

„Když o tom tak přemýšlím, všichni máte ve svých milostných životech značné nedostatky.

Opuštěný, odkopnutý a nechtěný, jste vážně trojka k pohledání. Samozřejmě, mladému Jamesovi už se konečně podařilo dostat tu šílenou čarodějku, o kterou tak stál, ale…“ Nakrčil nos a znechuceně se otřásl. „Na té malé potvoře je něco divnýho. Něco…“

Nastalo ticho, jak se Ewan ztratil ve svých myšlenkách na Mikaylu, a já se zatím snažila ty střípky informací, co nám tak velkoryse sdělil, nějak zpracovat.

Nutno podotknout že bezúspěšně.

„A nakonec náš chlupatý přítel Dougles,“ ozval se Ewan, když ho přestalo bavit namáhat si mozek, a znovu seskočil ze stolu. Zhluboka se nadechl a slastně zamručel, jako by dokázal vnímat nějakou pro nás ukrytou, vysoce lákavou vůni.

„Pořád ještě cítím krev, co mu ulpěla na rukou.

Byl to zlobivý, zlobivý chlapec.“ Po tom výroku se podrážděně zamračil. „Musím uznat, že jsem zklamaný, že se k nám nepřipojil. Mohla to být o tolik větší zábava.“

Chudáček malý.

Jako by vycítil moje myšlenky, najednou stál Ewan zase přede mnou a všechno jeho zklamání vystřídalo ďábelská fascinace.

„Ale možnost kouknout se na zoubek tobě mi to plně vynahradí,“ šklebil se na mě a v očích se mu nebezpečně blýsklo.

Potom si mě k sobě přitáhl a já se mu musela zapřít pěstmi o hrudník, abych se na něj úplně nepřitiskla. Jeho tělo bylo horké a já cítila, jak do mě proudí jeho magie a snaží se nalomit moji svobodu, podmanit mě jeho vůli. Zůstávala jsem dokonale klidná. Věděla jsem, že neměl sebemenší šanci uspět. I kdyby mu moc cákala i z uší, na mě by to nemělo efekt. Tyhle vychytávky platily jen na jiný vlkodlaky.

„Takže jinak,“ protáhl překvapivě trpělivě, když pochopil, že ty jeho fígle mu byly platný asi jako babiččiny pletený ponožky uprostřed Údolí smrti.

„Jak to že ses nepřeměnila? Je to jednoduchý princip, buď zemřeš, nebo se změníš. Nic mezi tím. Tak jak se ti podařilo přežít a přesto si zachovat lidskost?“

„Jsem dobrá.“

Přimhouřil oči a zkoumavě si mě prohlédl.

„Anebo vůbec nejsi člověk.“

Jen to vyslovil, krev mi ztuhla v žilách, a myslím, že jsem na chvilku přestala i dýchat.

„To je ono?“ potěšil se svými dohady, když spatřil moji reakci. „Nejsi člověk?“

„Jsi cvok,“ osočila jsem ho a snažila se působit uvolněně a otráveně, i když všechno ve mně křičelo v panice. „Co bych asi tak byla? Panenka Barbie?“

Ani na vteřinu nezaváhal.

„Mě nemůžeš oklamat,“ vysmál se mi. „Slyším, jak ti splašeně buší srdce. Cítím zděšení z každého póru tvého těla. Bojíš se.“

„Jsem obklopená bandou vykastrovaných vlkodlaků a jedním šílencem, který básní o tom, jak mi vyrve srdce z těla,“ odsekla jsem a překvapilo mě, jak moc sebejistě to znělo.

„Samozřejmě že se bojím.“

„To není ono,“ nesouhlasil. „Bojíš se, protože jsem na správné stopě.“ Tentokrát už to nebyla otázka, ale neochvějné konstatování. „Nejsi člověk.“

Naklonil se ke mně a nos mi otřel o ucho, jak znovu zkoumal můj pach. „Vypadáš tak, jsi tak i cítit, ale nejsi jím. Díky tomu ses nepřeměnila.

Díky tomu ses dokázala nepozorovaně dostat přes moje hlídky. A díky tomu přežiješ, aspoň nějakou dobu. Miluju záhady a zatraceně si užiju odhalování té tvojí.“

Pak mě od sebe odstrčil tak prudce, že jsem narazila do ryšavého vlkodlaka, který mi pořád stál za zády jak poslušný štěně, protože jeho páníček neřekl jinak.

Ani to s ním nehnulo. Bleskově mi omotal ruce kolem pasu a přitisknul si mě k sobě, aby mi znemožnil pohyb. Anebo si možná jen chtěl trošku užít, protože podle toho, co se mu odehrávalo v kalhotách, byl nadržený jak stepní koza.

Ještě to mi tak scházelo.

„Vezmi ji dolů a pohlídej mi ji,“ přikázal Ewan.

„Až skončím s tou trojicí, trochu si s ní pohraju.“

Sjel mě pohledem, který mi postavil i ty chlupy na zádech, co jsem neměla, a ďábelsky se ušklíbl.

„Kdo ví, možná si tě dokonce nechám,“

popichoval mě. „Byla by z tebe rozkošná společnice.“

„Jen přes mou mrtvolu,“ odsekla jsem a dala do těch slov veškerou hořkost a nenávist, co jsem v sobě jen měla. To ho donutilo zasmát se.

„Vol svá slova opatrně, zlatíčko,“ upozornil mě pobaveně. „Vlkodlaci mají ve zvyku podobná přání plnit.“

Snažila jsem se nevnímat zoufalství, co se mi probudilo v hrudi, když mi došlo, že můj plán šel do kytek. Jakmile mě odsud odvedou, je konec. Už klukům

nedokážu

pomoc.

Sakra,

už

pravděpodobně nedokážu pomoc ani sama sobě!

Hodila jsem zoufalým pohledem po Gabovi a úplně zapomněla, proč jsem se pohledu jeho směrem ještě před chvílí pečlivě vyhýbala. Ewan mě odhalil. Možná neznal moje tajemství, ještě ne – ale věděl dost, aby klukům prozradil, že se mnou něco nebylo v pořádku. Nejspíš, no jo, tak docela určitě, jsem byla divná, ale mnohem víc než blížící se mučení a následná smrt mě děsil okamžik, kdy by mě s tím mohli konfrontovat.

Protože víra, že by mě jednou, až se dozví pravdu, mohli přijmout se vším všudy, zemřela už dávno.

Jenže když jsem teď na Gaba upírala zrak, v jeho obličeji nebylo nic z toho, čeho jsem se tak bála. Žádná zlost, zklamání, znechucení nebo zrada. Byl jen plný obav o můj osud a sklíčené bezmocnosti.

Jak moc zvrácená jsem musela být, aby mě to těšilo?

„A Miku,“ obrátil se ještě Ewan na mého dozorce, než nám odmávnul odchod. „Nesahej na ni. Je moje.“

Mike vedle mého ucha nespokojeně zamručel, ale neprotestoval. Nemohl. Ne, pokud si chtěl udržet ty svoje nechutně žlutý zuby v puse. Pustil mě, jako by potřeboval patřičný odstup, aby svoje rozkazy dokázal dodržet, a moje srdce zaplesalo.

Tohle byla moje šance. Nebyla perfektní a vyhlídky na úspěch taky neměly zrovna svůj nejlepší den, ale musela jsem se chopit i té nejmrňavější příležitosti, dokud jsem nějakou měla.

