Federico ANDAHAZI

Vlámské tajemství

Nad Florencií leželo červené příšeří. Od Forte da Basso až k Belvederu, od Porta al Prato až k Romaně. Kupolí červených mraků, již jakoby podpíraly pevné hradby obklopující město, prosvítalo jitro nového dne. Všechno bylo červené pod vitráží karmínové mlhy, podobající se rozetě kostela Santa Maria del Fiore. Maso rozpůlených jehňat, která byla vystavena na trhu, i jazyky vyhladovělých psů, lízajících loužičky krve pod visícími dobytčaty; tašky na Ponte Vecchio i holé cihly na Ponte alle Grazie, sevřená hrdla pouličních prodavačů i ztuhlé nosy chodců, všechno bylo rudé, rudější než přirozená červeň.

Ještě dále, na břehu Arna směrem k Via della Fonderia, stoupalo skromné procesí a brodilo se mezi suchými listy nejodlehlejšího kouta starého hřbitova. Daleko od honosných mauzoleí na opačné straně jehličnatého háje, oddělujícího hrobky patricijů od prosté planiny poseté neduživými kříži a pokřivenými náhrobními kameny, tři muži, ohnutí spíše zármutkem než nepatrnou vahou rozviklané rakve, kterou nesli, postupovali pomalu k hrobníky nedávno vykopanému hrobu. Průvod vedl a sám nesl přední konec rakve mistr Francesco Monterga, snad nejproslulejší z malířů, kteří využívali nepříliš štědrého mecenášství vévody z Volterry. Za ním, každý na jedné straně, těžce kráčeli jeho vlastní žáci, Giovanni Dinunzio a Hubert van der Hans. A na konci průvod uzavírali s prsty zkříženými na prsou dva duchovní, abbé Tomasso Verani a převor Severo Setimio.

Mrtvý byl Pietro della Chiesa, nejmladší učedník mistra Montergy. Vzhledem k tomu, že zesnulý neměl rodinu, skromné výdaje za pohřeb uhradila Conapagnia della Misericordia. Ve skutečnosti, jak o tom svědčilo jeho příjmení, Della Chiesa, jej zanechali v náručí církve, když jej několik dní po narození odložili u dveří kostela Santa Maria Novella. Tomasso Verani, kněz, který našel malé tělíčko promodralé zimou a nemocné a poskytl mu první svátost, byl tentýž, který mu teď’, šestnáct let poté, krátkým a jednotvárným mumláním předpovídal rychlý přesun do nebeského království.

Rakev byla zhotovena z topolového dřeva a spárami už unikal odporný zápach již pokročilého rozkladu. Proto druhý duchovní panovačným pohledem vyzval kněze, aby si ušetřil nadbytečné pasáže modlitby. Odbyla se jako svižná formalita, zakončená předčasným „amen“. Hned poté převor Severo Setimio nařídil hrobníkům, aby dokončili práci.

Soudě podle výrazu, dalo by se říci, že Francesco Monterga je hluboce zarmoucen a zdráhá se uvěřit otřesnému divadlu, které mu skýtala rázná lhostejnost hrobařů.

Pět dní po náhlém a nečekaném zmizení Pietra della Chiesa byla za hradbami objevena jeho mrtvola v hromadě dříví nedaleko osady, kde sídlili venkované z Castello Corsini. Vypadal jako socha Adonise, která byla násilím svržena z piedestalu. Byl zcela nahý, ztuhlý a ležel obličejem dolů. Bílá kůže, napjatá a posetá podlitinami, jej připodobňovala mramoru. Za života byl mladíkem nevšedního půvabu a teď’ mu jeho ztuhlé ostatky propůjčovaly hrůznou krásu, zdůrazněnou napětím štíhlých svalů. Zuby se zaryly do země a zakously se do vlhké hroudy, paže měl rozepjaté a pěsti zaťaté na obranu, nebo možná v rezignaci. Dolní čelist byla ponořena v blátě z jeho vlastní krve a jedno koleno mu zůstalo skrčené pod břichem.

Příčinou smrti byla krátká rána bodnou zbraní, která mu přeťala krk od ohryzku ke krční žíle. Kůže z tváře byla stažena až na kost. Mistra Montergu stálo velké úsilí, když měl v nafouklé mrtvole rozeznat tělo svého žáka, ale ať se jakkoli bránil pomyšlení, že tato tělesná schránka patří Pietrovi della Chiesa, důkazy byly nezvratné. Francesco Monterga jej znal lépe než kdokoli jiný. Jako by proti své vůli nakonec připustil, že skutečně malá jizva na pravém rameni, podlouhlá skvrna na zádech a dvojité mateřské znaménko na levém stehně nepochybně odpovídají zvláštním znamením jeho vroucně milovaného žáka.

Veškeré pochybnosti rozptýlil nález šatů roztroušených v nedalekém lese.

Ostatky byly v tak pokročilém rozkladu, že ani nebylo možné bdít noc před pohřbem u otevřené rakve. Nejen z důvodu odporného zápachu, který vydávalo tělo, ale také proto, že posmrtné ztuhnutí bylo tak silné, že mu museli zlámat zatvrzele rozepjaté paže, aby ho mohli uložit do rakve.

Mistr Monterga s pohledem ztraceným v neurčitém bodě, vzdálenějším než dno jámy, vzpomínal na den, kdy poznal toho, jenž se stal jeho nejoddanějším žákem.

2

Jednoho dne roku 1474 vešel do dílny Franceska Montergy abbé Tomasso Verani s několika svitky pod paží. Otec Verani vedl sirotčinec Ospedale degli Innocenti. Pozdravil malíře s dychtivým výrazem, vypadal vzrušeně jako nikdy a nedokázal zakrýt euforii. S výrazem napjatého očekávání rozvinul na stole dílny papíry a požádal mistra o odborný názor. Francesco Monterga zkoumal zpočátku bez velkého zájmu první z kreseb, které mu kněz bez vyžádání předložil.

Domnívaje se, že se jedná o smělý vpád samotného abbého do neproniknutelných oceánů jeho řemesla, pokusil se projevit pochopení. Pokyvoval lehce hlavou a bez velkého nadšení, spíše odrazujícím tónem, posoudil první kresbu: „Není to špatné.“

Šlo o kresbu uhlem zobrazující devět oblouků portika sirotčince, jehož autorem byl Brunelleschi. V duchu si pomyslel, že by to konec konců mohlo být mnohem horší vzhledem k tomu, že se jedná o začátečníka. Vyzvedl bystré zvládnutí perspektivy, s jakou byl zachycen pohled na sloupoví, a v pozadí zdařilý náčrt vysoké zvonice Santissima Anunziata. Stínování bylo trochu těžkopádné, ale přinejmenším se dosti přesně řídilo obvyklým postupem.

Než mohl mistr Monterga vyslovit pádnější kritiku, otec Verani roztáhl další kresbu přes tu, již dosud mistr zkoumal.

Byl to portrét samotného abbé, kresba rudkou, která odhalovala naivní, ale rozhodný a uvolněný náčrt. Výraz klerika byl jistě zdařilý. V každém případě, řekl si mistr v duchu, mezi přesností, kterou odhalovaly kresby, a snahou po dokonalosti, která vyžaduje talent umělce, existuje bezedný oceán. Tím spíše, vezmeme-li v úvahu věk otce Veraniho. Pokusil se najít vhodná slova, aby na jedné straně nezranil knězovu sebelásku, a na druhé jej zbytečně nerozněcoval.

„Můj milý abbé, nepochybuji o úsilí, o němž ty obrazy svědčí. Ale v našem věku…“ zaváhal. „Chci říci, bylo by to totéž, jako bych já, ve svých letech, usiloval o místo kardinála…“

Jako by právě uslyšel největší chválu, otci Veranimu se rozzářil pohled a přerušil verdikt: „A to jste ještě nic neviděl,“ řekl.

Popadl Franceska Montergu pod paží a v mžiku jej táhl ke dveřím, nechávaje zbytek kreseb na stole. Vedl jej po schodech dolů, a než mistr promluvil, už byli na ulici a mířili k Ospedale degli Innocenti.

Mistr znal ráznost otce Veraniho. Když si vzal něco do hlavy, neexistovaly důvody, které by ho odradily od dosažení cíle. Kráčel a stále svíral mistrovu paži, zatímco Monterga se snažil udržet s ním energický krok, mumlal si pro sebe a vyčítal si své neurčité vyjádření. Když zahnuli na Via dei Servi, malíř se osvobodil od ruky, která mu tiskla rámě jako popínavý keř, a chystal se vykřiknout na kněze to, co mu měl říci přede dvěma minutami. Ale už bylo pozdě.

Stáli u dveří nalezince. Přešli šikmo náměstí, vešli pod sloupoví a vstoupili do budovy. Mistr, obrněn štítem trpělivosti a smířen s osudem, se připravoval na ztracené dopoledne, kdy bude muset přihlížet novému rozmaru abbého. Světnička, kam jej abbé zavedl, byla improvizovanou dílnou skrytou za zastrčenou ordinací.

Místnost byla tak odlehlá, až vzbuzovala podezření, že je utajená. Tu i tam se kupily desky, plátna, papíry, štětce, uhly a bylo cítit pronikavý pach černi a rostlinných výtažků.

Když si mistr trochu zvykl na šero, rozeznal v jednom rohu světnice drobná zádíčka dítěte na světlém pozadí plátna.

Ručka chlapce se pohybovala sem a tam po povrchu plátna stejně hbitě jako vlaštovka poletující na průzračném nebi.

Byla to tak maličká ručka, že sotva obemkla uhel kolem dokola. Zadržel dech v pohnutí a s obavou, že i ten nejmenší hluk by mohl překazit podívanou. Otec Verani s rukama založenýma na břiše a s blaženým úsměvem pozoroval mistrův zaražený a užaslý výraz.

Chlapec byl Pietro della Chiesa a nebylo mu ještě ani pět let. Ode dne, kdy jej kněz našel opuštěného u dveří kostela Santa María, pokládal jej za mrtvého, ale on navzdory všem předpokladům přežil, otec Verano pochopil, že nebude jako ostatní děti v sirotčinci.

Stejně jako všichni jeho sourozenci v neštěstí byl chlapeček zapsán do nespolehlivého, nečitelného a mnohokrát zapomenutého svazku Registro da Nascita s příjmením Della Chiesa. Avšak na rozdíl od ostatních, jejichž jména se shodovala se jmény světců slavených ve dnech, kdy byli přijati do Ospedale degli Innocenti, otec Verani se rozhodl porušit pravidlo a pokřtít jej Pietro na počest své vlastní osoby, neboť se jmenoval Pietro Tomasso.

Dítě začalo velmi brzy projevovat neobyčejnou zvědavost.

Jeho živé černé oči zkoumaly vše s mimořádným zájmem.

Možná proto, že byl abbého chráněncem, vždy se v útulku těšil větší pozornosti než ostatní. Bylo ale jisté a nestranně prokázané, že mnohem dříve, než je obvyklé, soustředil pozornost na předměty ve svém okolí a začal se pokoušet je zobrazit. Za tím účelem se velmi záhy naučil používat všechno, co mohlo posloužit, aby zanechalo stopy na podlaze, na stěnách, na šatech a dokonce i na jeho vlastním těle. Sestra María, Portugalka snědé pleti, která měla na starosti jeho výchovu, den za dnem zděšeně objevovala nové zvraty jeho vývoje. Jakákoli věc byla dobrá k tomu, aby zanechala svědectví o jeho počínající zálibě: bláto, prach, zbytky jídla, uhel, sádra seškrabaná ze stěn. Jakákoli hmota, která se mu dostala do rukou, byla nemilosrdně použita na jakýkoli neposkvrněný povrch v jeho dosahu. Když se sestra María rozhodla jej za trest zavřít, opatřoval si materiál všemožným způsobem, aby nemusel přerušit své dílo: rozdrcený hmyz, pečlivě smíchaný s vlastními výměšky, byl pro malého Pietra nejcennější temperou. Velký ústřední dvůr byl jeho nejvybranější zásobárnou materiálu. Všude měl na dosah ruky nejlepší vodové barvy: zralé ovoce, trávu, květiny, hlínu, slimáky i pyl nejrůznějších barev. Trpělivost a tolerance jeho ochránce se zdála bez hranic. Sestra María si nedovedla vysvětlit, z jakého důvodu abbé, jenž udržoval disciplínu železnou rukou, dovoluje, aby malý Pietro dělal ze sirotčince opravdový prasečí chlívek. Než otec Verani nařídil, aby stěny očistili, zůstal vždy jako u vytržení zahleděn na odporné dílo svého chráněnce, jako by se díval na mozaiku v kupoli baptisteria. Částečně proto, aby sestra María přestala hněvivě krákorat a vykřikovat portugalské kletby, zčásti proto, aby uspokojil zálibu svého oblíbence, přinesl otec Verani chlapci hrst uhlíků, několik kusů rudky, olůvko přivezené z Benátek a hromadu papírů, vyhozených arcibiskupskou tiskárnou. Byl to skutečný objev. Olůvko se Pietrovi uvelebilo v ruce, jako by bylo součástí jeho těla.

Naučil se kreslit sebe sama, než uměl vyslovit své jméno.

Od okamžiku, kdy dítě dostalo takové dárky, omezilo se konečně na skromný povrch archů, ačkoli nikdy neopustilo svou zálibu v experimentování s méně obvyklými prvky.

Pokroky byly překvapivé, nicméně chlapcova předčasně vyzrálá zručnost se měla střetnout s hradbou, která se nedala překonat.

Zlost sestry Maríe na Pietra byla stejně bouřlivá jako pomíjivá, na rozdíl od bezpodmínečné lásky, kterou jej zahrnovala. A její prchavé záchvaty hněvu jistě nebyly ničím ve srovnání s tichou zuřivostí, kterou dítě probouzelo v člověku, jenž se měl později stát skutečnou hrozbou jeho šťastného života v útulku. Byl to převor Severo Setimio.

Severo Setimio dohlížel na všechna zařízení patřící k arcibiskupství. Každý týden, aniž kdo mohl předvídat den či hodinu, zašel do sirotčince na překvapivou návštěvu. S prsty propletenými za zády a s vystupující, vysoko vztyčenou bradou procházel chodbami, vstupoval do ambitů a důkladně slídil, dokonce i pod nuznými lůžky, zda je všechno v pořádku. Před vyděšenými zraky chovanců se Severo Setimio pohyboval doprovázen otcem Veranim, který se tiše modlil, aby se nevyskytlo nic, co by pobouřilo převorova zlomyslného ducha. Ale zdálo se, že němé knězovy prosby nikdy nenacházejí odezvu u Nejvyšší vůle; nepředvídaný záhyb na pokrývkách, posuněk, v němž by se dala tušit špetka neúcty, téměř neslyšitelný šepot, to všechno byly důvody k tomu, aby Severo Setimio nelítostně ukázal odsuzujícím ukazováčkem na některého zaskočeného nalezence. Tehdy docházelo k rychlým a nevyhnutelným trestům: malí viníci byli odsouzeni trávit celé hodiny vkleče na semenech hrachoru, nebo, pokud bylo provinění vážnější, sám převor se osobně postaral o tvrdou ránu prutem přes bříška prstů mladých provinilců. Ta nejmalichernější maličkost byla důvodem k uspořádání inkvizičního tribunálu. Jestliže například při prohlídce některému svěřenci uniklo lehké zasmání, protože jej zaskočily nervy i bojovný patetismus převorovy postavy, tichá zuřivost na sebe nedala čekat. Okamžitě nařídil, aby se všichni postavili do dvou řad proti sobě, vydal se do té úzké dětské uličky, zkoumal každou tvář a náhodně vybral žalobce pro zkrácené řízení. Žalobce měl označit viníka a určit mu trest, který má podstoupit. Pokud se nešťastník pokoušel pachatele krýt a předstíral nevědomost, stával se faktickým viníkem sám a další musel rozhodnout o jeho trestu. Jestliže se trest zdál převorovi příliš mírný a založený na kamarádském přístupu, byl obžalován také shovívavý kat. A tak postupně odsuzoval nevinné jako viníky, až dosáhl toho, že někdo původní přečin přiznal. Ale uvedené tresty byly milosrdné ve srovnání s nejobávanějším ze všech, jehož pouhá představa vzbuzovala v dětech hrůzu převyšující hněv boží: la casa dei morti. To byl název, pod nímž byla známa stará káznice, obávané peklo, kam sestupovali ti, jejichž prohřešky byly tak vážné, že znamenaly vyloučení ze sirotčince. Dům mrtvých byla pevnost na vrcholku vysoké skály, která korunovala bezejmennou horu. Byla obestavěna pěti hradbami, spadajícími příkře do propasti, obklopená příkopem černých vod, které se vzdouvaly na úpatí hladkého úbočí, a nikdo si nedokázal představit jakýkoli způsob útěku. Jakkoli tvrdým se tedy ukázal trest, vždy když převor vydal rozsudek, který byl vykonán uvnitř sirotčince, viník si ulehčeně oddechl. Zdálo se, že arcibiskupský inspektor má zvláštní zájem o malého Pietra. Nebo jinak řečeno, dávná nevraživost, kterou převor choval k otci Veranimu, učinila z knězova oblíbence terč veškeré jeho nevole. Jakmile se mu donesly zprávy o Pietrově rané zálibě, nařídil, aby byl zakázán jakýkoli projev na papírech, tabulkách a deskách, plátnech a navíc také na zdech, stěnách nebo jakékoli jiné ploše sirotčince. A samozřejmě zabavil veškeré potřeby, které by k takovému účelu mohly sloužit. Takže pokaždé, když sestra María zaslechla hlas převora Severa Setimia, běžela smazat všechny stopy, které zůstaly po Pietrově démonickém díle. Otec Verani se neohroženě činil, seč mohl, aby arcibiskupského inspektora zabavil, a dal tak ctihodné jeptišce čas očistit zdi, schovat improvizované nástroje a umýt ruce chlapci, jehož ušpiněné prsty zločin prozrazovaly. Avšak převor, ačkoli se mu ne vždy podařilo sehnat dostatečné důkazy, věděl, že otec Verani kryje Pietrovy temné spády. A při pochybnostech pokaždé stejně došlo k nějakému trestu pro abbého oblíbence.

Otec Verani věděl, že pokud se nějaký velkorysý duch neslituje a nevezme malého Pietra pod svou ochranu, až dosáhne dostatečného věku, bude bez milosti vypovězen do domu mrtvých.

3

Toho vzdáleného dne, kdy Francesco Monterga poznal abbého chráněnce, nevycházel z úžasu, když sledoval, s jakou dovedností chlapec kmitá uhlem na plátně. Dítě se napřímilo, pohlédlo na starého mistra a zdvořile se uklonilo.

Pak otec Verani vydal nenápadný pokyn, sotva postřehnutelné pozdvihnutí obočí. Malý Pietro neřekl ani slovo, vzal obyčejný nehlazený papír, vylezl na židli a vkleče na kolenou dosáhl na desku stolu. Upřel oči na mistrovy rysy a poté si jej prohlédl od paty k hlavě.

Francesco Monterga byl tělnatý muž. Tučné vystupující břicho nebylo díky velkolepé postavě tak nápadné. Hlavu měl obrovskou a docela holou, dalo by se říci vyleštěnou jako mramor. Hustý šedý plnovous mu propůjčoval spokojený, ale zároveň obávaný vzhled. Zjev florentského mistra vzbuzoval úctu. Avšak tón hlasu i chování kontrastovaly s podobou dřevorubce; měl trochu pisklavý hlas a mluvil poněkud strojeně. Jeho prsty, dlouhé a štíhlé, se stále chvěly a silné paže doprovázely přehnaným gestem každé slovo. Když z nějakého důvodu cítil rozpaky nebo znepokojení, zdálo se, že nedokáže ovládnout podrážděné mrkání. Tehdy se jeho hnědé a hluboké oči změnily ve dva malé drahokamy, bázlivé a vyhýbavé, plné nejistoty.

A to nastalo nyní, zatímco nečekaně pózoval mladičkému umělci. Chlapeček stiskl uhel drobnými prstíky a pustil se do úkolu. Franeesco Monterga, nikoli bez jisté škodolibé zvědavosti, náhle otočil hlavu na opačnou stranu. Pietro pracoval soustředěně na papíře, občas věnoval mistru rychlý pohled a zdálo se, že mu vůbec nevadí, když změnil polohu.

Za dobu kratší, než vyhořel zbytek svíčky planoucí na stole, dítě skončilo práci. Sklouzlo ze židle, došlo k Francesku Montergovi, odevzdalo mu papír a znovu se uklonilo. Mistr pozoroval svůj vlastní portrét a dalo by se říci, že se dívá jakoby do zrcadla. Byla to hrstka tahů, které přesně odrážely malířovo gesto. Dole bylo latinkou napsáno: Francesco Monterga Florentinus Magister Magistral. Srdce mu poskočilo v hrudi, a ačkoli byl mužem umírněných emocí, překvapilo jej, jak byl dojat. Nikdy se mu nedostalo podobného uznání. Žádný kolega si nedal práci, aby namaloval mistrovu podobiznu. Dokonce ani on sám si nedovolil vzdát si důvěrný hold autoportrétem. Bylo to poprvé, kdy viděl svou tvář jinde než v popraskaném zrcadle ve svém pokoji. A přestože se ve Florencii těšil slušnému uznání, nikdy předtím jej nikdo nepoctil titulem Magister Magistral. A nyní, zatímco pozoroval portrét, poprvé pomyslel na to, co bude po jeho smrti. Viděl se na ploše papíru a mohl potvrdit, že je už starý muž. Jeho život, řekl si, nebyl ničím jiným než promarněným sledem příležitostí.

Mohl zazářit stejným leskem, jaký Dante připisoval Giottovi, věřil, že má stejné právo na uznání, jakému se nyní těšil Piero della Francesca, a jistě si zaslouží stejné bohatství, jaké nashromáždil Jan van Eyck z Flander. Jako on se mohl ucházet o ochranu burgundské dynastie nebo samotných Medicejských a nemusel by být závislý na skoupém mecenášství vévody z Volterry. Teď, v jeseni svého života, začal uvažovat, že si dokonce ani nedovolil zanechat po sobě na své pouti tímto slzavým údolím sémě potomstva. Zůstal docela sám.

Otec Verani uměl číst v nepřítomných očích Franceska Montergy.

„Jsme staří,“ poznamenal a vyloudil tím hořký úsměv na mistrově tváři.

Kněz položil ruce na ramena malého Pietra a přistrčil jej o krok blíže k malíři. Hledaje co nejvhodnější slova, odkašlal si, udělal náhlé rozvážné gesto a po dlouhém mlčení přerývaně, ale rozhodně pravil: „Vezměte si ho do opatrování.“

Francesco Monterga zkameněl. Když nakonec pochopil smysl těch pěti slov, zatímco pomalu otáčel hlavu k otci Veranimu, obličej se mu proměnil. Dokonce křečovitě o krok ucouvl, jako by právě uviděl samotného ďábla. Vráska mezi obočím odhalila směs úleku a vzteku. Domníval se, že konečně pochopil důvod té velké chvály. Francesco Vlonterga byl schopen přejít z klidu do hněvu v kratší době, než jaká dělí blesk od zahřmění. Při takových příležitostech se jeho hlas ještě přiostřil a ruce opisovaly ve vzduchu velikost jeho hněvu.

„Tak to byste ode mě chtěl.“

Zatřepal obrázkem, který ještě držel v prstech, a stále opakoval: „Tak to byste ode mě chtěl…“

Potom hodil papír knězi na nos, napůl se obrátil a rozhodným krokem se chystal odejít z provizorní dílny.

Malý Pietro, kterého se zmocnilo spíše zklamání než strach, sebral pomačkaný portrét a chystal se papír uhladit dlaní. V

ten okamžik, kdy se Francesco Monterga chtěl vrátit stejnou cestou na ulici, abbé, jehož překvapení se změnilo v nelibost, jej popadl vší silou za paži a zároveň vykřikl: „Nešťastníku!“

Francesco Monterga se zastavil, obrátil se k otci Veranimu a rudý hněvem, pomyslel na celý růženec urážek a kleteb. Právě když se je chystal vychrlit, všiml si, jak se chlapec polekaně schovává za purpurový hábit kněze.

Ovládl se tedy a omezil se pouze na to, že divoce třepal ukazovákem ve vzduchu. Otec Verani se pokusil nabýt klidu a vysvětlil mu, že je neodpustitelným hříchem odsoudit chlapce znovu k osiření a že si je jist, že nikdy nepozoroval u dítěte podobný talent. Naléhal, aby si znovu prohlédl portrét, a varoval jej, že si nikdy neodpustí, jestliže neposkytne naději tomuto nadání, které mu Bůh poslal do cesty. Když viděl, že se Francesco Monterga blíží ke dveřím a chystá se odejít, uzavřel otec Verani promluvu: „Nikdo, kdo nemá žáka, si nezaslouží, aby byl nazýván mistrem.“

Zdálo se, že tato poslední věta má okamžitý účinek.

Záchvaty prchlivosti Franceska Montergy bývaly stejně divoké jako pomíjivé; rozbouřené vody se okamžitě vrátily do koryta ducha a vztek se rozplynul tak rychle, jak se rozpoutal. Malíř se zastavil právě ve dveřích, pohlédl na malého Pietra a nemohl se ubránit vzpomínce na svého mistra, velkého Cosimu da Verona.

Se sklopenou hlavou a poněkud ostýchavě připomněl abbému, že je chudý člověk, kterému se sotva dostává peněz na vlastní živobytí. Objasnil mu, že práce na výzdobě Palazzo Medici pod despotickým dohledem Michelozza mu kromě polámaných zad nevynáší víc než pár dukátů.

„Nemám nic, co bych tomu ubohému sirotkovi mohl nabídnout,“ tvrdil s lítostí a stále se díval k zemi.

„Ale možná on by mohl dát hodně vám,“ odpověděl abbé a díval se, jak malý Pietro zčervenal a svěsil hlavu, protože si probíhající rozhovor kladl za vinu.

Potom otec Verani vážně malíři připomněl pravidla poručnictví, podle nichž má dobrodinec právo disponovat prací svého svěřence, a poukázal na to, že v budoucnu, až chlapec dosáhne plnoletosti, si může nechat splatit náklady na výživu a zaopatření. Také jej upozornil, že v rukou toho dítěte je skryto skutečné bohatství, a ujistil jej, že pod jeho moudrým vedením se z něj stane největší malíř, jakého kdy Florencie zrodila, a na závěr poznamenal, že Bůh mu tak oplatí jeho štědrost pozemským bohatstvím a na věčnosti pak místem v Království nebeském.

Otec Verani, překonán smutkem, který mu stahoval hrdlo, a s lítostivým posunkem, skrývaným za spokojeným úsměvem, se díval za mohutnou postavou mistra, jak se vzdaluje sledována krátkým, lehkým a šťastným krokem maličkého Pietra della Chiesa, konečně v bezpečí před záměry převora Severa Setimia. Alespoň na nějaký čas.

4

A nyní, když se Francesco Monterga díval, jak hrobníci dokončují svou pochmurnou práci, vzpomínal na den, kdy to dítě s černýma očima a zlatými kadeřemi vstoupilo do jeho života. Když malý Pietro poprvé vešel do nového domova, pocítil štěstí, jaké nezakusil nikdy předtím. Jeho velké tmavé oči nestačily sledovat ty divy, které se tu i onde kupily na policích dílny: štětce všech tvarů a velikostí, špachtle různé tloušťky, misky ze dřeva i bronzu, uhly tak rozmanité, jak by si je nikdy nedokázal představit, těrky, kapátka, palety v takovém množství, až se zdálo, že vznikly tak lehce a přirozeně, jako vyrůstá salát; rudky a tuhy se skleněným držadlem, oleje všech odstínů, flaštičky plné pigmentů neznámých barev, barviva a plátna a desky a rámy, a nesčetné předměty a substance, o jejichž používání neměl ani tušení. Ze své nízké výšky Pietro fascinovaně pozoroval kružidla, pravítka a úhelníky, po špičkách se blížil k obrovským podlouhlým stojanům, otáčel hlavu na jednu i na druhou stranu a prohlížel si množství papírů a pergamenů, a dokonce i staré hadry, jimiž mistr čistil nástroje, které mu připadaly jako skutečné poklady. Ohromeně se zastavil před nedokončenou deskou, starou podobiznou vévody z Volterry, kterou se Francesco Monterga vzpěčoval dokončit už léta. Pozoroval každou čárku, každý tah štětcem a překrývání různých vrstev s bezprostřední dychtivostí dítěte, kterým byl. Kradmo pohlédl na svého nového poručníka se směsicí bázně a obdivu. V srdci byl nesmírně šťasten. Toto vše má nyní na dosah ruky. Byl by chtěl vzít paletu a v tu chvíli začít malovat. Ale ještě nevěděl, kolik toho schází, než ten okamžik nastane.

Ten večer mistr a jeho malý učeň jedli v tichosti. Poprvé po mnoha letech Francesco Monterga sdílel s někým stůl a nebyl to jeho vlastní stín. Neodvažovali se na sebe pohlédnout. Dalo by se říci, že starý mistr neví, jak se k dítěti chovat. Pietro se zase obával, aby svého poručníka neobtěžoval. Jedl a snažil se dělat co nejmenší hluk. Pořád nervózně klátil nohama, které mu visely ze židle a nedosáhly na podlahu. Byl by mu chtěl poděkovat za velkorysost, že si ho vzal do péče, ale před uzavřeným tichem svého ochránce se neodvážil pronést ani slovo. Do té chvíle se Pietro nikdy neptal na svůj osud sirotka; neznal jiný domov než Ospedale a nevěděl přesně, co je to otec. Teď, když mě1 domov, a dá se říci i rodinu, náhle se mu v hrdle usadil neznámý smutek.

Když dojedli, chlapec sklouzl ze židle, sebral talíře a zkoumal kuchyň. Pohledem hledal dřez, kde je umýt.

Francesco Monterga se ani nezvedl a ukázal do rohu. Seděl na židli a zatímco dítě mylo talíře, florentský mistr sledoval svého nečekaného hosta se směsicí údivu a zadostiučinění.

Když Pietro skončil práci, přiblížil se k poručníkovi a zeptal se, zda si něco přeje. Francesco Monterga se pousmál a zakroutil

hlavou.

Jako

přitahován

nezvladatelnou

setrvačností se chlapec vydal do dílny a opět se tam zarazil a pozoroval poklady, navršené na policích. Zhluboka se nadechl a plíce mu naplnilo aroma tvořené směsí lentišku, pinie a ořechů na přípravu olejů a pryskyřic. Vtom se jeho smutek začal rozplývat ve výparech oné směsi vůní, až se úplně rozpustil. Mistr rozhodl, že je čas jít spát, a proto jej zavedl do malé komůrky, která měla být od té chvíle jeho ložnicí.

„Zítra bude čas na práci,“ řekl mu, vzal jednu tuhu se skleněným držákem a nabídl mu ji.

Pietro usnul s tuhou pevně sevřenou v rukou a s přáním, aby ráno přišlo co nejdříve.

Když se probudil, bál se otevřít oči, aby nezjistil, že to všechno byl jen šťastný sen. Měl strach, že až zvedne víčka, uvidí obvyklý a známý nevlídný strop sirotčince. Ale v ruce ucítil tuhu, kterou mu dal Francesco Monterga předcházejího večera. Tak tedy ano, otevřel oči a uviděl nebe zářící za malým okénkem komůrky. Vyskočil, oblékl se, jak nejrychleji uměl, a seběhl po schodech dolů. V dílně u stojanu stál jeho mistr a připravoval plátno. Francesco Monterga na něj ani nepohlédl a vyčetl mu, vlídně, ale vážně, že v tuhle hodinu se den nezačíná. Musí si zvyknout vstávat před rozbřeskem. Malý Pietro sklopil hlavu, a než se mohl pokusit o nějakou omluvu, starý mistr mu řekl, že mají před sebou dlouhý pracovní den. Okamžitě vzal sklenici plnou štětců a vložil ji do rukou svého nového žáka. Pietrovi se rozsvítila tvář. Konečně bude malovat jako pravý umělec, pod moudrým vedením mistra. Když se chystal vybrat si štětec, Francesco Monterga mu ukázal vědro plné hnědé vody a nařídil: „Chci, aby byly pořádně čisté. Ať na nich není vidět ani stopa po barvě.“

Než se malíř pustil znovu do práce, vyklonil se ještě jednou ze dveří a dodal: „A ať nepustí ani jediný vlas.“

Malý Pietro se zarděl a zastyděl za vlastní nerozvážné iluze. Opřel se však o vědro a pustil se do svého úkolu s veškerým úsilím. Dvakrát zazněly údery zvonu na kostele, když končil s praním posledního štětce. Než skončil, přišel k němu Francesco Monterga a zeptal se ho, kde nechal tuhu, kterou mu dal předcházejícího večera. Mokrýma rukama s bílými a svraštělými bříšky prstů Pietro začal hledat v koženém měšci, který mu visel u pasu, vytáhl tuhu a nastavil ji svisle před oči.

„Tak dobře,“ usmál se mistr, „je čas začít ji používat.“

Pietro se neodvážil zaradovat, ale když uviděl, že Francesco Monterga přináší papír a dává mu ho, srdce se mu prudce rozbušilo. Poté mistr ukázal na obrovskou polici, která dosahovala až k temným výšinám stropu, a řekl mu, ať srovná úplně všechno, co se kupí na nekonečných přihrádkách, ať očistí vše, co je špinavé, a pak s pomocí tuhy a papíru udělá soupis všech věcí. A než se vrátil ke stojanu, řekl mu, aby se zeptal na názvy všech předmětů, které nezná. Pietro to nemohl tušit, ale byl to první stupeň strmého schodiště, které představovalo přípravu malíře. Tak to kdysi napsal ten, jenž byl mistrem Franceska Montergy, velký Cosimo da Verona. Ve svém Pojednání o malířství radil:

První, co musí znát ten, kdo se chce stát malířem, jsou nástroje, s nimiž bude pracovat. Než uděláš první skicu, než načrtneš první čáru na papír, desku nebo plátno, musíš se seznámit s každým nástrojem, jako by to byla součást tvého těla; tuha i štětec se musí podřídit tvé vůli stejně, jako to činí tvoje prsty. (…) Na druhé straně je pořádek nejlepším přítelem oddechu. Když tě ovládne lenost a necháš štětce špinavé, budeš muset pak věnovat mnohem více času na to, abys odlepil zaschlé povlaky staré tempery. (…) Nejlepší a nejdražší štětec ti neposlouží k ničemu, jestliže nebude v dobrém stavu, jinak zničí barvu i desku. (…) Budeš muset znát, který nástroj je nejvhodnější k tomu nebo onomu účelu.

Než použiješ uhel, musíš vyzkoušet jeho tvrdost: příliš tvrdý uhlík by mohl zničit papír a velmi měkký by na desce nebyl vidět; ve štětci s tvrdými vlákny by uvízl materiál, který se nestačil úplně rozpustit, a jiným, příliš ohebným, by se nedaly malovat silné vrstvy tempery. Proto než tě zasvětím do kresby a malby, musíš poznat veškeré nástroje.

Padla noc, když Pietro, klímaje nad papírem a s nadlidským úsilím udržet víčka, aby mu nepadala, skončil soupis všech předmětů na polici. Francesco Monterga si prohlédl vysoké přihrádky a zjistil, že si nepamatuje, zda je kdy viděl tak uklizené. Flaštičky, štětce a další nástroje zářily čistotou a byly urovnány v metodickém a přísném pořádku. Když mistr sklopil zrak, uviděl malého Pietra, jak hluboce spí na svých poznámkách. Francesco Monterga si gratuloval ke své nové investici. Jestliže všechno půjde podle abbého předpokladů, za několik let bude moci sklízet ovoce pracné výuky. Francesco Monterga se vždy řídil kroky svého vlastního mistra, Cosimy da Verona, a tak se přidržel návodu, že výuka učně se završuje po třinácti letech. Výchova žáka měla v ideálních podmínkách začít právě v pěti letech.

Nejdříve, v útlém věku, je třeba roku na studium základní kresby, které se provádí na desce. Poté je třeba šesti let s mistrem v dílně, aby učeň ovládl všechna odvětví patřící k našemu umění, počínaje mletím barev, vařením klihu, mícháním sádry, zručnou přípravou desek, zdobením reliéfem, leštěním, zlacením a stříkáním barvy sítem. Pak na studium barvy, zdobení leptáním, přípravu zlatých oděvů a počátky práce na zdi je třeba dalších šesti let, a přitom musí žák stále kreslit, nesmí zanechat kreslení ani ve svátek, ani v pracovní den. (…) Jsou mnozí, kteří tvrdí, že se umění naučili bez vedení mistrů. Nevěř tomu. Dávám ti jako příklad tuto knihu: kdybys ji studoval ve dne v noci a nepracoval s nějakým mistrem, nikdy bys nebyl ničím a nikým, kdo by se mohl rovnat velkým malířům.

Po první dobu se malý Pietro smířil se svým novým živobytím, které se skládalo z čištění, rovnání a třídění. V

některých chvílích se mu stýskalo po životě v sirotčinci.

Veselý otec Verani byl nepochybně milou vzpomínkou v porovnání s jeho novým poručníkem, nevlídným, strohým a mrzutým. Pietro si v duchu přiznával, že teď’ zná množství barviv, olejů, temper a nástrojů, o jejichž existenci donedávna neměl tušení. Uznával, že může s mistrem mluvit o rozličných materiálech, technikách a o nejpodivnějších nástrojích jako rovný s rovným, ale také se ptal, k čemu mu má sloužit jeho nová učenost, jestliže to vše je mu zakázáno a smí to pouze čistit, rovnat a třídit. Francesco Monterga však věděl, že čím více bude oddalovat touhu svého žáka, tím větší silou se rozvine jeho potlačovaný talent, až přijde čas.