Jenže pak byla fuč.

Mike mě drapnul za zápěstí dřív, než jsem se mohla sehnout pro nože a něco podniknout.

Všechna moje naděje se rozplynula, jak mi něco ve mně prozradilo, že tohle už byl vážně konec. Definitivní. Anebo taky ne.

Vzduch prosytil zápach spáleného masa a já byla najednou volná. Mike mě pustil, když mu můj stříbrný náramek, prozíravý dárek od Matta, za který mu mimochodem musím ještě asi tak miliónkrát poděkovat, přišel do styku s holou kůží a nehezky ho popálil na dlani.

„Děvko,“ zavrčel na mě a praštil mě zdravou rukou tak mocně, že jsem odletěla dva metry dozadu a práskla sebou na konferenční stolek.

Dřevo zapraskalo a kov zarachotil, jak jsem v třískách a oceli dopadla na podlahu.

„Ne!“ zařval Ewan, ale už bylo příliš pozdě.

Popadla jsem svoji Berettu a vypálila, než se vlkodlaci

mohli

vzpamatovat.

Moje

střela

neochvějně našla svůj cíl a jeden z Mattových strážců se skácel k zemi. Rychle jsem zamířila a znovu stiskla spoušť, abych jednoho otrapy zbavila i Gaba.

Jenže jsem nebyla dost rychlá.

Můj cíl se pohnul, a místo aby schytal jednu do srdce, přitáhl do palebné dráhy Gaba.

Nebo se o to aspoň pokusil.

Kulka Gaba škrábla do ramena, ale on jako by to

ani

nezaregistroval.

Využil

vlkodlakova

chvilkového rozptýlení a zarazil mu loket do břicha. Pokusila jsem se znovu zacílit a zbavit ho toho druhého chlupáče, ale moje střela skončila někde v dřevěném obložení místnosti, jak mi někdo vykopnul pistoli z ruky.

Odvalila jsem se stranou akorát včas, aby mi ta obří pohorka nepřistála v obličeji.

Vyhoupla jsem se na nohy a cestou vytáhla z boty skrytý nůž. Uhnula jsem před přilétající paží, předvedla piruetu a rozpárala dorážejícímu vlkodlakovi břicho. Nebyla to smrtelná rána, ale stačila, aby se svalil na zem a tisknul si ruce k břichu ve snaze nevytrousit střeva.

Okamžitě jsem se obrátila zpátky ke Gabovi, jen abych zjistila, že ho pořád otravovali oba jeho strážci. To nebylo úplně dokonalý. Vybrala jsem si toho většího z nich a mrštila po něm nožem.

Zaklela jsem nad svojí nepřesností, když se mu zasekl asi dva centimetry od srdce. Ale pak se zjevila Gabova ruka a můj nůž z vlkodlaka vytrhla.

Gabe provedl ukázkovou otočku, vykryl pokus druhého z chlupáčů a toho prvního podřízl jak prase na porážce.

Vím, že to bude znít značně úchylně, ale byla radost na něj pohledět. Jeho styl byl tak dokonale propracovaný a neochvějný, že mě to nutilo milovat ho ještě o trochu víc. Ne že by to teda bylo možný.

Zhruba někde v polovině mého rozplývání se nad Gabovou nekončící úžasností se mi hlavou rozlehl varovný hlas.

Za tebou!

Ta slova se mi zaryla do mozku tak bolestivě, že jsem skoro nestihla uhnout. Padla jsem k zemi, převalila se přes zbytky konferenčního stolku a sáhla pro nůž z druhé boty. V mžiku jsem stála zase na nohách. Ještě jsem ani nezaujala řádný bojový postoj a už se na mě znova řítil můj kámoš Mike. Špatňáci si hold na pravidla soubojů moc nepotrpí.

Já naštěstí taky ne.

Sekla jsem po Mikovi nožem, ale on se mojí ráně s typickou vlkodlačí rychlostí vyhnul a ohnal se po mně pěstí. Ani jsem se nepokoušela to vykrýt a rovnou jsem couvla. S jeho silou by mi zlomil předloktí a ani bych nemrkla. Možná jsem moc bojů s vlkodlaky v lidské podobě nezažila, ale věděla jsem dost na to, abych se je nepokoušela dostat pomocí vlastní síly nebo hbitosti. Kluci se jim v tomhle ohledu možná mohli trochu blížit, ale já zaostávala daleko za startovní čarou. U mě to bylo všechno jen o vychytralosti.

V tomhle případě možná spíš o naprosté tuposti protivníka.

Mike se po mně znovu a znovu oháněl prackou velikosti menší sloní nohy a já byla ráda, že jsem se jeho bleskovým ranám stíhala vyhýbat. Na nějaký vlastní výpad už mi nezbývala mozková kapacita.

Evidentně ho velice bavilo si se mnou pohrávat, protože se na okamžik zastavil a zeširoka se na mě usmíval, aby mi dal jasně najevo, kdo tady má navrch.

Ten namachrovaný úšklebek mu zůstal na rtech přišpendlený už navždy.

Využila jsem jeho nepozornosti a hodila po něm nožem. Zasekl se mu do oka a on se skácel k zemi jako pytel brambor. Neměl se vytahovat.

Spěšně jsem se rozhlédla po místnosti, abych zjistila, jak na tom jsou kluci, a zjistila případné riziko. Když jsem viděla, že kromě akutního znechucení z takového množství mrtvých těl, krve a jiných tělesných tekutin žádné ohromné a bezprostřední nehrozilo, rozhořel se ve mně možná trochu předčasný plamínek radosti.

Gabe s Mattem, kteří se už stačili vypořádat se svými zbylými hlídači, se zdařile postarali o poslední dva stojící vlkodlaky, a kdybych se nebála, že na mě něco skočí ze zálohy a ukousne mi to hlavu, sledovala bych jejich preciznost a smrtelnou grácii s hlubokým obdivem i nadále. U Jamieho, který se jen kousek ode mě potýkal s chundelatým čtenářem, který se ve své vlčí formě přiřítil z kuchyně, jen co zaslechl první známku potíží, platila hlavně ta smrtelná část. Hnědý vlkodlak na něj cenil zuby a sliny mu ze šňupce cákaly do všech stran, ale bylo mu to málo platný. Jedno seknutí sem, druhý tam, a za chvilku skončil tuhý a vypelichaný jak přejetá kočka uprostřed dálnice, která nebude dobrá už ani jako předložka před krb.

Při té představě jsem se ušklíbla a rychle pokračovala s prohlídkou místnosti, když moje oči spočinuly na Ewanovi. Couvnul do rohu, sotva ta mela začala, a nejspíš se snažil vsáknout do zdi, jen aby si ho náhodou někdo nevšimnul. Tvářil se tak vyděšeně, že už jenom to mi stačilo ke štěstí.

Jakmile ale zachytil můj pohled, věnoval mi jeden vlastní, dokonale přesycený nenávistí.

Pochopil, že prohrál.

A pak se dal na ústup.

Vystartoval ke kuchyni jak nažhavený torpédo a já mu byla v patách. Skočila jsem po něm a srazila ho k zemi, protože to byl jediný způsob, jak ho zastavit. Převalil se a kopnul mě do obličeje, aby mě ze sebe setřásl.

Křuplo mi v nose a v puse mě zaštípala kovová příchuť vlastní krve, která mi stékala přes bradu až na krk.

Ignorovala jsem to a vyhoupla se na nohy.

Ewanova tvář byla zkřivená vztekem, ale zorničky se mu při pohledu za moje záda zděšeně roztáhly.

Věděl, že nemá moc času.

Zavrčel a vrhnul se na mě. Jeho první rána mířila na hlavu. Sehnula jsem se, předvedla půl obrat a kopla ho do kolene. Zakňučel jako raněný štěně a já se v duchu poplácala po zádech. To jsem ještě nevěděla, že můj útok ho ani nezpomalil.

Okamžitě se po mně znovu ohnal.

Reflexivně

jsem

odskočila

stranou,

ale

nedokázala jsem se jeho útoku úplně vyhnout.

Jeho pěst mi tvrdě narazila do hrudního koše a několik mých žeber na protest prasklo. Zavrávorala jsem pod bodavou bolestí v boku, která mi ochromila levou ruku. Moje magie se toho okamžitě ujala, ale už bylo příliš pozdě.

Viděla jsem jen Ewanovu botu, která mě odeslala na protější stěnu.

Narazila jsem zády do skříňky s nádobím, která se s praskáním dřeva a tříštěním porcelánu rozložila, a já se s úpěním svezla do směsice střepů a třísek. V levém boku, hluboko pod úrovní zlomených žeber, se ozvala nová tepavá bolest.

Sáhla jsem si na záda a bolest se znásobila, jak jsem si zbytky skříňky zaryla hlouběji do masa.

Zaťala jsem zuby, prsty od vlastní krve jsem co nejpevněji uchopila inkriminovaný střep a vytáhla si ho z ledviny.

Zatmělo se mi před očima, ale hřejivá vlna magie, která se mi od žeber roztáhla i do téhle rány, mi dodala sílu znovu se postavit.

Ewan překvapeně naklonil hlavu a přimhouřil oči. Zřejmě nečekal, že budu mít tak tvrdý kořínek.

Znechuceně ohrnul ret a vykročil ke mně, aby mě dokončil. Jenže pak pohledem mimoděk přelétl dění okolo a zarazil se. Nestála jsem mu za to, aby skutečně riskoval.

Ve vteřině zařadil zpátečku a hnal se do kuchyně.

Popadla jsem saji, které se v troskách stolku povalovalo kousek ode mě, a vystřelila za ním, i když moje léčená zranění hlasitě protestovala.

Rozrazila jsem dveře, abych zjistila, že on už se nacházel na půl cesty z domu. Kuchyně byla opuštěná a zadní vchod otevřený. Ve vzduchu byla cítit vůně čisté vody. V duchu jsem zaklela. Jestli se dostane k jezeru, zmizí v hlubinách jako posledně a zmaří nám jakoukoli možnost stopování. Věděl, proč si vybrat zrovna tohle místo. Kromě patřičně odlehlé polohy mu nabízelo i dokonalou únikovou cestu. K čertu s ním.

Nezaváhala jsem. S jedním bokem úplně na maděru bych ho nikdy nedokázala dohnat, ale nemohla jsem ho nechat utéct. Znovu už ne.

Mrštila jsem po něm saji a modlila jsem se, aby zasáhlo cíl. Marně.

Ewan se otočil tak bleskově, že mi ten pohyb skoro unikl, a chytil ho za letu dřív, než se ho čepel vůbec mohla dotknout. Zavrčel, když ho stříbro zaštípalo do dlaně, ale to mu nezabránilo v tom, aby mi věnoval vítězný úsměv. Přehodil si saji v ruce, a napřáhl se, aby mi ho s patřičnou razancí poslal zpátky.

Někdo zakňučel.

Svorně jsme se s Ewanem ohlédli po zdroji toho zvuku a přísahám, že v tu chvíli by se ve mně krve nedořezali, ani kdyby mě naporcovali sekáčkem na maso. Nick se kroutil na zemi v marné snaze osvobodit se z izolepových pout, aby mi mohl přispěchat na pomoc. Vůbec si neuvědomoval, že přesně o tenhle druh pozornosti rozhodně nestál.

Ewanův úsměv se ještě rozšířil a já pochopila dřív, než se jeho ruka mihla vzduchem.

„Ne!“ zaječela jsem, ale můj výkřik letící ostří nedokázal zastavit.

S tichým prasknutím se Nickovi zaseklo do hrudi, jen kousek od jeho srdce. To moje se v té chvíli zastavilo.

Ewan se mi vykouřil z hlavy tak rychle, jako kdybych zrovna podstoupila lobotomii. Přestala jsem dokonce vnímat i vlastní bolest. Najednou na ničem z toho nezáleželo.

Padla jsem na zem vedle Nicka, položila si jeho hlavu do klína a opatrně mu z úst sundala pásku.

Mokře zasípal, jak se marně snažil naplnit si vzduchem propíchnutou plíci. Po tvářích mi stékaly slzy a na prstech mě pálila jeho krev.

„Uvidíme se,“ zacvrlikal Ewan na rozloučenou, ale já jeho hlas sotva vnímala.

Následoval mlaskavý zvuk a zalapání po dechu, které jsem dost dobře nechápala. Ale neohlídla jsem se, dokud se neozval další hlas, tentokrát ledově chladný. „V pekle, možná.“

Byl to Jamie. Stál na prahu se smrtonosným výrazem ve tváři a tiskl se na toho mizernýho vlkodlaka celým tělem. Chvilku mi trvalo, než jsem přes slzy dostatečně zaostřila, abych zjistila proč.

Kousek ostří jeho katany čouhal Ewanovi ze zad.

Jamie zarazil zbraň ještě o kousek dál, až popraskalo několik dalších žeber, a potom ji jedním dokonale plynulým pohybem zase vytáhl.

Ewanovo tělo se mu sesunulo k nohám, a přestože víc mrtvé už být nemohlo, Jamie zasadil ještě jednu dobře mířenou ránu. Obličej mu ohodila sprška čerstvé krve.

Ale nedivila jsem se mu. Ten zmetek ho unesl – dvakrát, zabil jeho rodiče a to stejné chtěl provést i jeho bratrovi a přátelům. Taky bych se chtěla ujistit, že tentokrát už bylo vážně po něm. A to sakra hodně.

Když do místnosti přiletěli i Gabe s Mattem, přestala jsem věnovat pozornost Ewanově hlavě, která už nadále nebyla součástí jeho těla. Místo toho jsem se soustředila na Gaba, svůj jediný záchytný bod jistoty a bezpečí na tomhle prohnilým světě. Hodila jsem po něm zoufalým pohledem a jeho tvář znovu zaplnila bezmoc a žal.

Tentokrát mě ani on nemohl zachránit před utrpením, které přede mnou leželo.

„Udělej něco,“ zaškemrala jsem stejně a skrz slzy mi nebylo skoro rozumět. Přitiskla jsem si k sobě Nicka ještě víc, když s sebou v mém náručí znovu zaškubal. Jeho život mi společně s jeho krví protékal mezi prsty.