A ten velký den přišel, když to Pietro nejméně očekával.

Jednoho rána, stejného jako mnohá jiná, zavolal mistr svého malého učedníka. Před ním ležela menší deska, tři tužky, pět dobře naostřených dlát a lahvička černi. Jako hold svému mistru uložil Pietrovi della Chíesa první cvičení. Na chóru kaple v nemocnici svatého Egidia se nachází malý oltářní obraz, Cosimovo dílo, známé jako Triumf světla. Florentský mistr dal žáku za úkol namalovat kopii obrazu a potom vyřezat na desku těmi zářivými dláty. Rytina byla nejvšestrannější a zajisté nejsložitější disciplínou, spojovala kresbu, řezbu a malování. Bez využití tří rozměrů sochy musel obraz napodobit stejnou hloubku; bez výhod barvy musel vytvořit dojem různých odstínů s jediným prostředkem, černou barvou na bílém podkladě papíru.

Pietrovy velké černé oči mu div nevypadly z důlků, když poslouchal mistra, jak mu ukládá takový úkol. Bezděčný úsměv se mu usadil na rtech a srdce mu div nevyskočilo z hrudi. Navíc to byl projev důvěry, protože ta nejmenší nepozornost při používání nabroušených dlát mohla znamenat strašné neštěstí. Nepochybně to byla mnohem větší odměna za trpělivost, než jakou mohl očekávat.

Za několik málo dní byla práce hotova. Francesco Monterga užasl. Výsledek byl překvapivý: rytina nejen plně odpovídala originálu, ale dalo by se říci, že s minimálním užitím černé barvy vyjadřovala ještě dokonalejší hloubku a jemnost. Ale ani Pietro ani Francesco Monterga si nepředstavovali, že ty čtyři rytiny změní běh jejich života.

5

U obdélníkového hrobu, který každou další hrstí hlíny polykal zohavené ostatky toho, kdo ještě donedávna vyhlížel jako eféb, se Francesco Monterga nedokázal ubránit chaotickému sledu vzpomínek. Stejně jako vzpomínka na syna vyvolává vzpomínku na otce, tak myslel nyní Francesco Monterga na svého vlastního mistra, Cosimu da Verona. Od něj se naučil vše, c,o věděl, a po něm zdědil také všechno, co neznal. A skutečně, Francesco Monterga se zdál mnohem více posedlý po všech tajemstvích, která nemohl odhalit, než se těšil hrstkou jistot, které zvládl. Ale to, co jej nejvíce mučilo, co si nikdy nemohl odpustit, byl hanebný fakt, že dovolil, aby jeho mistr zemřel ve vězení, kam byl uvržen pro dluhy. Uvězněný, starý, slepý a v největší bídě; žádný žák, včetně jeho samotného neměl tolik velkorysosti, aby zaplatil věřitelům a dostal jej z vězení. Ale starý mistr Da Verona byl dalek toho stát se misantropem prolezlým záští a do dne své smrti si uchoval stejnou filantropii, která jej vedla vždy. Dokonce byl tak nesmírně štědrý, že zanechal v rukou tehdy mladého Franceska Montergy svůj nejcennější poklad: starobylý rukopis mnicha Heraklia, pojednání Diversarum Artium Schedula. Nepochybně by onen rukopis z devátého století značně přesáhl výši jeho dluhu, ale on nikdy nedovolil, aby skončil v bídných rukou nějakého lichváře. To by raději dal přednost smrti ve své cele. A tak to také udělal. Podle toho, co odhalil Cosimo da Verona Francesku Montergovi toho dne, kdy mu svěřil spis, rukopis obsahoval nejhledanější tajemství, po němž se pídí malíři všech dob, onen tajný prostředek, za nějž by kterýkoli umělec obětoval pravou ruku, nebo ještě víc, pro každého malíře to nejcennější: dar vidění. Tento rukopis obsahoval cenné pojednání Secretus coloris in statu puro, mytické tajemství barvy v čistém stavu. Avšak když Francesco Monterga dychtivě pročetl celý spis a prohledal jednou i podruhé poslední kapitolu, Colonibus et Artibus, dalek toho, aby jak čekal, učinil cenné odhalení, narazil přesto na nečekané překvapení. Neboť místo jasného a stručného vysvětlení tohoto tajemství nenašel nic jiného než dlouhý úryvek z Knih o pořádku svatého Augustina, v jehož řádcích byly vloženy řady čísel bez jakéhokoli zjevného uspořádání.

Po více než patnáct let se Francesco Monterga pokoušel rozluštit hádanku, aniž by dosáhl objasnění nějakého smyslu. Mistr uchovával rukopis pod sedmero zámky.

Jediným, komu svěřil existenci spisu, byl Pietro della Chiesa.

Jeho učedník se naučil řemeslu velmi rychle. Rané mistrovství, které odhalila ona vzdálená první rytina, bylo slabou předzvěstí jeho výkonů. Za dvanáct let studia u svého mistra podle mínění všech překonal talent Taddea Gaddiho, nejuznávanějšího Giottova žáka, jenž strávil čtyřiadvacet let pod vedením slavného malíře.

Pietro během let vyrostl ve štíhlého, veselého a ukázněného mladíka. Měl inteligentní pohled a vlídný a jasný úsměv. Jeho kadeřavé světlé vlasy kontrastovaly s očima černýma jako noc, hlubokýma a plnýma otázek.

Mluvil jemným hlasem a klidným způsobem a zdědil onu lehkou strojenost svého mistra, nicméně zbavenou veškeré neupřímnosti. Zachoval si stejné rysy, jaké měl jako dítě, teď pozměněné dospíváním, a svou neobyčejnou krásu nesl s jistou nesmělostí.

K jeho přirozenému zájmu o kresbu se přidalo metodické studium geometrie a matematiky, zlatého pravidla proporcí, anatomie a architektury. Bylo zřejmé, že je pravý Florenťan.

Perfektní zvládnutí perspektivy a perspektivního krácení odhalovalo dokonalou souhru mezi citlivostí pramenící v srdci a pečlivým výpočtem aritmetických vzorců. Francesco Monterga nemohl zakrýt pýchu, která mu nadýmala hruď při pochvalných poznámkách učenců i laiků o talentu svého žáka. Ale Pietro, jak odpovídalo jeho přísné povaze, prosté veškeré domýšlivosti, znal své hranice; přiznával, že se mu nikoli bez velkého úsilí podařilo zvládnout techniky kresby a perspektivu. Nicméně když měl nanést barvy, jeho jistota se před plátnem rozplývala a dovednost ruky s tužkou se pod tíhou štětce měnila ve váhavost a nerozhodnost. A přestože jeho desky neodhalovaly osobní nejistoty, barva pro něj představovala nerozluštitelnou záhadu. Jestliže všechny ctnosti budoucího malíře, které Pietro vykazoval, byly dílem mistrovy trpělivé výchovy, se stejnou spravedlností je třeba přiznat, že také za trhliny v jeho přípravě byl odpovědný Francesco Monterga. A po pravdě řečeno, florentský mistr možná nevědomky zasel do ducha svého žáka vlastní nedostatky a posedlosti.

Francesco Monterga byl už starý muž, ale nechtěl se odevzdat smrti, aniž by odhalil tajemství barvy. Možná jeho učeň, inteligentní a hluboce neklidný mladík, by mu mohl pomoci tu záhadu vyřešit. Společně trávili celé noci zavřeni v knihovně a četli a studovali znovu a znovu každou z číslic, které se mísily s textem svatého Augustina a které zdánlivě neodpovídaly žádné srozumitelné logice.

V okamžiku tragédie měl Pietro della Chiesa už brzy ukončit vzdělání a konečně se stát malířem. A bezpochyby jedním z nejskvělejších, jaké Florencie zrodila. Všichni tedy chápali Montergův zármutek a okamžiky hraničící se zoufalstvím. Florentský mistr viděl, jak se mu před očima rozplývají naděje pomstít vlastní zklamání zasvěcením svého svěřence do řemesla.

6

Během děsivého obřadu hrobařů, kteří házeli lopaty vlhké hlíny na smutnou rakev, si Francesco Monterga udržel zamyšlený výraz člověka hluboce pohrouženého do svých myšlenek. Převor Severo Setimio s nachýlenou hlavou a rukama sepjatýma na prsou malýma ptačíma očkama těkal sem a tam a prohlížel si každého z přítomných. Jeho zálibou vždy bylo podezírání. A přesně to právě dělal. Jeho přítomnost na pohřbu Pietra della Chiesa neměla za účel přeříkat modlitby za duši mrtvého, ani vzdát mu posmrtnou poctu. Jestliže se během prvních Pietrových let někdejší arcibiskupský inspektor stal jeho nejobávanější noční můrou, nyní, sedmnáct let poté, se zdálo, že je odhodlán nenechat jej na pokoji ani na věčnosti. Náhoda nebo osud tomu chtěly, že vévodské komisi, sestavené za účelem vyšetření temné smrti mladého malíře, stál v čele starý inkvizitor dětí Severo Setimio. Plešatější a trochu shrbený, stále ještě si uchoval svůj podezíravý pohled. Na převorovi nebylo vidět žádný smutek, naopak, jeho dávná nedůvěra vůči oblíbenci abbého Veraniho se zřejmě postupem času ještě prohloubila. Možná proto, že neměl to štěstí, aby mohl poslat malého Pietra do domu mrtvých, snad kvůli této staré, nesplněné touze, ať to bylo jakkoli paradoxní, zdálo se, že veškerá jeho podezření se obracejí k samotné oběti. Jeho první výslechy se točily kolem nevyslovené otázky: jaký strašný čin mladý učeň spáchal, že to dospělo k takovému výsledku.

Napravo od převora, s pohledem ztraceným v neurčitém bodě nad vrcholky pinií, stály další dva učedníci, Giovanni Dinunzio a Hubert van der Hans. Těkavé oči Severa Setimia nyní utkvěly na tomto posledním, vytáhlém mladíkovi s rovnými vlasy, tak světlými, že v dopoledním jasu vypadal jako albín. Ve skutečnosti převor nedokázal rozeznat, zda jeho slzavý výraz a zarudlé oči způsobil zármutek nad smrtí druha, nebo zda se pod dotykem slunce, které mu začalo šikmo svítit přímo do tváře, nemůže ubránit stažení obličeje, doprovázenému slzami a popotahováním.

Převor Severo Setimio se při svém prvním vyšetřování dozvěděl, že Hubert van der Hans se narodil v městě Maaselku v Limbursku, blízko u východních hranic Nizozemí. Jeho otec, úspěšný obchodník, který vyvážel hedvábí z Flander do Florencie, odhalil ranou náklonnost prvorozeného syna k malířství. Rozhodl se tedy představit svého syna nejproslulejším vlámským mistrům, bratrům Gregovi a Dirkovi van Manderovým. Hubert se jako sotva desetileté dítě stal nejvyzrálejším učněm bratrů z Flander.

Jeho cit pro přípravu barev, míchání součástí temper, barviv a fermeží a přesné napodobování odstínů starých obrazů jej opravňoval k naději na šťastnou budoucnost pod záštitou mecenáše Jana Bavorského. Deset let strávil Hubert v dílně bratří Van Manderových. Ale finanční nestálost obchodu s hedvábím přinutila rodinu Van der Hansových přestěhovat se do Florencie. Nyní bylo mnohem výhodnější dovážet nebarvené látky z Flander, použít novou florentskou techniku barvení a potom vyvézt konečný výrobek zase do Nizozemí a jiných království. Když se Hubertův otec usadil ve Florencii, rozhodl na doporučení vévody z Volterry, aby jeho syn vstoupil jako učeň do dílny mistra Franceska Montergy a nepřišel o návaznost svého studia.

Dirk van Mander hořce litoval před každým, kdo byl ochoten poslouchat, a stěžoval si, že Hubertův odchod znamená skutečnou potupu. Nejen proto, že florentský mistr jej připravil o milovaného žáka, ale také proto, že tento čin představuje nový krok v němé válce, kterou odedávna vedli.

Skutečně mezi mistrem Montergou a mladším z bratří Van Manderových vyrostla rivalita, která svým způsobem představovala spor o nadvládu v evropském malířství mezi dvěma velkými školami: florentskou a vlámskou. Nebyli jediní. Mnoho jiných bylo zapleteno do války, jejíž kořist představovali mecenáši, knížata a vévodové, žáci a mistři, portrétovaní šlechtici a noví měšťané s patricijskou marnivostí a touhou po posmrtné slávě, zdi paláců, apsidy kostelů, panteony burgundského dvora a prostory papežských sídel. A v té dávné válce, k níž se Monterga a Van Mander přidali už před časem, bojovníci dohadovali spojenectví a strategie, vyměňovali si tajné recepty na barvy a techniky, metody špionáže a systémy skrývání a utajování receptů. Hledaly se prastaré texty a jako oko v hlavě se střežily rukopisy skutečných mudrců i pochybných alchymistů. Všechno představovalo bitevní pole, které ti i oni usilovali ovládnout v boji, k němuž se postavili vyzbrojeni štětci a špachtlemi, perlíky i rydly. A snad i jinými zbraněmi. Převoru Severu Setimiovi nebylo neznámo, že jak ve Florencii, tak v Římě, ve Francii i ve Flandrech se dějí divné věci: Masaccio zemřel velmi mladý, otráven roku 1428, za nikdy nevyjasněných okolností.

Mnohá podezření se vyskytla kolem tragické smrti Andrey del Castagno a podle některých pochybných domněnek byl jeho vrahem Domenico Veneziano, žák Fra Angelika. Další zvěsti, temnější a méně doložitelné, které se donesly ke sluchu převora, mluvily o několika malířích zemřelých na podezřelé otravy, připisované neopatrnosti při práci s určitými barvivy, které, jako olovnatá běloba, mohly být smrtelné. Nicméně skeptici měli své důvody k pochybnostem.

Uprostřed tohoto tichého válčení, které se zdálo nekonečné, se mladý Hubert van der Hans stal nedobrovolnou válečnou zástavou. Jak se dopátral převor Severo Setimio při svých krátkých výsleších, vztahy mezi vlámským žákem a Pietrem della Chiesa nikdy nebyly příliš vřelé. Ode dne, kdy vkročil do dveří dílny nový učeň, „prvorozený“ Pietro, jak by se dal nazvat, se nemohl ubránit protichůdným pocitům. Zakoušel přirozenou žárlivost, jakou cítí dítě při narození sourozence; nicméně byl postaven před paradox, že nový „bratr“ je o dva roky starší než on. Takže mu nezůstala ani útěcha převahy nad benjamínkem, na niž má prvorozený právo. Ve skutečnosti „benjamín“

převyšoval jeho skromnou postavu téměř o dvě hlavy a jeho hluboký hlas, světský vzhled, cizí přízvuk, drahé a trochu exotické šaty a jeho zjevná převaha ve zvládnutí barvy brzy posunuly Pietra v očích Franceska Montergy na nižší pozici.

Trpěl mlčky. Děsila ho představa, že ztratí to málo, co má: lásku svého mistra. Ze dne na den se jeho život proměnil v tichou kalvárii. Na druhé straně nebylo možno necítit, že nepřítel vstoupil do jejich vlastního domu. Pietro della Chiesa vyrůstal naslouchaje zlořečení Franceska Montergy Vlámům. Pokaždé, když přišla zpráva, že se nějaký Florenťan nechal zpodobnit malířem ze severu, mistr soptil vzteky. Označil za zrádce kardinála Albergatiho, vyslance papeže Martina V., protože v Bruggách seděl modelem Janu van Eyckovi. Zavrhl manžele Arnolfiniovy, neboť se také nechali zpodobnit tím mizerným Vlámem, a přál jejich potomstvu nejbídnější úpadek, zatímco je častoval zlostnými urážkami.

Dalek porozumění pro novou „akvizici“ Franceska Montergy jako kusu ukořistěného nepříteli, si Pietro della Chiesa nedokázal vysvětlit, z jakého podivného důvodu mistr odhaluje nejcennější tajemství svého umění někomu, kdo býval chráněncem jeho nejzapřisáhlejšího soupeře. Jisté je, že kromě škodolibého potěšení a předvádění uchvácené trofeje dostávalo se Francesku Montergovi z rukou Hubertova otce více než štědrého platu.

Florentskému mistrovi se nedostávalo slov ke zlořečení Vlámům. Až do ochraptění odsuzoval nové zbohatlíky z Nizozemí, jejichž mecenášství snížilo malířství na úroveň jejich ubohých estetických měřítek. Poukazoval na nedostatečné používání perspektivy, vycházející pouze z jednoho úběžníku. Lamentoval nad hrubým používáním perspektivního krácení, které podle jeho mínění sotva zakrývaly detaily, stejně pracné jako zbytečné, a které nahrazovaly oduševnělost malbě vlastní zobrazováním domácí nádhery, charakteristické pro buržoazii. Nicméně, říkával, podobizny nových mecenášů nemohou zakrýt jejich původ: pod přepychovými ozdobami, nádhernými oděvy a pod pozlátkem bylo vidět obuv prostého člověka, který se pohyboval pěšky, nikoli na koni nebo v nosítkách jako šlechta. O tom svědčil Van Eyckův obraz: muž na podobizně manželů Arnolfiniových, ačkoli se dal malovat uprostřed okázalosti, hedvábí a kožešin, byl zpodobněn s venkovskými dřeváky.

Avšak za prchlivými slovy Franceska Montergy se skrývalo roztrpčení vystavěné vápnem závisti a maltou nepřiznaného obdivu. Bylo jisté, že noví mecenáši jsou měšťané s aristokratickými ambicemi, ale neméně jisté bylo, že jeho vznešený dobrodinec, vévoda z Volterry, mu dává sotva pár ubohých dukátů, aby zachoval zdání. Jeho „štědrost“ nepostačovala, aby starý mistr Monterga nepokládal za nutné pracovat téměř jako zedník na přestavbě paláce Medicejských. Také bylo jisté, že Francesco Monterga ovládá skvěle řemeslo při používání perspektivy a že jeho technika perspektivního krácení odpovídá tajným matematickým výpočtům, žárlivě střeženým v knihovně. I ten nejnadanější z vlámských malířů by dal všechno, co má, aby je znal. Ale také bylo jisté, že nejlepší z jeho temper vypadá matně vedle zářivých barev nejnepovedenější deskové malby Dirka van Mandera. Barevné provedení jeho kolegů z Nizozemí vyzařovalo takový realismus, že by se dalo říci, že podobizny oživuje živoucí dech smrtelníků.

Francesco Monterga se nepřestával ptát, jaké je složité tajemství míchání barev, že jejich obrazy mají takový neměnný lesk. Sám pro sebe si říkal, že by byl ochoten obětovat svou pravou ruku, kdyby znal recept. Pietro della Chiesa jej poslouchal, když mumlal to přání, a nezbývalo mu než se hořce usmívat, pokaždé když je zaslechl, neboť mistr mu často říkával, že on je jeho pravou rukou.

Hubert, věrný své učednické přípravě ve Flandrech, neměl příliš vyhraněný pojem o perspektivě a perspektivním krácení. Vlámský učedník kreslil bez jakéhokoli matematického výpočtu i úběžníku, který by se dal vysledovat na nějakém místě obrazu. Byl pánem ducha přesného pozorování, ale výsledkem jeho práce byly chaotické skicy, zaplněné čarami a s velkým okrajem, což mistra Montergu přivádělo k zuřivosti. Nicméně když došlo na barvu, náčrt utopený ve vlastních čarách získával postupně harmonii, která spočívala spíše v logickém užití barevných odstínů než forem. Na rozdíl od Pietra della Chiesa, k jehož přirozeným schopnostem kresby se přidalo systematické a přísné studium přírodních věd a četba starých řeckých matematiků, Hubert van der Hans nahrazoval skromný talent pro práci s tužkou vrozenou intuicí pro barvu a nepochybně dobrou školou svého mistra ze severu. To mu mohl Pietro pouze závidět.

Pokud šlo o Huberta van der Hanse, nechoval ke svému spoluučedníkovi tu nejmenší úctu. Vysmíval se jeho vysokému hlasu a drobné postavě a trápil ho tím, že mu říkal la bambina – holčička. Malému Pietrovi, rudému zlostí, s naběhlými žílami na krku, které mu div nepraskly, po úvaze o protivníkových proporcích nezbylo nic jiného než někam si zalézt a plakat.

V den, který předcházel zmizení Pietra della Chiesa, mistr Francesco Monterga překvapil své dva žáky, jak vzrušeně diskutují. A zaslechl, jak Hubert se vztyčeným ukazováčkem žádá zachování jistého „tajemství“, nebo přičtení si následků. Když je podrobil výslechu, nedostal z nich ani slovo a pokládal záležitost za uzavřenou v přesvědčení, že se nejedná o nic významnějšího než o jednu z obvyklých dětských hádek, jimž už přivykl.

7

Neklidné oči převora, který se držel v diskrétní vzdálenosti, se nyní nenápadně upřely na třetího žáka Franceska Montergy. Giovanni Dinunzio se narodil v Borgo San Sepolcro nedaleko Arezza. Všechno nasvědčovalo tomu, že malý Giovanni, stejně jako jeho otec a otec jeho otce, bude sedlářem jako jeho bratři a všichni Dinunziové z Arezza po celé generace. Avšak nejmladší syn rodiny si od svého nejranějšího dětství vypěstoval odpor vůči výparům z kůží, který se brzy změnil ve vzácný neduh. Dotyk vydělaných kůží u něj vyvolával nejrůznější reakce od ekzémů a kopřivek, které vypadaly jako prašivina, až k záduchám a úzkostným záchvatům dušnosti, po nichž byl naprosto vyčerpán.

Jeho první kroky k malování byly vedeny opatřeními kvůli křehkému zdraví. Antonio Anghiari byl spíše jeho lékařem než mistrem. Znalosti anatomie učinily ze starého malíře a sochaře v Arezzu jediného lékaře ve městě, neboť chyběl někdo lépe připravený. Kvůli častým a prodlužujícím se záchvatům trávil malý Giovanni většinu času v domě mistra Anghiariho. Zdálo se, že vůně máku a cinobrového prášku, pach vyluhovaných listů a olejů, převládající v dílně Antonia Anghiariho, mají okamžitý léčivý účinek na křehké zdraví Giovanniho Dinunzia. Tak se z pacienta stal téměř nepostřehnutelně žákem. Giovanni Dinunzio si vytvořil k malířství vztah tak přirozený a nepostradatelný jako samo dýchání, obrazně řečeno. V makovém oleji nalezl lék na všechny své neduhy. Aniž by si toho kdo všiml, v jeho těle i duchu počala klíčit nezvladatelná potřeba dýchat výpary oleje lisovaného z máku. Šest let strávil Giovanni Dinunzio u svého mistra. Když Antonio Anghiari viděl, že žákův talent převyšuje možnosti jeho skrovných prostředků, přesvědčil starého sedláře, aby poslal syna studovat do blízké Sieny. Když Giovanni konečně přišel do města, odstíny okru jej přivedly k pochopení nejzákladnějšího smyslu hnědé barvy. Štěstí, jaké nikdy nezakusil, mu potvrdila věta napsaná na dveřích Camolilla: Cor magis tibi Sena pandit1. Nicméně štěstí netrvalo dlouho. Mistr, kterému jej doporučil Antonio Anghiari, slavný Sassetta, ho očekával vleže, bledý a ztuhlý v rakvi. Právě zemřel.

Výchovy mladíka z Arezza se ujal Matteo di Giovanni, jeho nejvýznačnější žák. Ale neuběhlo ani osm měsíců a následoval svého mistra. Giovanni Dinunzio nedokázal odolat pokušení florentského dobrodružství. Osud tomu chtěl, že téměř náhodou narazil na mistra Montergu.

Mladík z provincie vyvolal ve Francesku Montergovi okamžitě velký zájem. Jeho oči, tak modré a bázlivé, černé rozcuchané vlasy, skromná bezelstnost, s níž mu téměř stydlivě ukazoval svoje práce, dojaly starého florentského mistra. Poté, co přísně posoudil jeho kresby a malby, dospěl k závěru, že úkol, který má před sebou, je nejprve zbořit a potom stavět. Krátký pobyt Giovanniho Dinunzia v zemi Lorenza de Monaco postačil k tomu, aby si osvojil všechny nectnosti sienské školy. Násilně prodloužené a nápadně zduchovnělé postavy, přetížené výjevy a vyumělkované ozdoby ve francouzském stylu, látky se záhyby a nemožnými křivkami, nadměrná pedagogičnost, kterou odhalovaly výjevy s dráždivě vypravěčským záměrem, a 1 Siena ti ještě více otevře srdce.

naivní zdobná pozadí představovaly pro mistra Montergu desatero toho, jak malba nemá vypadat.

Nový žák znamenal skutečnou zkoušku. Giovanni Dinunzio byl pravým opakem Pietra della Chiesa. Ten byl hbitý jako veverka, tvárný a učenlivý. Nováček byl naproti tomu jako hrubý kámen. Ne že by postrádal talent, naopak; pokud si udržel stejnou schopnost zbavit se všech zlozvyků, jako je za krátký čas dokázal vstřebat, ještě zbývala naděje.

Pro Pietra della Chiesa navzdory všem očekáváním představoval příchod nového žáka z Arezza skutečnou úlevu. Giovanniho bázlivost a skromnost kontrastovaly s povýšeným cynismem Huberta van der Hlanse. Giovanni Dinunzio přijímal kritické připomínky Pietra della Chiesa, a přestože byl o dva roky starší než on, značnou měrou se řídil jeho podněty a návrhy. Pietro della Chiesa a Giovanni Dinunzio se v krátkém čase spřátelili. Nezdálo se, že by prvnímu učedníku mistra Montergy nějak vadila soustředěná pozornost, kterou věnoval novému žáku. Vlám si zase nedokázal odpustit vůči nováčkovi chování hraničící s pohrdáním. Provinční zvyky, všední oděv a prostý duch sedlářova syna v něm nevzbuzovaly nic lepšího než odpor.

Jednoho srpnového večera, když se Giovanni Dinunzio převlékal z pracovních šatů, Pietro della Chiesa jej náhodou překvapil v okamžiku, kdy byl nahý. Ke svému naprostému ohromení uviděl, jak jeho druhovi visí mezi nohama úd takové velikosti, že mu připomněl srdce zvonu v katedrále.

Pozoroval to mrtvé zvíře, zbrázděné modrými žilami, které se rozvětvovaly jako řeky, a nechápal, jak může takovou věc nosit tak přirozeně. Od onoho dne se Pietro della Chiesa neubránil jisté lítosti nad sebou samým pokaždé, když viděl skrovné rozměry, kterými ho Bůh vybavil nebo spíše nevybavil. Ale učinil další objev, který jej vyděsil ještě více.

Jednou v noci Pietro della Chiesa uslyšel podezřelý zvuk z knihovny. Vyplašený a se strachem, že do domu vnikli zloději, rozhodl se podívat klíčovou dírkou. Tehdy uviděl, jak Francesco Monterga právě objevil skrytý zázrak svého nového učedníka. A jak mohl dosvědčit, mistr byl tak překvapen, že nevěřil svým smyslům. Když mu nestačil zrak, uchýlil se ke hmatu, a aby měl jistotu, že tento jej také neklame, použil chuť. Svěřenec Franceska Montergy cítil takovou úzkost a překvapení, že ztratil rovnováhu. A měl přitom tak málo štěstí, že klopýtl a padl na dveře, které se otevřely dokořán. Všichni tři na sebe vyděšeně zírali.

Zatímco Giovanni Dinunzio zahanbeně utekl, mistr se vztyčil a s neznámým výrazem přísně pohlédl na Pietra della Chiesa, aniž by řekl slovo. Bylo to jako jasný příkaz: vůbec nic jsi neviděl. Došlo k tomu přesně den před jeho zmizením.

Ale převor Severo Setimio, byť by chtěl sebevíce uhodnout z mlčení pozůstalých, nemohl nic vědět o těchto domácích příhodách, které se udály za zavřenými dveřmi.

8

Jak se slunce zvedalo nad Calvanské hory, červené příšeří se začalo rozplývat. Šikmý stín pinií se posouval, neznatelně jako pohyb ručičky slunečních hodin k poledni, ke kapli postavené uprostřed hřbitova. Ranní vánek přinášel vzdálenou vůni vinné révy druhu Chianti a olivových hájů Prata. Převor Severo Setimio, skryt pod nachovou kápí, sledoval pozůstalé, shromážděné kolem hrobu, jak se kříží jejich skryté pohledy a jak sklánějí zrak, když jsou náhodou překvapeni při pozorování druhých. Dalo by se říci, že dusné ticho, do něhož se uehýlili, nevyvolal jenom smutek.

Zdálo se, že každý chová nevyslovitelné podezření nebo skryté tajemství, jež se tak či onak vždy vztahuje k mrtvému. Pietro della Chiesa, věren příkazu mlčenlivosti od svého mistra, si odnesl do hrobu hrozný objev, o němž se nikdo nesměl dozvědět. Po pravdě ten poslední a náhodný pohled v knihovně nebyl objevem, ale bolestným potvrzením.

Severu Setimiovi nebylo neznámo, že už nějaký čas se šíří pověsti o vztahu Franceska Montergy k jeho žákům.

Stále s větším důrazem se šířily polohlasem vykládané historky. Pietro della Chiesa nikdy nepropůjčil sluch podobným pomluvám, které vlastně zahrnovaly i jej.

Přikládal celé záležitosti tak malou důležitost, že by ho nikdy nenapadlo po něčem takovém pátrat. Jestliže nemohl odolat pohledu klíčovou dírkou, bylo to z velmi konkrétního důvodu: ve skutečnosti několik dní předtím překvapil Huberta van der Hanse, jak prohlíží archiv Franceska Montergy a chystá se násilím otevřít malou truhlu, kde mistr choval jako poklad rukopis mnicha Heraklia, pojednání Diversarum Artium Schedula. Pietro della Chiesa dobře věděl, co ta kniha pro mistra znamená. Při té příležitosti Pietro nezván vnikl do knihovny a připomněl svému spoluučedníku, že Francesco Monterga mu výslovně zakázal vstup do archivu. Než mohl ještě zvýšit tón hlasu, Hubert van der Hans ve strachu, že by mistr, upozorněn hlukem, mohl přispěchat do archivu, vytlačil Pietra z knihovny a vláčel ho chodbou do dílny. Tam ho popadl za krk, doslova jej zvedl do vzduchu a držel jej s nohama nad zemí. Z očí do očí, aniž by jej přestal oslovovat „bambina“, mu bradou ukázal na lahvičku obsahující piliny oxidu železitého a řekl mu, že jestli jej náhodou napadlo, že se o té příhodě zmíní Francesku Montergovi, osobně z něj udělá prášek do barvy.

V tom okamžiku vstoupil mistr a uviděl závěr scény.

Nepříliš důrazně požádal o vysvětlení, rozzloben spíše střetem samotným, než jeho příčinou, a když se dočkal jen ticha, nepřikládal rozepři důležitost, otočil se a vrátil se ke své práci.

Pietro della Chiesa se chystal všechno svému poručníku vyprávět. Ale pomyšlení, že by se o tom Hubert van der Hans mohl dozvědět, jej děsilo. Řekl si, že musí najít vhodný okamžik. Neboť od toho dne byl Pietro pevně přesvědčen, že jeho druh je ve skutečnosti špeh poslaný bratry Van Manderovými. Naskýtala se ale otázka: jak se dozvěděli o existenci rukopisu, který znali pouze on a mistr?

Pietro della Chiesa si možná nikdy nedokázal na tuto otázku odpovědět. Nebo snad při jejím objasňování nalezl smrt. Je jisté, že pro Pietra se prostor knihovny v posledních týdnech změnil v místo nočních můr, nebo spíše vlastního odsouzení.

Na druhé straně na tomtéž místě byl i Hubert tajným svědkem podivné příhody. V průběhu prvních výslechů se Severo Setimio dozvěděl o něčem, co vzbudilo jeho pozornost: před několika týdny přijela do Florencie dáma, manželka portugalského obchodníka, s úmyslem nechat se od mistra portrétovat. Z nějakého důvodu Francesco Monterga udržoval svou novou zakázku v největší tajnosti.

Jeho zákaznice přicházela do domu skrytě, zahalená do závoje, který jí zakrýval tvář, se skloněnou hlavou a rychle se odebrala do knihovny. Pokaždé, když zaťukala na dveře, mistr nakázal učedníkům, aby se zavřeli do jizby vedle dílny, a dovolil jim vyjít, až když záhadná návštěvnice odešla. Mnohokrát si Francesco Monterga stěžoval na excentrické vrtochy příslušníků buržoazie, ale tohle se zdálo příliš. Jednou odpoledne Hubert van der Hans, sužován zvědavostí, se opatrně připlížil až ke dveřím soukromých prostor, kde mistr pracoval. Dveře byly lehce přivřeny a nepatrnou mezerou ženu uviděl. Její záda, dívčí hruď z poloprofilu a sotva jednu líc odvrácené tváře. Stačilo mu to, aby usoudil, že se jedná o velmi mladou ženu, a se svým mladickým zápalem si ji představil neskutečně krásnou.

Před dívkou stál u stojanu Francesco Monterga a črtal první skicy uhlem.

Návštěvy trvaly celý týden. Ale poslední den návštěvnice, do té chvíle tak zamlklá, ticho neočekávaně přerušila. Křik krásné Portugalky doléhal až do dílny. Rozhořčeně si stěžovala na malíře, křičela a dávala najevo svou nespokojenost s postupem práce. Hubert nevěřil, že by někdo byl schopen mluvit s florentským mistrem takovým způsobem. Scéna skončila hlasitým prásknutím dveří. Od té doby se žádný z žáků nikdy neodvážil promluvit o této zahanbující příhodě s Franceskem Montergou. Událost, zdánlivě nepodstatná – pouhá urážka, na niž se brzy zapomnělo – se měla zřetězit s pozdějším činem s tehdy nečekanými následky.

Když hrobaři udusali hlínu, Francesco Monterga vypukl v dušený pláč, tak niterný, že by neunesl ani pokus o útěchu.

Snad z toho důvodu abbé Tomasso Verani ovládl popud přiblížit se k němu a ulevit mu dobrým slovem. Omezil se na to, že si postupně prohlédl všechny pozůstalé, jako by chtěl proniknout do nejskrytějšího místa jejich duše a najít tam odpověď na otázku, kterou se nikdo zřejmě neodvážil vyslovit: kdo zabil Pietra della Chiesa?

Ultramarínová modř

1

Ve stejnou dobu, kdy ve Florencii pohřbili Pietra della Chiesa, v rozlehlé nížině, utopené mezi Severním mořem a Ardenami na opačném konci Evropy, se slunce za clonou šedivých mraků sotva dalo tušit. Jako vztyčené větve hledající trochu světla ztrácely se vysoké kupole kostelů v Bruggách v mracích a štíhlé věžičky na jejích vrcholcích nebyly vidět. V tu dobu měly najednou zaznít údery zvonů třech

věží,

dominujících

městu:

zvony

ze

Salvatorskathedraal, z kostela Panny Marie a z věže Belfortu. Nicméně zvonkohra čtyřiceti sedmi bronzových zvonů zůstávala němá. Bylo slyšet pouze jeden osamocený a slabý úder, jehož dozvuk se ztratil ve větru. Už před mnoha lety se stroj orloje zastavil. V Mrtvém městě panovalo hrobové ticho. Bruggy už nebyly tepajícím srdcem západní Evropy, které září v nádherném rozkvětu řemeslnických cechů. Už to nebyla věrolomná a pyšná flanderská dáma pod vládou burgundské dynastie, ale šedivý, poničený a tichý přízrak.

Od té doby, co se koryto řeky Zwin změnilo ze dne na den v bahniště, město se stalo sirotkem moře. Vydatný proud vody, který spojoval Bruggy s oceánem, se změnil v nesplavnou bažinu. Z přístavu, který kdysi ve svých kotvištích poskytoval útočiště lodím plujícím po všech mořích a řekách světa, zbyla teď pouze řada zídek kolem bažiny. Na druhé straně absurdní smrt Marie Burgundské, která zahynula pod vlastním koněm, poznamenala konec království burgundských vévodů. Když se ale ke krutosti osudu přidala hloupost nových vládců, kteří nespravedlivě zvýšili daně, trpělivost občanů přetekla a knížete Maxmiliána, vdovce po Marii, lid uvěznil v Cranenburské věži.

Všechna evropská království se nad tou zprávou zalekla.

Maxmiliánův otec Fridrich III. poslal vojsko, kníže byl osvobozen, ale nejprve musel slíbit, že bude respektovat práva mocné buržoazie. Maxmiliánova pomsta však byla obrovská a pro hrdé město Bruggy znamenala rozsudek smrti. Kníže se rozhodl přesunout císařské sídlo do Gentu a postoupil Antverpám obchodní a finanční výsady, které dosud neoprávněně držely Bruggy. Od té chvíle bylo po pět následujících století město známo jako Ville Morte – Mrtvé město.

Toho rána byly Bruggy pod šedivým rubášem mraků smutnější než kdy jindy. Bylo slyšet pouze naříkavé kvílení větru kolem věže kupole korunující Cranenburskou věž.