„Alex.“ Gabe si kleknul vedle mě do kaluže Nickovy krve a konejšivě mi stiskl rameno. Jeho oči byly plné bolesti, ale nebyla jsem si jistá, jestli za to mohl Nickův osud, nebo skutečnost, jak moc mě to zasáhne. „Nemůžeme mu po…“

„Nenechám ho umřít!“ zakřičela jsem, abych ho přerušila, protože jsem to nechtěla slyšet. Nechtěla jsem slyšet, jak naprosto bezmocní jsme byli a že ho nikdy nedokážeme k Mikayle dostat včas, protože jeho zranění bylo příliš vážné.

A potom jsem si to uvědomila.

„Nenechám ho umřít,“ zopakovala jsem a můj hlas naplnilo odhodlání, které zaskočilo i mě samotnou.

Gabe se nechápavě zamračil, ale zřejmě si myslel, že ze mě mluvila jenom marná touha udržet si někoho, koho jsem milovala. Že se až do poslední chvíle nevzdám naděje na jeho záchranu, ale až přijde nevyhnutelné, pochopím a pohnu se dál.

Jenže já žádnou naději na jeho záchranu neměla.

Já věděla, že ho zachránit dokážu.

Ať už bude cena jakákoli.

Vytrhla jsem Nickovi saji z hrudi dřív, než mě mohli zastavit. Bleskově jsem mu přitiskla ruce na ránu, ze které se teď krev řinula závratnou rychlostí, a snažila se nevnímat jeho bolestivé úpění smíšené s prázdným sípáním. Jeho srdce mi pod dlaněmi tlouklo nebezpečně pomalu a nepravidelně. Bez otálení jsem mu do těla vyslala proud magie, každičkou kapku, co ve mně byla.

Lokalizovala jsem zranění, tak jako jsem to udělala už miliónkrát předtím, a nechala svoji moc, aby mu pomohla. Obalila jeho rány, vstřebala všechno poničené, co v sobě měl, a zanechala ho ve stejně dokonalém stavu, jako kdy jindy.

Když se hltavě nadechl a jeho nově uzdravené tělo přijalo kyslík s velkým nadšením, byl to ten nejsladší zvuk, co jsem kdy slyšela.

A potom jsem cítila, jak mi po břichu stéká něco teplého a lepkavého.

„Alex!“ Gabův hlas se mi bolestivě odrážel v lebce, ale nebylo to nic v porovnání s tím, co se mi odehrávalo v hrudníku.

Něco prasklo, luplo, přetrhlo se, a potom už byla jenom šílená, spalující bolest. Chtěla jsem zakřičet, jak se ve mně svaly a orgány zdeformovaly cizí ránou, ale nemohla jsem.

Propíchlá plíce se smrskla v okamžiku, kdy jsem se pokusila nadechnout, a její místo zaujalo mučivé prázdno.

Nick mi zmizel z náruče a já se najednou ocitla v té Gabově. Prskala jsem kolem sebe krev a lapala po vzduchu, kterého se mi akutně nedostávalo.

Měla jsem pocit, jako kdyby mi někdo vrazil ruku do hrudního koše a začal si moje vnitřnosti opékat halogenem. Všechno ve mně bublalo a pálilo a nezdálo se, že by to v brzké době mělo skončit.

A já si nic víc nepřála. Jenom aby to skončilo.

Mrkla jsem a temnota kolem mě vydržela nezvykle dlouho. Když jsem znovu dokázala otevřít oči, všechno bylo podivně tmavé a rozmazané a jedině stisk Gabových paží mě ujišťoval, že jsem byla pořád naživu.

To a černé oči plné záště, které na mě shlížely ze snědého obličeje.

Moira se tyčila nade mnou, neviditelná pro všechny ostatní v místnosti, a dlouhé vlasy jí efektivně tančily ve větru, který snad mohla cítit jenom ona. Čelist měla výhružně napjatou a víc než kdy předtím vypadala na to, čím skutečně byla. Jako Smrt.

Děsivá. Nelítostná. Konečná.

„Ty malá mrcho,“ zavrčela nenávistně. „Byl můj.“

A pak se všechno znovu rozplynulo.

18. Dotknout se nebe

Otevřela jsem oči a jas kolem mě dočista oslepil. Všechno bylo tak zářivé a bílé, že kdybych pořádala táborák přímo u Slunce na zahrádce, nemohlo by to být horší. Ale něco v tom ničem, co jsem viděla, bylo zvráceně povědomé, uklidňující.

Zavánělo to domovem.

Lhala bych, kdybych tvrdila, že jsem si ani na okamžik nepomyslela, že jsem se dostala do nebe.

Byl to Mattův hlas, co mě vyvedl z omylu.

„Je vzhůru.“

Ještě chvilku trvalo, než se mi před očima přestaly prohánět rudozlaté jiskřičky a já dokázala rozpoznat strop ošetřovny. Domov, sladký domov.

Tak jsem to nakonec přece jen zvládla.

Sakra, já jsem fakt neskutečně dobrá.

Než jsem si ten pocit zadostiučinění nad mou genialitou ale mohla náležitě vychutnat, zorné pole mi pro změnu zastínil Mattův obličej. Byl potlučený a unavený, ale vypadal uvolněně a šťastně.

„Zdravíčko, hvězdičko.“

Znovu jsem zavřela oči a rezignovaně si povzdechla. „Vždycky jsem věděla, že přijdu do pekla.“

„Kdepak, pořád jsi na Zemi,“ ujistil mě a pokračoval klasicky oplzlým hlasem. „Ale jestli tak moc toužíš po trošce horka odhalené kůže a pocení, obětuju se.“

Zaskučela jsem a přetáhla si přes hlavu peřinu.

Ne že by to bylo co platný. Když se Matt rozjel, proud jeho sexuálně přibarvených narážek, kterých měl k dispozici nekonečnou zásobu, by se zastavil teprve, až by mu někdo vyrval průdušnici.

A potom by je nejspíš začal psát.

„Ne, tohle je rozhodně peklo.“

Mattův smích přerušilo tiché zavrčení. „Chovej se slušně, nebo letíš ven i s tím debilním úsměvem na tváři.“

To byl celý Doug, za všech okolností milý a přívětivý, ani mouše by neublížil.

Stáhla jsem si přikrývku z obličeje zrovna včas, abych viděla, jak Matt protočil oči. Pořád se ale tvářil nadmíru pobaveně a mě napadlo, že tohle rozhodně nebyla tvář někoho, kdo prakticky před minutou čelil jisté smrti. Ne, počkat, to jsem byla já. A hle, přece jsem tady. Živá, v rámci možností – a zdravá, pokud jsem mohla posoudit.

Jestli to nebyl důvod k radosti, tak už nic.

Když si Matt všiml, že ho pozoruju, nasadil rádoby kajícný výraz.

„Hluboce se omlouvám, hvězdo. Nechtěl jsem se dotknout tvé křehké dušičky a nenávratně ji zjizvit nevymáchanou pusou. Nepoštveš na mě teď tlupu těch bachratých andělíčků, co se vám tam nahoře flákají, že ne? Šíp do zadku jsem schytal jednou a nebyl to zas takový požitek, abych si to potřeboval zopakovat.“

Pravý význam těch slov mi došel až o několik vteřin později. Moje tělo ztuhlo a já se najednou zase nedokázala nadechnout. Ale tentokrát to nezpůsobila zraněná plíce. Ne, teď za to mohl čistě a výhradně strach. Strach z odhalení a nevědomosti, co to bude znamenat pro mou budoucnost.