Střed města na náměstí Markt, kdysi rušném trhu, byl nyní skromnou kamennou pouští. Kousek dál, nad můstkem klenoucím se nad ulicí U Slepého osla, se tyčila podivná dílna bratří Van Manderů. Byla to malá skleněná kostka, postavená na vyvýšeném oblouku, jejíž boční stěny tvořila dvě velká protilehlá okna. Přístup do dílny představoval nerozluštitelnou hádanku, cestu labyrintem začínající u dveří poblíž rohu ulice. Aby se člověk dostal nahoru, když překročil práh úzkých dveří, bylo třeba projít stinnou chodbou, vystoupat po těsném a křivolakém schodišti a namátkou se rozhodnout pro jedny z dveří, které se objevily v hořejším poschodí. Proto příležitostní návštěvníci raději zakřičeli dole z ulice do oken na můstku.

To byl i případ posla, který se po několika neúspěšných pokusech, kdy vešel a vyšel mnoha dveřmi, vyskytujícími se na jedné či druhé straně ulice U Slepého osla, rozhodl porušit ranní ticho a zakřičel jméno Dirka van Mandera.

Mistr právě připravoval základní vrstvu barvy na jedné desce. Jeho starší bratr Greg, sedící u krbu, vybíral po hmatu materiály, které bude třeba namlít, aby získal barviva. Když zaslechli křik posla, nezaskočilo je to, byli na takový postup zvyklí. Dirk se vztyčil, nechal desku být, vyklonil se z okna a zjistil, že příchozího nezná. Trochu proti své vůli, protože venku byla nepřívětivá zima a v domě teplo, otevřel jedno okenní křídlo.

Mrazivý vítr jej bodl do tváří. Posel mu oznámil, že přináší dopis na jeho jméno. S vědomím, jak obtížné by bylo vysvětlit příchozímu cestu nahoru, a z lenosti, kterou v něm vzbudila představa, že by mu měl jít naproti, spustil Dirk van Mander z můstku kožený měšec, přivázaný na provázku, který měl pro takové příležitosti připravený. Když měl dopis v ruce, zlomil pečeť a s nechutí list rozvinul.

Rychle přečetl zprávu a nemohl potlačit příliv radosti. Nikdy si nepředstavoval, že ta příjemná zpráva bude znamenat tak obrovský převrat v jeho životě smířeném s osudem.

2

Zručnost staršího z bratří Van Manderů při přípravě barev byla opravdu pozoruhodná. Jeho ruce klouzaly od lahvičky k lahvičce, oddělovaly barevný prášek a s mimořádnou pečlivostí jej mísily s emulzemi a rozpouštědly. Při této práci se obešel bez pomoci vah, kapátek nebo odměrek.

Dalo by se tvrdit, že je schopen pracovat se zavřenýma očima, a skutečně tomu tak bylo, protože Greg van Mander oslepl. Právě když se nacházel na vrcholu své kariéry, došlo k této tragédii. Bylo to časově spojeno s jinou událostí.

Tehdy pracoval Greg van Mander pod záštitou burgundských vévodů. Roku 1441 Jan van Eyck, největší vlámský malíř, a podle vyjádření mnohých ten, který nejlépe znal klíč k barvě, si odnesl své tajné postupy do hrobky v kostele svatého Donaciana.

V té době vévoda Filip III. svěřil Gregu van Manderovi obtížný úkol znovu objevit recepty, jimiž Van Eyck dosahoval svých jedinečných barev. A navzdory všem předpovědím se Gregu van Manderovi podařilo nejen dokonale se vyrovnat svému předchůdci v technických postupech, ale přišel i na metodu, jak je dokonce zlepšit.

Když učinil svůj objev, začal malovat Madonu se zlatým pláštěm, mistrovské dílo, jímž zamýšlel předvést svůj objev Filipovi III. Ti, kdo měli vzácnou výsadu vidět postupně vznikající Gregovo dílo, svědčili o tom, že do té doby skutečně nespatřili nic podobného. Neměli slov k popsání živého dojmu, vyvolaného barevnými vrstvami. Pleť panny Marie na jedné straně budila zdání dokonale živé hmoty, a na druhé straně představovala neuchopitelnou substanci svatosti. Dalo by se říci, že oči měly stejnou barvu pigmentu, který zabarvuje duhovku, a že vyzařovaly světlo člověka, který byl svědkem zázračného početí. Jiní upozorňovali, že dokonce i zlatý plášť postrádá vyumělkovanou hladkost, která vždy prozrazovala použití zlatého prášku, smíchaného s fermeží nebo naneseného v tenké vrstvě jako fólie. Nicméně když scházely již jen poslední úpravy, a aniž by se předem projevily jakékoli příznaky, Greg van Mander zcela ztratil zrak, než se mu podařilo dílo dokončit. Tento fakt i další, podobně temné, o nichž se vědělo tak málo jako o oné tragédii, obklopovaly Van Manderovu Madonu aureolou tajemnosti a pověrčivosti. A bylo jisté, že sám malíř v zuřivosti nad tím, že se stal obětí tak nešťastného osudu, se rozhodl zničit své dílo dříve, než je mohl spatřit Filip III. Mladší bratr Dirk, tehdy velmi mladý, téměř dítě, byl svědkem Gregova zběsilého zármutku a nabídl se mu, že práci dokončí. Ale Greg mu ani nedovolil se na obraz ještě jednou podívat, než jej hodil do ohně.

Dirk, jenž se uvedl jako malíř miniatur, rychle zdědil živnost svého staršího bratra. Greg jej naučil všem tajemstvím řemesla, avšak tvrdě odmítl odhalit mu ta, která se týkala přípravy barev, nebo alespoň ne víc než základy a základní pojmy. Rozhodnutí předat mu dědictví se zakládalo na neodvolatelné klauzuli: Dirk se bude věnovat výhradně malování obrazů, zatímco Greg se postará o přípravu základních barviv, temper, fermeží a makových a ořechových olejů, v nichž se rozpouštějí pigmenty. A Dirk musel přísahat, že se nikdy nebude plést do techniky přípravy, kterou si jeho starší bratr podrží navždy pro sebe.

Jak léta plynula, bratři Van Manderovi se stali pokračovateli Van Eyckových. Jejich obrazy byly obdivovány na dvoře burgundských vévodů a věhlas díla se rozšířil i mimo města Bruggy a Antverpy, Gent a Hainaut, a dokonce přesáhl hranice a šířil se za Ardenami. Z

nejvzdálenějších míst Evropy přijížděli mladíci a žádali, aby mohli vstoupit do jejich dílny jako žáci nebo učedníci.

Jejich temperové obrazy na deskách, oleje a fresky byly mimořádně zdařilé a oslňovaly monarchy a bankéře po celé Evropě. Jejich sláva vzrůstala s každým dokončeným dílem; kardinálové, knížata a bohatí kupci žádali jejich služby a věřili, že se na jimi zhotovených portrétech dochovají potomstvu. Avšak žádný z obrazů se nikdy nestal ani vzdáleným stínem Madony se zlatým pláštěm. Slepý a tiše zahořklý nad svým osudem se Greg van Mander vzdal dokonalého postupu, který objevil, a přiměl svého malého bratra přísahat, že se nikdy nebude ani snažit vynalézt nějakou techniku, která by se pokoušela překonat jejich předchůdce, Van Eyckovy.

V posledních letech burgundské říše, když se Maxmilián rozhodl přenést vévodské sídlo do Gentu, navrhl Gregovi a Dirkovi, aby se přestěhovali do nového prosperujícího hlavního města. Ale starší z bratrů nebyl ochoten opustit Bruggy. Nikdy vévodovi neodpustil rozsudek smrti, který nechal dopadnout na jeho rodné město. Jako přenesená reakce pomalu podkopávalo němé roztrpčení Dirkova ducha. Tak jako Greg živil svou zášť vůči Maxmiliánovi, když byl svědkem úpadku Brugg, Dirk nepřestával proklínat osud, k němuž ho odsoudil jeho bratr, když sledoval, jak se jeho mládí utápí v černé melancholii Mrtvého města.

A tak Dirk van Mander, přestože se stal jedním z nejproslulejších malířů Evropy, nakonec dospěl k zoufalému pocitu, že pracuje se svázanýma rukama. Na jedné straně ho na bedrech tížila přísaha a zákaz poznat přísady, z nichž se skládaly barvy, které používal ke své práci; na druhé straně v hloubi duše zuřil, jak ubohé jsou jeho znalosti techniky perspektivy a perspektivního krácení. Možná taková omezení unikala očím jeho příznivců a dokonce i mnoha vlámských kolegů, ale nemohl obelhávat sám sebe. Pokaždé když zkoumal vlastní díla, přišla mu na mysl vzpomínka na obrazy, které si prohlédl při své letmé cestě do Florencie. Od onoho již vzdáleného dne nemohl spát a přemýšlel o matematických vzorcích, kterými se řídí uplatnění perspektivy na obrazech toho, kdo se nakonec stal jeho nejnenáviděnějším soupeřem, nejzapřisáhlejším nepřítelem, mistra Franceska Montergy.

3

Aniž by opustil své místo u krbu, zeptal se Greg van Mander svého bratra na zprávy, které přinesl posel. Dirk mu tedy přečetl dopis:

Vašim Excelencím, kancléřům Gregu vam Manderovi a Dirku van Manderovi:

Prozřetelnost tomu chtěla, že za dlouhého putování během mého života osud před mé oči postavil dávné poklady Orientu. Viděl jsem také divy Indie a obdivuhodné památky zemí nilských a egejských. Avšak nikdy jsem nepadl na kolena jako nyní, podmaněn zhlédnutím Vašich obrazů. Mé oči nikdy neviděly tak vznešené a podivuhodné umění. Před krátkým časem mi náhoda dopřála to štěstí, že jsem objevil Vaše povznášející Zvěstování Panny Marie v paláci vévody Da Gama v Portu. Musím se vyznat, že od onoho dne se pokládám za Vašeho nejoddanějšího příznivce. A znovu, jako bych byl k tomu předurčen, štěstí mi dopřálo nejmilejší z darů. Během nedávného a prchavého pobytu v Gentu se k mému sluchu donesla zpráva, že v okolí města hrabě z Cambrai chová jednu z Vašich překrásných deskových maleb. Tolik jsem si přál vidět ten obraz, že jsem po snažných prosbách dobrého přítele, hraběti blízkého, obdržel pozvání do zámku. A znovu se můj dojatý duch potěšil zhlédnutím tak velkolepého díla: Rodina. Nikdy předtím mi nebylo dopřáno uvidět takovou krásu; vypadalo to, jako by přirozená barva všech odstínů byla zhotovena ze stejné substance, která oživuje hmotu. Dychtiv uvidět všechny haše obrazy, projel jsem všemi městy Vaší vlasti.

Od Gentu po Antverpy, od Antverp po údolí řeky Meuse až k Ardenám. Pátral jsem po stopách Vašich obrazů v Hainautu, Bruselu, Haagu, Amsterdamu i Rotterdamu, jak mě vedly zvěsti nebo intuice. A teď, když mě libovůle obchodu, tak podobná libovůli větru, konečně přivádí do Brugg, zaplavuje mě cit podobný tomu, jaký cítí poutník, když se blíží ke Svaté zemi.

Ale v nadšení, s nímž jsem se snažil vylíčit svou oddanost Vašim Excelencím, zapomněl jsem se představit. Nevlastním titul rytíře ani šlechtice, nepyšním se žádnou hodností veřejnou či diplomatickou. Jsem pouhým stavitelem lodí.

Vaše Výsosti zajisté nikdy neslyšely o mé bezvýznamné osobě. Ale možná jste viděli v přístavu v Bruggách stěžeň některé z mých kotvících Lodí. Mám své loděnice v Lisabonu, což je jako říci, že mi patří celý svět. V malé citadele, která se zvedá přímo u přístavních hrází Taja, mohu vidět diamanty přivezené z Mausilipatamu, zázvor i pepř z Malabaru, hedvábí z Číny, hřebíček z Moluk, skořici z Cejlonu, perly z Manaru, koně z Persie a Arábie a slonovinu z Afriky. V krčmách je slyšet příjemný šunt směsi jazyků Vlámů, Němců, Angličanů a Galů. Můj lusitánský duch, který je ze stejného dřeva jako trup lodí, nemůže odolat volání moře. A nyní, když jsem přichystán zvednout kotvy, je mé srdce pohnuto dvojnásob.

Dovedu si představit, že se tážete, co je důvodem tohoto dopisu. Prosím Vaše Excelence, abyste přijaly žádost o Vaše služby. Nic na tomto světě by mě neučinilo šťastnějším.

Netoužím zachovat se pro budoucnost, protože nejsem nikdo. Stejně jako prchavá stopa, která se otvírá za loděmi ve vodách, aby později zmizela, očekávám pouze zdrženlivé zapomnění v den, kdy můj život pohasne. Jsem starý muž a ten den nemůže být příliš vzdálen. Ale jsem přesvědčen, že krása by se měla zvěčnit skutečnou krásou. Proto Vás žádám, abyste zhotovili portrét mé manželky. Zaplatím Vám, co si řeknete.

Avšak předem Vám musím učinit jisté vyznání. Nechtěl bych, aby se k Vám ta zpráva dostala překrouceně a z cizích úst. Pohnut dychtivostí vidět krásu své choti zvěčněnou na obraze jsem při naší cestě Florencií a na naléhání jistého pána, jehož jméno bych nejraději zapomněl, pojal nešťastný nápad využít služeb jistého florentského mistra, jehož totožnost mi má čest nedovoluje zmínit. Ačkoli si troufá nazývat se mistrem a honosí se tím, že má žáky, dokonce jednoho pocházejícího z Flander, nezaslouží si používat takový titul. Moje zklamání bylo tak silné jako očekávání.

Ještě před dokončením díla, když jsem viděl pochybný pokrok jeho práce a chtě nechtě porovnával se vzpomínkou na Vaše obrazy, rozhodl jsem se odstoupit od smlouvy.

Zaplatil jsem však do posledního pěťáku dohodnutou mzdu, jak se sluší na čestného muže. Jestliže jsem tehdy nevyužil Vašich služeb, bylo to pouze proto, že jsem se ostýchal.

Neodvažoval jsem se obtěžovat Vaše Excelence. Kdyby tomu tak bylo nyní, uvrhněte můj dopis do ohně, přijměte moje omluvy a zapomeňte, že žiji. Za několik dní budu v Bruggách. Potom pošlu posla, abych se dozvěděl Vaši odpověď.

Skláním se k Vašim nohám

Don Gilberto Guimaraes

Greg nemohl být svědkem Dirkova vítězného posunku, když dočetl dopis. Ale uhodl jej. Florentský malíř, jehož portugalský loďař zmiňoval, bezpochyby nemohl být nikdo jiný než Francesco Monterga. Jeho mladší bratr vychutnával niternou a sladkou chuť pomsty. Slova portugalského stavitele lodí měla hodnotu pomsty. Byl to nejbolestivější úder, který mohl nepříteli zasadit. Greg van Mander, osvětlen ohněm z krbu, pokračoval netečně v práci. Věděl ale, že Dirk právě vyhrál poslední bitvu v té nesmyslné válce. Stručná slova, která Gilberto Guimaraes věnoval Francesku Montergovi, byla pro mladšího z bratří Van Manderových nejcennějším uznáním. Choť portugalského obchodníka by se mohla stát poslední válečnou kořistí získanou na nepříteli. Greg si dokázal představit, že Dirk má v úmyslu využít tuto příležitost, aby se více než vzpamatoval z poslední porážky: z odchodu Huberta van der Hanse, učedníka, který mu oplatil útěkem. Bylo to jako vyměnit pěšáka za královnu.

4

Jednou odpoledne dusot koňských kopyt a kola vozu drkotající na nerovném a roztodivném dláždění přerušily náhle ticho poklidné ulice U Slepého osla. Už dlouhou dobu pod můstkem neprošel nikdo než sem tam osamělý chodec, ztracený poutník nebo hrbaté stvoření Bláznivý Hesnut, jednotvárně vyzpěvující svůj tvrdošíjný monolog. Dirk van Mander, svírající štětec mezi zuby a další dva každý v jedné ruce, se tak vylekal, že kolenem vrazil do okraje lavice, až ze sklenic vyšplouchly oleje a vysypaly se špachtle a těrky.

Naposledy slyšel dusot koní onoho vzdáleného a tragického rána, kdy vojska vyslaná císařem Fridrichem III. vtrhla do města, aby osvobodila králova syna, prince Maxmiliána Habsburského, z jeho vězení v Cranenburské věži.

Jako vystřelen z katapultu vrhl se Dirk k oknu a šlápl přitom do oleje, který právě vylil. Doběhl k oknu právě včas, aby uviděl vůz, který se zastavil kousek před můstkem.

Vozka přitáhl brzdu a s opičí mrštností se vyklonil z kozlíku na stupátko, zadíval se k mostu, nad nímž se tyčila dílna, a pokoušel se uhodnout, kde se nachází vchod. Vtom za oknem spatřil Dirkovu postavu. Aniž by přestal připomínat opici, zamával na něj pažemi. Dirk otevřel okenní křídlo a vozka tázavě zavolal jeho jméno. Malíř, vystaven prudkému poryvu ledového větru, se domníval, že slyší, jak mu vozka oznamuje příjezd manželů Guimaraesových. Když Greg, který začal uklízet nepořádek po bratrovi, vyslechl novinu, nemohl pocítit nic jiného než překvapení. Dalo se předpokládat, že Portugalec pošle posla, aby se dozvěděl jejich odpověď. A popravdě řečeno, ještě tu záležitost dostatečně neprojednali. Greg nejevil příliš velké nadšení nad loďařovou nabídkou. Velmi dobře věděl, jak funguje kupecká logika nových zbohatlíků. Na sklonku života nebyl Greg van Mander ochoten tolerovat rozmary výstředního kupce. Dopis byl navzdory přehnaným lichotkám projevem, který dával tušit zajisté bouřlivého ducha. Starý malíř byl slepý, ale ne hloupý. Také měl tolik soudnosti, aby si uvědomoval, že jeho florentský kolega je jedním z nejlepších portrétistů v celé Evropě. Způsob, jakým se Guimaraes vyjadřoval o mistru Montergovi, ačkoli jej přímo nejmenoval, se mu zdál přinejmenším urážlivý a svědčící o duchu libujícím si v intrikách. Měl dostatek důvodů si myslet, že stejným způsobem psal kdysi Francesku Montergovi a jistě se tehdy rozplýval stejnou chválou, jakou nyní zahrnoval je. Nic nevyvracelo předpoklad, že pohrdavá slova, která Gilberto Guimaraes proradně chrlí o mistru Montergovi, nepadnou také na uznávané jméno vlámských bratří.

Naproti tomu Dirk, zaslepen leskem blízké pomsty, se těšil, až uvidí své jméno zvěčněno nad pokořenou osobou florentského rivala. Ale nyní, tváří v tvář skutečnosti, kterou představoval nečekaný příjezd manželů, museli rychle sjednotit stanovisko.

Aniž by věděl, jaká bude odpověď, aniž by se chvilku zdržel a optal se na názor svého staršího bratra, sešel Dirk van Mander uvítat návštěvníky.

5

Když vozka otevřel dveře kočáru a natáhl ruku do temného nitra, Dirk van Mander uviděl nekonečné záhyby sukně ze zeleného sametu, pod nimiž se nožka v dřeváku natahovala ke stupátku. Potom se objevila bledá a štíhlá ruka, na jejímž prsteníku se třpytily dva páry prstenů, jeden na třetím článku a další na druhém, vztáhla se k vozkově pravici a lehce se o ni opřela. Okamžitě se na světle objevila hlava, ještě skloněná, s vlasy skrytými pod čepcem. Ne bez velkého úsilí žena nakonec došlápla na dláždění, oddychujíc trochu námahou, a zvedla tvář k nebi, aby se nadýchala vzduchu, který jí namáhavá cesta nedopřála.

Dirk van Mander oněměl úžasem. Byl to nejkrásnější obličej, jaký kdy spatřil. Pleť, hebká a mladistvá, prosvítala barvou oliv z krajů Lusitanie. Oči, tak černé, že se nedaly rozeznat panenky od duhovek, kontrastovaly se světle popelavými vlasy, jež bylo sotva vidět pod čepcem ve tvaru vysokého kornoutu zvaným hennin, který jí pokrýval hlavu.

Dirk se k ženě přiblížil, poklonil se jí k nohám a pozdravil na uvítanou. Usměvavé ticho, které zachovala, a její trochu rozpačitý výraz napověděly malíři, že není důvodu, aby nová příchozí rozuměla vlámštině. A potom, právě když se malíř chystal zdvořile pozdravit Gilberta Guimaraese a natáhl ruku ke kočáru, vozka prudce zabouchl dveře, hostiteli téměř před nosem. Dirk van Mander pohlédl okénkem dovnitř a nikoli bez údivu zjistil, že v kočáru nesedí loďař, ale další žena, stařena s křečovitým šklebem, která na sedadle klímala téměř vleže. Mladší žena, která již vystoupila, si všimla údivu Dirka van Mandera a řekla mu zajíkavou a nejistou němčinou, s nezaměnitelnou portugalskou výslovností, že musela cestovat pouze se společnicí, neboť její manžel na moři onemocněl a úřady v přístavu v Ostende mu zakázaly vystoupit z lodi. Nedávná vzpomínka na zhoubný černý mor, který se šířil z Maroka po středozemním pobřeží a přes Gibraltar se dostal do všech přístavů Atlantského oceánu, od Kantaberského po Severní moře, ještě vzbuzovala hrůzu. Proto všichni cestující z jihu, kteří trpěli zjevnou nemocí, byli obezřetně vyzváni, aby zůstali na palubě, zatímco loď kotví. Když žena viděla znepokojený výraz Dirka van Mandera, pospíšila si s vysvětlením, že není důvod ke strachu, že se nejedná o nic jiného než o vysokou, ale neškodnou horečku, a mile si postěžovala na přílišnou horlivost úřadů v Ostende. Když skončila dlouhé a vyčerpávající vysvětlování, proložené vsuvkami a nesrozumitelnými slovy, vzpomněla si mladá dáma, že se ještě nepředstavila. S úsměvem, který jí osvětlil tvář, vyslovila měkce své jméno:

„Fátima.“

Měla v sobě vřelost obyvatel Pyrenejského poloostrova a chovala se přirozeně a vlídně, bez salonních formalit. Když viděla bídný stav své společnice, již cesta skutečně vyčerpala, nařídila kočímu, aby zavezl stařenu do Cranenburgu, kde mají přenocovat, a aby se pro ni později vrátil. Když ji Dirk van Mander vyzval, aby vstoupila do domu, a pozoroval její lehký a houpavý krok, zjistil, že má půvabnou prostotu venkovanek, zbavenou strojenosti, která mu tolik vadila u těch několika málo žen, jež v Bruggách ještě zůstaly.

V tom okamžiku si Dirk van Mander navíc bolestně uvědomil, že už dlouhou dobu neměl ženu.

6

Třebaže, jak zpočátku předpokládali, nečekaný příjezd manželů Guimaraesových, než se stačili dohodnout na odpovědi, představoval vskutku ožehavou situaci, návštěva Fátimy v Bruggách se nyní pro Van Manderovy stala otázkou cti. Tím spíše, že její manžel ležel nemocný na lodi zakotvené v Ostende. Zatímco žena s velkými obtížemi hledala výrazy, když líčila podrobnosti cesty, Greg nedokázal potlačit příkré gesto nevole. Starší z bratří se změnil v nevrlého člověka. Přivykl opuštěnosti Brugg a návštěvy snášel pouze s pomocí odevzdaného stoicismu. Ve skutečnosti v něm opravdový odpor budilo porušení pořádku, s nímž se mu pokojně a systematicky podařilo vytvořit vlastní malý kosmos. Dům se mu změnil ve vesmír.

Navzdory slepotě se v něm Greg uměl pohybovat bez jakýchkoli potíží; znal každý kout svého omezeného světa s vypočítanou přesností. Všechno bylo rozmístěno tak, že mohl natáhnout ruku a uchopit to, co chtěl, aniž by se spletl.

Kromě přirozené schopnosti připravovat barevné směsi s výjimečnou přesností, znal pořádek, podle nějž bylo všechno srovnáno, každou z lahviček, obsahujících pigmenty, a dokázal po hmatu uhodnout obsah podle konzistence. Rychle a bez váhání naléval rozpouštědla, oleje, změkčovací a vysušovací přísady na různé prášky v přesném poměru a nezaváhal ani čichem.

Na druhé straně se staral o téměř všechny domácí práce.

Ráno rozhrábl žhavé uhlíky, přichystal dřevo, zapálil oheň v krbu a na kuchyňském ohništi připravil oběd i večeři.

Nebylo nic, co by uniklo jeho přísné vládě. I případný nepořádek, který způsobil jeho bratr, zahrnul do svých kalkulací. Všechno se pohybovalo podle podobného pořádku, jaký řídí pohyb hvězd. Z toho důvodu jakákoli návštěva představovala nesnáz v jeho uspořádaném vesmíru.

Byl to nový objem, pohybující se v prostoru, cizí a nepředvídatelné těleso, které mohlo způsobit katastrofu.

Kromě toho Greg nesnášel pomyšlení, že neznámý jej pohledem tajně pozoruje. Ale v nejskrytějším koutku duše věděl, že to, co jej ve skutečnosti nejvíce trýzní, není nic jiného než stud. Nenáviděl pomyšlení, že by jej někdo mohl litovat. Téměř si nevzpomínal, jak sám vypadá. Věděl, jak vypadaly jeho vousy, vlastně si na ně usilovně každý den vzpomínal. Dovedl si představit své dlouhé vlasy, které si vždy udržoval tak, aby sahaly na ramena. Citlivým tlakem bříšky prstů počítal každou novou vrásku, které se mu den za dnem objevovaly na tváři. Ale nedokázal si představit celkovou podobu své osoby. Sotva si matně vzpomínal, jak vypadal toho dne, kdy přišel o zrak. Cítil nesmírnou hanbu, když se měl vystavovat neznámým očím. A tím spíš, pokud se jednalo o ženu. Skutečně už dlouhou dobu necítil příjemnou ženskou vůni.

Greg se pohyboval tak přirozeně, že si Fátima neuvědomila, že je slepý, dokud nestál před ní, když jí podával žlutavý nápoj, trochu zakalený a šumivý. Až tehdy mladá žena spatřila pod víčky podivně mrtvé duhovky. Měly nevýslovně krásnou barvu tyrkysové modři, zastřenou vodově bledým závojem. Avšak nepřipomínaly ponurou hmotu těla, které ztratilo život, nýbrž poutavou podobu drahých kamenů.

Jestliže pro Grega představovala nečekaná přítomnost Fátimy znamení víceméně neblahé, pro Dirka byla návštěva naopak požehnáním. Mladší z Van Manderů byl ještě mladý muž a nikdy si nedokázal zvyknout na smutné město, zničené zapomněním. Ještě si v čerstvé paměti uchoval vzpomínku na Bruggy z dob svého dětství, když přijížděly houfy cestujících a obchodníků. Město tehdy vřelo pod nohama chodců, kteří procházeli sem a tam, ztrácejíce se v uličkách, vcházeli do krčem a vycházeli z nich, vráželi do sebe na náměstí Markt, po stovkách se shromažďovali na procesí Svaté krve, opíjeli se a zpívali v objetí, když proudili po mostě přes kanál. Lodi přivážely muže, ženy a pletichy.

Každé plavidlo, které připlulo, bylo obtíženo dechem dobrodružství, a když zvedalo kotvy, zanechalo po sobě bouři vášnivých tragédií. Každý den bylo vidět nové tváře, bylo slyšet nerozluštitelné jazyky a do města pronikalo exotické zboží. Každý den představoval příslib. Naproti tomu nebyl nyní život ničím jiným než hlubokým, stísněným a očekávaným spánkem.

Když se Dirk díval na tu mladou a usměvavou ženu, zjistil, jak mu srdce buší příjemnou a zároveň znepokojivou odvahou. Pochopil, že cítí hluboké štěstí. Unesen naslouchal sladkému a poněkud hlubokému hlasu Fátimy, půvabným zaváháním a nesrozumitelným větám, do nichž se zaplétala, když se pokoušela vyjádřit. A vše završoval něžný úsměv a duchaplný výraz, jímž se sama sobě vysmívala. Měla v sobě svěžest venkovanek a zároveň duševní eleganci člověka, který projel svět. Dirk se snažil hledět jí odvážně do očí, ale směs bázně a rozpaků jej nutila klopit zrak.

Jak minuty ubíhaly, přibližovala se chvíle rozhodnutí.

Dirk úkosem pozoroval bratra, viděl jeho přísný a neochvějný výraz a začal se obávat nejhoršího. Věděl, že poslední slovo má Greg. Neexistovala možnost, že by tomu bylo jinak. Fátima dopila poslední doušek onoho jantarového nahořklého nápoje a Dirk jí k jejímu zjevnému údivu vysvětlil, že se vaří z chmele a ječmene.

Aniž by jí ze rtů zmizel úsměv, ale se stopou vážnosti Fátima sdělila hostitelům, jak hluboké rozpaky jí působí, že přijela bez oznámení. Vysvětlila, že nečekaný obrat událostí po manželově onemocnění celou záležitost urychlil. Řekla jim, že se vůbec neurazí, jestliže návrh jejího manžela odmítnou, a dodala, že pouhý fakt, že měla výsadu poznat nejvýznamnější malíře Flander, ospravedlňuje její cestu, i kdyby se měla příští den vrátit do Ostende. Žádala je, aby nepokládali za nutné odpovědět okamžitě, řekla jim, že přenocuje v Cranenburgu, aby vše v klidu přes noc uvážili, a že se ráno vrátí, aby se dozvěděla jejich rozhodnutí. Greg mlčky přikývl, dávaje tak najevo souhlas s posledním ženiným návrhem. Fátima tedy vstala a Dirk uviděl štíhlou postavu, jak se rýsuje proti oknu, jímž dopadalo poslední denní světlo. Mladší z Van Manderů doprovodil návštěvnici na ulici, kde ji očekával vozka podřimující na kozlíku. Dirk Fátimu naposledy pozdravil, vztáhl pravici, aby jí pomohl vystoupit, a domníval se, že v teplé ženině dlani ucítil lehké chvění, které snad odhalovalo stejný neklid, jaký ovládal i jej.

Malíř stál na dláždění a díval se, jak se kočár ztrácí ve stínu na konci ulice U Slepého osla. Právě se stmívalo, avšak Dirk van Mander toužil, aby už přišel nový den.

Neapolská žluť

1

Ve Florencii byla temná noc. Obrovský kulatý a žlutavý měsíc se chvěl na vodách Arna. Nehybný vzduch plný vlhkosti vytvářel duhové kroužky kolem zapálených pochodní. Dlažba ulic kolem řeky se leskla, jako by právě přestalo pršet. Několik málo chodců kráčelo při zdi pomalým a opatrným krokem, neboť se obávali uklouznutí.

Ospalé ticho města bylo nejistým zdáním, náhodnou nástrahou, kterou nikdo nemohl přesně uhodnout. Ve skutečnosti mohlo být cokoli známkou bezprostřední přítomnosti nepřátelského úkladu; jestliže řeka náhle stoupla, nebo naopak jestliže klesala, až se změnila v tenkého hada, jestliže byl na jasné obloze úplněk, nebo se za mraky skrýval nový srpek, jestliže nepršelo celé týdny, nebo bylo vidět blížící se bouři, jestliže vzduch byl klidný, nebo foukal silný vítr, jestliže keře vinné révy prudce rostly, nebo byly povadlé a zestárlé, jestliže psi neklidně vyli, nebo si lehali na záda, jestliže ptáci létali v hejnech, nebo osamocený pták brázdil nebe, jestliže se voda točila ve směru hodinových ručiček nebo naopak, všechno mohlo oznamovat blížící se nebezpečí nebo bezprostředně hrozící tragédii. V důsledku toho bylo všechno vytyčeno podle pravidel obrany před překvapivým útokem nepřítele. Města byla postavena podle norem podezíravosti. Kolem osídlených míst se tyčily obrovské hradby; věže a hlásky soupeřily ve výšce, aby spatřily v dálce možného útočníka; zvedací můstky, příkopy zamořené havětí, falešné brány, zahrady skrývající katapulty, křivolaké uličky, které by spletly vetřelce. A za dveřmi panovala stejná logika: hrady byly posety léčkami, mechanismy, které ukrývaly celé hodinové stroje, komnaty oddělené od vnějšího prostoru okny úzkými jako ucho jehly a od vnitřního dvojitými dveřmi posílenými mříží, skrytými zástrčkami a visacími zámky, které musely být trhány za pomoci mul, tajnými chodbami a podzemními tunely. Kořistí mohlo být vévodství, království, rodinné sídlo nebo město. Ale také poklady skryté za hradbami. Nebo ženy. Společnice, stráže, sliby panenství, nebo, když na to přišlo, nejúčinnější pás cudnosti, jakákoli věc byla dobrá, aby uchránila manželku nebo dceru. Knihovny byly vnitřní pevnosti, skutečné knihy zůstávaly skryty za hřbety falešných, které se daly rozevřít, pouze když se uvolnil malý zámeček, který zajišťoval desky.

A nepřítelem mohl být kdokoli: sousední vesnice, nebo někdo, kdo přicházel z druhého břehu moře, princův bratr nebo králův syn, vévodův rádce nebo ministr, nebo kardinál, který našeptával papeži, nebo sám nejvyšší pontifex, věrný žák nebo obětavý mistr, všichni mohli být předmětem spiknutí nebo vykonavateli zrady.

A přesně taková nálada panovala v dílně mistra Montergy po smrtí Pietra della Chiesa.

2

Nic nebylo stejné ode dne, kdy našli mladé znetvořené tělo Pietra della Chiesa v opuštěném přístřešku na dřevo v okolí Castello Corsini. Francesco Monterga a jeho dva žáci, Hubert van der Hans a Giovanni Dinunzio, se změnili ve tři utrápené duše. Mistr byl v posledních dnech neklidný. Když někdo zabouchal na dveře, neubránil se zmatku, jako by se bál nějaké neblahé zprávy. Při jakémkoli nečekaném hluku se polekal a trhl sebou jako kočka. Nečekané a nepříjemné návštěvy převora Severa Setimia jej tak vyváděly z míry, že nedokázal skrýt rozmrzelost. Opakovaně vyprávěl bývalému arcibiskupskému inspektoru okolnosti Pietrova zmizení. Se stoickou trpělivostí, ačkoli neskrýval jistý neklid, dovoloval, aby muži z vévodské gardy prohlíželi jeho dům. Výslechy a prohlídky trvaly celé hodiny, a když pátrači odešli, Francesco Monterga padal vyčerpáním.

Dráždivě často chodíval mistr do knihovny, prohlížel, zda je všechno na svém místě, a zase odcházel, ale nejdříve se přesvědčil, že jsou dveře dobře zavřené. Když se pokoušel soustředit na nějaký úkol, okamžitě upadal do roztržité letargie, a pak se strnulým výrazem, pohledem upřeným do neurčita, ztracen ve vlastních tajných úvahách, dokázal setrvat celé hodiny, svíraje zbytečně v prstech štětec. Když se náhodou míjeli s Giovannim Dinunziem na úzkém schodišti, po němž se chodilo z ulice do dílny, oba sklopili obličej s výrazem provinilého studu a navzájem si až do směšnosti uhýbali, aby se nemuseli ani trošičku dotknout.

Sotva se odvážili spolu promluvit slovo. Po nocích se Francesco Monterga zavíral v knihovně a nevycházel až do svítání. Zrak měl zanícený a pod očima mu napuchly váčky, jak zanedbával spánek.

Hubert van der Hans naopak působil jako naprosto vzdálen neblahým událostem. Nicméně jedna téměř teatrální přepjatost v jeho lhostejném chování určitě odhalovala hluboké znepokojení, které maskoval netečností. Od rozbřesku do setmění bez přestávky pracoval. Zatímco čekal, až uschne tempera na jedné desce, připravoval destilaci zinkových pigmentů a během doby, kterou vyžadovalo ohřívání, oddělující nečistoty pomocí ohně pod kotlíkem, začínal skicu uhlem na novou desku. Když uschla tempera, natíral druhou vrstvu, a jakmile byl hotov, utíkal odstavit přípravek z ohně, než se tekutina na dně nádoby připálí. Se svou postavou, tak bledou, že byla až průsvitná, dělal dlouhé a klátivé kroky jako nějaký nohatý pták, pobíhal sem a tam, ponořen do své několikeré práce. Avšak zdálo se, že takovou vytížeností chce také zakrýt něco jiného. Když Francesco Monterga mnohokrát vcházel do knihovny a zase vycházel a ujišťoval se, zda jsou dveře zavřené, vlámský žák číhal, až se mistr vzdálí, a když jej nikdo neviděl, vklouzl tajně do úzké chodby a pokaždé cloumal závorou ve zjevné naději, že dveře zůstaly otevřené.

Když zaslechl nějaký hluk, vracel se svým dlouhým krokem, a jako by se nic nestalo, pouštěl se opět do chvatné práce.

V

nejtemnějším

koutě

dílny,

vedle

desítky

nedokončených deskových obrazů a nezdařených maleb, které čekaly na přemalování, bylo na prvním místě vidět nedokončený portrét mladé dámy. Z jakéhosi podivného důvodu už nikdo na povrch té opuštěné desky nemaloval.

Nebylo na ní víc než náčrt uhlem, vybarvený několika málo vrstvami, zatím jen zkusmo.