Střelila jsem vyplašeným pohledem po Dougovi.

„Řekls jim to.“ Znělo to spíš jako vzlyk, ale věděla jsem, že rozuměl.

Jeho výraz mi to potvrdil.

Přistoupil k posteli z druhé strany od Matta a nejistě mě vzal za ruku, jako by se mě pokoušel uklidnit.

„Přivezli tě s ránou, která ani nebyla tvoje, v době, kdy už jsi dávno měla být mrtvá. Víc jak čtvrt hodiny jsi prakticky nedýchala, ale tvoje srdce pořád tlouklo. A aby toho nebylo málo, začala ses jim hojit přímo před očima. Chtěli znát odpovědi a moje fantazie není tak dokonalá. Promiň.“

Začervenal se a do tváře se mu nahnalo provinění.

Vykulila jsem na něj oči. Čekala jsem cokoli, ale provinění rozhodně ne. Že vyklopil pravdu, když šlo do tuhého, nebylo něco, za co by se musel ospravedlňovat. Já ho do téhle pozice v první řadě neměla vůbec dostat. Nikdy jsem mu neměla dovolit lhát kvůli mně svým přátelům. Jestli tady někdo někomu dlužil omluvu, tak jsem to byla já.

„To nic,“ snažila jsem se znít uvolněně a totálně v pohodě, ale slova se mi zadrhávala v krku. Že jsem jeho činy neodsuzovala, ani se za ně na něj nezlobila, neznamenalo, že jsem se neděsila jejich následků. „Ušetřil jsi mi spoustu vysvětlování.“

Věnovala jsem mu konejšivý úsměv, který ale musel vypadat dost pochybně, protože se na mě na oplátku pobaveně pitvořil.

„Jak se cítíš?“ zeptal se, aniž moji nejistotu komentoval. „Podle Mikayly se tvoje rána dohojila už před hodinou, ale zakázala nám budit tě. Prý tě ten proces v kombinaci s velkou ztrátou krve moc vyčerpal a potřebuješ zase nabrat síly.“

S odpovědí jsem si dala řádně načas. Zhluboka jsem se nadechla, abych se ujistila, že moje plíce drží, ale nedokázala jsem najít ani náznak nedokonalosti. Po mém, respektive Nickově – zranění nebylo ani památky. Moje magie se během doby, co jsem byla v bezvědomí, postarala o všechny rány, co jsem během dneška utržila, a já teď byla jako nová. Cítila jsem se tak dobře a odpočatě, jako už celé týdny ne.

„Skvěle,“ přiznala jsem. „Už dlouho mi nebylo líp.“

Potěšené se usmál a ten úsměv se k jeho tváři prostě hodil. A já si znovu říkala, jaká byla škoda, že jsem ho nepoznala ještě před jeho přeměnou.

Musel to být úžasný člověk, veselý a otevřený, plný energie a nakažlivého elánu do života. Občas se záblesky jeho bývalé osobnosti prodraly na povrch. Ale většinou byl jen prostě odtažitý a uzavřený ve svém vlastním světě, kde nikomu nemohl ublížit. Nemělo by mě to tak překvapovat.

Když vaši rodinu zabije monstrum a vás změní na sobě podobné, není to něco, s čím byste se dokázali vyrovnat nepoznamenáni.

Z rozjímání mě vytrhlo bolestivě hlasité zazvonění Dougova mobilu. Když viděl, jak se nad tím zvukem škaredím, rychle vytáhl mobil z kapsy a věnoval mi omluvný pohled. Pak zkontroloval číslo volajícího a prakticky v tomtéž okamžiku se hnal ke dveřím.

„Jamie,“ řekl prostě a zmizel. Ani se neobtěžoval za sebou zavřít.

O chvilku později k nám z chodby dolehla jeho tlumená, nezvykle veselá slova. „Jo, zrovna se probrala.“ Vteřinu bylo ticho. „V naprostém. Začala si z Matta utahovat, jen co otevřela oči.“ Znovu zmlkl. „Já vím. Dám pozor, aby se nepozabíjeli.“

Tentokrát se odmlčel na delší dobu. „Pořád u sebe.

Nejsem si jistý, jestli…“ Jeho slova zanikla, jak odkráčel pryč.

Hodila jsem tázavým pohledem po Mattovi a žádala o zasvěcení do situace. Když mi došlo, že se mě nechystal zabít a objasnění mé podstaty pro něj znamenalo především nový zdroj vtípků, rozhodla jsem se zbytečně to nevytahovat a chovat se jako předtím, jako by se vůbec nic nezměnilo. To koneckonců dělal i on.

„Jamie s Mikaylou se jeli postarat o tu spoustu chundelatých mrtvol, co tam po nás zůstala.“

Významně nadzvedl obočí. „Odcházeli jsme trochu ve spěchu, jestli rozumíš.“

Samozřejmě, že jsem rozuměla, a proto jsem taky hezky rychle změnila téma.

„Nick?“

„S nimi. Skučel tady u tebe jak raněná labuť.

Dost to lezlo na nervy.“

Když jsem si vzpomněla, jak to dopadlo posledně, když mu ti dva dělali hlídání, zamračila jsem se.

„Neboj,“ konejšil mě Matt, ale jeho hlas zněl spíš výsměšně. „Další psychotický vlkodlak toužící po mé krvi už kolem neběhá. Aspoň pokud vím.“

Probodla jsem ho zabijáckým pohledem.

„To není vtipný,“ upozornila jsem ho a on v odpovědi rozšířil svůj úšklebek.

„A jestli přece jen nějaký poblíž je,“ pokračoval škádlivě. „Tak pořád máme tebe, naši soukromou, super výkonnou léčitelku.“

Zvážněl dřív, než jsem ho stihla zdrhat, že si ze mě utahuje. Kolem temně zelených očí se mu vyrojily starostlivé vrásky a z jeho hlasu zmizely veškeré známky pobavení.

„Všichni jsme se o tebe báli.“

Vážně?

Neřekla jsem to nahlas, ale musel mi to vyčíst z obličeje, protože se dotčeně ušklíbl.

„Co? Myslíš, že nám na tobě přestane záležet jen proto, že jsi prachobyčejná zombie?“

„Nejsem zombie,“ zamračila jsem se. Ani v nejmenším se mi nelíbilo, že mě tak nazval.

V očích mu pobaveně zajiskřilo. „Naše vlastní zombie. Vždycky jsem nějakou chtěl mít.“

„Já nejsem zombie,“ opravila jsem ho tvrdě a až pozdě si uvědomila, že už jen kvůli tomu, jak moc mě to označení vytáčelo, se ho jen tak nevzdá.

„Umřela jsi, a potom zase ožila,“ shrnul prakticky a pro jednou zněl naprosto racionálně, i když to jen hrál. „To je jak učebnicová definice zombie.“

„Já nejsem…,“ začala jsem nakrknutě, ale samou naštvaností to ani nedokázala dokončit.

Když se řekne zombie, všichni si automaticky vybaví uhnívající mrtvolu s úchylkou na lidský masíčko. Do téhle kategorie jsem rozhodně nechtěla patřit. Co na tom, že realita byla značně odlišná? Hollywood se posledních pár let tak činil, že už to stejně bylo úplně jedno. Nikdo už tu zarytou představu nedokáže změnit.