Přestože se nedaly dostatečně rozeznat rysy, byl to obraz znepokojivé krásy. Stála na něm Fátima uprostřed místnosti, jejíž rozměry zjevně odpovídaly dílně. Nicméně nábytek ani předměty krášlící výjev neodpovídaly místu práce Franceska Montergy. Náčrt byl skutečně pořízen v mistrově dílně, ale na žádost Gilberta Guimaraese měl prostor vypadat jako ložnice manželského páru. Stanoviště pozorovatele se nenacházelo ve středu, ale bylo mírně posunuté na levou stranu desky. Na stěně v pozadí vynikal rám oválného zrcadla, ukazující navzdory nepřesnosti náčrtku rozmazanou postavu, která mohla představovat Gilberta Guimaraese.

Světlo pocházelo z okna na pravé stěně, jehož křídla byla přivřená. Na parapetu byly vidět drobné žluté květiny. Pod zrcadlem stála stolička, na níž jako nedopatřením zůstal košík s ovocem. U zdi nalevo bylo vidět část postele, jejíž nebesa se tyčila až ke stropu a visel z nich závěs purpurové barvy. Fátima měla na sobě šaty ze zeleného sametu, jejichž dlouhá sukně se rozprostírala po podlaze z dubových prken, tvořících čtverce, stejně jako v dílně. V rukou držela něco, co vypadalo jako růženec. Účes Fátimy byl korunován kuželovým čepcem, na konci seříznutým a pokrytým průsvitným tylem, který jí spadal na vztyčená a pevná ramena. Výstřih šatů byl lemován kožešinou, stejně jako rukávy. Ňadra byla stažena tkanicí, která je paradoxně spíše zdůrazňovala a zároveň stahovala. Zdálo se, že skica ve všech vzbuzuje podivný, těžko vysvětlitelný pocit. Hubert si vzpomínal, jak letmo zahlédl Fátimu pootevřenými dveřmi, když ji mistr Monterga maloval. Překvapovala jej velkorysost, s níž mistr zobrazil ňadra, která byla ve skutečnosti mnohem skromnější, než vypadala na obraze.

Giovanni Dinunzio choval k obrazu tichý obdiv. Pokaždé když viděl, jak mistr Monterga pozoruje skicu odsouzenou k smrti ještě před zrozením, rozpoznával v očích starého malíře směs zármutku a pochybností. Zdálo se, že nemůže pochopit, z jakého svévolného důvodu krásná Portugalka pohrdla obrazem ještě dříve, než jej mohl byť jenom začít.

Snad si ta žena ve své naprosté nevědomosti představovala, že konečná podoba obrazu je zachycena v prvním nástinu vodovými barvami. Ať se ji snažil přesvědčit, že to není nic víc než skica, nemohl najít způsob, jak ji přemluvit. Sotva několik málo dní seděla Fátima mistrovi modelem. Bylo to jako myslet si, že kostra lodi představuje celkový vzhled galeony, že tak bude vypadat v den, kdy bude spuštěna na moře. Ale trpělivost Franceska Montergy s manželkou lusitánského loďaře se začala vytrácet, když vyslovila jméno Van Manderových jako příklad díla působivé krásy. Jejich vlámský žák slyšel mistrův křik, když se dohadoval se zákaznicí, a pobouřenou reakci ženy, která skončila prásknutím dveří. Podařilo se jí dotknout se jemným a nevinným ukazováčkem otevřené rány jeho posedlosti.

Pro mistra Montergu to bylo největší pokoření, jaké mu jeho nepřítel Dirk van Mander mohl způsobit.

3

Pokořující epizoda s manželi Guimaraesovými nebyla pouze jedním z největších příkoří, které Francesco Monterga utrpěl, ale obsahovala skutečné jádro dávného sporu, který se svým vlámským nepřítelem vedl. Šlo o tajný recept na mytickou přípravu olejových barev. Přestože Greg van Mander rezignoval na Oleum Pretiosum, olejové barvy, které připravoval, byly skvělé a překonávaly ty, které užívali florentští malíři. Malby vynikaly zvláštním leskem a dokonalou strukturou, absolutně stejnoměrnou a bez průsvitných laků, užívaných jako poslední vrstva. Ale nejpřekvapivější byla rychlost schnutí, neboť nepracovali s barvou s přídavkem vajec, ale oleje. Francesco Monterga maloval temperou nebo makovým olejem, jak si to vyžadovaly okolnosti. Ale použití jedné nebo druhé techniky bylo vždy podrobeno neodvolatelnému výběru: tempera dovolovala rychlé schnutí mezi první a druhou vrstvou, ačkoli nikdy, ani když se na závěr použilo bezbarvých laků, nemohla dosáhnout lesku a kvality barev připravených s olejem. Pigmenty spojené olejem naopak dovolovaly neomezenou tvárnost a především neměnnou odolnost vůči světlu, vlhkosti, teplu a času; nicméně schnutí jednotlivých vrstev trvalo několik dní a v některých případech celé měsíce, než se vypařila vlhkost oleje. Nikdo nemohl vědět, jak se bratrům Van Manderovým podařilo vyřešit toto zdánlivě nezvratné dilema. Vypadalo to, že ve Flandrech všechna tato tajemství zůstanou mezi bratry a zmizí s jejich smrtí. Mezi laiky převládal názor, že olejovou malbu vynalezli bratři Van Eyckovi. Ale jen málo malířů nevědělo, že užívání olejů je téměř tak staré jako samo malířství.

Pouze z jakéhosi podivného důvodu bylo velmi málo těch, kterým se podařilo dát dohromady různé, víceméně zašifrované recepty objevující se ve starých pojednáních, a kterým se podařilo zdokonalit barvu i rychlost schnutí podle neznámých receptů. Francesco Monterga věděl, že na prastaré obrazy, které zdobily poklady nilských národů, se používaly lněné a levandulové oleje. Plinius tvrdí ve XIV.

kapitole svého spisu Historia Universalis, že „všechny pryskyřice jsou rozpustné v olejích“, ale varuje, že to neplatí o oleji vyrobeném z oliv. Aetios v VI. století napsal, že olej z ořechů je dobře schnoucí, vhodný pro výrobu fermeží, které chrání zlaté nátěry a voskové malby. V rukopisu z Luky z osmého století je také zmínka o průsvitném laku, získávaném z lněného oleje a pryskyřic. V Učebnici z hory Athos se popisuje stejná technika, přidává se peseri nebo výtažek ze lnu, který se nechá přejít varem, smísí se s pryskyřicemi a vznikne fermež. Doporučuje se používat jako krycí vrstva v kombinaci s temperami nebo voskovými barvami na zdobné oblečení, pozadí a doplňky. Záhada černých madon, nalezených v Orientu, našla vysvětlení právě v používání olejů. Kolem nálezů se splétala nesčetná vysvětlení. Kněží, teologové, vzdělanci i mystikové přicházeli s velmi ezoterickými hypotézami. Záhada měla nicméně vysvětlení v mnohem přízemnějším problému, s nímž se setkávali všichni malíři: v oxidaci pojiva barev.

Černé madony byly byzantské obrazy, na nichž byly části těla malovány olejem, zatímco na povrch oděvů se používaly jiné postupy. Takže obličej a ruce působením světla a vzduchu zčernaly, ale části malované temperou si zachovaly původní barvu. To byl důvod, který odradil staré malíře od používání olejové techniky, místo aby se snažili ji zdokonalit. V pojednání Diversarunt Artium Schedula německého mnicha Theofila autor velmi prostě vysvětlil používání olejů na rozpouštění mletých pigmentů, zvláště oleje ze lněného semena, a tvrdil, že tento postup lze použít téměř u všech barev. Je zvláště vhodný u deskových maleb, „neboť malba se musí dát uschnout na slunce“, in opere ligueo, tantun, in rebus quae sole siccari possunt, napsal.

Ve spise Tratatto Cennina Cenniniho se také objevuje jasná zmínka o používání různých olejů jako základů barvy a uvádí se recept používaný Giottem: „Lněný olej je třeba smíchat na slunci s tekutou fermeží v poměru unce fermeže na libru oleje a v tomto přípravku se všechny barvy na jemno rozetřou. Když chceš malovat oděv se třemi odstupňovanými odstíny, rozděl tóny a každý nanes na místo štětcem z veverčích chlupů, tak aby se jedna barva rozplývala v druhé a barvy byly husté. Po několika dnech se podívej, jak barvy vypadají, a oprav, co je nutné. Tímto způsobem maluj pleť nebo cokoli chceš, hory, stromy i všechno ostatní.“ V jiné kapitole Cennino píše, aby se na některé části obrazu provedeného temperou s vejcem použil olej, ačkoli upozorňuje, že ten velmi dlouho schne.

Kombinace oleje s temperou byl právě prostředek, k němuž se mnohokrát uchyloval Francesco Monterga, aby tak zmenšil olejovou plochu a urychlil schnutí.

Bez ohledu na to se vyskytoval ještě další problém: barvy rozpuštěné v oleji byly příliš husté. A spisy se v tomto ohledu nevyjadřovaly příliš podrobně. Alberti v De re aedificatoris tento problém naznačuje, ale nezmiňuje se o řešení: „Aby byl olej méně hustý, je možné jej zjemnit; nevím jak, ale když se nechá stát v nádobě, vyčistí se sám.

Nicméně vím, že existuje rychlejší způsob, jak toho dosáhnout.“

Další text ze stejné doby jako předcházející, Štrasburský rukopis, obsahuje téměř shodný postup jako ten, o němž zanechal svědectví velký Cennino: „Dá se přejít varem olej z lněného semene nebo ořechů, potom se smíchá s jistými vysoušedly jako bílá skalice. Výsledná směs, vybělená na slunci, získává nepříliš hustou konzistenci a je průzračná jako vzduch. Kdo ji mohl vidět, potvrdí, že je průsvitnější než diamant. Tento olej má tu vlastnost, že rychle vysychá a všechny barvy krásně zjasňuje a činí je zářivějšími. Jen málo malířů ho zná, a i když ho znají, jen málo jich jej umí připravit. Pro svou výtečnost se nazývá Oleum Pretiosum. S

ním je možné rozetřít a namíchat všechny barvy. Avšak přestože není jedovatý, prastaré rukopisy upozorňují na jeho nebezpečnost, ačkoli žádný neříká, v čem spočívá tato obava.“ Tento poslední recept nedal Francesku Montergovi spát, protože obsahoval vlastnosti do té doby nespojitelné: lesk a všestranné využití, odolnost vůči stárnutí a rychlé schnutí. Avšak v praxi se předpis nedařil. Nesčetněkrát krok za krokem postupoval Francesco Monterga popsaným způsobem, ale výsledek byl vždy stejný. Když vystavil desku slunci, teplo zkroutilo dřevo až k prasknutí.

Vyzkoušel všechny schnoucí oleje, o nichž se zmiňovaly staré rukopisy, rozpustil pigmenty v oleji ze lněného semene, v makovém, ořechovém, karafiátovém a levandulovém oleji a dokonce i v takových olejích, které byly rovnou označeny jako nevhodné, jakým byl olivový.

Výsledky byly vždycky spíše skličující. Když pigmenty nezměnily barvu do nepojmenovatelných odstínů, byla směs tak hustá, že se sotva odlepila ode dna, a když byla její konzistence naopak jemná a nechala se jemně rozetřít po desce, schnutí trvalo třeba půl roku. A tehdy, když se mu podařilo namíchat směs, v níž se barvy neměnily a současně měla jemnou konzistenci a ztvrdla za rozumnou dobu, skončilo to vždycky stejně. Za několik dní malba začala praskat, až se úplně rozpadla. Tyto pokusy jej stály drahocenný čas, materiálně i intelektuálně. Poražen se vracel k přípravě starých temper, a když odděloval vaječné žloutky od bílků, nemohl si pomoci a cítil se jako smutný kuchař.

Obklopen skořápkami odháněl mouchy, které nad směsí přeletovaly, a znovu a znovu se ptal, jaký je recept Van Manderových. Na druhé straně musel při svých pokusech zachovávat největší opatrnost a dělat je mimo dohled případných svědků, protože existovala přísná pravidla, kterými se sdružení, cechy i jednotlivci museli řídit. Článek IV řádu, inspirovaný dopisem gentských mistrů, pravil: Každý malíř přijatý do cechu bude pracovat s dobrou barvou pleti, na kameni, plátně, dřevěném triptychu i dalších materiálech, a jestliže proti tomu pochybí, zaplatí deset dukátů pokuty.

Článek VI stanovil:

U každého díla, které mělo být zhotoveno azurovou a jemnou zelenou barvou, pokud představený a členové představenstva zjistí, že došlo k podvodu s materiálem, viník bude muset zaplatit patnáct liber pokuty.

Článek X předepisoval:

Členové představenstva jsou povinni dělat návštěvy v domech v kterémkoli čase a místě jako dobří a svědomití dohlížitelé, aby se dozvěděli, zda byl některý z předešlých článků porušen, nebo zda nedošlo k nějakému jinému porušení zákona. Návštěvy se uskuteční tak, aby jim žádná osoba nemohla zabránit.

Stanovy byly na umělce tak přísné, až se říkalo, že střeží čistotu malířských děl se stejnou horlivostí s jakou církevní učenci pronásledují čarodějnictví. A zajisté pokusy s méně obvyklými materiály a navíc ještě se zhoubnými výsledky ohrožovaly pověst malíře, jeho skrovný kapitál a především vykonávání řemesla a výuku. Jediným důvěrníkem Franceska Montergy při všech těchto činnostech a úvahách býval Pietro della Chiesa. S nejdéle se učícím žákem trávili potají celé noci za svitu svíčky a vařili oleje, míchali pryskyřice a roztírali všechny možné prášky. Kterýkoli případný svědek by mohl přísahat, že je svědkem příprav na rej čarodějnic.

Nyní, bez svého nejvěrnějšího učně, mistr Monterga neměl s kým prodiskutovat své hypotézy a postěžovat si na neúspěšné pokusy. Ale jestliže dosažení receptu na Oleuna Pretiosum zabíralo velkou část každodenního života Franceska Montergy, nebyla to jediná ani nejdůležitější z tužeb florentského mistra. Problém, který mu skutečně nedal spát, byla záhada barvy.

4

Podezření Pietra della Chiesa vůči osobě jeho spoluučedníka Huberta van der Hanse měla svá opodstatnění. Vždyť skutečně překvapil plavého žáka, jak slídí v mistrově knihovně. Hrozby mladého Vláma a brzy nato smrt samotného Pietra znemožnily, aby vroucně milovaný učeň informoval Franceska Montergu o Hubertových temných snahách.

To ale nebylo třeba. Francesco Monterga pojal podezření, že Van der Hans by mohl být špehem vyslaným Dirkem van Manderem. Dobře tedy, co by ale mohl on mít, že by to zajímalo bratry z Flander? Snad je to tajemství matematických vzorců perspektivy a perspektivního krácení, říkal si. Nicméně při každodenním učení mistr sotva vnímal nějaký výraznější Hubertův zájem v tomto ohledu. Záměrně nechal vlámskému žáku na očích několik poznámek – samozřejmě smyšlených – které se týkaly problému perspektivy, a mohl si ověřit, že neprojevil nejmenší zvědavost.

Pokud někdo měl zájem poznat za jakoukoli cenu nějaké tajemství, byl to Francesco Monterga. A to tajemství bylo v rukou Van Manderů. Dobrá, proč ale florentský mistr toleroval přítomnost špeha ve vlastní dílně? Proč otevřel dveře svého domu nepříteli? Existovalo několik důvodů.

Vlámský žák byl na prvním místě prostředkem, jak se dozvědět, co mohou hledat Van Manderovi. Možná, říkal si Francesco, je on sám majitelem tajemství, o němž neví, že je vlastní. Za druhé choval naději, že sám Hubert, vzhledem k tomu, že byl učedníkem vlámských bratří, zná, třebaže jenom částečně, recept na Oleum Pretiosum. Šlo o to trpělivě hrát hru loveného lovce.

Francesku Montergovi nebyl lhostejný nepřehlédnutelný zájem Huberta van der Hanse o knihovnu. A věděl, že největší poklad, který se v domě nalézá, je rukopis, který zdědil po svém mistru, v němž se zajisté odkrývá tajemství barvy. Mistr Monterga si lámal hlavu celá léta, když se pokoušel rozluštit záhadný text, který následoval za odhalujícím titulem. Avšak krušné noci po boku Pietra della Chiesa, když se pokoušeli prolomit nepřekonatelnou skálu záhadných čísel, vsunutých do textu svatého Augustina, se vždycky ukázaly jako naprosto marné. Náhle však, když již nemohl počítat s blízkou spoluprací Pietra, Francesco Monterga našel nástupce, který mu pomůže odhalit záhadu.

Aniž by to sám věděl, měl být Hubert van der Hans spojkou, která ho dovede k vyjasnění tajné kapitoly rukopisu.

Co je ale přesně Secretus coloris in statu puro?

5

Místo, kde bylo nalezeno zohavené tělo Pietra della Chiesa, se nacházelo v oblasti, která nebyla Francesku Montergovi neznámou. Na rozlehlých državách zámku Castello Corsini, nad olivovými háji, které se táhly na svahu hory Albano, ukrytá v bujném listoví, kde soupeřily duby s jalovci, vřesem a kručinkou, stála polorozpadlá chatrč, kterou mistr často

navštěvoval.

Její

chatrná

slaměná

střecha

nepřevyšovala okolní vegetaci. Jen málo lidí vědělo o její existenci, obyvatele nedaleké osady nevyjímaje. Když se nějaký ztracený poutník odvážil vystoupat úzkou a klikatou stezkou, vedoucí lesem, byl okamžitě od další cesty odrazen smečkou psů, která mu vyběhla v ústrety a dotírala na něj se sveřepým vrčením. Tvořilo ji půl tuctu psů velkých jako vlci, kteří ukazovali zuby a zároveň se jim ježila srst na zádech.

A když poté nejstarší z obrovských hafanů, který byl také nejobávanější a jehož zbytek smečky poslouchal, poutníka poznal, všichni psi mu okamžitě uvolnili cestu. Potom se jako klubko hravých štěňat potýkali mezi sebou o to, který se dostane nejblíže k ruce návštěvníka a nechá se od něj pohladit, a zároveň jej hlučně doprovázeli po stezce. To byl i případ Franceska Montergy. Každý pátek před polednem se mistr vyzbrojil holí, která mu propůjčovala františkánský vzhled, a doprovázen svým žákem Pietrem, podnikal zdravou procházku nahoru do lesů pokrývajících úbočí hory Albano. Nikdy nechodil stejnou cestou. Jako by se jednalo o tajný souboj, vybírali si někdy nejpříkřejší svah a jindy stoupali nahoru místy až dosud neznámými. Často se stávalo, že ztratili směr; věděli však, že nemají důvod ke znepokojení. Vždy a neomylně se i na místě, kde se prodírali houštím a kde to nejméně očekávali, objevili psi, kteří je zavedli na skrytou stezku vedoucí až k chatrči. Leckdo by si pomyslel, že se jedná o zdivočelé psy, ale tihle měli svého pána.

A skutečně, u vchodu do polorozpadlé chýše stál muž, jehož upozornil štěkot psů. Očekával příchod návštěvníků, proto pevně a výhružně svíral hůl. Vypadal jako poustevník.

Měl na sobě odřený kožený hábit, v pase stažený ošoupaným a obnošeným provazem. Opánky přivázané roztřepenými hadry stěží chránily nohy před bodláčím a chladem. Šedivé a zcuchané vousy povlávaly ve větru jako cár, který k němu nepatří. Měl obličej starce, ale tělo bylo mohutné a rovné jako u člověka, jehož stáří dosud nesehnulo. Ti nemnozí, kdo věděli o jeho skryté existenci, jej nazývali Il Castigliano, Kastilec. Jeho pravé jméno bylo Juan Díaz de Zorrilla. Drsný a nepřátelský dojem, kterým působil na neznámé, neodpovídal jeho chování k návštěvníkům. Kdo jej navštěvoval, mohl dosvědčit, že je to vlídný a pohostinný muž, ačkoli málo mluví a je zajisté střídmého ducha. Bylo zřejmé, že dává přednost tiché společnosti svých psů před vlastními soukmenovci.

Důvod častých návštěv Franceska Montergy byl jediný a nepochybný. Schůzka tedy trvala stejně dlouho jako vyřízení malého obchodu, který se každý pátek odehrával v chýši ztracené v hustém porostu. Il Castigliano připravoval a vybíral nejlepší pigmenty, které se daly sehnat ve všech královstvích Apeninského poloostrova. S metodickou svědomitostí kořenáře starý mnich s nůší na zádech a několika měšci u pasu sbíral kořen mořeny barvířské a připravoval z ní růžové a fialové odstíny. Francesco Monterga nevěděl, jak toho dosahuje. Bylo známo, že barvy z mořeny, stejně zářivé jako prchavé, nejdříve zblednou a za několik dní se zcela odbarví. Nicméně kořeny této rostliny, když prošly Kastilcovým moždířem a smísily se s dalším záhadným práškem, nabízely trvalost a stálost.

Il Castigliani byl na svých pochůzkách neúnavný. V

měšcích připevněných k pasu a v mošnách, které věšel na záda, nosíval azuritové a malachitové kameny, zelené a okrové hlinky, a ve své chatrči uchovával spousty jistých mořských ulit, které nasbíral během svých výprav na pobřeží a z nichž vyráběl nejlepší purpurovou červeň, jakou kdy lidské oči spatřily.

Skutečný poklad představovaly modře. Poustevník procházel skalnatá úbočí hor, které se táhly od Apuánských Alp přes Chianu a údolím řeky Arna až k Maremmě a střednímu Toskánsku. Na rudonosných svazích poblíž saffoni – bílých sloupů páry plné bóru, která uniká ze skal – nalezl skutečná ložiska azuritu. Jednou z největších obtíží u tohoto kamene je oddělit jej od ostatních pevně přilnutých nerostů. Dávné spisy zaznamenávají únavné postupy drcení a praní, které jej činily nadměrně drahým a nikdy ne zcela čistým. Nikdo si nedokázal vysvětlit, jak španělský poustevník dosahuje pigmentu zbaveného veškerých nečistot. Francesco Monterga věděl, že každý dukát, který utratí, je skutečně dobrou investicí, jejíž výsledek se projeví na průzračných nebesích a jedinečných barvách oděvů.

Žluti byly zářivé jako slunce a nebezpečné jako peklo.

Olovo, které obsahovala Kastilcova překrásná neapolská žluť, dodávalo barvě takovou zářivost, jak jedovatý byl jeho účinek. S takovou žlutí bylo třeba pracovat s největší opatrností. Náhodné požití znamenalo okamžitou smrt.

Vstřebávání kůží vedlo k pomalé a postupné otravě, která po bolestné agonii ukončila život oběti, jež se nechala pohladit touto zářivou barvou. Francesco Monterga svým žákům provždy zakázal používání tohoto barviva.

Slonovou čerň získával Il Castigliano z jeleních parohů.

Byl vytrvalý lovec. Provázen svými psy se pouštěl do lesa ozbrojen kuší vlastní výroby a nebylo lovecké výpravy, která by nepřinesla ovoce. Jednalo se o metodickou a trpělivou práci. Smečka se hnala před ním s čumáky u země a vztyčenýma, pozorně naslouchajícíma ušima. Když ucítili stopu zvířete, každý se pustil na jinou stranu, až vytvořili kruh o téměř třech akrech. Štěkali a vrčeli, a aniž jelena spatřili, zmenšovali kruh a nahnali ho až k místu, kde stál jejich pán. Když se vyděšená a obklíčená obět objevila na dohled muže, nežli mohla uprchnout, zasáhl ji šíp mezi oči.

Každý dostal svůj díl. Parohy, hřbet, zadní čtvrtky a kůže byly pro pána. Vnitřnosti, střeva a celý zbytek pro psy. Uši byly obětí Bohu. Vždy když se vracel z lovu, uřízl jelenovi uši a položil je k dřevěnému kříži, který zatloukl do země nedaleko chaty. Parohy pečlivě oddělil od lebky a potom je upražil na žhavých uhlíkách v uzavřené nádobě. Později je rozpustil v kyselinách, a když směs zahřál, vzplanula a zbylo z ní jen něco málo popele. Výsledkem bylo nejtmavší a nejsvítivější černé barvivo, jaké kdy kdo viděl. Nicméně tyto přípravky vyráběl za jediným účelem, aby je zpeněžil.

Aby zásobil sám sebe, sahal po jiných technikách, zajisté mnohem méně obvyklých. Vůbec nikdo neznal jeho malby.

A on pro to měl své důvody. Juan Díaz de Zorrilla maloval s jediným odhodláním: aby usmířil své přeludy. Pigmenty, které užíval, vznikaly ze zvláštního pojetí vesmíru, nahlíženého prostřednictvím malby. Aby obraz nebyl pouhou neobratnou a neúplnou napodobeninou, zastával názor, že barva musí pocházet z představované věci. Přesně vzato, přemýšlel, že jestliže je smyslový vesmír složen z hmoty a každé látce je dána barva, zákony malířství nemohou být odlišné od zákonů přírody. Odtrhnout se od nich jen maličko znamená změnit vesmírný řád smyslového světa. V praxi se to projevovalo následujícím způsobem.

Jestliže se například rozhodl zachytit svou chatu a les, který ji obklopuje, vyrobil pigmenty ze stejných prvků, které se chystal zobrazit. Takže ze dřeva, z něhož byl jeho podivný domek postaven, vytáhl jeho přesnou barvu. Temperu, s níž hodlal malovat slámovou střechu, získal přímo ze stébel, které ji tvořily, a ne z jiných. Aby namaloval stromy, listí, ovoce a květiny, používal extrakty z každé ze složek. Když měl malovat jelena, barvy na každý zobrazený prvek byly vyrobeny ze stejné hmoty, která tvořila zvíře. Nikdo nevěděl, jakým pojivem se mu daří míchat barvy, aby neztrácely svůj pomíjivý jas. Ale jestliže vesmír kromě své smyslové složky skrývá a současně odhaluje ideální substanci, malba nemůže být banálním zobrazením podoby.

To znamená, že kromě vnější podoby musí zobrazovaný předmět nutně mít něco z ideje, která je jeho podstatou.

Aby se tedy v nějaké postavě zobrazila idea životnosti, nestačí dokonalé vnímání forem. Je třeba vdechnout jí pohledem nepostřehnutelného ducha. A tak Il Castigliano vypracoval pečlivou klasifikaci ideí, jimž odpovídají Lirčité prvky, které ve své substanci přenášejí ducha, oživujícího hmotu. Podle tohoto soupisu například sperma koně obsahuje ideu životaschopnosti, bujnosti, statečnosti, věrnosti a ušlechtilosti. Když je třeba vyjádřit utrpení, odříkání, pracovitost nebo oběť, přidávají se do směsi kapky potu. Slzy rozpuštěné v tempeře dodávají esenci soucitu, milosrdenství, nespravedlnosti a viny. Krev je jedním z těch cenných prvků, které v sobě zároveň spojují barvu matérie, ideu a ducha. Na malování lidské pleti neváhal použít svou vlastní krev zředěnou makovým olejem. Jednou, v záchvatu mystické výmluvnosti, španělský malíř něco z toho všeho prozradil Francesku Montergovi. Florentskému mistru se to zdálo přinejmenším zvrácené a navíc jej to utvrdilo v názoru, že kolega definitivně přišel o rozum.

V průběhu jedné z posledních návštěv Franceska Montergy s jeho žákem seděl Il Castigliano v nejtemnějším koutě chýše a škrábal uhlem na desku. Mistru Montergovi se zdálo, že si dělá náčrt tváře Pietra della Chiesa. Se zájmem o skicu svého španělského kolegy se florentský mistr zvedl a chtěl se podívat zblízka. Ale Il Castigliano desku okamžitě otočil. Byl posedlý chorobnou žárlivostí na své dílo.

Francesco Monterga tomu nepřikládal žádnou důležitost, protože věděl, že kolega je trochu blázen.

Žádný z lidí, kteří znali jeho podivínské chování, si ani neuvědomil zvláštnosti nespolečenského Španěla. Až teprve když byla velmi blízko místa, kde stála jeho skrytá chata, objevena mrtvola Montergova žáka s obličejem staženým z kůže.

6

Nikdo neměl tušení, že onen poustevník oděný v cáru odřené kůže, divoký téměř jako psí, s nimiž žije, býval chráněncem kastilské královny Isabely a jejího manžela, aragonského krále Ferdinanda. Nikdo by si nedokázal představit, že ten stín mezi listím, který utíká před lidmi a spí v takové kůlně, od nich dostával kdysi velké zakázky.

Juan Díaz de Zorilla se narodil v Paredes de Navas v Kastilii. Byl spolužákem svého krajana Pedra Berrugueteho, otce Alonsa, jenž bude o několik let později považován za otce španělského malířství. Juan a Pedro byli jako bratři. Po smrti mistra se jejich osudy rozdělily. Juan Díaz de Zorrilla odešel do Itálie a zakotvil v Umbrii. Jeho talent byl okamžitě patrný, a protože mu bylo sotva čtrnáct let, dostalo se mu vřelého doporučení z ruky samotného Piera della Francesca.: „Držitel tohoto listu je španělský mladík, jenž přichází do Itálie naučit se malovat a jenž mě požádal, abych mu dovolil prohlédnout si náčrt, který jsem začal v sále. Je tedy třeba, aby ses pokusil mu tak či onak opatřit klíč, a pokud bys mu mohl být v něčem nápomocen, učiň tak pro lásku ke mně, protože je to vynikající mladík.“ Z těch let pocházejí první známky neklidného ducha. Nezachoval se důkaz, k čemu přesně došlo a co změnilo náhled jeho ochránce, ale v dalším dopise otevřeně protiřečí svému doporučení: „Dozvídám se, že se tomu Španělovi nepodařilo dosáhnout přístupu do sálu. To vítám a pokud jde o mě, prosím strážce, až ho uvidíš, aby postupoval stejně i se všemi ostatními.“

Po neúspěšném putování, které začalo v Rímě a skončilo ve Florencii, se vrátil do Španělska. V Zaragoze na zakázku aragonského místokancléře zhotovil oltář a náhrobek pro kapli v klášteře mnichů jeronymitů v Santa Engracia. V

průběhu těchto let působil jako sochař hlavně v Zaragoze, až ho Isabela Kastilská povolala do svých služeb a jmenovala jej dvorním malířem a sochařem. Tehdy právě dostal za úkol zhotovit několik děl, která by jej byla mohla navždy proslavit. Avšak nikdy se neproměnila ve víc než ve skicy.

Odpovědní lidé považovali jeho dílo za nadměrně temné, stinné a přetížené nejasnými alegoriemi. Ačkoli nikdo nepochyboval o jeho talentu a především technice, skicy byly podivnými ikonografiemi, zarámovanými v děsivých krajinách. Jeho zpodobnění stětí Jana Křtitele bylo tak otřesné, že taková představa byla pro mnohé nepřípustná. Ať k tomu došlo ironií nadřízených nebo čirou náhodou, obdržel z milosti jedné písárny sepisující zločiny skromnou rentu, která mu dovolovala žít se střídmou důstojností. V té době začal malovat potají. Stejně jako černokněžníci, kteří se uchylovali do samoty, aby vymýšleli tajná zaklínadla, Juan Díaz de Zorrilla, zavřený v ukrytém sklepení, vyháněl démony svého ducha a uzavíral je do klauzury barev na obrazech. Ale byl odhalen. Přízraky, které na svých malbách zaříkával, musely být tak strašlivé, že byl vyzván, aby opustil kastilský dvůr.

V nedaleké Sorii poznal Anu Inés de la Serna, s níž uzavřel manželství. Ana byla nejstarší dcera úspěšného obchodníka s kořením. Jejich manželství bylo stejně nešťastné jako pomíjivé. Juan Díaz de Zorrilla se uchyloval k malování na celé dny. V takových obdobích nevzal do úst ani nespatřil sluneční světlo. A ani jeho manželka nemohla jeho samotu narušit. A od té doby, aby nikdo neodhalil jeho obrazy, ničil je, jakmile je dokončil, nebo je přemaloval.

Jediná deska mohla skrývat až dvacet vrstev obrazů. V té době také začal experimentovat s barvami podle vlastních nápadů a vyrábět své vlastní recepty. Potřeboval, aby obrazy schly tak rychle, jak mu diktovali jeho démoni, aby pak mohl na dokončený obraz namalovat další. Po zmatené události, která se nikdy nevysvětlila, jej odsoudili do vězení.

Jeho manželka byla objevena mrtvá a příčinou snad byla otrava. Stav mrtvoly ukazoval strašlivé příznaky, které zanechává jedovaté polaskání neapolské žluti. Nicméně soud nemohl prokázat okolnosti otravy a malíř byl osvobozen.

Předčasný vzestup a strmý pád Juana Díaze de Zorrilla byly poháněny opačnou silou, než jaká vedla osud jeho dávného spoluučedníka Pedra Berrugueteho, jenž se stal jedním z nejvíce ceněných malířů své země. Naproti tomu zapomenutý a zneuznaný Juan, čím dál tím více štvaný vlastními démony, se rozhodl odejít ze světa lidí a odebral se do svého útočiště v toskánské divočině.

Pod záminkou nákupu barviv se Francesco Monterga vydal na cestu k chatrči Il Castigliana. Když vstoupil do lesa, překvapilo jej, že mu psi nevyběhli v ústrety. Jakmile se dostal do chýše, potvrdilo se jeho tušení. Juan Díaz de Zorrilla místo opustil. Hromada dřeva, kde byla objevena mrtvola Pietra della Chiesa, se nacházela míli od domu španělského malíře.

Maďarská zeleň

1

Jemný mrznoucí déšť dopadal na zčernalé střechy v Bruggách. Jako by chtěl smýt rez zapomnění a znovu vyleštit dávnou nádheru, bubnoval na nánosy opuštěnosti se zbytečnou úporností tupého dláta. Kapky čeřily stojatý povrch kanálu a tvořily bubliny, které praskaly a páchly po hnilobě. Bylo to, jako by roj hmyzu hlodal maso dlouho se rozkládající mrtvoly. Podzimní stromy a osiřelé stožáry bez vlajek nebo ještě hůře, s pozůstatky roztřepených praporců, které připomínaly staré časy zašlé slávy, propůjčovaly městu neutěšený vzhled. Nebyl to smutný obraz vylidněného města, naopak, bylo to město obydlené vzpomínkami, které představovaly zhmotnělé přízraky. Řeklo by se, že uličky, vybíhající z náměstí, kde se pořádaly trhy, nejsou pusté, nýbrž plné strašidel, zjevujících se pouze těm, kteří odolali exodu. A právě pro ty nemnohé, kteří zůstali, představoval příjezd cizince vzácnou událost. Existovalo jen málo důvodů k návštěvě té morové jámy, takže se o nově příchozím okamžitě začaly šířit nejrůznější pověsti. A ještě mnohem vzácnější byla návštěva mladé ženy bez jakéhokoli doprovodu, pouze se společnicí. A jestliže se příslušná žena své společnice navíc ještě zbavila a za setmění vstupovala do domu dvou svobodných mužů, zvědavost se změnila ve škodolibý výsměch.

Pokaždé když Fátima vyšla na ulici, mohla si ověřit, že skryté pohledy mají odsuzující tíhu veřejného ukamenování.

V chůzi slyšela, jak se otvírají okna, a koutkem oka pozorovala vyklánějící se a slídící hlavy. Takže když čekala na odpověď Van Manderových, byla nucena trávit většinu dne uzavřena ve svém pokoji ve vyšším patře Cranenburgu.

Toho večera, kdy je Fátima navštívila, vedli bratři mezi sebou vzrušenou debatu. Greg byl proti přijetí žádosti Gilberta Guimaraese. Argumentoval, že ať se odměna jeví jakkoli štědrá, nikdy nevyváží pozdější bolest hlavy. Věděl, jak přemýšlejí obchodníci, věří, že mají právo na cokoli výměnou za měšec plný zlaťáků. S ničím nejsou spokojeni a kromě toho se vyznačují nevědomostí i pýchou. A nejlepším příkladem je útočný postoj, který Guimaraes zaujal vůči Francesku Montergovi. Dirk naopak zastával názor, že peníze potřebují, protože když se rozhodli zůstat v Bruggách, a tím se jakoby odtrhli od burgundského dvora, stav jejich financí je znepokojivý. Pronesl to tónem, který jen špatně skrýval staré výčitky. Cítil, že starší bratr jej svou zatvrzelostí odsoudil zakotvit v tomto městě, které nenabízí žádný obzor. Ale čím více příznivých argumentů Dirk uváděl, tím nesmiřitelnější se zdál postoj Grega. Starší bratr mu připomněl, že jej nic neváže. Řekl mu, že jestliže si to přeje, má naprostou svobodu přestěhovat se do Gentu, Antverp, nebo kamkoli chce; že se o něj nemusí starat, protože jak dobře ví, on si vystačí sám se sebou. A v těchto okamžicích debaty musel Dirk vyvinout nesmírné úsilí, aby držel ústa na uzdě a nepřipomněl mu, že je jen ubohým slepcem, který se až dosud mohl věnovat malbě jen proto, že on se stal jeho očima a rukama. A jako by to bylo málo, oplatil mu skrblictvím. Nebyl ani tak velkorysý, aby mu odhalil tajemství přípravy svých barev, a tak jej také svým způsobem odsoudil ke slepotě. Jeden bez druhého se nemohou obejít.

Až došlo na okamžik, kdy se Greg vyjádřil jednoznačně.

Bez okolků se mladšího bratra zeptal, jaký je důvod takového naléhání, zda je to touha zobrazit zákaznici, nebo zákaznice sama. Dirkovo dlouhé mlčení se dalo pokládat za odpověď. Až poté, a aniž by přidal nějaké vysvětlení, které by ospravedlnilo jeho náhlý souhlas, starší z Van Manderů souhlasil s žádostí Gilberta Guimaraese. V tom okamžiku oba uslyšeli klus koní, kteří právě vjeli do ulice U Slepého osla.

2

Greg van Mander dámu pozdravil a poté, přemožen zvědavostí, chtěl poznat důvody výjimečného nadšení, které návštěvnici projevoval jeho bratr. S náhle otcovským chováním se starý malíř přiblížil k ženě a požádal ji, aby mu dovolila učinit si přesnější představu o své osobě. Než mohla Fátima žádost pochopit, Greg jemně natáhl pravici a přejel ukazováčkem profil její tváře. Pod jemným, ale citlivým dotykem bříška prstu cítil hladkou plet vysokého čela a potom drobný obrys rovného a jemného nosu. Zena, která se zdála nehybnou, se ani neodvážila zamrkat a nemohla potlačit zachvění, když se malířova ruka zastavila na povrchu jejích stisknutých rtů. Fátima se zdála vystrašená, jako by se bála, že tím dotykem vyjde najevo nějaké důvěrné tajemství. Na horním okraji rtu jí náhle vyvstal jemný povlak potu. Zatímco Greg objížděl vodorovně její rty až k okraji zvlněných koutků, učinil si přesnou představu o mladém a nezměrně krásném obličeji.

Bylo to krátké zkoumání, ale Fátimě připadalo jako věčnost.

Pro Grega se naopak jednalo jen o prchavou cestu do vzdálené domoviny vzpomínek. Onoho dávného dne, kdy ztratil zrak, si slíbil, veden studem a sebeláskou, že se odřekne žen. Ale nyní se zdálo, že při pouhém dotyku teplých rtů se jeho přesvědčení ocitá na pokraji zhroucení.

Chvění, směs mužné odvahy a provinilých myšlenek, zasáhlo jeho břicho i podbřišek. Od toho okamžiku ukazováček

Grega

van

Mandera,

poznamenaný

nesmazatelným stigmatem Fátiminy pleti, navždy ukazoval cestu porušených přísah.

Dirk sledoval výjev, aniž by mu přikládal nějakou důležitost. Ve skutečnosti se radoval nad nezvyklým gestem Gregovy pohostinnosti. Ale možná by zakusil jiný cit, kdyby mohl být svědkem mlčenlivého zemětřesení, které se rozpoutalo v duši jeho bratra.

Fátima nedávala najevo žádné znepokojení nad zdravím svého manžela. Dirka van Mandera nepřestávala překvapovat dobrá nálada, která z ženy vždy vyzařovala. V

každém okamžiku a za všech okolností Fátima ukazovala lehký úsměv, který si neochvějně pohrával na jejích plných rudých rtech. Dirk se formálním tónem, který však skrýval upřímnou zvědavost, vyptával hosta na některé věci, spíše obecné, týkající se jejího manžela. Fátima se nedokázala ubránit zjevné rozmrzelosti, odpovídala vyhýbavě a stručně a okamžitě měnila směr rozhovoru.

Mezitím Greg, ještě v omámení, schovával svůj zmatek za vodnatou clonu, která mu kryla oči, a pokoušel se předstírat menší zájem o zákaznici než o praktické otázky, týkající se práce, která je čeká. Po veškerém předchozím odporu chtěl teď nepochopitelně přiložit ruku k dílu co nejdříve. A chtěl vědět, kolik času mají k dispozici. Žena vysvětlila, že loď bude v přístavu v Ostende kotvit třicet dní a pak se vrátí do Lisabonu. Když to Greg uslyšel, tvář se mu stáhla v hořkou grimasu. Vstal, upřel do očí mladé ženy mrtvé zřítelnice a vynesl rozsudek: „Nemožné. Za třicet dnů je to nemožné.“

Fátima zkameněla strachem, který v ní vzbudil Gregův výraz, tak podobný pohledu. Starý malíř otočil hlavu ke svému bratru s výmluvným posunkem, jako by tak potvrzoval všechny námitky, které uvedl předtím.

Překvapený Dirk sklopil hlavu. Věděl, že je fyzicky nemožné dokončit dílo za pouhých třicet dní. Fátima to nemohla vědět, a tak jí mladší z bratrů s úmyslem projevit trochu vlídnosti vysvětlil, že je to velmi krátký čas na to, aby odvedl práci hodnou její osoby.

Fátima se nehýbala ze židle. Vypadala upřímně ohromená. Dalo by se říci, že se ještě nerozhodla, zda se má zvednout a utéci, nebo prosit, aby se země otevřela a pohřbila její zahanbenou lidskou důstojnost. Svou váhavou němčinou, plnou zadrhávání a ostychu se obrátila na Grega: „Myslela jsem, že tempery a oleje Vašich Milostí, kromě toho, že jsou nejnádhernější z těch, jaké se dají spatřit, vám dovolují pracovat s větší rychlostí, než pracuje kdokoli jiný na světě…“ Několik vteřin váhala, jako by měla v úmyslu hledat méně útočná slova, a pokračovala: „Jistý florentský mistr se zavázal dokončit podobiznu v kratší době…“

Aniž by opustila svůj nerozhodný tán, nechala Fátima větu nedokončenou, ještě chvíli se zamyslela a nakonec s umíněností, která prozrazovala uraženou duši, prohlásila: „Lituji, že jsem se v úsudku o vašem umění spletla.

Vykládali mi o jistých nových postupech, o jistých vlastnostech vašich olejů, zářivých a schopných schnout jako žádné jiné.“

Zdálo se, že poslední ženina slova mají účinek dvou přesně mířených ran dýkou přímo do srdce každého z bratří.

Takový, že neměli čas podivit se nad znalostmi malby, které Fátima právě projevila. Pro Dirka to bylo nové vyhlášení války. Přízrak nepřítele Franceska Montergy znovu vložil prst hluboko do zjitřené rány. Greg se domníval, že dobře odhaduje myšlenky svého bratra. Jestliže zrada učedníka Huberta v porovnání s trofejí, kterou představovala návštěva Fátimy po jejím zklamaném odchodu z dílny florentského mistra, působila jako výměna pěšáka za královnu, nepřijmout nyní výzvu by znamenalo partii definitivně prohrát.

Křečemi zmítaný Gregův duch teď hořel jako plamen v krbu. Na hranici, která se právě zapálila třením kůže o kůži, se přidalo zanícení pro řemeslo, kterého se vzdal. Jeho staré přísahy se kymácely na špičce ještě žhavého ukazováčku.

Greg se mohl cítit hrdý na své barvy. Jak právě řekla Fátima, jeho přípravky byly skutečně nepřekonatelné v lesku, struktuře a barvě, a kromě toho mohl, pokud si to přál, vyrobit nejčistší oleje, které schly tak, že překonaly nejrychlejší temperu. Odpověď na zdánlivě prostou výzvu, kterou právě pronesla Fátima, na sebe nedala čekat. Dirk upřel oči do očí bratra a na dně jeho zadumaného ticha objevil, že myslí na totéž, co on. A jejich myšlenka se dala shrnout do dvou slov: Oleum Pretiosum. Dirk věděl, že Greg přísahal, že už nikdy nepřipraví recept, jenž jej postavil na stejný piedestal s Janem van Eyckem a jehož se rozhodl ze záhadných důvodů vzdát. Ale také dobře věděl, že pevnost přísahy je nepřímo úměrná pokušení znovu jej připravit.

Kdyby tomu bylo jinak, nebyl by důvod přísahat. Mladší Van Mander věděl, kolik úsilí stojí bratra zapomenout na povzbudivý a fascinující pocit, jakým na jeho ducha působilo Oleum Pretiosum. Barvy, které připravoval každý den, patřily k nejlepším, ale ani zdaleka se neblížily těm, které uměl dělat. Bylo to, jako by mu patřila andělská křídla, a přestože by dokázal létat po celém nebi, vlastním rozhodnutím by se odsoudil k pouhé chůzi. Naproti tomu Dirk nikdy neměl výsadu mít na své paletě barvy ceněné nějakým jiným malířem. Nesčetněkrát se oddával sladkému snění, v němž se mu podařilo štětci pohladit hladký povrch Oleum Pretiosum. Představoval si sám sebe, jak na desce roztírá jemnou strukturu přípravku, jehož poznání mu bylo vlastním bratrem odpíráno. Nikdy se však vlámští bratři nenacházeli tak blízko pokušení jako nyní. Bylo jisté, že ode dne, kdy se Bruggy změnily v mrtvé město, nenaskytla se jim příležitost, aby si jenom představili možnost, že by znovu připravili tajný recept. Nicméně Dirk choval důvěrnou naději, že takový den přijde. A v tomto okamžiku neměl pochyb, že se tak konečně stalo.

Čím více sledoval Dirk záhadný výraz návštěvnice, tím méně dokázal odolat lákavé představě zobrazit ji barvami, které mu bratr tvrdošíjně odpíral. Nebylo třeba, aby Van Manderovi vedli rozhovor v soukromí. Každý z nich přesně věděl, co si myslí druhý. Greg se otočil v křesle, pohladil bříškem prstů samet, zavřel oči, které se naplnily novým životem, jako by je náhle oživilo světlo, které jim osud vyrval, a nakonec rozhodl:

„Jestli chceme mít práci hotovou do třiceti dnů, měli bychom začít okamžitě.“

3

Sluneční paprsek pronikl mezerou v rubáši šedivých mraků a roztáhl závěsy ze žlutavého tylu, tvořené kapkami deště, které rozdělily město na dvě části. Na jih od kanálu panoval stín, navíc zdůrazněný kontrastem osvětlené polovice. Na mokrých sklech velkého okna dílny na můstku v ulici U

Slepého osla se tvořily kroužky, v jejichž středu se světlo rozpadalo na jednotlivé složky a napodobovalo bázlivou duhu, která náhle rozčísla nebe. Ačkoli stále prudce pršelo, už dlouho, možná několik měsíců, nebylo nad Bruggami vidět zářící slunce. Bylo to příznivé znamení. Jestliže to je začátek pěkného počasí, pára se začne rozplývat a z desek se vypaří vlhkost nashromážděná během podzimu. Plátna budou propustnější pro přípravky z rybího klihu a křídy a podkladová barva se snadněji vstřebá. Na druhé straně, jakmile bude obraz dokončen, je slunce základním předpokladem pro urychlení celkového schnutí Oleum Pretiosum. Déšť náhle přestal do střechy bubnovat a mraky se roztrhaly. Jestliže v duchu Van Manderových zůstaly nějaké pochybnosti, rychle se vyčistily, stejně jako modré nebe, které bylo vidět za oknem. Dirk neztrácel čas a požádal Fátimu, aby se připravila na sezení, a současně roztáhl plátno na okno. Greg rozhrábl dřevo, které hořelo v krbu, a zašel do rohu dílny, kde stálo množství desek různých tvarů a velikostí. Bříšky prstů přejel povrch dřeva, dotkl se okraje rámů a rozdělil je na dvě skupiny, do jedné vyřadil ty, které měly nějakou vadu. Srdce staršího Van Mandera tlouklo nebývalou silou. Nepovzbuzoval jej hříšný pocit člověka, který právě porušil přísahu, ale nadšení toho, kdo posunul hranice slibu. Pro sebe si říkal, že když dovolí Dirkovi pracovat s cenným Oleum Pretiosum, možná tak rozptýlí jeho zvědavost a bratr už nebude trvat na poznání receptu.

Fátima sledovala náhlý ruch se zvědavostí, pramenící z rozpaků. Nedokázala si představit, že její osoba způsobila provalení pradávného a skrytého magmatu, které vřelo v duchu obou bratří a které teď po letech vytrysklo na povrch s dlouho zadržovanou silou. Zatímco si před zrcadlem urovnávala účes, koutkem oka se pokoušela rozluštit důvod takového rozruchu. Dirk se ujistil, že je plátno naprosto suché, sňal je z okna a přiložil na desku, kterou vybral Greg.

Se zkušeností prýmkaře látku ustřihl, natáhl na povrch dřeva, připravil si do úst hřebíky a začal ji přibíjet na rub desky. Když bylo plátno dobře napjaté, natřel je jemnou vrstvou klihu, kterým nechal prosáknout tkaninu. Desku položil na slunce, zatímco připravoval jemný a poněkud zapáchající škrobový lep. Do měděného kotlíku dal vařit rybí kosti, až se chrupavky rozvařily a vznikla řídká kaše.

Fátima, která si dál upravovala vlasy, se dívala na svůj odraz v zrcadle a vyptávala se s upřímnou zvědavostí na každý jednotlivý krok, který Dirk podnikal. S pedagogickým zanícením a jistým pocitem důležitosti jí malíř vysvětlil, že rybí klih slouží k tomu, aby dodal plátnu přilnavost. Potom vybral několik bobulí jalovce. Sňal kotlík ze žhavého uhlí a nechal jej ochladit. Vzal jednu z modrých bobulí a ostrým nožem ji rozřízl. Zevnitř vyhřezlo několik semínek, které ukázal Fátimě, a vysvětlil jí, že éterický olej, který se z nich získává, přidá do směsi, a tím dodá plátnu přilnavou pružnost, která je ochrání před vlhkostí a zabrání pozdějšímu popraskání. Vzal skleněnou lahvičku a ukápl trochu vazké tekutiny na otevřenou dlaň. Fátima natáhla ukazováček a dotkla se kapek na Dirkově dlani. Se směsicí zaujetí a pobavené smyslnosti prozkoumala olej a zeptala se, jak chutná. Potom kapku pozvedla k ústům. Dirk uviděl, jak ženin jazyk olizuje povrch jejího vlastního prstu. Jako by nemohla dospět k závěru o chuti tekutiny, s pochybností pokrčila rameny, vzala Dirkovu ruku a přitáhla si ji k obličeji. Mladší Van Mander se zachvěl jako list ve větru.

Na čarách v jeho dlani se jako úzká řeka točila další kapka vazkého oleje. Navzdory všem očekáváním Fátima zavřela oči a jazykem přejela olejovou stopu na malířově ruce.

Greg, naprosto netečný k právě proběhlé epizodě, nedaleko od nich míchal klih. Dirk s napřaženou pravicí, kterou svíraly horké ženiny ruce, pohlédl na bratra, jako by se bál, že byl svědkem mlčenlivé scény. Pak se Fátima otočila na podpatcích, nechala Dirka stát se ztuhlou rukou a pokořeným výrazem, a pronesla:

„Moc hořký. Nemáte ovoce?“

Dirkova duše se naplnila jarním sluncem. Zdálo se mu, že město vypadá jako v uplynulých dobách slávy. Všechno náhle získalo optimistický nádech. Pohlédl na Fátimu, vztyčenou a připravenou sedět modelem. Zdála se mu krásná jako nikdy. Cítil znepokojivou jistotu, že je hluboce zamilován.

V hloubi duše věděl, že ta téměř chlapecká radost v sobě skrývá zárodek tragédie.

4

Než nastal večer, byl celkový náčrt téměř hotov. Dirkovy ruce se míhaly po povrchu plátna čile, ale přesně. Měl na sobě improvizovanou tuniku, která mu halila hlavu a padala na ramena. Pracoval s tvrdým a naostřeným uhlem a středním štětcem z kuních chlupů. Jedním črtal obrysy a druhým skicoval objemy a roztíral jemné vodové vrstvy.

Když používal jeden nástroj, držel druhý v zubech a jako žonglér krátkými pohyby přebíral štětec do pravice a uhel do úst. Když potřeboval zjemnit čáry, třel náčrt mírně bříškem palce. Upíral oči k profilu Fátimy, skicoval a téměř se nedíval na plátno. Do sešitku, který mu spočíval na kolenou, psal krátké nečitelné poznámky a načrtával linie, jejichž geometrii byl schopen porozumět pouze on. Fátima seděla nehybně na taburetu. Mohlo by se říci, že se celý svůj život věnovala pózování. Zaujala pohodlnou polohu s uvolněným posunkem a svěžím výrazem, který ji vždy provázel. Seděla s lehce napřímenými rameny, takže rovná záda zdůrazňovala objem jejích malých ňader, ruce držela sepjaté v klíně a nohy pevně stisknuté u kolen a pat. Jako by dokázala uhodnout, kdy malíř pracuje na celkovém obrysu, využívala toho, aby zahýbala krkem a ulevila páteři. Dirk jí nemusel dávat žádné pokyny. Občas se Fátima rozptylovala pozorování Gregovy práce a sledovala pohyb staršího Van Mandera, jako by chtěla proniknout ke smyslu jeho podivných úkonů. Nepřestávala obdivovat zručnost, s jakou používal každý předmět. Pohyboval se, jako by opravdu viděl. Greg byl vysoký muž s energickou čelistí a rozhodným čelem. Byl zřetelně vyšší než jeho bratr, a přestože byl o několik let starší, měl mladistvější držení těla i vystupování. Dirk měl ohnutá záda a skleslejší vzezření, jako by nesl nějakou vysilující dávnou tíhu. Fátima sledovala Gregovy silné paže, jak se napjaly pokaždé, když uchopil těžká polena, jeho svaly a napjaté žíly, které kontrastovaly se štíhlými prsty, citlivými, jako bývaly kdysi jeho oči.

Dirk si uvědomil, jak žena sleduje jeho bratra, a na okamžik se nemohl vyhnout pocitu podobnému žárlivosti.

Ale okamžitě se osvobodil od té prchavé myšlenky, jako když někdo odežene mouchu. Fátima před chvíli naznačila, kdo je předmětem jejího zájmu. Na druhé straně, říkal si, bratr je téměř stařec, a navíc slepý. Nicméně si Dirk všiml, že po krátké a skryté epizodě s éterickým jalovcovým olejem mu Fátima už nevěnovala ani slovo. Ani se na něj nepodívala. Náhle se jej zmocnil pocit lítosti nebo snad zrady. Konec konců, říkal si, je to vdaná žena. Skutečně si připadal zavalen lavinou protichůdných domněnek. Možná je fyzický kontakt mezi Portugalci běžným zvykem a neskrývá se v něm žádný jiný podtext nebo postranní úmysly. Nebo snad je lhostejné chování ženy projevem nějaké prohnané hry a rafinovaného svádění? Jisté je, jak si Dirk musel přiznat, že od příchodu Fátimy nedokázal myslet na nic jiného. A zatímco ji portrétoval, když upíral zrak na její mladistvý profil, pokoušel se proniknout jí hlouběji do duše, aby uhodl, jaké myšlenky se skrývají za černýma a záhadnýma očima. Mezi přívalem dohadů dospěl k myšlence, že nedávná epizoda nebyla ničím jiným než výmyslem jeho představivosti, zjitřené dlouhou sexuální zdrženlivostí. Proto se rozhodl, že se nyní chopí iniciativy sám. Právě v tom okamžiku jej zrychlující se tep rozechvěl do té míry, že zlomil uhel v prstech. Srdce mu v hrudi dunělo jako splašený kůň. S omluvou, že jde najít nový uhel, přešel do druhého kouta místnosti. Fátima využila příležitosti k uvolnění a otáčení hlavy napravo a nalevo.

Když Dirk procházel kolem ní, na okamžik se zastavil a položil ruku lehce na ženinu šíji. Cítil paniku nad svou opovážlivostí. Ale když viděl, že Fátima zachovala spiklenecké ticho, sklouzl dlaní k rameni. Fátima jej nechala. Dirk zjistil, že tajné laskání v něm vzbuzuje škodolibé potěšení, které přesahuje obvyklou rozkoš. Po pravdě objevil, že to, co jej na tom skutečně vzrušuje, je Gregova roztržitá přítomnost. Bylo to jako rozpoutat v jeho metodickém a pevně řízeném vesmíru před jeho vyhaslýma očima mlčenlivý převrat. Ale zatímco na toto vše myslel, všiml si také, že pasivita, s níž mu Fátima dovoluje, aby jí hladil šíji, nesvědčí o žádném sklonu k chlípnosti nebo něžnosti. Ve skutečnosti její lhostejnost připomínala spíše odmítání než souhlas. Dirk tedy před nevysvětlitelnou netečností, kterou Fátima ukázala, dal přednost cestě do komory, kde uchovával tucty úzkostlivě srovnaných tužek, uhlů, hlinek a brků. Hledal mezi uhly nějaký, který by byl stejně tvrdý jako ten, který právě zlomil. Zjevně vyveden z míry, všechno nervózně přehraboval a rozhazoval po polici.

Hlučně otvíral a zavíral truhličky, a čím více hledal, tím méně nacházel. Vyrušen z práce takovým rámusem, otočil Greg hlavu ke komoře a zdrženlivým tónem, který byl ve skutečnosti známkou nevole, se bratra zeptal, co hledá. Dirk se zlomeným uhlem v ruce odpověděl nikoli bez jistého nepřátelství. Hluboce jej otravovalo, že se bratr do všeho plete. Ale věděl, že Greg má podrobný přehled o všem, co se v dílně nachází. Takovou práci by si on nikdy na sebe nevzal.

Greg nemusel mnoho přemýšlet a řekl mu, že to je poslední uhel, který zbýval, a zároveň mu vyčetl, že nedával pozor a zlomil ho a že je nedbalý, protože neudělal týdenní nákup. Řekl mu, že jestli chce pokračovat v práci, trvá pouhých patnáct minut, než dojde na náměstí na trh, přejde je napříč, a hned za kanálem je apatyka, kde může uhly koupit. Dirk mrzutě odfrkl, vytáhl několik mincí z malého váčku, otočil se na patě a beze slova se vydal ke dveřím na ulici.

Ve stejnou chvíli, kdy Dirk vyšel z domu, se Fátima vztyčila, zakroutila hlavou a povolila páteř. Zjistila, že má záda unavená a nohy trochu ztrnulé. Postavila se k oknu a pocítila potřebu namasírovat si je. Proto si zvedla těžkou sukni, opřela chodidlo o lavici a odhalila své dlouhé, štíhlé a pevné nohy. Na okamžik pocítila stud před Gregem, který byl velmi blízko od ní, ale konec konců, nemůže to přece vidět, řekla si. Nejdříve si třela krouživými pohyby stehna, pak pokračovala k lýtkům a kotníkům. Ve stejné poloze se zeptala Grega, zda to bude bratrovi dlouho trvat.

„Ne dost dlouho,“ odpověděl Greg záhadně.

Starší z Van Manderů cítil blízký dech Fátimy a dokonce by se dalo říci, že vytušil blízkost nahoty. Malířovy oči, mrtvé, a přesto plné zneklidňující živosti, se na ni upíraly.

Jeho výraz byl tak podobný pohledu, že Fátima začala pochybovat, zda je skutečně slepý. Trochu aby vyzkoušela svůj dojem a také trochu z nepotlačitelné setrvačnosti přiblížila žena své rty ke Gregovým tak blízko, že se téměř lehce dotýkala jeho kníru v barvě mezi světlou a stříbrnou.

A tak čekala a odolávala pokušení dotknout se jeho rtů.

Greg natáhl ruku, uchopil dívku za šíji a přitáhl si ji k ústům ještě blíže. Ale nepolíbil ji. Chtěl na své kůži cítit teplo její pleti. Potom Fátima vyměnila vlastní ruku, kterou si hladila stehna, za jeho. Greg stál s rozevřenýma očima, podobnýma dvěma tyrkysovým kamenům na dně kalného jezera. Fátimě se zdálo, že to kalné jezero je Gregův duch a ty jasné kameny jsou podstata, která se v něm skrývá. Říkala si, že by stačilo ponořit ruku do temných vod, aby si člověk sáhl na pravou modř jeho srdce. Pak pevně sevřela Gregovy ruce a třela si jimi stehna, pevná jako kámen, ale jemná a teplá jako samet jejích šatů. Chvilkami se Fátima trochu odtáhla, a aniž by pustila malířova zápěstí, vedla jeho ruce na některé místo svého těla, jako by naléhala, aby hádal o jakou část se jedná. A tak pomalu prošla každý kousíček kůže, až přitáhla Gregův ukazováček k ústům, navlhčila jej slinami, stáhla si trochu výstřih šatů a vedla jej k bradavce, drobné a pevné, tvrdé jako perla. Fátima kreslila jemné čáry na povrchu svého těla bříškem Gregova prstu, jehož vlhká stopa připomínala šnečí cestičku. Když se malíř pokoušel dotknout se jí za hranicí, kterou vytýčila, zesílila stisk jeho zápěstí a vedla mu ukazováček, kam chtěla. Gregovy ruce se nechaly ochočit a podvolovaly se rozhodnutí jejich nové paní. Náhle byl ten tvůrce svého malého vesmíru, přizpůsobeného jeho obrazu a podobě, slepý vševěd, kolem něhož se točilo vše přesně jako v kosmu, všemohoucí, jehož vůli nic neuniklo, vydán na milost mladé dívce. Zmítaje se bezelstně v pavučině, Greg se nořil do opomíjeného snu rozkoše. Fátima viděla zvětšující se výčnělek, zdůrazněný pásem, který mu obepínal krátké kalhoty kolem pasu a vinul se kolem slabin. Vztáhla ruku k tomu výběžku, který se snažil uniknout z trojúhelníku tvořeného koženým páskem.

Ale nedotkla se ho. Portugalsky šeptala Gregovi do ucha všechno, co by s ním mohla dělat, kdyby ho měla v rukou. A tak aniž by se jej dotkla, objížděla malou dlaní obrys stále nápadnějšího pahorku. Zdálo se, že ruka Fátimy má zvláštní magnetický vliv. Když se konečky prstů bez dotyku pohybovaly po směru toho objemného zajatého zvířete, zdálo se, že se otřásá jako ryba lapající po vzduchu, podle toho, jak se pohybovala ruka. Fátima napínala stehna a lýtka a současně se pohupovala v bocích a vnitřní stranou stehna přejížděla Gregovi po koleni.

V okamžiku, kdy se malíři podařilo uvolnit z tyranských rukou ženy jedno zápěstí a jel rukou po stehnu nahoru, oba zaslechli chvatné Dirkovy kroky z ulice U Slepého osla.

Fátima se pomalu zvedla, přitiskla svá ústa k malířovým a lehce mu jazykem olízla rty. Upravila si sukně, pomalu se vrátila k lavici a posadila se na ni. V tom okamžiku se otevřely dveře a Dirk vešel. Obraz, který spatřil, byl přesně stejný jako ten, který před několika minutami opustil, s výjimkou lehkého ruměnce na tvářích Fátimy a němé bouře, která se rozpoutala v duši jeho bratra.

Olovnatá běloba

1

Ve stejnou hodinu poblíž Florencie komise vévodské gardy, vedená převorem Severem Setimiem, pečlivě zkoumala opuštěnou chatrč Juana Díaze de Zorrilla. K překvapivému zmizení španělského malíře došlo, když už v okolí existoval dostatek stop a podezření vztahujících se k řadě událostí stejně vážných jako nevysvětlitelných. Nejdříve to byla násilná smrt Pietra della Chiesa a nález jeho mrtvoly v sousedství Castello Corsini. Zároveň s tímto skutkem se roznesla zpráva o zmizení dalších dvou mladíků, kteří bydleli na statku u zámku. Za několik dní poté byl jeden z nich nalezen mrtev také uprostřed blízkého lesa, sotva zahrabaný pod hromadou větví. Byl zavražděn stejným způsobem jako malířský učeň. Měl zohavenou tvář a na krku hluboký řez nožem. O dalším zmizelém chlapci se nevědělo nic. Vlna strachu a rozhořčení se zmocnila osady, rozkládající se na svahu hory, na jejímž vrcholu se tyčil zámek. Uplakaná delegace starců, žen a příbuzných obou obětí požádala vévodu, aby komise vedená převorem ihned nalezla vraha. Severo Setimio, rudý hanbou a vzteky, se dostavil k vévodovi a rozhořčeně mumlal mezi zuby, neboť vyšla najevo jeho neschopnost. Jestliže dosud neobjevil viníka, pak musí, jako za starých časů, kdy působil jako inkvizitor dětí, sáhnout k osvědčeným prostředkům.

A jedním z hlavních podezřelých, i když ne jediným, byl podivínský malíř poustevník. V množství věcí, které Juan Díaz de Zorilla zanechal, našli muži z vévodské gardy četné skicy krvavé barvy, které představovaly mladého muže.

Mezi flaštičkami obsahujícími oleje, ředidla a barviva, nalezli lahve, které obsahovaly krev. V truhlici objevili kštici lidských vlasů a zbytky dlouhých ustřižených nehtů.

Když byl Francesco Monterga vévodskou gardou dotazován, bez váhání poznal v kresbách, které po španělském malíři zůstaly, rysy Pietra della Chiesa.

Nicméně nemohl s určitostí potvrdit, že vlasy a nehty patřily jeho žáku. Pokud jde o krev, také nebylo jisté, že je lidská.

Florentský mistr vyložil převorovi, jaké podivné recepty používal Díaz de Zorilla na přípravu svých barev. Nesmlčel mu, jak se mu Španěl přiznal, že používá krev zvířat jako součást rozpouštědel a různých barviv. Ale nebylo mu známo, že by někdy použil lidskou krev. Komise neotálela a vyjádřila se. Severo Setimio měl konečně vraha. Okamžitě vyhlásil, aby Španěla hledali a chytili. Živého nebo mrtvého.

Francesco Monterga prosil převora, aby jeho starému kolegovi poskytl milost spravedlnosti a pochybnosti o vině.

Avšak rozhodnutí už padlo. Stačila jen zmínka a obyvatelé dvorce se vyhrnuli jako dav, ozbrojeni trojzubci, srpy a motykami, aby spravedlnosti bylo učiněno zadost.

2

Od smrti Pietra della Chiesa se dílna Franceska Montergy změnila ve ztichlé hnízdo plné podezíravosti. Zdálo se, že překvapivě rychlé odsouzení, které dopadlo na Juana Díaze de Zorrilla, některé zcela nepřesvědčilo. Dokonce ani převora Severa Setimia. Ačkoli potřeboval případ uzavřít, aby před vévodou obhájil svůj pošramocený obraz, in pectore choval jakési pochybnosti. Během posledních dní svého krátkého života byl mladý učedník nedobrovolným svědkem mnoha temných událostí. Dobrá pověst Franceska Montergy byla zpochybněna jistými klepy, jež se Pietrovi navzdory všem předpokladům a k jeho naprostému zklamání potvrdily. A možná vroucně milovaný mistrův žák nebyl jediným, kdo byl svědkem tajných setkání – pokud jich bylo více než jedno – Franceska Montergy a Giovanniho Dinunzia. Ve skutečnosti Vlámovi unikla jistá ostrá poznámka, i když dosti dvojznačná, která zasela pochybnost.

Zdálo se, že v hloubi úskočné duše Huberta van der Hanse se uhnízdilo podezření. Po pravdě nebylo podrobnosti, která by unikla jeho skrývané zvědavosti a vždy rozjařenému pohledu a očím albína, které se odvracely od světla. V dílně neexistovala jediná věc, kterou by Vlám pečlivě neprozkoumal. Při svých tajných nočních výpravách do knihovny

všechno

proslídil.

Proto

nebylo

nepravděpodobnou domněnkou, že i on snad byl svědkem nějaké jiné schůzky mistra s Giovannim Dinunziem. Dalo by se říci, že Hubert chová podezření, že Francesco Monterga chtěl za každou cenu zakrýt hanbu a potupu. Ani Giovanni zřejmě neunikl Hubertovu podezíravému pohledu.

Spoluučeň nebyl tím průzračným mladíkem z provincie, jakým se zdál. Za jeho bukolickou nevinností se ukrýval výbušný duch, ponurý a podléhající slabosti tělesného chtíče. Hubert několikrát překvapil Dinunzia, jak zoufale svírá lahvičku obsahující výtažek z makovic a vdechuje narkotické výpary rozpouštědla. Věděl, že se nemůže obejít bez par pocházejících z makového květu a že krotkost jeho ducha není způsobena ničím jiným než jeho uklidňujícími účinky. Při jedné příležitosti Hubert, trochu aby nasytil svou zvědavost a trochu z čiré zlomyslnosti, úmyslně schoval drahocennou lahvičku, aby ji Giovanni nemohl snadno najít.

Vlám učinil překvapující objev; ještě nikdy nespatřil pohromadě tolik zoufalství a zuřivosti. Když viděl Giovanniho, jak pobíhá jako šelma v kleci a zběsile hledá znovu a znovu a přitom se třese pokryt studeným potem, nepochyboval o tom, že by ten povolný venkovan byl schopen zabíjet. Ale Hubert také věděl, že Francesco Monterga, který se pečlivě stará, aby makový olej nikdy nechyběl, využívá zoufalství svého žáka. Možná tajné schůzky osnoval mistr výměnou za cennou tekutinu, která se často přidávala do roztoků barev, samotná nebo v kombinaci se lněným olejem kvůli dobrému schnutí. Hubert van der Hans choval domněnku, že smrt Pietra della Chiesa byla dílem Franceska Montergy nebo jeho žáka, nebo vzešla z tajného spojenectví obou. Avšak nepřikládal tomu všemu velkou důležitost. Hlavní předmět jeho zvědavosti se zjevně nacházel jinde.

Na druhé straně se zdálo, že Vlámovo podezření se přesně rovná podezření Giovanniho Dinunzia. Hubertova nadměrná zvědavost neunikla žádnému pohledu. Aniž by přesně věděl, o co se jedná, rodáku z Borgo San Sepolcro neušlo, že se v knihovně skrývá nedobytné tajemství. A také byl obeznámen se vpády svého druha do těch prostor, které mu byly vysloveně zakázány. Kromě toho, hluboké pohrdání, kterým jej Hubert zahrnoval, bylo stejné jako to, s nímž jednal s Pietrem, když se vysmíval jeho drobné postavě bez vousů a ponižoval jej tím, že mu říkal la bambina. Ale Giovanni také věděl, jakou žárlivost chová Hubert v srdci.

Pietro ovládal techniku kresby a kompozice, jakou by si přál umět nejeden zkušený malíř. Věděl, že Vlámovy přivřené oči sledují s nesmírnou závistí obrazy malované na deskách mistrovým oblíbencem. Ať se Hubert vychloubal, jak chtěl, že studoval u nejlepších vlámských malířů, špatně skrýval, že mu nebude stačit celý život, aby zvládl formy jako la bambina. Giovanni také věděl, že mezi nimi třemi existuje tiché soupeření. Jeden z nich, jenom jeden, mohl doufat, že se stane malířem rodu Medicejských. A zajisté až do dne tragédie tu byl jediný favorit.

Zdálo se, že mistr Monterga se opět ponořil do hlubin melancholie. Přecházel po dílně jako tělo bez duše. Byl stínem svého stínu. Když byl nakonec vynesen rozsudek nad jeho španělským kolegou, zhroutil se. Zavíral se v knihovně a zůstával tam celé hodiny. Za několik dní zestárl o deset let.

A když vyšel ze svého útočiště v knihovně, ani nebyl tak obezřelý, aby zamkl. Několikrát zaslechl, jak se otvírají dveře, a uviděl Huberta, jak potajmu vchází. Ale jako by tomu nepřikládal důležitost. Na svého žáka z Flander se díval se směsí strachu zakrývaného lhostejností.

Aniž by si toho kdokoli všiml, Hubert van der Hans pokaždé, když vstoupil do knihovny, odváděl obrovskou práci.

3

Zdálo se, že Francesco Monterga během několika dní ztratil veškerý zájem o posedlost, která celá léta zabírala většinu jeho života. Ale jednou ráno, jako by se probudil z krátké letargie, znovu nabyl starého zápalu. K půlnoci se zavíral do knihovny a jako by to dělal vykladač Písma, trávil hodiny luštěním stránek spisu, který mu odkázal jeho mistr Cosimo da Verona, ve světle svíčky, která dohořela dříve, než se vyčerpala jeho úporná snaha. Starý spis mnicha Heraklia Diversarum Artium Schedula byl, obecně řečeno, učebnicí praktického postupu. Měl pětadvacet kapitol, každá z nich obsahovala souhrn rad malíři, zbavených jakékoli teoretické, spekulativní nebo historické úvahy. Pojednání vypočítávalo různé známé barvy a způsob, jak je dostat, umlít a míchat; zmiňovalo se o rozpouštědlech, ředidlech a pojidlech; třídilo různé druhy olejů a popisovalo způsob, jak získat fermeže.

Radilo, jak dostat spolehlivé a trvanlivé tempery, jak dělat podklady na desky, jakým způsobem připravovat zdi na malování fresek v interiéru a jak zdobit vnější zdi. Uvádělo nástroje a jejich vhodné využití, používání a způsoby výroby různých druhů štětců, špachtlí a uhlů. Obsahovalo několik krátkých úvah o zobrazení lidské postavy a jak zachytit různé objekty v krajině podle objemu a vzdálenosti. Některé z rad byly široce známé většině malířů, ale jiné představovaly skutečné objevy, Franceskem Montergou zajisté žárlivě střežené, a navíc zde byly zmíněny jisté recepty, jejichž použití se zdálo v praxi nemožné. Za poslední kapitolou následovala jakási příloha nebo zvláštní kniha nazvaná Coloribus et Artibus a následující strana nesla podtitul Secretus coloris im statu puro. Ale když se čtenář chystal uspokojit svou zvědavost a otočil list, nalezl úryvek z Knih o pořádku od svatého Augustina, mezi jehož písmena byla vložena řada číslic rozmístěných bez nějakého srozumitelného uspořádání.