Matt si postavil hlavu a nehodlal se vzdát. Na to si to moc dobře užíval. „Ale jsi.“

„Tak to bych si k svačině měla dát tvůj mozek,“

zavrčela jsem podrážděně, protože mě tím už vážně začínal štvát. „Počkat, to asi nepůjde, protože žádný nemáš!“

„Ale copak, copak?“ uculil se na mě a úplně ignoroval skutečnost, že jsem vzteky začínala rudnout. „Někdo vstal z hrobu špatnou nohou?“

„Já tě zabiju. Fakt. Normálně tě roztrhnu jak hada.“

„Vždycky jsem věděl, že jsi výjimečná,“

pokračoval, jako bych nic neřekla. „Myslel jsem si teda, že jen výjimečně otravná, ale…“

To už bylo moc i na mě. Chytila jsem polštář a ohnala se po něm, jako by mu snad mohl nějak ublížit.

Odskočil z dosahu a rozesmál se.

„Rád vidím, že jsi zase při síle. Teda pokud se tak mávání polštářem dá nazvat.“ Zamyšleně se poškrábal na bradě. „Možná byste si s Mikaylou mohly udělat pyžamový večírek, tam se přece podobný…“

Hodila jsem po něm tím tolik opěvovaným polštářem, aby konečně zmlkl. Kdybych věděla, jak moc otravný po zjištění pravdy bude, zůstala bych v bezvědomí přinejmenším pár let. Nebo to jsem si aspoň chtěla namlouvat. Ve skutečnosti se mi jen ulevilo. Když jsem se probudila a zjistila, že zná moje tajemství, nebyla jsem si jistá, co od něj čekat. Nenávist, odpor, pohrdání, možná dokonce i snahu mě zabít. Prostě cokoli. Jenže on se choval úplně stejně jako dřív a já měla trochu potíž to přijmout. Věděl to. Věděl, co jsem, a přesto seděl u mé postele a laškoval se mnou jako o život, jako kdyby všechno bylo pořád při starém. Vypadalo to tak dokonale, že to prostě nemohla být pravda.

Mně se dobré věci nikdy nedějí.

Musel si všimnout, že jsem se v myšlenkách toulala někde úplně jinde, protože podezřívavě stáhl obočí. „Co je?“

„Vypadá to, jako by ti to vůbec nevadilo,“

zašeptala jsem, protože jsem se příliš bála odpovědi. „Co jsem,“ dodala jsem, když tázavě nadzvedl obočí.

„Kdo jsi,“ opravil mě nekompromisně. „A jsi pořád ta stejná holka, hvězdo. Dobře, teď známe tvoje tajemství a je to řádná bomba, ale nic to nemění. Pro nikoho z nás.“

To nebyla tak úplně pravda a já to věděla od okamžiku, co jsem vyslechla část Dougova rozhovoru s Jamiem. Snažila jsem se na to nemyslet, abych se udržela vcelku, ale ta skutečnost se ke mně vracela, jen aby se mi vysmívala do obličeje. A já už se před ní nedokázala dál skrývat.

Moje srdce se roztříštilo na milion kousků, když jsem si tu nehezkou realitu konečně připustila.

Pro toho jediného, na kom skutečně záleželo, to změnilo všechno.

Matt okamžitě poznal, na co myslím.

„Potřebuje jenom trochu času.“

„Co když ne?“ pípla jsem. „Co když nedokáže…“

Povzdychl si a posadil se zpátky na postel.

„Jestli nedokáže přijmout, kdo jsi, tak si tě nezaslouží.“

„Možná si já nezasloužím jeho.“

Chytil mě za bradu a donutil mě podívat se mu do očí. Zrcadlila se v nich jen bezmezná jistota.

„Zasloužíš si všechno, po čem toužíš, Alex,“

prohlásil neochvějně a zněl tak vážně jako nikdy předtím. „O tom ani na vteřinu nepochybuj.“

Věnovala jsem mu něco, co se snažilo vypadat jako úsměv, ale byla to jen prázdná grimasa. Bylo mi deset, když jsem si poprvé uvědomila, že život není pohádka a už vůbec ne se šťastným koncem.

Že nikdy nebude prostý a jednoduchý a že jeho jediným cílem bude srazit vás na kolena. Ale co bylo nejdůležitější, že nezáleží na tom, jak dobří jste, protože vždycky nedostanete, co chcete. I když si to přejete sebevíc.

Upřímně, poslední dobou jsem měla pocit, že já nedostanu vůbec nic.

„Jsi úžasný člověk, Alex.“ Matt mě palcem pohladil po tváři, aby mě donutil znovu ho vnímat.

„Jsi silná a citlivá, tvrdohlavá, vtipná, chytrá, nezkrotná, dospělá i dětinská, starostlivá až to bolí, místy neskutečně křehká a zatraceně nádherná. Bojuješ za to, v co věříš, a chráníš ty, co miluješ, vlastním životem. Jsi dokonalá. A jestli to Gabe nedokáže pochopit, tak je jenom pitomý pokrytec.“

Jeho slova mnou lítala, aniž by cokoli změnila.

Pořád jsem se cítila zlomená a nechtěná, nedostačující. Uvědomovala jsem si, že Matt přede mnou poodhalil srdce, které tolik let skrýval, jen aby mi pomohl cítit se líp. A já mu za to byla nesmírně vděčná. Ale prostě jsem si z toho nedokázala nic vzít.

„Pojď sem.“ Přitáhl si mě k sobě, když pochopil, že slova, ať už sebekrásnější, mě tentokrát nedokážou napravit. Jeho náručí bylo plné útěchy, kterou jsem nikde jinde nedokázala najít, a já tam přesně zapadala. Přitiskla jsem se k němu, nasála tu sladce citrusovou vůni jeho vody po holení a svět se přestal rozpadat.

„Všechno bude zase dobrý,“ šeptal mi do vlasů.

„Slibuju.“

A já tomu pomalu začínala věřit.

Nevím, jak dlouho jsme tak tam seděli, ale připadalo mi to jako celá věčnost. Věčnost strávená na znepokojivě příjemném místě. Není divu, že když se ode mě nakonec odtáhl, najednou jsem si připadala opuštěná a zranitelná.

„Ještě si odpočiň, dobře?“ Byl to spíš příkaz než žádost, a tak jsem se ani nepokoušela odporovat.

„Dobře,“ kývla jsem a lhala, jak když tiskne.

Měla jsem jiné plány, ale to nemusel vědět.

Věnoval mi ještě jeden vřelý úsměv a zamířil ke dveřím.

„Matte…,“ zavolala jsem na něj, abych ho zastavila.

„Jo?“ otočil se rádoby nezaujatě, ale oči měl plné nepochopitelného očekávání.

Nevšímala jsem si toho a přešla rovnou k věci.

„Děkuju.“

„Pro tebe cokoli,“ zakřenil se a po předchozí vážnosti v jeho hlase nezbylo ani stopy. Zase to byl ten starý dobrý, lehkomyslný Matty. „Došlo mi, že nebude na škodu trochu si šplhnout u božské favoritky. Člověk nikdy neví, kdy bude potřepovat půjčit oheň nebo okřídlený sandále.“

Zabouchl za sebou dřív, než jsem po něm stačila něco hodit a poslat ho do těch nejtemnějších míst.