4

Celá léta se Francesco Monterga pokoušel najít skrytý klíč k té nekonečné řadě číslic. Pokaždé, když věřil, že se blíží k rozluštění jejich významu, pracná stavba smyslu, kterou se mu podařilo vybudovat, se v následující číselné řadě zhroutila do nicoty a složila se jako domeček z karet. Sčítal, odčítal, násobil a dělil; nahradil každé číslo odpovídajícím písmenem ve všech známých abecedách odzadu dopředu a odpředu dozadu. Sáhl ke kabale, k numerologii i k temným postulátům alchymie. Myslel si, že nalezne možný vztah s alfanumerickou posloupností, kterou se řídí uspořádání Starého zákona, ale vždy znovu a znovu, tou či onou cestou, dorazil na stejné místo. K nejvíce skličujícímu nic. Pak začínal znovu. Na druhé straně text svatého Augustina neobsahoval žádnou zmínku, zjevnou, skrytou ani metaforickou, o ničem, co by mělo nějakou souvislost s barvou. Byly okamžiky, kdy Monterga ztrácel pojem o tom, co hledá. A vpravdě si říkal, že se nedozví, jakou ontologickou podstatu by mohla mít barva v čistém stavu.

Ve skutečnosti si ani nedokázal vysvětlit, co přesně barva je.

Francesco Monterga, jako všichni malíři, byl praktický člověk. Sám pro sebe zastával názor, že malování není nic jiného než řemeslo a že jeho vykonávání se příliš neliší od práce tesaře nebo zedníka. Ať se postava umělce pyšnila jakoukoli okázalostí, jeho pocákaná a zamazaná zástěra, ruce plné mozolů, dýchavičné plíce, dílna plná vaječných skořápek a much, a především jeho skrovný majetek byly nejspolehlivějším svědectvím o jeho stavu. Moc málo mu mohlo posloužit studium zákonů vesmíru, kdyby neuměl míchat vaječné žloutky s barvivy. K ničemu mu nebylo znát poučky starých Řeků, kdyby neuměl zachytit perspektivu nebo perspektivní krácení, aby mohl namalovat skromné jesličky. Nebylo třeba recitovat zpaměti Platona, aby člověk zobrazil jeskyni. Nicméně přemítání o pojmu barva v čistém stavu jej zavedlo za hranice všední práce řemeslníka.

Pokaždé, když si připravoval barvu na paletě, nemohl jinak a ptal se po její přirozenosti. Je barva atributem předmětu, může existovat nezávisle na něm? Jestliže smyslový svět je, jak to tvrdí Platon, jen slabým odrazem světa idejí, možná je barva, s níž celé dny pracuje, pouze ubohou napodobeninou základní barvy, barvy v čistém stavu? Jestliže je smyslová skutečnost chabou kopií světa idejí, potom je obraz jako umělé zobrazení přírody sotva kopií kopie. Kdyby tedy existovala barva v čistém stavu, malba by možná přestala být nedokonalou reprodukcí a stala by se skutečně ušlechtilým uměním. Ale může se snad na plátně spojit světská hmota smyslového vesmíru s neuchopitelnou idejí barvy v čistém stavu? Odpověď na takovou otázku přivedla Franceska Montergu k metodickému čtení Aristotela. Četl a znovu pročítal pasáže De Anima, De Sensu et Sensibili a De Coloribus a zdálo se mu, že se všechny úvahy shodují na stejné definici: „Podstata barvy spočívá ve schopnosti těles odrážet průsvitnost“, čili průsvitnost, forma, kterou používal Aristoteles pro označení světelného éteru, sama o sobě neviditelného, se projevuje u těles a jsou to jednotlivé vlastnosti každého tělesa, které určují tu nebo onu barvu, jak se odvozuje v sedmé kapitole spisu De Anima. V pojednání De Sensu et Sensibili Aristoteles přidává další definici: „Barva je nejzazší mez pochopitelného v rámci tělesa,“ čili barva představuje přesnou hranici mezi světelným éterem („pochopitelným“) a látkou. Francesco Monterga tedy odvozoval, že světlo, éter, je zcela metafyzické přirozenosti v té míře, že není vnímatelné smysly samo o sobě, nýbrž prostřednictvím těles, na nichž spočívá. Tak jako se duše projevuje prostřednictvím těla a stává se nepostižitelnou, když se tělo zničí a umírá, stejným způsobem je světlo patrné, jen když spočívá na některém předmětu. Barva je přesnou hranicí mezi světlem metafyzického řádu a předmětem řádu fyzického. Pro Franceska Montergu problém malby spočíval ve zcela materiálním charakteru prvků, které ji tvořily. Barvy jsou tak pomíjivé jako tělo odsouzené ke zničení, smrti a nakonec k zániku. Jak tedy postihnout tu hranici a oddělit ji od předmětu? Tušil, že odpověď spočívá v problému světla. Když se florentský mistr chystal spát a sfoukl plamen svíčky, obklopen tmou svého pokoje, nemohl se ubránit otázce, zda barva existuje dál i v nepřítomnosti světla. Otázce, kterou si pokládali i staří Řekové. Mnohokrát se stávalo, když strávil celé hodiny mícháním nějaké barvy, nebo když skončil obraz, že zhasl svícen a přepadla jej zoufalá myšlenka, že zároveň se zánikem světla mohla zaniknout také barva. Rozsvěcoval a zhášel svícen tolikrát, kolikrát jej podnítila pochybnost.

Francesco Monterga choval myšlenku, že světlo tkví v Bohu, že Bůh je čiré světlo a Bůh může být vidět pouze prostřednictvím předmětů, které stvořil. Barva je tedy hranicí mezi Bohem a smyslovým světem. A je to mez, jejíž podstata je oddělena od jakéhokoli pojmu. Člověk, který se narodil slepý, může porozumět Pythagorově větě, může si představit trojúhelník a pochopit pojem přepona, ale neexistuje pojem ani způsob, jak za pomoci definicí vysvětlit slepci, co je barva. A stejná nejistota, říkal si Francesco Monterga, se vztahuje na ty, kdo se těší daru vidění. Často se Pietra della Chiesa ptával: „Jak mám vědět, zda toto, co nazývám zelenou, ty nevidíš červené, ačkoli tomu říkáš zelená a myslíme si, že se shodujeme?“ To říkal a v pravici držel hlávku zelí.

Na druhé straně barviva, dokonce i ta nejlepší a nejcennější, byla pouhými napodobeninami. Ať obraz vypadal jakkoli realisticky, byla to jen směs rostlinných a minerálních látek, které dosahovaly podoby života. Rešení, které nabízel Juan Díaz de Zorrilla, čili zmocnit se barev samotných věcí, které máme zobrazit, kromě toho, že to bylo krvavé řešení, zvláště pokud byly dotyčnými objekty osoby, bylo pro Franceska Montergu pouhou změnou místa, spočívající v tom, že se hmota předmětu přenesla na desku.

Tímto způsobem se totiž nezískala barva vlastní příslušnému předmětu, ale přímo hmota předmětu.

Florentský mistr byl přesvědčen, že hádanka starého rukopisu odhaluje, jak to naznačoval titul, způsob získání barvy zbavené pomíjivého materiálního základu. Duha byla dokladem toho, že za určitých okolností barva nepotřebuje nějaký předmět a může se vyskytovat čistá v éteru. Pokud tedy skutečně existuje Secretus coloris in statu puro, stačí pouze odhalit způsob, jak ji zachytit na desku nebo plátno.

Svatý rubáš z Turína může představovat vzor toho, jak se barva pomocí božského světla může zachytit na látce. Podle soudu Franceska Montergy existovaly četné doklady toho, že se barva může oddělit od předmětu. Stačilo zavřít pevně oči, aby člověk viděl nekonečný sled zářivých barev, jejichž odstíny v přírodě neexistovaly a nebyly spjaty s žádným předmětem. Cestovatelé, kteří se plavili k severu, až ke hranicím světa, ve svých kronikách přísahali, že byli uprostřed noci svědky rozbřesku, barevných závojů, které se, aniž by spočinuly na nějakém nebeském tělese, vzdouvaly na nočním nebi v čistém éteru.

Francesco Monterga se kochal myšlenkou, že by mohl malovat, aniž by používal přízemní prostředky jako olej a vaječný žloutek, práškovou hlinku a mleté oblázky, mastné pryskyřice a jedovaté minerály. Chtěl jako básník, který odděluje věc od její podstaty, zpracovat barvu s toutéž neposkvrněnou čistotou, s níž se píší verše. Tak jako Dante mohl sestoupit do pekel, plavit se po zhoubných Charonových řekách, vyprávět o nejstrašnějších mukách a vynořit se neposkvrněný a čistý silou slova, i on, Francesco Monterga, toužil přeměnit malování na vznešené umění, zbavené rizika zkažení hmoty. Tak jako slovo je samotnou ideou a nedbá na předmět, který označuje, stejným způsobem by se barva v čistém stavu měla obejít bez hmotného nositele, pigmentu a rozpouštědla. A byl si jist, že ten sled čísel ukrývá klíč k tajemství barvy v čistém stavu.

5

Jestliže byly první vpády Huberta van der Hanse do knihovny Franceska Montergy kradmé a tak sporadické, jako řídké příležitosti, které se mu naskytovaly, teď když byl Pietro della Chiesa mrtvý a mistr bloudil po domě jako duše v očistci, vlámský učedník měl cestu zcela uhlazenou.

Bázlivá přítomnost Giovanniho Dinunzia pro něj nepředstavovala žádnou překážku. Dalo by se říci, že Hubert udržuje se svým spoluučněm mlčenlivou dohodu. Je jisté, že když přišlo odpoledne a mistr Monterga se uchýlil do svého pokoje a odpočíval, bledá a vytáhlá postava Huberta van der Hanse proklouzla chodbičkou, a aniž by narazila na překážku, vcházela do knihovny. Mohl tam setrvat celé hodiny, pohodlně usazen v křesle svého mistra. Francesco Monterga nejenže naprosto zapomněl zamykat dveře, ale truhlice, v níž choval rukopis, přišla o veškerou ochranu.

Hubertovi se podařilo vylomit visací zámek, a pokaždé, když dokončoval svou denní úlohu, upevnil obroučku do otvoru a zanechal tak dojem, že je všechno na svém místě.

Vlámský žák prošel první stránky rukopisu a otevřel knihu u šifry. Hubert van der Hans měl před Franceskem Montergou výhodu. Veškerá práce, florentským mistrem shromážděná a odkládaná po celá léta, byla zevrubně zaznamenána v tlustém sešitě s deskami z jehněčí kůže, který schovával s rukopisem. Tam byly zapsány různé hypotézy, klíče, které mohly vést nějakým směrem, možné vztahy mezi číslicemi a písmeny, a ačkoli všechny pokusy se ukázaly plané, ušetřily Hubertovi roky tvrdé práce. Přinejmenším mu ukazovaly, které cesty nikam nevedou. Odhodil si z čela bělavé kadeře, které mu padaly do netopýřích očí, a usilovně pracoval.

Znovu a znovu četl odshora dolů a zdola nahoru, zleva doprava a zprava doleva jako Židé. Zdálo se, že Hubert van der Hans sleduje přesný klíč, a dalo by se říci, že se každým dnem ocitá blíž a blíže tomu, najít alespoň nějakou možnou cestu. Byla tu jedna drobnost, která mu poskytovala nečekanou a paradoxní výhodu: jeho dlouholetá krátkozrakost. Když se díval zblízka na text, měl s tím potíže. Naskýtalo se mu více či méně zkreslené a obecné panorama. Písmena se mu chvílemi rozmazávala před očima, vnímal je jen jako nejisté a mlhavé tvary jako někdo, kdo rozpoznává mytologická zvířata v mracích, nebo hledá obličeje ve vlhkých skvrnách na zdi. A čím méně přesná byla jeho metoda, tím lepší se zdály výsledky. K jeho téměř albínskému vzhledu se přidalo to, že se v raných letech u bratří Van Manderů učil miniaturistou. Pracný úkol malovat postavy, často tak maličké jako hlavička hřebíku, mu vážně poškodil oči. Při mihotavém světle svíčky si Hubert dělal poznámky a črtal složitá schémata, kterým rozuměl pouze on.

Stejnou otázku, jakou si kladl Pietro della Chiesa o důvodu, který mohl přimět Franceska Montergu, aby si vzal za učedníka někoho, kdo byl žákem jeho nejzarputilejšího nepřítele, si pokládal také sám Hubert, vždy když vstoupil do knihovny. Nedovedl si vysvětlit upřímnou pohostinnost, s jakou jej přijal do své dílny, nevinnou velkorysost, s jakou mu odhaloval svá nejcennější tajemství, a slepou důvěru, jakou jej zahrnul, když mu dal k dispozici každý kout vlastního domu.

Hubert neznal pojem věrnost. Nicméně kdo jedná na principu zrady, nemůže neznat protiklad. A snad nepozorovaně a paradoxně, aniž by si toho všiml, stejnou měrou, jakou páchal zradu, byl poprvé věrný svému mistru.

Vskutku se začal ptát, kdo je vlastně jeho skutečným mistrem.

6

Sedm přízračných siluet se pohupovalo proti soumračné obloze, na níž se rychle smrákalo. Čerstvý vítr z Calvanských hor je mírně kolébal a otáčel kolem osy na jednu či na druhou stranu. Sedm figur visících z větví povadlého dubu vypadalo jako hrůzné plody. Na nebi je obklopovalo hejno netrpělivých krkavců a ze země se na ně od úpatí dubu, z jehož větví visely, díval shluk lidí. Kývající se těla Il Castigliana a jeho šesti věrných psů byla vystavena jako lovecké trofeje rozohněného davu. A byli doslova uloveni zuřivými obyvateli osady patřící ke Castello Corsini. Po dvou dnech neúnavného hledání za pomoci loveckých psů a zuřivých neapolských žíhaných hafanů, jež jim dal k dispozici sám vévoda, byl Juan Díaz de Zorrilla davem nalezen, vyčerpaný a se zlomeným kotníkem nedaleko Fiesole. Smečka španělského malíře svedla bitku s neapolskými mastiny, ale ten, když viděl, že by jeho psy roztrhali na kusy, nařídil jim, aby přestali bojovat. Na druhé straně i vesničané je chtěli dostat živé. Měli v úmyslu z něj vynutit přiznání a věděli, že jeho psi jsou pro něj jako rodina. Jednoho po druhém chytili a přivázali ke stromu.

Kromě toho chtěli zjistit, co udělal poustevník s mladíkem, jenž byl stále nezvěstný a jehož mrtvolu nemohli nalézt.

Nejdříve byl hrubě vyslýchán převorem. Otce mrtvého chlapce museli držet čtyři členové vévodské komise, aby Španěla neprobodl trojzubcem. Otázky pršely jedna přes druhou, vykřikované a doprovázené kopanci a máváním srpy a kosami těsně před Kastilcovým obličejem. Když matka zmizelého chlapce viděla, že to skončí neplodným vykonáním lidové spravedlnosti, žádala, aby ho nezabíjeli, dokud se nedozvědí, co udělal s jejím synem. Hněvivý kruh se otevřel a jeden stařec s nelítostným výrazem se stal mluvčím rozohněného davu. Za každou otázku, která zůstala bez odpovědi, zabili jednoho z jeho psů. Nálada lůzy byla střídavě povzbuzována a zase mírněna krátkými promluvami převora Severa Setimia. Neapolští mastinové, navnaděni smrtí, cítili pach krve a štěkali s tlamou plnou pěny. Juan Díaz de Zorrilla promluvil jenom tolik, aby požádal o život pro své psy. Když přiblížili ostří kosy k nejstaršímu psu smečky, který na útočníka cenil zuby, prohlásil Španěl, že je ochoten vypovídat, ale s jedinou podmínkou, že psa nezabijí. Zlomeným a zajíkavým hlasem přiznal, že zavraždil mladíky, aby dostal jejich krev a připravil z ní barvy. Řekl, že tělo druhého chlapce je pohřbeno pod skálou u jeho chaty. Jakmile to Juan Díaz de Zorrilla pronesl, dychtivý kruh se kolem něj uzavřel. Severo Setimio ustoupil o několik kroků a zdálky scénu nezúčastněně pozoroval.

Byla to strašná smrt: srpy, kosy, trojzubce, rýče a rány pěstí dopadaly všechny najednou na ležící tělo. Na pahorku korunovaném velkým dubem postavili improvizované lešení a pověsili jej hlavou dolů, protože byl téměř sťat. Jeho psy potkal stejný osud.

Dav sestoupil z hory. Touha po pomstě byla konečně nasycena. Abbé sepjal ruce pod břichem a pokládal případ za uzavřený.

7

Když se Francesco Monterga dozvěděl zprávu o smrti svého španělského kolegy, nemohl zadržet přiškrcený pláč.

Nepojilo jej k němu úzké přátelství, nesdíleli stejný názor na život ani na malování. Jeho žáky opět překvapilo, že cítí takovou soustrast s vrahem svého chráněnce Pietra della Chiesa. Zdaleka mu nezpůsobila potěšení smrt toho, kdo připravil o život jeho nejvěrnějšího žáka a vyrval z kořenů naději, že uvidí triumf svého učedníka, předurčeného stát se jedním z nejlepších florentských malířů. Francesco Monterga nemohl zakrýt hořkost. Možná aby zmírnil svůj smutek, pustil se mistr do práce, která byla stejně pilná jako zbytečná. Jednoho rána oprášil starou skicu obrazu, který mu před několika měsíci zadal a potom odmítl Gilberto Guimaraes. Postavil desku na stojan a začal dokončovat portrét Fátimy, manželky portugalského loďaře. Stejně nutkavá posedlost, která až do doby před několika dny zabírala značnou část jeho času, kdy se zavíral v knihovně, teď změnila cíl. Jako za starých časů, kdy bylo malování naléhavou a neodkladnou vášní, kdy připravit plátno nebo natřít desku podkladovou vrstvou bylo spěšnou předehrou k tomu, aby se konečně odevzdal snění s paletou, nyní opět maloval se stejnou mladistvou horlivostí. Po mnoho let mistr Monterga spatřoval v malování pouhý zdroj obživy. Četné práce, které zhotovil na zakázku svého skoupého mecenáše, nebyly nic víc než banální zdobné rozmary, které mu ovšem nezajistily ani více či méně slušné živobytí. Jeho jméno mělo kdysi stejný lesk jako jména těch, jejichž malby zdobily paláce Medicejských, ale nyní, když upadl v zapomnění, neuspěl jako malíř, mistr a důstojný žák Cosima da Verona, když pokládal za nepravděpodobné, že by mu zbytek života stačil k odhalení Secretus coloris in statu puro, zase se upjal k malování jako ke své jediné spáse.

Odmítnutí jeho služeb od Gilberta Guimaraese bylo pokořující urážkou. Mistr Monterga se tou zakázkou chystal ukázat, i kdyby to měl ukázat jenom sám sobě, že ještě je jedním z nejlepších malířů ve Florencii. Ale teď, i kdyby byl úkol zbytečný a obraz upadl v zapomnění, byl připraven portrét Fátimy dokončit. Jak se přiznal Hubertovi, nic by mu nezpůsobilo větší potěšení, než kdyby tomu náhoda přála a Gilberto Guimaraes by jednou uviděl dokončený obraz, kterým se opovážil pohrdnout. I kdyby jej pak prosil na kolenou, i kdyby mu nabízel své bohatství až do posledního pětníku, neprodal by mu jej. S prvními paprsky úsvitu, když se slunce objevovalo jako zdánlivě vlažná koule za horami, se pouštěl do práce. Oblečen do zástěry ze studentských dob a v čapce, která pamatovala časy, kdy měl ještě vlasy, maloval vesele a náruživě. Zdál se být posedlý obličejem Fátimy. Ani nedokončil únavné krycí vrstvy, ještě než zaschla barva, zničil práci a začínal znovu. Celé hodiny trávil pozorováním podobizny krásné Portugalky. Při těchto příležitostech byl u vytržení a jednou jeho zbylí učedníci viděli, jak hladí růžové tváře portrétu, jako by přišel o rozum. Nebo jako by jej s Fátimou pojilo tajné pouto.

Když si Hubert van der Hans prohlížel obraz a mistrův výraz, nemohl se ubránit mrazení vzbuzující myšlence, která se mu mihla bílou hlavou. Tentýž večer napsal dopis, jehož příjemce se nacházel v Bruggách. Nebylo to poprvé, kdy se to stalo. Francesco Monterga už dříve našel četné dopisy, ukryté ve věcech náležejících Hubertovi, aniž by se to jeho žák z Flander dozvěděl. Přesně věděl, ve které dny jeho vlámský učeň chodí na Ufficio Postale s dopisy ukrytými v oděvu. Ale byl tak naplněn radostí od té doby, kdy se opět pustil do starého portrétu, že se zdál netečný ke všemu, co se dělo v jeho okolí.

Jako by osud obou byl psán stejným perem, jako by je náhoda nebo nevyhnutelnost chtěly spojit, aniž by to oni sami věděli. Právě v té chvíli Francesco Monterga a jeho zapřisáhlý vlámský nepřítel Dirk van Mander spolu opět sváděli boj. Ačkoli to jeden ani druhý netušil, oba malovali stejnou osobu. Osud obou měl nyní jedno jméno: Fátima.

Slonová čerň

1

Ve stejnou hodinu, kdy Francesco Monterga po několikáté přemalovával obličej Fátimy, vzdálený jako vzpomínka, Dirk van Mander ve svém ateliéru štětcem z velbloudích chlupů roztíral na plátno červeň jejích tak blízkých a nepřístupných tváří. Od příjezdu Fátimy do Brugg uplynuly více než tři týdny. Podle stanovené lhůty zbývaly pouhé tři dny na dokončení portrétu. Navzdory odvážnému Dirkovu úsilí přesvědčit zákaznici, že práce bude skutečně hotova v den, na kterém se dohodli, Fátima neviděla na desce nic, co by se lišilo od náčrtu. Ať se jakkoli snažil vysvětlovat postup a zapřísahal se, že olejomalba, kterou použije, je schopna uschnout za několik minut, Portugalka měla dobré důvody k pochybnostem. Podle krátkého listu, který nechal poslat Gilberto Guimaraes z Ostende, se jeho zdraví značně lepšilo, ačkoli dal znovu najevo své rozhořčení nad přístavními úřady, neboť mu stále nechtěly dovolit vstoupit na pevninu. Kromě toho psal, že loď za tři dny musí zvednout kotvy a vydat se na zpáteční plavbu do Lisabonu.

Dirk přijal zprávu se směsí radosti a nelibosti. Radoval se nad oznámením, že Gilberto Guimaraes nepřijede do Brugg, ale nemohl než litovat, že za tak krátkou dobu bude muset Fátima odjet. Choval naději, že se lhůta prodlouží, i kdyby to mělo být jen o několik dnů. Úmyslně zdržoval dokončení obrazu se záměrem vynutit si odklad a prodloužit tak přítomnost Portugalky. Věděl, že s přípravkem O leum Pretiosum může být obraz hotov v krátkém čase, ale Dirk se odhodlal k mnohem svízelnějšímu úkolu, a ten byl obtížnější než zvládnout tu nejjedovatější z barev. Chtěl získat srdce Fátimy. Věděl, že duševní pevnost mladé Portugalky je z podobné látky jako Oleum Pretiosum. Stejně zářivá a úchvatná, jak temné a záhadné je její tajné složení. Tak pevného charakteru a současně tak neuchopitelná jako nejvzácnější oleje. Prostá a milá dívka se svěžím a zářivým úsměvem, jednoduchá jako venkované, se chvílemi měnila v pyšnou ženu s tvrdým a hořkým výrazem. Vášnivá dívka, stejná, která tajně vyhledávala Dirkova ústa a nabízela mu letmý polibek, někdy něžný a jindy smyslný, se náhle bezdůvodně měnila v proradný kus ledu. Ale srdce Fátimy bylo ještě mnohem bouřlivější, než si Dirk všiml. Mladší z bratří neměl ani stín podezření, že v jeho nepřítomnosti Fátima udržuje s Gregem temný, vzrušený a chvílemi divoký vztah. Pro Dirka byla Fátima bolestnou nadějí na asketickou lásku. Pro Grega byla naopak smyslným příslibem tělesné rozkoše, chlípnou a světskou žádostí.

Dirkovi zavírala své srdce, jakmile jej otevřela. Gregovi nabízela tělo jako šťavnatý plod a v okamžiku vytouženého ochutnání mu jej odtrhla od úst.

Poslední dny trávil Greg většinu času zavřen na jediném místě, které měl vyhrazeno pouze pro sebe a kam měl jeho mladší bratr zakázaný přístup. Čtyři stěny toho studeného prostoru ukrývaly prvky, z nichž se skládalo Oleum Pretiosum. Greg střežil tajemství s takovou žárlivostí, především před Dirkovýma očima, že nikomu nedovoloval vstoupit do svého temného království. S jedinou výjimkou Fátimy. Mladé Portugalce se za několik málo dní podařilo to, co nikomu za celá léta. Cestu jí uvolnil samotný malíř.

Když Fátima poprvé vstoupila do toho prostoru, myslela si, že přesně pochopila, co znamená být slepý. Nemohla by ani popsat to uzavřené místo, jehož okna byla zazděna, a to z prostého důvodu, že tam nedopadal ani paprsek světla zvenčí a Greg už dávno nepotřeboval svítit. Nejenže tam nebyla ani jediná ubohá svíčka, ale starý malíř dovolil ženě vstoupit pouze pod podmínkou, že nezapálí žádný oheň.

Silná vůně pinií kontrastovala s temnotou a uzavřeností.

Fátimě napadlo, že je to příjemné a zároveň děsivé místo.

Uprostřed nejuzavřenější temnoty měla pocit, že je ztracená v piniovém háji. A kdyby nebylo Gregovy ruky, která ji vedla na každém kroku, bezpochyby by nebyla schopna najít sama východ. Takové bylo místo tajných setkání. Jako dva slepci, po hmatu a vedeni jedinečnou mapou tvarů svých těl, se vzájemně procházeli rukama, ústy, jazykem, bříšky prstů.

Opředeni nekonečnou černotou té noci, přimykali se k jediné jistotě vzrušených vzdechů a přerývaných polohlasných slov. Uprostřed onoho temného oceánu, kde nebylo nahoře ani dole, na východ ani na západ, se Fátima přidržovala jediné jistoty pevného čnícího kompasu, který jí poskytoval Greg. Kormidlo řídila vždy ona. Ale pokaždé, když se Greg pokoušel převzít vedení a skončit plavbu ve správném přístavu, pokaždé, když se jeho ruce snažily přiblížit k vytouženému ústí, Fátima se vztyčila, upravila si šaty a požádala ho, aby ji zavedl k východu.

„Ještě ne,“ šeptala, než vyklouzla ze dveří a vykročila do světla.

2

Pouze v hluboké samotě své slepoty. Pouze v nedobytné samotě městského pološera. Pouze ve skryté samotě odkládaných smyslných tužeb se Greg van Mander po mnoha letech opět vrátil k přípravě receptu na Oleum Pretiosum. Starý slepý malíř byl takřka hmatatelným důkazem toho, že barva existuje nezávisle na světle. V oné nezměrné temnotě vonící piniemi se Greg, aniž to mohl kdo dosvědčit, pohyboval tak, že se vyhýbal nábytku, dřevěným trámům, které přetínaly nízký strop, i nerovnostem na podlaze. Přecházel sem a tam s různými lahvičkami, drtil kaménky v bronzovém moždíři, míchal oleje a pryskyřice.

Bylo to jako soukromý a neviditelný čarodějnický rej.

Pracoval se stejnou zručností a obratností, s nimiž před dvaceti lety, když ještě viděl, vyrobil poprvé ten mistrovský přípravek na zakázku Filipa III., když mu vznešený Francouz svěřil úkol odhalit recept Jana van Eycka.

Celý svět věděl, že se Gregu van Manderovi podařilo nejen napodobit postupy velkého mistra, ale že jeho olejové barvy jsou dokonce ještě lepší. Avšak sám vykonavatel divotvorného receptu sotva poznal svůj výtvor, Oleum Pretiosum, neboť během jeho přípravy ztratil zrak. Greg se zapřísáhl, že od té doby už vzácný olej nevyrobí, ať mu za něj nabízejí jakékoli bohatství. A tak tedy tajná činnost oněch dní byla pro Grega návratem k mládí. Příjezd Fátimy byl podnětem ke skutečné změně nejen v každodenním vesmíru starého malíře, ale také v jeho skrytém opevněném pekle.

V prosvětlené dílně nad můstkem přes ulici U Slepého osla se odehrávala další vášnivá bouře. Zatímco Dirk dokončoval poslední detaily před první vrstvou barvy, kterou připravoval jeho bratr, Fátima, sedíc okázale před velkým oknem, naslouchala nečekaným slovům mladého malíře. Slyšela je dokonale, ale nebyla si jistá, zda rozuměla.

Její tělo se však zachvívalo vzrušením. Dívala se na Dirka vylekanýma očima, jako by jej vyzývala, aby ta slova opakoval. A až poté se mohla ujistit o tom, co pokládala za přeslechnutí.

„Utečme spolu,“ opakoval Dirk přiškrceným hlasem.

Pohlédla na něj nedůvěřivě.

„Uprchneme hned dnes,“ zažadonil potřetí. Fátima na taburetu ztuhla a hleděla na něj bez jediného slova. Poté Dirk položil štětec na podstavec stojanu, odložil turban, došel k ženě a dívaje se jí přímo do očí, s podivným výrazem začal zaníceně mluvit. Pověděl jí, že ví, že nemiluje svého manžela, dokáže si přesně představit, jak v ní ten stařec, o němž nikdy nemluví a na jehož zdraví jí zjevně vůbec nezáleží, vzbuzuje hlubokou nechuť. Poukázal na to, že je mladá a krásná žena a že nemá právo bránit se štěstí, nebo ještě hůře, odsuzovat se k pomalému a úmornému čekání na šťastný den smrti toho muže, jenž jí jistě ani nemůže dát děti. Aniž by se ohlížel na důsledky urážky, kterou Fátima mohla pocítit, řekl jí Dirk, že ten opovrženíhodný kupec, kterého má za manžela, jí nemůže nabídnout nic než peníze, a že ona si zaslouží víc. Prosil, aby spolu utekli ještě tentýž den, ujišťoval ji, že jsou oba zajatci osudu stejně krutého jako nespravedlivého; a nakonec jí řekl, že on je také obětí tyranské zvůle svého staršího bratra, ale že ho již k němu neváže ani soucit s jeho slepotou. Tak jako ona je otrokyní mezi stěnami svého paláce v Lisabonu, on je zajatcem tohoto zamořeného mrtvého města, které mu nemá co nabídnout. Řekl jí, že nechce vidět, jak mu utíkají poslední léta mládí ve hřbitovní samotě toho Ville Morte. Ponechávaje stranou veškerou skromnost, ale z hloubi svého nejvnitřnějšího přesvědčení bez zaváhání prohlásil, že si je vědom, že je jedním z nejlepších malířů v Evropě a že vedle bratra promarňuje svou budoucnost. Vysvětlil jí, že znalost receptu těch barev, které se chystá použít na její portrét, mu Greg vždy odpíral, a přísahal, že nemůže dál malovat se svázanýma rukama. Na kolenou žádal Fátimu, aby uprchli tentýž den. Mohou jet na jakékoli místo ve Flanderském hrabství. V Antverpách nebo v Bruselu, v Gentu nebo v Ardenách, v Namuru, Hainautu nebo Amsterdamu jej přijmou jako knížete. A kdyby chtěla, mohou jet dál, do Benátek, Florencie nebo Sieny. Do Valladolidu nebo kteréhokoli španělského města. Dokonce je ochoten utéci do Portugalska, do Porta. Ví, že málo malířů má jeho zručnost a talent, a proto bude moci pracovat na kterémkoli evropském dvoře. Přemožen citem klečel Fátimě u nohou, vzal ji za ruku a naposled zažadonil: „Pojeďme hned večer.“

Žena jej vyzvala, aby vstal, přitáhla si jej na prsa a objala ho jako dítě.

V tom okamžiku se otevřely dveře a vstoupil Greg.

Konečně dokončil přípravu oleje. V pravici nesl skleněnou lahvičku, v níž bylo možno vidět něco jako diamant v tekutém stavu, tak třpytivý, jako by vyzařoval samotné světlo. Fátima se pomalu odtáhla od Dirka a jako zajatá podobným kouzlem, jakým účinkuje pohled hada na jeho oběti, se vztyčila a kráčela v ústrety starému malíři.

Pozorovala tu substanci, která vypadala, jako když nepatří do tohoto světa, a která, přestože neměla žádnou barvu, vydávala odlesky, které zdánlivě obsahovaly všechny odstíny vesmíru. Fátima obrátila pohled k Dirkovi a viděla, že slzy, které mu stékají po tvářích, jsou v porovnání s oním nektarem jako matné kapky stojaté vody.

3

Poprvé po více než dvaceti letech svíral Greg van Mander zase v rukou nektar, o němž přísahal, že už ho nikdy nepřipraví; onu substanci, která si vydobyla věhlas jako mýtus. Oleum Pretiosum. A ať to bylo jakkoli paradoxní, sám tvůrce jej nikdy nespatřil. Po třech dnech práce připravil množství postačující sotva pro první vrstvu. Nicméně i nejbohatší z malířů by dal veškeré své jmění výměnou za skrovný obsah, který zářil v lahvičce. Greg ji podal bratru.

Dirkovi se zrychlil tep a na okamžik se začal bát, že by mu mohla vypadnout z ruky, jejíž dlaň zvlhla studeným potem.

Nebylo nejmenšího prostoru pro chybu.

Ale i oslněn pohledem na ten lak jasnější než vzduch, který vysílal duhové odlesky, nemohl se odtrhnout od záře v očích Fátimy. Díval se proti světlu na ten tekutý diamant, za nějž by kterýkoli malíř obětoval svou pravou ruku, ale navzdory tomu se nemohl vymanit z kouzla, jímž jej očarovaly rty Fátimy. Měl v úmyslu odhalit v té tekutině tajnou látku, z níž se skládala, ale nejdříve jej to nutilo dozvědět se odpověď, kterou mu Fátima ještě nedala. A zatímco se zmítal mezi těmi dvěma poklady, nabyl přesvědčení, že beze vší pochybnosti může utéci od svého bratra, ale že nikdy neuteče od Oleum Pretiosum. Hlavou se mu kmitla myšlenka a na okamžik měl hrůzu sám ze sebe.

Bál se, že se té myšlenky nebude moci zbavit. A hrůzy, která se usídlí navždy v jeho duchu. Pohlédl na Fátimu a pomyslel si, že ta žena mu právě četla v mysli. Pocítil hanbu a ošklivost, ale měl dojem, že v jejích očích zahlédl znamení souhlasu. Možná, odvážil se pomyslet Dirk, nakonec bude mít oba poklady.

# # #

Přímé polední světlo zbavilo věci stínu. Mrtvé město ožilo vzácnou radostí, podobnou tichu narušenému zpěvem ptáků na hřbitově. Počasí se zlepšilo v obráceném poměru než Dirkova duše, zastíněná nyní mrakem, který zatemňoval celé jeho myšlení. Fátima nemohla odtrhnout zrak od toho neznámého oleje. Jakmile mladší Van Mander potvrdil bratru, co už věděl, že příprava dopadla skvěle, Greg se pustil do hlavního úkolu: dodat Oleum Pretiosum barvu. V

porovnání s prací, která obnášela výrobu oleje podle receptu, byl druhý krok zdánlivě snadný. Nicméně hrozilo nebezpečí, že se zmýlí v poměrech nebo použije nesprávné pigmenty. V

tom případě by byla celá práce marná. Přípravek z ořechového nebo lněného oleje dobře rozpouštěl ne úplně dokonalé barvivo, ale vynikající rozpustnost drahocenného oleje nepřipouštěla ani nejmenší nedostatek v žádné ze složek. Greg se stejnou přirozeností, s jakou připravoval barvy ze žloutků, odlil malé množství na paletu. Tenký vlásek, který vykukoval z lahvičky, vypadal jako drobná svislá duha. Vzal z police slonovou čerň, kterou sám připravil upražením sloního klu, přivezeného z Orientu, zkusil konzistenci mezi bříšky ukazováčku a palce, oddělil trochu do náprstku a nakonec ho nasypal do oleje. Tekutina se zcela zmocnila barvy, vtáhla ji do sebe, jako by se jednalo o živý organismus. Nebylo ani třeba míchat. Oleum Pretiosum pracovalo, řeklo by se, splynutím s praženou slonovinou, jako by to udělala medúza s krví své oběti. V

několika minutách byla připravena skutečná dávka „nicoty“

v čistém stavu. Jestliže, jak tvrdil Aristoteles, je černá nepřítomností barvy, totéž se právě stalo na paletě.

Vytvořilo se něco jako díra ve hmotě, srovnatelné pouze s nemožnou představou nicoty. Ta čerň se dala popsat ne některou ze svých vlastností, nýbrž přesně absolutní nepřítomností nějaké vlastnosti. A říkat čerň k označení nepojmenovatelného bylo samo o sobě abstrakcí, protože jestli bylo ve skutečnosti něco na tom kousku palety vidět, nebylo to nic.

Fátima a Dirk ohromeně přihlíželi přeměně hmoty v opak. Navzdory tomu, že bylo možné dotknout se jí štětcem, že část představovala substance tvořící sloní kel, ta nepopsatelná čerň byla čirou nepřítomností barvy. Neměla žádný odraz, ani se nedalo tvrdit, že by měla objem. Neměla hloubku ani povrch. Nedala se odhadnout její váha, ani se nedalo říci, že je éterická. Nicota. Prostě nicota. Je možné mít představu o pojmu nekonečno; je možné přijmout rozumnou myšlenku starých Reků o tom, že na přímce existuje nekonečně mnoho bodů, ale nikdo nikdy neviděl nekonečno. Stejným způsobem se z běžného pojmu „bytí“

může odvodit opak: nebytí, čili nic. Avšak nikdo by se neodvážil tvrdit, že někdy viděl „nic“. S výjimkou Fátimy a Dirka, kteří byli svědky toho, jak se toto nic rozšiřuje po povrchu palety.