O pět minut později už jsem přešlapovala před Gabovým pokojem. Žaludek se mi kroutil ve snaze přesvědčit se, abych vzala do zaječích, ale měl to marné. Potřebovala jsem to slyšet. Potřebovala jsem se mu podívat do očí a slyšet od něj, že jsem monstrum, se kterým už nechce mít vůbec nic společného. Potřebovala jsem to, abych se mohla pohnout dál.

Sebrala jsem všechnu odvahu, co jsem v sobě jen měla, a zaklepala. Dveře se s tichým zaskřípáním samy otevřely a v nose mě téměř okamžitě zašimral rozvířený prach a vůně starých knih. To nevěštilo nic dobrého.

Nejistě jsem nakoukla dovnitř. Gabe stál u jedné z četných knihoven, momentálně všech dokonale prázdných, které se u něj v pokoji nacházely, a nos měl zabořený do letitého, nejspíš už dávno zapomenutého svazku. Všechny jeho knížky byly nejmíň padesát let stará první vydání a jeho značně rozsáhlá sbírka musela mít hodnotu přinejmenším

hezky

nablýskaného

nového

autíčka. Ale nebyla to jejich cena, co zbožňoval.

Ne, on miloval vůni jejich kožených vazeb a pocit, že se v nich nacházelo veškeré vědění světa.

Většinou mu sice sloužily jen jako dekorace – pokud se tedy zrovna nerozhodl zahrát si na šprta a nasát z nich nějaké ty znalosti, ale momentálně v nich hledal útěchu.

Sám mi to ne před tak dlouhou dobou prozradil.

Když jsem se jednou zeptala, jestli pro něj mají jeho knihy nějaký hlubší význam, odpověděl, že občas jsou to jediné, co ho drží při smyslech. Že se do jejich náručí vrhá pokaždé, když má pocit, že se mu svět sype na hlavu, a že přeorganizuje celou knihovnu ve snaze znovu do něj vložit nějaký řád.

Ta skutečnost mi zrovna teď nepomáhala.

Otevřela jsem pusu, abych něco řekla, ale nedokázala jsem ze sebe vydat ani hlásku. Přesto to stačilo, aby si uvědomil, že mu přišla společnost, a zvedl hlavu.

Jeho tvář se v mžiku vyprázdnila. Chvilku na mě jenom hleděl, a když konečně promluvil, jeho hlas byl stejně nic neříkající jako jeho obličej. „V

pořádku?“

„Jako nová,“ usmála jsem se na něj a muselo to vypadat zatraceně škrobeně.

„Dobře.“

„Co tvoje ruka?“ zajímala jsem se.

„Jenom škrábnutí.“

„Omlouvám se, že jsem tě postřelila.“

„Nemohla jsi za to,“ zamručel. Zahodil knihu na postel a natáhl se po další, aniž se na mě znovu podíval. Sledovala jsem ho, jak pobíhá po pokoji a přerovnává hromady knih a veškeré zbytky mé naděje pomalu umíraly.

„Zlobíš se?“ vypálila jsem nakonec. Už mě nebavilo dál odkládat nevyhnutelné.

Zastavil se, aby po mně hodil nehezkým pohledem, a výhružně našpulil pusu. Možná občas nejsem úplně nejbystřejší, ale tuhle zprávu jsem pochopila jasně a zřetelně. Potlačila jsem nutkání vystřelit pryč se slzami v očích a jít si lehnout pod nejbližší vlak.

Ještě pořád mě na jazyku pálilo pár otázek.

„Kvůli tomu, co jsem, nebo že jsem ti to neřekla?“

Ani na okamžik nezaváhal. „Že jsi mi to neřekla.“

Z mé hrudi odpadlo něco tíživého. Oddychla jsem si, a myslím, že nejenom vnitřně. Když spatřil moji úlevu, tvář mu stáhlo provinění, jako kdyby si až teď uvědomil, jak moc se mě svým chováním dotkl. Udělal krok mým směrem, jako by se mě chystal konejšivě obejmout, ale nakonec si to rozmyslel. Napětí v jeho ramenou ale povolilo.

„Je mi jedno, kdo jsi, Alex. Člověk, vlkodlak, nebo zatracená Spasitelka, je mi to fuk. Nemůže to změnit, co k tobě cítím. Ale měla jsi mi to říct dřív.

Měla jsi mi důvěřovat.“

„Já vím,“ popotáhla jsem. „A mrzí mě to.“

„Měla jsi mi to říct,“ zopakoval a tentokrát to znělo spíš ublíženě.

„Nemohla jsem,“ vyprskla jsem zoufale. Bylo mi jasné, že to ani zdaleka nebude stačit, aby mi odpustil, ale potřebovala jsem, aby to věděl. Musel znát skutečný důvod, proč jsem se chovala jak necitlivá děvka. „Zakázali mi o tom mluvit.

Zakázali mi být…“ Zbytek věty jsem spolkla, ale on si ho hravě domyslel.

„To proto jsi mě od sebe odháněla? Zakázali ti zaplést se se mnou?“

„Vyhrožovali ti,“ vyklopila jsem popravdě. Mezi námi už nebylo místo pro lži.

Tváří se mu prohnalo pochopení. „Snažila ses mě chránit? Lámala sis, nám, srdce, jen abych byl v bezpečí?“

„Nemohla jsem riskovat, že se ti kvůli mně něco stane.“

Uvědomila jsem si, že brečím, až když stál u mě a otíral mi slzy. Jeho dotyky byly jemné, vřelé a starostlivé a dokázaly mě zahojit líp, než by kdy nějaká magie mohla.

„To nic, jsem tady,“ zašeptal. „Jsem s tebou a už nikam nepůjdu.“

Pak se ke mně sklonil a utěšil mě polibkem. Byl krátký, jen nevinný dotek rtů, ale znamenal mnohem, mnohem víc. V tu chvíli nejspíš úplně všechno.

Když se odtáhl, povzdechl si. Vypadal unaveně a aspoň o deset let starší, ale já si byla stoprocentně jistá, že to byl jen chvilkový stav.

Jeho pocity mě lechtaly na jazyku, a i když za sebou

stále

zanechávaly

náznaky

hořkého

zklamání a zrady, věděla jsem, že i ty brzy odezní.

Pochopil, odpustil, přijal mě zpátky, na tom jediném záleželo. Všechno bylo zase dobrý. A to, co nebylo, už brzo bude.

„Máš ještě hodně podobných tajemství?“

zajímal se.

„Nic tak velkýho.“

„To je fajn vědět,“ ušklíbl se. „Obvykle mám překvapení rád, ale…“

„Čeho je moc, toho je příliš,“ odtušila jsem.

Přikývl a zapil se do mě pohledem. Modř jeho očí byla pořád smutná, ale ne zas tak hluboko za ní poskakovaly pekelně vášnivé plamínky. Přesně ty, které mě v minulosti nutily vycouvat z místnosti a běžet, dokud mi neodumřely nohy.

Dneska mě ten pohled donutil, abych se zachvěla.

„A některých věcí je zase zatraceně málo,“

zašeptal.

Jeho slova mě pošimrala na kůži. Vyvolávala ve mně touhu znovu se mu schoulit v náručí, vnímat jeho teplo a nechat ho šimrat mě ve vlasech, zatímco budu poslouchat jeho splašeně bušící srdce. Milovala jsem zvuk jeho srdce. Bylo tak energické, živé. Ne jako to moje. To bušilo pomaleji, hluše. Jako by vědělo, že jeho činnosti už není potřeba.