4

Na počátku bylo Oleum. Pretiosum a potom Greg stvořil temnotu, která se otvírala jako tvář propasti, a pojmenoval ji Čerň.

A Gregův duch se vznášel nad tváří propasti. I řekl Greg: Budiž Modř. A byla Modř. A aniž by ji viděl, věděl, že Modř je dobrá.

I oddělil Greg světlo od temnot. A řekl Greg: Ať je Žluť.

A byla Žluť.

A tak vytvořil i Červeň.

A Červeň byla dobrá.

Greg, opět pán a vládce svého vesmíru, vytvářel a ničil podle své vůle, a přestože byl slepý, zahalen v hlubokých temnotách vytvářel barvy, které ani nemohl vidět. Seděl na trůně, vousy mu spadaly na širokou hruď, nataženým ukazováčkem se dotýkal toho i onoho a všechno měnil v barvu. Jako Midas světla, měnil nejhrubší minerály, nejpošlapanější hlínu, nejupraženější kosti zvířat v nikdy nevídané barvy pouhým dotykem magického Oleum Pretiosum.

I řekl Greg: Budiž Bílá.

Nalil na paletu poslední část, která zbývala na dně lahvičky, a přidal jemně mletou olovnatou bělobu. A tehdy, když se smísila s olejem, nazývaným zázračný, stalo se nepopsatelné. Fátima i Dirk mohli dosvědčit Aristotelovo tvrzení, že bílá je souhrnem všech barev a všech vjemů.

Jestliže je čerň čirou nicotou, bílá je naprostým souhrnem.

Jak se Oleum Pretiosum zmocňovalo olovnatého prášku, ze směsi se začalo linout nekonečné množství záblesků nesčetných odstínů. Omámenýma očima viděli Dirk i Fátima, jak ty zářivé odlesky pomalu vytvářejí skutečné a zároveň nepostižitelné obrazy. Viděli všechno. Byli svědky historie vesmíru. Jestliže bílá je světlo, jestliže světlo na svém putování kosmem trvá věčně, tato bílá byla syntézou všech obrazů světa na vymezeném povrchu palety. Fátima a Dirk tak mohli potvrdit svědectví mnicha Giorgia Luigiho di Borgo, jenž ujišťuje, že viděl mytický Alef. I v této bílé, která obsahovala světlo všech událostí, mohli vidět totéž, co popisuje básník Borgo: „Viděl jsem hustě obydlené moře, viděl jsem úsvit i soumrak (…), viděl jsem rozbořené bludiště (byl to Londýn), viděl jsem nekonečné oči, které byly přímo u mne a pátravě se ve mně zhlížely jako v zrcadle, viděl jsem všechna zrcadla na zeměkouli a v žádném jsem se neodrážel, (…) viděl jsem za úsvitu na pláži Kaspického moře koně s vlající hřívou, viděl jsem křehkou kostru své ruky (…) pocítil jsem závrať a dal se do pláče, protože mé oči spatřily ten tajný a zdánlivý předmět, jehož jména se lidé zmocňují, ale jejž žádný člověk neviděl: nepochopitelný vesmír.“2

2 Přeložil Kamil Uhlíř. (Pozn. překl.)

5

Bílá, černá, červená, modrá, žlutá. Jestliže se takto daly nazvat výjimečné barvy, které Greg namíchal na paletě, vše bylo připraveno a hotovo, aby Dirk nanesl první vrstvu na desku. Mladšímu Van Manderovi se stále chvěla ruka, když musel mísit barvy jedině podle svého úsudku. Teď, když nemohl počítat s jinou pomocí než se svou vlastní dovedností, když Greg již odvedl svou část práce, zakoušel nepopsatelný dojem, že je to poprvé, kdy stojí před nějakou deskou. Zvedal pohled od palety a nemohl se ubránit pocitu, že skutečnost je ubohá a falešná, spletená ze stínů v porovnání s barvami, které mu spočívaly v ruce. Greg byl po třech dnech práce vyčerpán. Když se vzdálil, aby si odpočinul, zůstala po něm prázdnota a tak husté ticho, že by se dalo nahmatat. Dirk držel v prstech váhavě štětec a bál se, že když smíchá barvy, Oleum Pretiosum se zkazí. Ale bázeň, která mu ovládla ruce, byla stejná jako ta, která se mu usadila v duchu. Vyhýbal se očím Fátimy a zdálo se, že jej zanícená řeč, kterou pronesl před chvílí, zbavila slov. Cekal na odpověď. Jen málokdy v životě a možná nikdy – se člověk dostane k předmětu svých nejdychtivějších tužeb.

Mít v pravici olej, o němž každý malíř někdy snil, znamenalo pro Dirka dostat se k nejvyšší metě života. Když se ale navíc tak žádoucí Oleum Pretiosum sejde na portrétu s tou, která panuje v jeho srdci, říkal si Dirk, takový zázrak nemůže být ničím jiným než dílem osudu. Byl připraven obrnit se trpělivostí.

Fátima seděla na taburetu tiše a se sklopenou hlavou.

Vzala lístek, který jí poslal manžel, a dlouze si jej prohlížela. Nečetla. Nervózně tiskla dopis v prstech, překládala jej, narovnávala a zase skládala do záhybů, jako by se ve skutečnosti pokoušela rozhodnout o budoucnosti svého manžela na základě toho papíru. Dirk pozorně sledoval její pohyby a byl by si přál, aby hodila dopis do ohně, který pomalu začínal pohlcovat poslední kus dřeva.

Žena si hlasitě oddechla, jako by chtěla prolomit ticho, a položila dopis zpět na malý pulpit, kde ležely i jiné dopisy.

Se stejnou lhostejností, s níž se zbavila zprávy od Gilberta Guimaraese, vzala ze stolku jeden z nich. Dalo by se říci, že to udělala bezmyšlenkovitě, a Dirk si toho zřejmě ani nevšiml. Zdánlivě nezúčastněně přelétla Fátima očima písmo pro ni tak nesrozumitelné – bylo psáno vlámsky – aniž mu věnovala nejmenší pozornost. Nicméně když došla na konec a uviděla podpis, změnil se jí výraz. Podpis zněl: Hubert van der Hans. Dirk si povšiml jejího posunku, pohlédl na dopis, který držela v prstech, a zeptal se, proč se tváří tak překvapeně. Až pak si Portugalka uvědomila svou opovážlivost, zarděla se, a jako když se zbavuje zbraně použité při nějakém zločinu, vrátila dopis na stolek. Dirk viděl, že to byl jenom neuvědomělý a bezelstný čin, a tak se jen usmál a odpustil jí. Avšak znovu se zeptal, proč se polekala. Fátima nemohla zakrýt známky nesnází, ať se jakkoli snažila nepřikládat té příhodě důležitost. Dirk tedy odložil paletu a vzal dopis, aby se podíval, o co se jedná.

Mladší z bratrů se nepřestal usmívat, když chtěl vědět, zda zná to jméno, které ji přimělo změnit výraz. Žena pokrčila rameny. Chvilku váhala a potom přiznala, že se jí zdá mlhavě známé, ačkoli si nevzpomíná odkud ani proč.

Dirkovi zmizel úsměv z tváře, a jako by ji obviňoval, vyhrkl:

„Vím dobře, že ho znáte. Vlastně on mi o vás dal vědět.“

Fátima zbledla, srdce jí v hrudi poskočilo a ucítila, jak se s ní dílna točí kolem dokola.

„Máte ale hodně nestálou paměť,“ dodal Dirk bojovně.

Nevysvětlitelný výraz paniky zaplavil ženinu tvář a ve zmatku nedokázala vyslovit ani slovo.

Po chvíli tajemného mlčení se Dirk vrátil ke stojanu, vzal paletu a štětec, a zatímco se rozhodoval konečně spojit barvy, zamumlal potměšile:

„Říká vám něco Florencie?“

A čím více se situace zaplétala, tím polekaněji vypadala Fátima, takže kdyby ji poslouchaly nohy, utekla by z domu.

Odvážila se ale jen bázlivě zeptat: „On vám dal o mně vědět?“

Dirk přikývl a dodal:

„Nedovedete si ani představit, kolik mi toho o vaší osobě napsal.“

Fátima zakroutila hlavou zleva doprava, jako by chtěla najít nějaké vysvětlení a zároveň jako by se pokoušela najít nejvhodnější slova na obranu.

„Znám vás tolik, tolik,“ pokračoval Dirk.

Malíř mluvil schován za stojanem. Mezitím Fátima podlehla neovladatelnému chvění. Rozhlédla se kolem, ujistila se, že ji Dirk neuvidí, a vzala potichu z krbové římsy ostrý nůž, který používal Greg na loupání kůry ze dřeva. Se zaťatou pěstí, svírajíc rukojeť téměř mužskou silou, se pomalu vydala ke stojanu.

6

Ulice U Slepého osla byla pustá. Slunce právě zapadlo mezi dvojici kupolí kostela Panny Marie, zvaného Onze Lieve Vronwekerk. Byla to doba, kdy světlo omývalo zčernalé městské střechy zlatými odlesky, které, i když jen na několik minut, částečně vracely Bruggám jejich starodávnou nádheru. Byla to doba, kdy měly zaznít údery zvonů z baziliky Svaté krve, už léta odsouzených k mlčení. V tutéž dobu velká rudá kapka sklouzla po kůži Dirka van Mandera a stékala po žílách a prohlubních na krku. Krvavě rudá kapka se rozdělila a hledala koryto podél napjatých šlach, pokoušejíc se prodrat pralesem chlupů na malířově hrudi.

Fátima svírala nůž v pravici a na lesklé čepeli viděla červenou stopu, která vycházela z Dirkových stisknutých rtů. Přesněji řečeno z koutku úst. Byla to kapka tak živé červeně, že připomínala zlověstné znamení, jaké zanechává smrt. Mladší z bratrů ucítil, jak mu na kůži dopadají drobné kapky, a zvedl ruku ke krku. Pak zjistil, že ze štětce, který drží mezi zuby, zatímco míchá barvu, padají kapky, a tak se plýtvá cenným olejem. Jako by ta prolitá sytá červeň byla jakýmsi proroctvím, Fátima se dále mlčky blížila ke stojanu.

Dirk, který ji dosud neviděl, si čistil stopu od barvy a ujal se zase slova, aby osvěžil ženinu paměť. Schovaný za deskou a nic netušící o záměrech Portugalky jí připomněl, že Hubert van der Hans, který podepsal dopis, je jeho mladý žák, jenž už nějaký čas plní „jisté poslání“ – takový výraz použil – ve Florencii, přesněji v dílně Franceska Montergy. Tam se spolu poznali, připomněl Fátimě. Hubert mu napsal, že do Florencie přijela krásná Portugalka, aby se dala u mistra Montergy portrétovat. Že se dáma zdržela ve městě jenom několik dní, a nespokojena s postupem obrazu, rozhodla se vypovědět služby starého malíře.

Když zazněla tato slova, Fátima, která už zvedala ruku s nepochybným záměrem nechat ji dopadnout na svého společníka, náhle ulehčeně vydechla, ruka s nožem jí ochable klesla a tak tiše, jak došla ke stojanu, obrátila své kroky nazpět a zase se posadila na taburet.

„Už si vzpomínám,“ řekla s úsměvem, a pokoušejíc se vyvolat v paměti podobu, dodala: „Hodně světlovlasý chlapec, vysoký a ne moc pohledný, ano…“ mumlala si jakoby sama pro sebe s přivřenýma očima.

Dirk živě přikývl.

Nikoli bez jistého údivu, jako by jí dalo práci to pochopit, řekla Fátima Dirkovi, že si myslela, že Hubert je žákem mistra Franceska Montergy. Dirk se s chutí zasmál. Puzena zvědavostí a rozladěním, zeptala se žena malíře, zda by mohla vědět, jaké je Hubertovo „poslání“ ve Florencii. Teď to byl malíř, kdo vstal, přešel ke komoře, kde odpočíval jeho bratr, ujistil se, že spí, otočil se, zavřel dveře a vrátil se do dílny. Fátima se chystala vyslechnout nečekané důvěrné sdělení. Předtím slíbila, že zachová tajemství.

Dirk van Mander šeptal. Ukázal ženě paletu, kterou držel v pravici, a vysvětlil jí, že neví, z jakého důvodu Greg sám sobě přísahal, že už nikdy nepřipraví Oleum Pretiosum. Už léta se sám sebe ptá, pokračoval, proč bratr odvrhl slávu, bohatství a místo po pravici Filipa III. A neodmítl jen ochranu burgundského rodu. Dostal skvělé nabídky, sliby bohatství a moci od jiných mocných pánů. Samotný Svatý otec k němu vyslal posla, aby mu nabídl vládu nad umělci ve Vatikánu výměnou ne za recept, nýbrž za zhotovení malé nástěnné malby pro Svatou stolici, namalované zázračným olejem. Ale Greg tvrdošíjně odmítal. Dirk řekl Fátimě, že svému bratru nikdy neodpustí bídný skutek, když mu odepřel svou důvěru. Nedovede si vysvětlit, proč nemohl jemu, krvi své krve, svěřit tajemství receptu. Hořce si stěžoval, že jej bratr odsoudil k tomu, aby byl jeho slepeckým průvodcem, pouhou vykonávající paží.

Dirk se jaksi dozvěděl, že recept není Gregovým vynálezem, ale že jej opsal z jistého rukopisu, pravděpodobně z jednoho starého kodexu mnicha Heraklia, který kdysi vlastnil Cosimo da Verona, slavný malíř a učitel Franceska Montergy. A Dirk má dobré důvody domnívat se, že rukopis má nyní v držení florentský mistr. Hubert van der Hans, mladík, jehož poznala v mistrově domě ve Florencii, byl jeho posledním a nejnadanějším žákem. Náhoda tomu chtěla, že chlapcův otec, úspěšný obchodník, se musel i s rodinou usadit ve Florencii. Když se Dirk tuto okolnost dozvěděl, dostal nápad využít Hubertova odjezdu k tomu, aby jeho žák vyhledal ve Florencii mistra Montergu a požádal jej o přijetí za učedníka. Byla to riskantní hra, protože mezi ním, Dirkem, a starým florentským mistrem panovalo staré nepřátelství. Možná Francesco Monterga odmítne přijmout do své dílny někoho, kdo byl učněm jeho nejzapřisáhlejšího protivníka. Ačkoli snad právě kvůli tomuto soupeření bude pokládat Huberta za trofej vyrvanou nepříteli. A tak to i bylo.

Dirk se Fátimě přiznal, že mladý Hubert, s nímž si tajně a pravidelně píše, dokázal proniknout do nejhlubšího zázemí nepřítele. Chtěl povídat dál, ale najednou si uvědomil, že mluví více, než by měl. Nečekaná zpověď mladšího Van Mandera v sobě zřejmě ve skutečnosti skrývala další záměr.

Když Fátimě otevřel své srdce, možná se pokoušel obměkčit trochu i to její.

Žena mlčela, jako by čekala na závěr nové malířovy samomluvy. Protože mlčel, vyřkla jenom otázku: „Proč jezdit hledat tak daleko, až do Florencie, tajemství, které se ukrývá tak blízko, přímo tady v domě?“

Dirk zakroutil hlavou a odpověděl: „Protože jsem přísahal bratrovi, že nikdy nevstoupím do jeho tmavých komor.“

Fátima nemohla uvěřit, že slyší tak dětinsky prostou odpověď. A uhodla, že lže. Dovedla si představit, a nemýlila se, kolikrát vklouzl Dirk pokoutně do obydlí svého bratra.

Viděla ho, jak obrací věci tu i onde, jak znovu a znovu bez úspěchu hledá tajemství, které Greg střeží. Nemohla si tedy odpustit poznámku, která se nabízela: „Copak Greg teď neporušil svou vlastní přísahu, když znovu připravil recept?“

Dirk zhluboka povzdechl a přikryl si tvář dlaněmi. A Fátima zašla ještě dále:

„Copak jste vy sám teď nepracoval na tom, aby Greg přísahu porušil, když jste to schválil a vlastníma rukama to porušení využil?“

Dirk na okamžik zaváhal, hledal nejvhodnější slova a nakonec řekl:

„Jestliže jsem spáchal zločin, bylo to proto, že jsem se pokoušel spojit dohromady dvě věci, mezi nimiž se zmítá mé srdce. Malbu, po které nejvíce toužím, a ženu, kterou miluji, možná ke své škodě.“

Než začalo Oleum Pretiosum na paletě vysychat, vrátil se Dirk ke stojanu a snažil se na desce zobrazit to, z čeho se právě vyznal. Stále čekal na odpověď Fátimy.

Přírodní siena

1

Portrét Fátimy byl téměř hotov. Francesco Monterga poodešel několik kroků od podstavce a prohlížel si obraz z dálky. Byl vnitřně spokojen. Myslel na to, jak by se zatvářil jeho nepřítel Dirk van Mander, zžíraný závistí, kdyby měl možnost vidět dokončenou práci. Ale nedokázal si představit výraz jeho tváře, neboť, ať se to zdá jakkoli divné, ve skutečnosti se florentský a vlámský malíř nikdy neviděli.

Jejich dlouhé soupeření se vždycky měřilo řetězem článků, které se z toho nebo onoho důvodu staly předměty sporu.

Takový byl i nedávný případ Fátimy a Huberta. Francesco Monterga přecházel z jedné strany místnosti na druhou a zkoumal podobiznu ze všech možných úhlů. Bez jakékoli skromnosti si pomyslel: „Dokonalé.“ A nemýlil se. Skutečně to bylo snad jedno z jeho nejlepších děl. A z nejzbytečnějších. Nevynese mu jediný groš. Avšak málokdy se v duchu cítil tak potěšen. Zjistil, že zášť je mnohem mocnější pobídkou než nejpovzbudivější chvála. Maloval z nejhlubší nenávisti, z nejtrpčího nezdaru. A výsledek je obdivuhodně krásný. Tak jako pro nejvybranější vína je třeba nechat hrozny zkazit, jako odporný červ produkuje nejcennější hedvábí, tak z nejpodlejších citů svého ducha mistr Monterga stvořil to, co je snad jeho nejušlechtilejším dílem. Kterýkoli znalec by přísahal, že je to olejomalba.

Avšak nebyla na ní ani jediná kapka oleje. 0 tom svědčily vaječné skořápky, které se tu a tam povalovaly. A mouchy.

Byla to tempera s dokonalou strukturou. Obraz se mohl zkoumat lupou a ani tak by se na něm nenašla stopa po štětci. Povrch byl tak čistý a stejnoměrný jako sklo nebo klidná vodní hladina. Barvy byly zářivé jako barvy Jana van Eycka, tvář Fátimy jako by se zrodila pod štětcem Giottovým a perspektiva i perspektivní krácení mohly být provedeny podle matematického výpočtu Brunelleschiho nebo Masaccia. Francesco Monterga nasál vzduch do plic a nadýmal se pýchou. Pomyslel si, že ten malý deskový obraz by mohl najít místo v nejisté sestavě děl, která by se měla zachovat pro budoucnost. Potom v zástěře potřísněné vaječnými žloutky a s hlavou pokrytou obnošenou čapkou vzal obraz ze stojanu, ujistil se, že povrch uschl, dlouze se na něj zadíval, otočil se na podpatku a hodil jej do ohně.

Obličej Franceska Montergy, osvětlený plameny oživenými dřevem, měl klidný výraz člověka, který slaví vítězství.

Pokoušel se představit si Dirkovu tvář pokřivenou závistí.

Dalším, kdo také slavil tiché vítězství, byl Hubert van der Hans. Využil toho, že se mistr zavřel v dílně, a strávil větší část dne v knihovně. Když oba dokončili svou práci za zády toho druhého, dokonce se setkali na schodišti. Neřekli si ani slovo, ani si nepohlédli do očí, ale jeden i druhý měli tvář rozsvícenou vnitřní radostí a šťastnou únavou. Než vyšel Hubert van der Hans ze dveří, oznámil mistrovi, že jde ven, a zeptal se, zda nepotřebuje něco na trhu. Francesco Monterga zavrtěl hlavou a šel dál svou cestou. Náhle jej přepadla pochybnost. V duchu se mu uhnízdil bodavý osten, nepříjemný jako špatné znamení. Chvatně seběhl se schodů a vyhlédl ze dveří. Když zjistil, že se jeho žák svižným krokem ubírá k trhu, vyběhl zase po schodech tak rychle, jak mu to dovoloval jeho věk, a vydal se ke knihovně. Dveře nebyly zamčené. Vstoupil a šel rovnou k truhlici, kde uchovával rukopis. Položil ji na stůl a hledal maličký klíč od visacího zámku, který zajišťoval víko. Chtěl jej odemknout, ale jak byl nervózní, ruce se mu tak chvěly, že se nemohl trefit do malého otvoru v zámku. Přitom bezděčně zatáhl za kroužek zámku a zjistil, že zámek byl vylomen a teď se otevírá bez klíče. Rychle prolistoval starý rukopis a pak, poháněn zběsilou setrvačností, vyběhl z knihovny do malé mansardy pod střechou, kde měl Hubert své věci. Když trochu přivykl šeru světničky, hmatal konečky prstů pod jedním z rozbitých prken na podlaze, až se dotkl něčeho koženého. Zvedl prkno a vytáhl odřený vak. Uvnitř se nacházel svazek dopisů a sešit. Natočil listy k malému okénku, oddělil dopis s nejčerstvějším datem a se svou povrchní znalostí němčiny a francouzštiny s obtížemi vyluštil vlámský text.

Zbledl hrůzou. Vyběhl z mansardy, seběhl se schodů a vydal se hledat svého učedníka.

Obával se, že už bude pozdě.

2

A bylo už příliš pozdě.

Vévodská komise v čele s převorem se dostavila do domu Franceska Montergy. Bledý a chvějící se Giovanni Dinunzio vysvětloval, že už dva dny nemá zprávy o svém spoluučedníku Hubertovi ani o svém mistrovi. Převor odstrčil Giovanniho, který stál nehybně ve dveřích, a nařídil strážím, aby prohledaly dům. Stráž nevěděla, co vlastně hledá, a tak muži otvírali a zavírali truhly, prohlíželi police a skříně, prohrabovali se nekonečným množstvím lahviček a zvláštní pozornost věnovali těm, které obsahovaly něco červeného, zkoumali desky a plátna a dávali stranou všechno, co pokládali za důležité. Chodili po schodišti nahoru a dolů, vešli do knihovny a vylezli až do mansardy.

Giovanni stál na prahu, díval se přes rameno nevěřícíma očima na dav lidí, kteří se shlukovali u dveří do domu, a dovnitř na malou četu, která vtrhla do dílny. Jestliže v něm zmizení mistra a spoluučně vzbudilo ochromující strach, nečekaný a násilný vpád vévodské gardy jej naplnil panikou.

Náhle před ním stála tlupa mužů, kteří se jej neustále vyptávali. Se zuřivými posunky a šermujíce rukama, s křikem a šťouchanci jej tahali za ruce a požadovali, aby jim řekl pravdu, o které přísahal, že ji nezná. Nic nenasvědčovalo tomu, že by malíř i jeho žák odešli dobrovolně. Všechny jejich šaty byly v domě a nenašla se žádná známka ani zpráva o tom, že by oznamovali nějakou cestu. Zdálo se, že k ničemu není ani váhavé vysvětlování Giovanniho, který na pokraji pláče připomněl převorovi, že to byl on sám, kdo oznámil jejich zmizení.

Ve stejném okamžiku přijel cvalem jezdec a přinutil tak zvědavce na ulici, aby se ve zmatku rozprchli. Zpěněný kůň lesknoucí se potem, svědčícím o dlouhé a kvapné jízdě, se zarazil u dveří do domu. Lehce a ve spěchu seskočil jezdec, který měl na sobě stejný oděv jako členové vévodské gardy, a vyšel po schodech do malé předsíně. Převor mu vyšel v ústrety a tam, v síni, přijal smutnou, i když předpokládanou zprávu.

Dva muži chytili Giovanniho Dinunzia v podpaží a vedli ho do jednoho z povozů.

Průvod se ve vojenském útvaru vydal za jezdcem směrem k Porta Romana a projel opevněnou hradbou za město.

Giovanni Dinunzio s rukama svázanýma provazem, který měl otočen kolem krku tak, že každý pokus o pohyb pažemi by znamenal uškrcení, propukl v dětský nářek.

3

Zdálo se, že obyvatelům osady náležející ke Castello Corsini nebude dopřáno klidu. Stejně jako ustaranému převoru Severu Setimiovi, který musel přesvědčit vévodu, že on neměl s krutou popravou španělského malíře nic společného. Naopak, tvrdil, že dělal všechno možné, aby zastavil zuřivost davu. Jako by nestačila jenom smrt, teď museli vesničané ještě bojovat s tíhou vlastního svědomí.

Několik dní po překotné popravě Juana Díaze de Zorrila, když se touha po pomstě utišila a duše se trochu uklidnily, došlo v lese u dvorce k novému hrůznému nálezu. Výčitky svědomí za krutou nespravedlnost se změnily v pověrčivý strach. Stejně jako v případě Pietra della Chiesa a mladého venkovana, bylo velmi blízko neblahého dřevěného přístřešku nalezeno další nahé tělo, plné podlitin, s podříznutým hrdlem a zohaveným obličejem.

Rodiče zmizelého chlapce chovali bolestnou naději, že se se svým synem znovu shledají, i kdyby by to bylo jen proto, aby jej křesťansky pohřbili. Zoufale běželi k nešťastnému místu. Mrtvý byl však někdo jiný. Vévodská garda dovezla Giovanniho Dinunzia ke stromu, v jehož stínu ležela zmrzačená mrtvola. Nebylo o tom pochyb. To bezbarvé tělo, natažené v celé své délce, s kšticí tak světlou, že vypadala jako albínská, patřilo jeho spoluučedníkovi, Hubertu van der Hansovi. K Giovanniho strachu a zmatku se přidala hrůza.

Na rozdíl od předcházejících vražd byla tato jakoby provedena v jistém spěchu. Nejen proto, že si vrah tentokrát nedal práci ukrýt tělo, ale krutost, s níž byla stažena kůže z obličeje, vypovídala o brutální hrubosti, způsobené spěchem. A nyní došlo znovu ke trýznění Giovanniho, svázaného jako beránek a klečícího u převorových nohou.

Jeden ze strážců se jej zeptal, co udělal s Franceskem Montergou a s mladíkem, jehož mrtvola se ještě nenašla. Na učedníkovo mlčení muž zatáhl za provaz, čímž mu nejen stáhl hrdlo, ale také zvedl zápěstí, svázaná za zády, až k lopatkám. Převor Severo Setimio řídil mučení a v očích mu plála zuřivost nad vlastní neschopností, zaměřená nyní na zkrotlého vězně. Ten cítil nepopsatelnou bolest, jejíž zdroj zřejmě ležel v očních bulvách, jako by mu měly vylézt z důlků a prasknout jako hrozny. Od očí stoupala do čela, jako by mu lebku přejížděla trnová koruna, ne od kůže ke kosti, ale z hloubi mozku na povrch. Zároveň mu brutální tlak na zápěstí působil trnutí v bříškách prstů, takže je už skoro necítil, jako by mu je někdo uřízl. Zvedání paží dál, než dovolovaly klouby, vyvolávalo skřípění kostí podobné zvuku, jako když se lámou větve. Téměř udušený Giovanni Dinunzio se pokoušel mluvit, ale marně. Žíly na krku mu div nepraskly, zmodral jako švestka a pohyboval ústy jako ryba chycená v síti, aniž mohl promluvit slovo. Nepokládal to za paradox, ve skutečnosti se ani nedalo říci, že by za takových okolností dokázal argumentovat, ale kdyby byl svědkem takové scény a ne hlavní postavou, byl by se ptal, jak může někdo odpovědět na otázku, když mu zároveň brání mluvit. A na tomto paradoxu byla založena účinnost mučení. Žádnou jinou věc si nepřál víc, než aby mu dovolili promluvit. V okamžiku, kdy se pták smrti snášel dolů a chystal se dotknout ostruhami jeho umdlévajícího srdce, Giovanniho kat povolil provaz a dovolil mu, aby se trochu nadechl. Když viděl, že se mladík po záchvatu kašle a křečí chystá něco říci, jako noční můra mu opět utáhl provaz a začalo další mučení. Převor opakoval otázku v době, kdy kat znemožnil jakoukoli odpověď. Narozdíl od rychlé popravy Il Castigliana tentokrát obyvatelé osady zůstali tiše a ve vzdálenosti odpovídající jejich pobouření. Nebylo slyšet hlasité volání po pomstě ani proklínání. Naopak, některé ženy, když viděly, jak se mladík dusí a nemůže promluvit, nemohly se ubránit soucitu. Už bylo dost mrtvých. A dost nespravedlnosti. Přelud krutě potrestaného španělského malíře Juana Díaze de Zorrilla se vznášel nad pohnutou scénou mučení a bodal do nespravedlivě zaslepených očí všech vesničanů pronásledovaných výčitkami svědomí.

Otec zmizelého chlapce, tentýž, který žádal Kastilcovu smrt, popošel o tři kroky, opřel se o trojzubec jako o hůl a požádal převora Severa Setimia, aby nechal mladíka promluvit. Biřic, který držel provaz, na něj pohlédl s rozhořčením, jako by nesouhlasil, že mu radí, jak má dělat svou práci, a vylil si zlost tím, že ještě více utáhl smyčku na provaze. Když převor viděl, že teď Giovanni opravdu umírá, nařídil, aby jej pustil. Vévodský biřic nakvašeně odfrkl a surově srazil vězně k zemi, takže upadl obličejem do bláta.

Venkovan jej obrátil násadou trojzubce, a když zjistil, že ještě žije, zeptal se, co udělal se svým mistrem. Giovanni se nadechl z plných plic, jako by to bylo poprvé, a chystal se promluvit.

Nikdy si tolik nepřál mluvit.

4

Giovanni Dinunzio viděl Franceska Montergu naposledy to odpoledne, kdy byl svědkem, jak mistr vyběhl z domu za Hubertem van der Hansem. Ačkoli za hodinu nebo za dvě, než slunce zapadlo, uslyšel, jak se otvírají dveře, a rozeznal mistrův krok, jak jde po schodech. Giovanni zůstal v dílně, kde připravoval desku, a odtamtud slyšel kroky nejprve v knihovně a potom nad svou hlavou, v mansardě. Neviděl ho, ale zdálo se mu, že mistr zašel do kuchyně a potom opět sešel po schodišti na ulici. Určitě slyšel, jak se zavírají dveře. A od té doby o něm nevěděl.

Giovanni se nikdy nedozvěděl, jaký objev učinil Francesco Monterga v mansardě. Po zahanbující epizodě, v níž se svým mistrem účinkoval v knihovně a které byl náhodou svědkem Pietro della Chiesa před svou smrtí, se ponořil do hanby a nikdy už se od ní neoprostil. Slíbil si, že od toho dne už nevstoupí do těch prostor a vyhne se jakékoli situaci, která by jej zastihla o samotě s Franceskem Montergou. Avšak jeho nezvladatelné puzení k narkotickým výparům makového oleje jej nutilo podléhat mistrovým odporným choutkám. Při takových příležitostech jej Francesco Monterga podrobil dlouhé abstinenci, která ho přivedla na pokraj zoufalství, a když se pak potácel v ponurém světě třasu, studeného potu, nekonečné nespavosti a neblahých myšlenek, slíbil mu vytoužený elixír, ovšem výměnou za ony laskavosti, které viděl Pietro. Giovanni cítil ke starému mistrovi hluboký odpor. A mnohokrát si přával vidět jej mrtvého. Ale ke svému neštěstí se nedokázal ovládnout a byl závislý na jeho neblahé osobě, nebo spíše na tom, co mu poskytoval. Giovanni už dávno pociťoval upřímnou náklonnost ke svému spoluučni Pietrovi della Chiesa. A nemohl pochopit, že tak křehký, citlivý a talentovaný ehlapec může chovat synovskou lásku k tomu opovrženíhodnému starci. Nedovedl si vysvětlit, že Pietro nevidí, jakou ohavnou bídu chová mistr ve svém zasmušilém srdci. Musel to zjistit na vlastní oči toho dne, kdy je objevil v knihovně. Bůh ví, jak Giovanni litoval smrti malého Pietra. A když viděl, jak Francesco Monterga prolévá komediantské slzy zármutku před očima všech, kdo se dívali, nemohl pochopit, jak se do jednoho těla vejde tolik pokrytectví. Nikdo víc než Francesco Monterga neměl zájem na tom, aby se ta epizoda udržela v tajnosti. Zvláště poté, co se začaly šířit zvěsti o jeho spádech. Giovanni nepochyboval, že Francesco Monterga zabil Pietra della Chiesa. Byl by to chtěl ohlásit, avšak mistr jej držel v hrsti kvůli jeho vlastní nezkrotné posedlosti. Proto se ke své lítosti rozhodl stát mlčenlivým zbabělcem. Nechtěl se už nic dozvědět. Rozhodl se zavřít oči, zacpat si uši a zavřít pusu.

Přijímal svůj smutný úděl s jedinou útěchou, kterou pro něj znamenalo malování. Jestli jej ještě něco udržovalo nad vodou, byla to láska k malířství.

K Hubertu van der Hansovi necítil nic jiného než hlubokou lhostejnost. Přijímal urážky Vláma se stoickou netečností. Skryté narážky na venkovanství, nízký původ rodiny a ubohý rodokmen přecházel bez poznámky. Neměl se proč stydět. Nemohl se ale ubránit vnitřnímu pobouření vždy, když viděl, s jak urážlivými poznámkami se Vlám obrací k Pietrovi della Chiesa. Poslouchal, s jakou drzou zlomyslností jej nazývá la bambina, využívaje jeho křehkosti a bezbranné postavy. Kolikrát už Giovanni málem popadl Huberta za krk a vmetl mu do tváře, aby se postavil někomu tak silnému, jako je on sám. Ale věděl, že by to pro malého Pietra bylo větší pokoření. Na druhé straně Giovannimu neušel podezřelý zájem Huberta o skrytá zákoutí knihovny. Viděl, jak tam vchází a odchází za zády Franceska Montergy a jak se tam vytrácí pokaždé, když je mistr zaneprázdněn. To vše mu ale bylo naprosto lhostejné.

Nezáleželo mu na bídném životě Franceska Montergy ani na temných Hubertových intrikách. Jediné, co Giovanni chtěl, bylo malovat. A aby mu nechybělo to, bez čeho se nemohl obejít. Pokoušel se snášet hořké doušky přízně, kterou požadoval mistr na účet jeho nekonečné dobroty.

A na to se omezil jeho život.

V den, kdy zmizeli Francesco Monterga a Hubert van der Hans, pochopil, že se dostal do potíží. Věděl, že je třeba najít viníka a že viník je v dílně. Pokud je tedy on jediným přeživším nevysvětlitelné tragédie, nezbývá jiná možnost.

Když se rozhodl oznámit zmizení vévodské komisi, měl jistotu, že si kope hrob, který jej pohltí.

5

Giovanni Dinunzio však nevěděl, z jakého důvodu se Francesco Monterga pustil za Hubertem van der Hansem.

Věděl ale, že zájem, který Hubert projevuje o knihovnu, je úměrný tomu, jaký zájem má mistr o Hubertův majetek.

Stejně tajně a usilovně jako Vlám hledal v písemnostech, starý Florenťan slídil v urovnaných věcech patřících jeho žáku.

Giovanni se nikdy nedozvěděl, že oba mají své důvody. A skutečně, když se mistr Monterga rozhodl přijmout Huberta van der Hanse za učně, bylo to ze dvou důvodů. Prvním byl sladký pocit vítězství nad nepřítelem. Nemohl se ubránit pocitu obrovského štěstí, že odlákal Dirku van Manderovi jeho jediného žáka. Druhý důvod se dal spočítat v hotovosti.

Hubertův otec mu nabídl roční plat, mnohem vyšší než hubená částka, kterou dostával z rukou svého dobrodince vévody z Volterry. Ke svému velkému zklamání však brzy odhalil, že osud nebyl k jeho nešťastné osobě tak štědrý.

Trvalo mu jen krátce, než pochopil, že učeň je ve skutečnosti tajným vyslancem jeho protivníka Dirka van Mandera. Když jej poprvé uviděl potloukat se kolem knihovny, uhodl, co je důvodem jeho příchodu do domu.

Byl to starý rukopis, který mu odkázal mistr Cosimo, spis mnicha Heraklia, jeho cenné Diversarum Artium Schedula.

Toho dne si Francesco Monterga zlořečil za svou nekonečnou prostoduchost a slíbil si, že svou naivitu pomstí na tom mladém albínovi z Flander. Ptal se sám sebe, jak mohl být tak hloupý a nepřijít na tak zjevnou intriku.