„Na co myslíš?“ zeptal se a bříšky prstů mě pohladil po paži, aby mě vytrhl z myšlenek.

Položila jsem mu ruku na hruď v místě, kde se nacházelo jeho srdce. Měla jsem pravdu. Bilo jako o závod. „Na tebe. Na mě. Na život.“

„Chybí ti?“ zeptal se něžně.

Zmateně jsem k němu zvedla oči, ale dlaň jsem nechala, kde byla.

„Co?“

„Tvůj život. Ten předchozí.“

Vteřinu nebo dvě jsem o tom musela popřemýšlet.

„Občas,“ přiznala jsem. „Když jsem smutná nebo myslím na rodinu a lidi, co jsem znala.“ Na chvilku jsem se odmlčela, odhodlaná skončit, ale měla jsem podivnou potřebu ještě něco dodat. „Ale občas mi nechybí vůbec.“

Sklonil ke mně hlavu, takže když promluvil, naše rty se o sebe skoro třely. „Kdy?“

„Když jsem s tebou,“ špitla jsem.

„Miluješ mě?“ chtěl vědět.

„Víš, že ano.“ Trochu mě zaskočilo, jak uraženě to znělo. Asi se mě dotklo, že se o tom odvážil pochybovat.

Nevšímal si toho.

„Chceš mě?“

Najednou všechno zapadlo na svoje místo.

Věděla jsem, že budu mít problémy. Velkou spoustu vysoce nemilých problémů. Jakmile se Liam a jeho božští kamarádíčkové dozví, že jsem svým spolubydlícím vykecala i to, co jsem nevěděla, budu vězet až po kotníky v bahně. Jenže nejasná budoucnost mě momentálně vůbec nezajímala. Vypořádám se s ní, až přijde a kopne mě do hlavy, jako vždycky. V tuhle konkrétní chvíli ale neexistovalo nic, co by bylo důležitější než Gabe. Nic, co bych chtěla víc než jeho.

A nejspíš už ani nikdy nebude.

Odpověď ze mě vyšla sama. „Ano.“

„A co s tím uděláš?“

Poznám výzvu, když mi dýchá do obličeje.

Tahle mi do obličeje dýchala doslova. Byla hřejivá, laskala a já měla chuť přijmout ji se vším, co slibovala.

Stoupla jsem si na špičky, přitáhla si ho k sobě a hltavě ho políbila. Jeho rty byly horké a žádoucí, ale zachovávaly si racionalitu. Šílela jsem z toho.

Jak se mohl tak nechutně moc ovládat, když já se na něj klepala jak nadržená fretka? Čekali jsme tak zatraceně dlouho, abychom mohli být spolu, a já nechtěla propást už ani vteřinu. Tak proč se do prkenné podlahy držel zpátky?

Odpověď jsem dostala do půl vteřiny.

Uchopil můj obličej z obou stran a odtáhl se ode mě dost na to, aby se mi mohl podívat do očí.

V těch jeho plál téměř zvířecí chtíč, podobný tomu, který jsem sama pociťovala.

Už jenom to mi stačilo ke štěstí.

„Chceš mě?“ Tentokrát se za tou otázkou skrývalo mnohem víc.

Nezaváhala jsem. „Ano.“

Usmál se tím svým podmanivým úsměvem plným britského šarmu, tentokrát okořeněný špetkou samolibosti někoho, kdo konečně dostal, po čem toužil už nepřiměřeně dlouho dobu.

Pak mě začal líbat, vášnivě a bezostyšně, zapáleně. Jako by na tom závisely oba naše životy.

Přijala jsem jeho výzvu a naše rty se setkávaly v divokých polibcích. Svět se se mnou zatočil a přestal existovat. Dokázala jsem vnímat jen naše rozpálená těla a nenaplněnou touhu, která se chystala explodovat…

Epilog

Když jsem se probudila, na tváři mě šimraly paprsky vycházejícího slunce a po zádech mi tančily Gabovy prsty. Slastně jsem zavrněla a přitiskla se k němu ještě víc, abych se ujistila, že se nikam nechystá. Oči jsem nechala zavřené. V té sladké temnotě nevidomosti se vždycky všechno zdálo nějak víc dokonalé a nedotknutelné.

Gabe mi vtiskl rychlý polibek na temeno hlavy.

„Vypadáš šťastně.“

„Myslíš?“ zamručela jsem.

Cítila jsem, jak mě pozoruje, a když promluvil, zněl nadmíru pobaveně. Dokázala jsem si představit hravý úsměv, co se mu objevil na tváři.

„Myslím.“

„To je mi tedy novinka.“

Rozesmál se a ten zvuk mu vibroval v hrudi ještě dlouho poté, co utichl. Zněl trochu jako předení maximálně spokojeného kocoura, kterého někdo škrábal za uchem. Musela jsem se tomu přirovnání chtě nechtě ušklíbnout. Včera večer jsem ho teda podrbala nadmíru kvalitně.

Vsadila bych se, že měl na zádech jasně patrné důkazy.

„Tak šíleně moc tě miluju,“ zašeptal mi do vlasů.

„Já vím,“ zavrněla jsem a chichotala se přitom vlastním nemravným myšlenkám.

Trochu ztuhnul a já skoro cítila, jak nespokojeně nakrčil čelo. „To není odpověď, kterou jsem čekal.“

Povzdechla jsem si a otevřela oči. Opřela jsem se o lokty a dlaněmi si podepřela bradu, abych na něj měla lepší výhled. Blond vlasy měl rozcuchané, ale jeho oči byly jasné a pronikavé, zářící tekutým štěstím. „Taky tě miluju.“

Samolibě se pousmál. „To je lepší.“

Vyplázla jsem na něj jazyk a znovu se mu stulila na hrudi. V jeho náručí bylo teplo a bezpečno, a já už ji nikdy nechtěla opustit.

Chvilku mě jenom mlčky hladil po zádech a ty letmé, pomalé pohyby mě uspávaly.

„Myslíš, že tě někdy nechají jít?“ zeptal se náhle a vytrhl mě z dřímání. „Bohové.“

Odtáhla jsem se od něj, abych mu pohlédla do tváře plné nové naděje. Nenáviděla jsem se za to, že jsem ji musela zničit. „Ne dokud nesplním, proč mě přivedli zpátky.“

Při té představě se zamračil a já okamžitě litovala, že jsem radši nedržela pusu. Anebo nelhala. Bylo ještě příliš brzo na to, aby naše idylka skončila.

Napjaté ticho mezi námi trvalo jen vteřinu, ale mně to připadalo jako celá věčnost utrpení.

„Tak to uděláme,“ prohlásil nakonec a v jeho hlase nezaznívala ani špetka nejistoty nebo strachu. „Porazíme ďábla, společně. A potom už nám nic nebude stát v cestě.“

Cítila jsem, jak se mým tělem znovu rozlévá vlna euforie, a najednou jsem si byla naprosto jistá, že nehledě na to, co nám budoucnost přinese, nedokáže mě a Gaba už znovu rozdělit.

Usmála jsem se na něj a znovu se k němu přitulila. „To zní jako plán.“