Zaslepen vztekem chystal se vyhnat podvodníka z dílny. V

náhlém návalu vychytralosti ale pochopil, že by možná bylo lepší dopustit, aby fraška pokračovala dál, a čekat, až hra zosnovaná nepřítelem vydá nějaké ovoce, a pak ji využít k vlastnímu prospěchu. Konec konců, řekl si, za tolik let nesčetných pokusů se mu nepodařilo dosáhnout žádného výsledku. Neuspěl ve svých neustálých pokusech rozluštit skrytou záhadu rukopisu. Teď se chystal nechat práci v rukou nepřítele. Snad bude mít větší štěstí. Rozhodl se, že od té chvíle usnadní Hubertovi trochu jeho úkol tím, že bude zavírat oči, když Hubert půjde do knihovny. Věděl, že mladý Vlám je inteligentní a pracuje houževnatě. Jestliže uplatní při luštění textu stejně tvrdošíjné úsilí jako při učení se perspektivnímu krácení a perspektivě, existuje jistá naděje. Na usnadněnou si Hubert vedl pečlivé zápisky, poznámky a tabulky. Pro Franceska Montergu nebylo obtížné najít místo, kde přechovává poznatky svého zkoumání. Pokaždé, když mohl, vytratil se mistr do mansardy, zvedl prkno na podlaze a zkoumal Hubertovy pokroky. Zpočátku zjistil, že se Vlám ztrácí v moři zmatku a končí ztroskotáním na pustém ostrově naprostého nezdaru.

Ale viděl také, jak se pouští do smělých a odvážných hypotéz, které jeho nikdy nenapadly a které zajisté nepostrádaly logiku. Nic neztratí, když mu dá čas. Francesco Monterga přece bere štědrý plat od učeníkova otce. Byla to svérázná a znamenitá situace. Někdo pro něj pracuje a navíc, místo aby mu za to platil, on sám dostává zaplaceno. Co víc by si mohl přát.

Kromě pečlivých poznámek Hubert jednou měsíčně psal dopis svému skutečnému mistrovi Dirku van Manderovi.

Ode všech si pořizoval přesné opisy. V dopisech mu přesně líčil stav pátrání a podrobnosti metod, jak připravovat desky a používat barviva a oleje tak, jak to při malování dělá florentský mistr. Také mu prozradil výpočty, které používá na perspektivu, a způsoby perspektivního krácení. Mistr Monterga se nadýmal pýchou, když četl takové věty jako: „Krajiny načrtnuté na základě dvou, tří a dokonce čtyř úběžníků jsou úžasným vynálezem. Nikdy jsem nic podobného neviděl.“ Významné místo v dopisech mladého zvěda zaujímalo použití a příprava temper ze žloutků.

Francesco Monterga se také nemohl ubránit niternému pocitu marnivosti, když četl: „Barvy, kterých dosahuje, jsou skutečným zázrakem, mají lesk a trvanlivost nejčistších olejových barev.“

Nicméně pokud šlo o rozluštění záhady barvy v čistém stavu, vše se omezovalo na neurčitý slib: „Nemohu tvrdit, že jsem dosáhl velkého pokroku, ale věřím, že brzy uvidíme nějaké výsledky.“

A nebyly to marné sliby. Za kratší dobu než očekával, překvapen svou šťastnou hvězdou, Huber van der Hans záhadu konečně objasnil.

Sám nevycházel z údivu. Řešení bylo stále tak blízko, že je právě kvůli této blízkosti nikdo nerozpoznal.

6

To odpoledne, kdy Giovanni Dinunzio naposledy spatřil Franceska Montergu i Huberta van der Hanse, florentský mistr odhalil, že mnohem dříve než očekával, rozluštil jeho učedník z Flander záhadu starého spisu. A nejen to. Když rozložil opis posledního Hubertova dopisu, pochopil, že vlámský mladík pod záminkou pochůzky na trh odešel poslat ho na Ufficio Postale. Ve skutečnosti dopis už musel být na cestě do Brugg. Francesco Monterga spěšně a nedočkavě četl:

„Moje úsilí nebylo marné. Myslím, že jsem konečně rozluštil klíč k rukopisu.“

Florentský mistr chtěl přeskočit zdvořilé úvodní věty, četl na přeskáčku a dychtivě, ale čím více chtěl ušetřit čas, tím více se zaplétal do jazyka, který nebyl jeho. Vrátil se tedy na začátek. A tak s chvějícíma se rukama a při nedostatečném světle, které mu všechno ztěžovalo, procházel text, aniž byl schopen pochopit jeho smysl. Přiměl se ke klidu, zhluboka se nadechl a začal znovu.

Mému drahému Mistru Dirku van Manderovi!

Je mi velkou ctí informovat Vás, že jak se zdá, úsilí vydalo své plody. Po mnohém bloudění a ve strachu, že v tom labyrintu nikdy nenajdu správný směr, odvažuji se tvrdit, že mi štěstěna ukázala svou usměvavou tvář. Práce nebyla marná. Myslím, že jsem konečně odhalil klíč k rukopisu. Neuspěchejte se s chválením mého důvtipu, protože tomu napomohla spíše náhoda, než můj skromný důmysl. A v zájmu pravdy musím přiznat, že to byla má nešikovnost, která mě dovedla k rozluštění rébusu, jenž mi někdy připadal, že nemá řešení.

Opíši Vám zde list z rukopisu.

Jak můžete vidět, text odpovídá úryvku ze spisu. O

pořádku od svatého Augustina. Zajisté se budete ptát, jaký vztah může být mezi slavným africkým rodákem a pojednáním o malířství. Také jsem se tak ptal. A jak dobře víte z mých zpráv, ať jsem se pokusil použít jakýkoli výklad, nedobral jsem se žádného výsledku. Asi jste si všiml řady číslic, které střídají text a vůbec do něj nepatří. Nedovedete si představit, jaké množství výpočtů jsem zkoušel, aniž bych přišel na jediné číslo, které by mi něco naznačilo.

Jednou v noci, vyčerpán neplodným hledáním, s očima unavenýma námahou, když jsem už ztratil veškerou naději, že dorazím do nějakého přístavu, uprostřed té temnoty se mi najednou rozbřesklo. Víte, že nemám dobré oči, že špatně vidím, když je málo světla, a ještě hůře, když je ho mnoho; že špatně rozeznám předmět, když je moc vzdálený, a ještě hůře, když je příliš blízko. Přičtěte k této mé přirozené slabozrakosti fyzickou i duševní únavu. Přišla chvíle, kdy jsem nedokázal rozlišit písmena, viděl jsem jen rozmazané tvary a text se mi proměnil ve spoustu řádek a sloupců, z nichž se nedal vyčíst žádný význam. A právě tehdy z toho zmatku na hladkém papíru vystoupil prozrazující tvar. Jako by se náhle díky mým zmateným očím oddělila písntena od číslic na dva nezávislé obrazce. Jako by vlastní titul díla svatého Augustina, O pořádku, byl výzvou k harmonii, oddělil jsem dvě skupiny odlišné přirozenost, číslice a slova, pokud šlo o tvar, nikoli o význam. Na papír jsem opsal obrazec tvořený číslicemi a vynechal jsem text velkého Augustina. Výsledek byl překvapující. Předkládám vám nyní, co vystoupilo na papíru:

Jak jste již zjistil, je to velmi zvláštní geometrický tvar.

Jakmile jsem ho uviděl, vzpomněl jsem si okamžitě, čemu se tento obrazec podobá. Rukopis mnicha Heraklia, jak dobře víte, byl dlouhá léta v rukou Cosimy da Verona, mistra Franceska Montergy, jemuž odkázal svůj nejcennější poklad, než zemřel ve vězení. Tedy Vám oznamuji, že tajemství barvy v čistém stavu je dodatkem velkého Cosimy k původnímu rukopisu.

V kapli nemocnice svatého Egidict, velmi blízko odsud, se nachází malý oltář, který je připisován právě Cosimovi da Verona. Je to rytina stejně podivná jako krásná, která je známa pod názvem Triumf světla. Několikrát jsem se byl na ni podívat. Její zhlédnutí mělo na mou duši vždy zneklidňující i příjemný účinek. Je to skupina čtyř obrazů, z nichž vyniká zářivá podobizna Jezulátka a Panny Marie nad zbývajícími třemi, jež jsou ponurým a temným zpodobněním zla. Nebo přinejmenším zdánlivě. Takže tedy obrazec, který vystoupí, když oddělíme písmena od čísel, odpovídá přesně tvaru Cosimova oltáře. Dal jsem si práci, abych Vám zde přiblížil rytinu z kaple svatého Egidia: Překvapí Vás, co vystane na oltáři. Uvidíte, jak podivně známé se Vám budou zdát významy, které z něj vyplývají.

První část ukazuje Pannu Marii s Ježíškem, jak sedí na oslátku. Když se zaměříte na podrobnosti, všimnete si, že Jezulátko se nedrží zvířete za krk nebo za, hřívu, ale že je objímá kolem hlavy a zakrývá mu oči. Myslím, že v této chvíli už máte podezření, co to znamená. A jako by to nestačilo, v legendě, která se nachází dole, se dá jasně přečíst Via Crucis. Kromě podivného dojmu, který vyvolá tento nápis ve spojení s obrazem, protože se k sobě nehodí, slovo „Via“ je nápadnější než slovo „Crucis“. Už jste jistě uhodl význam, který se jasně nabízí: „Via“ je ulice, oslík se zakrytýma očima je „slepý osel“, čili ulice „U Slepého osla“. Tatáž, kde se nachází můstek a nad vím Vaše dílna.

Kdyby se vyskytla nějaká pochybnost, zda se jedná o označení místa, druhý obraz nenechá prostor pro falešné výklady. Představuje ďábla a kolem něj skupina žen zřejmě provozuje nějaký temný obřad, což jasně značí, že jde o čarodějnice. Jestliže se zadíváte pozorně, v horní části objevíte znak Kastilského království, kde se mluví španělsky.

A ve španělštině se Bruggy nazývají „Brujas“, což znamená čarodějnice. Takže až dosud nám oltář sděluje, že ve městě Bruggy, přesněji v ulici U Slepého osla, se něco nachází.

Představte si moje překvapení. Musel jsem přijet až do Florencie, abych zjistil, že kruh se uzavírá na místě, odkud jsem vyjel. Třetí část je obraz muže kopajícího hrob, sahající až do hloubi Luciferona království. Zpočátku se zdá, že je to také označení místa. Postava smrtky, která poletuje nad výjevem, Vám bude připadat známá. Vzpomeňte si, že stejná postava je vyřezána na jednom z trámů v soukromých prostorách vašeho bratra, přesně na hlavním trámu, který podpírá střechu. Tam musí být klíč. Možná se jedná o nějaký skrytý mechanismus otvírající tajné dveře, které, jak napovídá rytina, vedou do sklepa. A nakonec čtvrtý obraz zřejmě navozuje představu pekla. Mučení hříšníci se noří do morové řeky Acheron. Avšak mraky, které se objevují v horní části, naznačují, že je tam obloha. A je-li tam nebe, sotva se může jednat o podsvětí. Když se zadíváte bedlivě, uvidíte, že hlavní postava tohoto obrazu má prázdné oční důlky, ztratila zrak. V tomto okamžiku se musíme ptát, co je ten zářivý předmět, ta žhnoucí koule, která se s větší či menší nápadností vyskytuje na všech čtyřech výjevech. Není těžké vyvodit, že se jedná o dotyčnou věc, barvu v čistém stavu. A zdá se, že koule je to, co způsobilo hříšníkovu slepotu. Poselství v sobě nese varování: jestliže se podíváš na to, co je ti zakázáno, tvým. trestem bude slepota. A znovu je všechno povědomé. Váš bratr Greg, který zřejmě zná tajemství, a protože zná Secretus coloris in statu puro, je jediným, kdo dokáže vyrobit Oleum Pretiosum, oslepl, když ten recept připravoval. Nemohl jsem se ubránit a přejel mi mráz po zádech, když jsem si vzpomněl, že také Cosimo da Verona zemřel slepý.

Výpověď, která vyplývá z oltářní rytiny, se zdá jednoznačná. Kdo se pokusí vydobýt tajemství barvy, toho čeká smrt zraku, tedy oslepnutí, jak potvrzuje opět smrtka, nesoucí na kose vyloupnuté hříšníkovy oči.

Ještě jednou Vám sděluji, že to, co jste mě poslal hledat do Florencie, je v Bruggách, v podzemí Vašeho domu v ulici U Slepého osla, právě pod Vašima nohama. Ale upozornil jsem Vás, jaká je cena poznání. Nerad bych, aby se Vám stalo něco zlého.

Ačkoli je ještě něco, o čem Vás musím informovat.

Francesco Monterga se zhluboka nadechl a pokračoval ve čtení dopisu. Florentský mistr pocítil, jak se mu pod nohama hroutí svět. První část dopisu byla odhalení toho, co neviděl, protože to měl právě před nosem. Pochopil, že nejočekávanější okamžik jeho života přišel pozdě. Ten okamžik slávy, po němž toužil většinu života, mu unikl o několik minut. Ale jestliže to, co do té chvíle přečetl, jej nevyvádělo z údivu, řádky, jež následovaly, jej naplnily panikou. Snad je ještě čas, řekl si.

A tehdy seběhl po schodech dolů s nadějí, že dostihne Huberta, než pošle dopis.

7

Nalezl Huberta v návalu lidí na trhu. Ale bylo příliš pozdě.

Dobře, když tedy Francesco Monterga prohrál závod s časem v krátkých uličkách, které jej dělily od Ufficio Postale, ještě může dorazit do Brugg dříve než dopis.

Zbývalo mu jenom udělat jistou práci. A tu udělal. Ve spěchu a chvatně, ale udělal.

Cesta byla dlouhá a nepříjemná. Se stejnou vytrvalostí, která ovládá kompas, vydal se Francesco Monterga na cestu na sever. Pořád na sever. Pěšky, na hřbetu muly, na koni, po vodě i po souši, překonával řeky i hory, urazil klikatou a strmou cestu přes Alpy, putoval s železným a tvrdošíjným úsilím, jaké vede lososy proti proudu. Florentský mistr si umínil dorazit do Brugg dříve než dopis. Z Florencie zamířil do Boloně a z Boloně do Verony, kde narazil na stěny Alp.

Dosáhl údolí Adige a dojel až do Innsbrucku. Ve Štrasburku dorazil k vytouženým břehům Rýna. Na palubě loudavého a skřípajícího parníku, který se stále nacházel na pokraji ztroskotání, hrkavé lodi, přecpané nešťastnými dušemi, které prchaly před zákonem nebo válkou, hladem nebo nespravedlností, nebo prostě před nudou, mířil Francesco Monterga na sever. Pořád na sever. Jestliže dopis putoval mořskou trasou, která představovala perlový náhrdelník měst, počínající Janovem, přes Marseille, Barcelonu, Cartagenu a odtamtud Gibraltarskou úžinou do Atlantiku, jestliže se měl dotknout laskavých břehů Portugalska, zahnout v pravém úhlu z La Coruně a směrem na sever dorazit do Normandie, překonat kanál La Manche a nakonec dorazit do Nizozemí, Francesco Monterga získával náskok ve vnitrozemských údolích, na horách a řekách, vždy přímou cestou pořád na sever. Provázen těmi, kteří mluvili jazykem ticha a zbraní, nakazil se bolestí a zoufalstvím, horečkou a blouzněním, vyléčil se a opět onemocněl. Dostal horečky a zimnice všech známých barev a druhů, i těch neznámých. Musel bránit svou čest nožem ve společnosti zlodějů a vyděděnců. A objevil, že není víc ani méně než oni. Zranili jej a on také vrazil kov do masa. A poprvé se necítil zbabělcem. Poprvé zabil se ctí, zasadil otevřeně ránu nožem, tváří v tvář svému protivníkovi. Poprvé nezabíjel pomocí zrady ani překvapení. Poprvé nevedl lstivý úder vůči bezelstnému a bezbrannému mladíkovi. Poprvé nemusel skrývat stopy svého činu, ani stahovat kůži z tváře, ani prolévat slzy předstírané bolesti.

A tak Francesco Monterga konečně dorazil do Brugg, když krví očistil krev, kterou měl na rukou.

Secretus coloris in státu puro

1

Portrét Fátimy byl hotov. Dalo by se říci, že obraz byl oživen dechem života. Vyzařovala z něj stejná životní síla jako z Portugalky. A stejná temnota, jaká se skrývala v jejím duchu. Toho dne vypršela lhůta stanovená Gilbertem Guimaraesem. A toho dne také docházel čas na odpověď, kterou očekával Dirk. Stále měli čas společně utéci. Fátima však nedokázala věnovat pozornost ničemu jinému než vlastní podobizně. Zkoumala povrch desky, jako by si přála být onou ženou na obraze a ne tou, kterou byla. Dirk stál před oknem, pozoroval Mrtvé město z nevelké výšky malého můstku nad ulicí U Slepého osla, aniž by je viděl, a beze slova ji úpěnlivě vzýval, aby vyřkla odpověď, než padne večer. Dříve než očekával, uslyšel blížící se dusot kopyt. Zoufalý Dirk uviděl, jak přijíždí kočár, který odveze Fátimu do přístavu v Ostende. Nicméně poslední naděje mladšího z Van Manderů se roznítily, když poznal, že muž, který se blíží k jeho dveřím, není kočí, ale poštovní posel.

Dirk mu loudavým krokem vyšel v ústrety. Zena z výšky viděla, jak mu odevzdává dopis. Malíř se vrátil do dílny a bubnoval zapečetěným svitkem do dlaně. Fátimě netrvalo dlouho a pochopila, kdo je odesilatelem. Bez velké netrpělivosti se Dirk chystal zlomit pečeť. A tehdy Fátima porušila mlčení. Přiblížila se k malíři, a když k ní vztáhl ruku, přiznala se mu, že neví, zda bude mít dost odvahy vše opustit a nechat manžela i dům v Lisabonu. Dirka to dojalo a tvář se mu náhle rozsvítila. Fátima hledala jeho ruce. Mladší Van Mander položil dopis na stůl a přitiskl ženu k sobě v dlouhém a zdrženlivém objetí. Hodina se blížila. Museli přemýšlet jasně a bez odkladů. Způsob, jakým se mu Fátima vrhla do náruče, ochablá a poddajná, jako by se osvobodila z dávné a bolestné tísně, byla odpovědí, na kterou Dirk čekal.

Malíř by tak vydržel stát celou věčnost, ale musel jednat rychle. Pomalu ji oddálil od svých prsou, a aniž jí pustil ruce, řekl, že půjde zařídit vše k jejich útěku. Mluvil s ní, jako by neměl na mysli nejbližší minuty, ale zbytek života.

Hlasem roztřeseným dojetím jí šeptal, že hned teď musí připravit koně a vše nezbytné k cestě a že než padne večer, všechno bude připraveno k odjezdu. Opět ji objal a pak už vyběhl ze dveří na ulici.

Z výšky velkého okna viděla žena na ulici, jak se malíř vzdaluje. Když jej ztratila z očí, obrátila se na podpatku a poháněna neodkladným spěchem, běžela tam, kde zanechal dopis. Popadla jej a rozechvěle zlomila pečeť.

Jeden dlouhou, ale klidnou cestou po moři, a druhý kratší, ale složitější cestou vnitrozemím, oba, dopis i Francesco Monterga, dorazili do Brugg ve stejnou dobu.

Fátima roztáhla svitek a uviděla před sebou jasně a srozumitelně mapu pokladu. Čas hrál pro ni. Držela dopis v rukou, četla a zároveň procházela krok za krokem znamení, která popsal Hubert, nyní po smrti, i když ona to nevěděla.

Přešla dílnu a spěchala k temnému Gregovu doupěti. Vešla do komory, aniž by se ohlásila, jako to dělala pokaždé, když se Dirk vzdálil z domu a umožnil jí tajné setkání s Gregem.

Ale v této chvíli byly úmysly Fátimy jiné. Ve skutečnosti chovala naději, že starý malíř nebude přítomen ve své soukromé temné pevnosti. Avšak když starší z bratrů uslyšel, jak Portugalka lehkým krokem vstupuje do místnosti, nabyl klamné jistoty, že toto má být dlouho očekávané loučení. Když Fátima viděla, že Greg vstává a po hmatu jde k ní, ustoupila o krok a opřela se zády o zeď.

Stiskla dopis v ruce a zatímco se muž blížil, nahrbila se jako kočka zahnaná do kouta a vyhlížela únikovou cestu mezi Gregem a protější zdí. Musela se vyhnout objemnému tělu, které se blížilo, a dostat se k vysokému šikmému trámu, označenému v dopise, k tomu, na jehož povrchu byla vyřezaná smrtka. V okamžiku, kdy chtěla vykročit, starý malíř se k ní vrhl s rychlostí dravce. Zápasili spolu. Fátima se zoufale snažila osvobodit ze sevření, ale Greg jí svýma silnýma rukama svíral zápěstí za zády. Pochopila, že křikem by situaci jenom zhoršila. Zkoušela se bránit koleny, hlavou a zuby. Ale čím více bojovala o osvobození, tím to bylo složitější a ztrácela síly. Každý nový pokus připravil Fátimu o dech a zůstala pak vydána na milost staršímu Van Manderovi. Až do té míry, že se Gregovi podařilo sevřít její zápěstí jedinou rukou a volnou pravicí jí začal přejíždět po těle, které se zmítalo strachem a odporem. Pro Grega to zdaleka nebyla nepříjemná a obtížná situace. Zdálo se, že boj jej těší, jako by mu jeho zjevná převaha poskytovala škodolibé potěšení. Prudkým pohybem nejprve přejel ženina stehna odzdola nahoru a zároveň ji kousal do šíje rozbrázděné naběhlými žilami. Fátima nemohla zadržet ustrašený výkřik, když ucítila, jak ruka pánovitě a přesně postupuje a prodírá se sukněmi ke středu mezi jejíma nohama. Pak se ke křiku Fátimy přidal i křik Gregův. Malíř již dávno přišel o zrak a nyní si myslel, že jej šálí i hmat.

Když prsty hledal hladký pahorek, našel na jeho místě nečekaný výčnělek. Zakusil okamžik nejistoty, kterou vystřídala hrůza. Dal se do křiku. Vtom Fátima, osvobozena náhle z ženské role, kterou se naučila hrát, zbavena proti své vůli ženskosti, nabyla sil muže, kterým již nebyla, a odstrčila Grega, až s hlukem upadl. Okamžitě popadla do rukou těžkou lopatu, která tam stála opřená o zeď. Potom ten, který býval Pietrem della Chiesa, vzkříšen proti své vůli, udeřil starého malíře rychle a prudce do obličeje. Když viděl, že Greg se nehýbe, upravil si sukně a uhladil dlaní vlasy. Svírajíc stále v ruce lopatu, rozhodla se Fátima, že teď už pohřbí malého Pietra navždy.

2

Dirk kráčel rozhodným krokem ke koňským stájím, které se nacházely na druhém břehu kanálu. Na mostě přes klidnou vodu se míjel s mužem ubírajícím se opačným směrem.

Chvatné kroky obou se rozléhaly na dláždění v tichu mrtvého města. Za jiných okolností by si vyměnili zvědavý pohled, ale Dirk, poháněn sklonem mostu a spěchem, si ani nevšiml cizince, který vypadal jako žebrák. Jeden i druhý si mnohokrát představovali, jak vypadá obličej nepřítele. A teď, když měli konečně příležitost spatřit se tváří v tvář, Dirk van Mander a Francesco Monterga se minuli bez jediného pohledu.

V domě nad můstkem v ulici U Slepého osla Fátima s dopisem v pravé ruce postupovala dál podle Hubertových pokynů. Nadzvedla trochu sukně a překročila Gregovo natažené tělo. Našla v dílně svícen a zapálila ho. Potom zvedla oči ke stropu a uviděla šikmý trám, na němž nejasně vystupovala postava smrtky. Pokoušela se na ni dosáhnout nejprve tak, že se postavila na špičky, a potom krátkými a namáhavými výskoky. Ale byla příliš vysoko. Přitáhla si lavici, vylezla na ni, a jakmile dosáhla na smrtku, pokoušela se s ní pohnout všemi silami. Avšak masivní dřevo se zdálo nepohnutelné. Objala tedy trám oběma rukama a pověsila se na něj. A konečně pod vahou celého těla začalo dřevo pomalu povolovat a pohnulo se jako páka. V tom okamžiku Fátima uslyšela skřípění nějakého mechanismu a uviděla, jak se pod jejíma nohama v prknech na podlaze otvírá čtvercová černá propast. Pustila se trámu a opatrně se naklonila nad tím temným otvorem do podsvětí, jako by se bála, že nějaký satan vystrčí drápy a odnese ji s sebou.

Přiblížila svícen k ústí sklepa a uviděla strmé schody, které se zdály nekonečné.

Bylo obtížné po nich slézat. Jednou rukou držela svícen a dopis a druhou se přidržovala skřípějících schodů, které zůstávaly za ní. Když se dotkla nohou dna, světlo dopadlo do chodbičky, která se před ní otvírala. Zavanul tam studený vítr, ale nedalo se poznat odkud. Pomalu postupovala šerem, až došla ke dveřím, které se zdály mnohem starší než zbytek domu. Mráz jí přeběhl po zádech. Nabrala do plic mrazivý vzduch, dodala si odvahy a otevřela dveře. Ocitla se v kamenném sklepě, malém, vlhkém a studeném. Uprostřed se tyčilo něco jako pohanský oltář, který dodával té studené komnatě podivně posvátný vzhled. Na nezvyklém kamenném relikviáři, monolitu bez jakýchkoli ozdob, spočíval zlatý kalich přikrytý těžkou poklicí, jejíž vrchol byl opatřen soškou výra s obrovskýma očima, které jako by žárlivě střežily vchod. Fátima pochopila, že se ocitla na dosah ruky od toho, o čem každý malíř někdy snil. Toho, co si někteří představují jako recept a jiní jako nepřesnou entelechii. Na dosah nejcennějšího tajemství, mlhavé domněnky nebo nevyslovitelné hypotézy. Na dosah barvy v čistém stavu. A teď stála tady, před ní. Fátima upustila dopis a se svícnem vykročila ke kalichu. Natáhla ruku a chystala se zvednout pokličku. Neměla čas přečíst si varování, které Hubert napsal na konec dopisu.

3

Francesco Monterga s vousy až na prsa, hubený jako nikdy nebýval á s pohledem ztrácejícím se ve vlastní úzkosti, chvatně a nazdařbůh procházel ulicemi Brugg. Přešel napříč náměstím zvaným Markt a ponořil se do bludiště uliček, které začínalo za kostelem Svaté krve. Jako pes, který je veden čichem, zahnul za roli a náhle před sebou uviděl můstek, klenoucí se nad ulicí U Slepého osla, tak jak to popisoval Hubert v dopise. Došel k tenkému stínu, který vrhal most na dláždění, pohlédl z jedné strany na druhou pokoušeje se uhodnout, které z dveří jsou pravé, a více se štěstím než správným odhadem vstoupil do domu Van Manderů. Aniž uvážil následky, vyběhl nahoru po schodišti, až našel můstek spojující obě strany ulice. Protože nikoho neviděl ani neslyšel nic, co by prozrazovalo něčí přítomnost, rozhodným krokem vešel do dílny. Nahlédl do kuchyně a na druhé straně uviděl pootevřené dveře. Jemně do nich strčil, a aniž by je úplně otevřel, pečlivě si prohlédl osvětlený proužek před sebou. Když trochu přivykl šeru, rozeznal tělo natažené na podlaze uprostřed místnosti. Vstoupil, obešel trám, který podivně visel k zemi, a objevil čtvercový otvor, který se černal vedle bezvládného těla staršího z bratrů.

Francesco Monterga se obával, že přichází příliš pozdě. Vrhl se dolů po úzkém příkrém schodišti, překračoval některé schody a ani necítil, že má spálené dlaně, jak si je odřel o zábradlí. Doslova dopadl na kolena na podlahu ve sklepě.

Potlučený, ale necitelný k bolesti, proběhl tmavou chodbičkou k pootevřeným dveřím, jejichž škvírou prosvítalo slabé světlo svícnu. Z posledních sil florentský mistr dorazil ke dveřím kamenného sklípku. Vrhl se dovnitř a uviděl svého žáka, Pietra della Chiesa, oblečeného jako ženu, s rukou spočívající na figurce výra, jak se chystá zvednout pokličku z poháru.

„Pietro, ne!“ stačil vykřiknout Francesco Monterga.

Fátima jasně slyšela a lekla se. Ale necítila se oslovena jménem, které se ozvalo. Otočila hlavu přes rameno a dalo jí práci poznat starého mistra v tom unaveném muži, zešedivělém a vyhublém na kost. Uplynulo jen málo času od doby, kdy se naposled viděli, ale zdálo se to jako celá staletí.

Fátima na to nechtěla vzpomínat. Nechtěla si připomínat den, kdy se rozhodli zosnovat tu frašku. Ten vzdálený den, kdy zplodili Portugalku Fátimu a jejího neexistující manžela, loďaře Gilberta Guimaraese. Den, kdy se Pietro poprvé přestrojil za ženu, aby ji mohl Hubert tajně sledovat z knihovny během jejích předstíraných tajných návštěv. Za ženu, inspirovanou osobou sestry Maríe, Pietrovy vroucně milované pečovatelky v sirotčinci, od níž se naučil jejímu jazyku a jejíž skromnou prostotu a venkovské způsoby napodoboval. Ale aby mohla přijít na svět Fátima, bylo třeba nejdříve zabít Pietra. Stojíc u zlatého poháru, který obsahoval předmět tužby mnoha probdělých nocí, Fátima nechtěla vzpomínat na den, kdy museli zavraždit nevinného venkovana podobného vzrůstu a zohavit mu obličej, aby mohli definitivně pohřbít malého učně a nikdo nepřišel na záměnu mrtvoly. Když se schylovalo k odhalení tajemství barvy v čistém stavu, Fátima se bránila vzpomínkám na problém, který se jim naskytl poté, co zabili mladého venkovana. Rodina zemřelého by prohlásila mrtvolu nalezenou v lese za vlastní. Bylo tedy třeba zakrýt smrt další smrtí. Zmizení druhé oběti vyvolalo zmatek, přivedlo lidi na myšlenku, že vraždí nějaký blázen s pomateným rozumem.

Fátima musela být stvořena jako dokonalá návnada, aby se Dirk van Mander chytil na udici. Co mohlo být lákavější než přijmout práci, která byla nakonec odepřena jeho nepříteli Francesku Montergovi. Jakým lepším způsobem se vetřít do nepřítelova domu, než jako krásná žena v mrtvém městě, mladá a pohledná žena v domě dvou osamělých a poražených mužů. Jaká lepší pomsta by se dala vymyslet pro Pietra po všech pokořeních od Huberta, flanderského špicla, který se vysmíval jeho malé postavě a tváři bez vousů a nazýval jej la bambina, než se skutečně stát dívkou a pomstít urážky na osobě jeho mistra. A teď, na dosah vytouženého tajemství, by Fátima nechtěla vědět o nespravedlivé smrti Kastilce Juana Díaze de Zorrilla, ani o neodpustitelném mučení, které musel vytrpět jediný přítel, Giovanni Dinunzio. Nechtěla by se dozvědět o Hubertově smrti z rukou Franceska Montergy toho dne, kdy poslal dopis. Fátima stála uprostřed té mrazivé hrobky a nechtěla vzpomínat, jak hanebně Francesco Monterga zneužíval svého žáka z Borgo San Sepolcro, ani na tu noc, kdy je přistihla v knihovně. Zády k poháru, aniž spustila pohled ze starého florentského mistra, rozhodla se konečně otevřít zlatou nádobu.

„Ne, Pietro!“ vykřikl znovu Francesco Monterga. Ale už bylo pozdě. Teď byl Pietro della Chiesa opravdu definitivně pohřben. Fátima zvedla pokličku zlatého poháru.

4

Když Fátima zvedla pokličku kalichu, stalo se něco, co nikdy nebude moci vyprávět, protože to ve skutečnosti neviděla, neboť stála zády k relikviáři a dívala se do očí Francesku Montergovi, jenž proti své vůli upíral pohled na zlatý pohár. Nepopsatelná bílá záře se vylila z nádoby a zaplavila celý sklep. Florentský mistr nakonec našel vzácné tajemství barvy v čistém stavu. Viděl Všechno a Nic současně, viděl bílou i černou, viděl chaos a kosmos, jak se opakují do nekonečna, a viděl nekonečné rozpínání vesmíru a také převrácené nekonečno, ponořené samo do sebe, jaké tušil Zenón z Eleje. Byl svědkem začátku a konce, viděl řešení mnoha aporií a pochopil konečný smysl všech protimluvů, viděl všechny malby počínaje těmi, které byly ukryty ve vzdálených jeskyních Francie, když Francie ještě neměla jméno, malby z Egypta a Recka, obrazy svého mistra a svých žáků i ty, které vytvořil sám. A také viděl to, co dosud nebylo namalováno. Viděl kupoli nějaké kaple a boží prst, jak dává život prvnímu člověku, nejistý úsměv ženy na hlubokém a líbezném pozadí, nejúžasnější perspektivu, vytvořenou člověkem, schodiště, které zároveň stoupá i klesá do nekonečna. Viděl Saturna hltajícího svého syna a řadu mužů popravovaných nevídanými zbraněmi, viděl břitvu, uřezávající ucho, a pole slunečnic, jak je ještě nikdo nenamaloval, viděl katedrálu Notre Dame, jak se opakuje, stejná a různá, podle postavení slunce, viděl strmé srázy spadající k moři a opuštěné a ponuré saské hvozdy, viděl veselé nahé ženy, jak se trápí v nevěstincích vzdálené a odporné budoucnosti, viděl denní krajinu v noci a noční ulici pod poledním nebem, viděl rozčtvrcený krvácející dobytek viset na hácích, viděl ženu všech věků a barvy zbavené smyslu, viděl malíře odrážejícího se v zrcadle a neznámou královskou rodinu, viděl zdeformovaného koně, jak vyplazuje zdeformovaný jazyk daleko ve zničené baskické vesnici Guernice. A pak už neviděl nic. Už nikdy.

Stejně jako jeho mistr Cosimo da Verona, stejně jako Greg van Mander, který do posledního dne chránil oči svého mladšího bratra, stejně jako všichni, jimž bylo odhaleno tajemství barvy. Franceskovy oči zhasly a ponořily se do neproniknutelné černé noci.

Pietro della Chiesa, Fátima, která stála zády k poháru, položila pokličku zpět na kalich, aniž by se otočila, a vtom se opět zešeřilo. Francesco Monterga klečel a zakrýval si vyhaslé oči. Požádal, aby mu podala kalich. Zdálo se, že nepřikládá žádnou důležitost své náhlé slepotě. Na ničem mu nezáleželo více než zmocnit se té čiré aury, pod jejímž zábleskem se nejobyčejnější fermež změní v nejdokonalejší barvu. Žádnou jinou věc nechtěl víc než toto absolutní světlo, které mění nejprostší pigment při pouhém vystavení jeho účinkům na nejnedosažitelnější barvu. Zaplatil draze a teď chtěl, co mu patří. I když to nikdy nemohl vidět.

Fátima se dívala na starého mistra, jak natahuje ruce, mává jimi ve vzduchu, zlořečí a prosí, a v hloubi jeho mrtvých očí uviděla hlubokou a nevysvětlitelnou chamtivost. Vzala tlustou pochodeň, která visela na zdi, opatrně došla ke dveřím, a když byla krok u nich, vyběhla ze sklepa, zavřela těžké železné dveře a zvenčí je zaklesla pochodní, kterou zastrčila do kruhů jako závoru. Když odcházela tmavou chodbou ke schodům vedoucím na povrch, zaslechla naposled tlumené výkřiky Franceska Montergy.

Z dílny nad můstkem v ulici U Slepého osla pozorovala Fátima soumrak nad mrtvým městem. Otevřela okna dokořán a z plných plic se nadechla studeného vzduchu.

Přešla k vědru s čerstvou vodou a opláchla si tvář a ruce.

Před zrcadlem si očistila skvrny na šatech ze zeleného sametu, uhladila si vlasy dlaní a upravila si účes korunovaný kuželovým čepcem s tylovým závojem. Pak zaslechla kopyta koní. Naposled na sebe pohlédla a záříc seběhla dolů po schodech. Z kozlíku natáhl ruku Dirk. Fátima hbitě vyskočila a posadila se vedle něj. Slunce jako by zlatilo dláždění. Portugalka pomyslela na vzdálenou vůni moře a milý ruch Lisabonu. Toho Lisabonu, na jehož ulici její noha nikdy nespočinula a který jí tolik patřil. Povoz projel pod můstkem v ulici U Slepého osla a ztratil se na druhém břehu kanálu.

Doslov

Známý a populární argentinský spisovatel Federico Andahazi se ve svém čtvrtém románu znovu obrací do světa historické fikce. Jeho díla však rozhodně nelze označit nálepkou historického románu: daná skutečnost mu slouží pouze jako východisko pro bohatou imaginaci, a pokud fakta jeho záměrům “nevyhovují”, je nasnadě, co v jeho autorské dílně vítězí… Děj románu Vlámské tajemství je umístěn do 15. století, do doby, kdy italští malíři dovedli do dokonalosti Giottův objev perspektivy a vlámští mistři dosahovali nádherných barev díky Van Eyckově technice olejomalby. Soupeření florentské a vlámské malířské školy, zastoupených fiktivními postavami Franceska Montergy a bratrů Van Manderových, tvoří pozadí románového příběhu.

Na začátku všeho je vražda. Následuje postupné odhalování případu a nabízejí se různé možnosti řešení, které se ale ukazují jako klamné. Za zločinem se totiž skrývá “špionážní” zápletka, daleko důležitější než spáchané nepravosti: úsilí nalézt tajemství barvy v čistém stavu, v němž se předhánějí obě školy. Malířství tak přestává být pouhým uměním a přerůstá v bitvu: Andahaziho umělci jsou ve své touze po dokonalosti ochotni podstoupit jakékoli riziko a obětovat cokoli.

Precizně vystavěný děj, složitě propracovaná zápletka, skloubení moderního žánru s historickým prostředím i prolínání fakt a fikce činí z románu neobvykle poutavé, dobrodružné a intelektuálně přitažlivé čtení.