Anderson Kevin J.

Akta X, Zříceniny Agenti FBI Mulder a Scullyová řeší tajemnou záhadu ztraceného mayského města a působení starověké kletby.

Zříceniny v Xitaclánu, Yucatán, Mexiko pátek 17.45

I po několikadenním průzkumu sotva zavadili o povrch starobylého města. Přesto Cassandra Rubiconová již viděla dost, aby pochopila, že v sobě zříceniny ukrývají nepředstavitelná tajemství zrodu mayské říše.

Na vzdáleném západním konci Yucatánu, kde se rozprostírá vápencová náhorní plošina na pozadí sopečné vrchoviny a parných džunglí, příroda skrývá již přes tisíc let ztracené město. Domorodí pomocníci to místo nazývají Xitaclán. Když to jméno vysloví, mísí se v jejich hlasech úcta a strach.

Cassandra to slovo převalovala na jazyku a oddávala se obrazům, které vyvolávaly staré oběti, pompu a nádheru a kněží ozdobené šperky z nefritu a zeleným peřím ptáka kvesala. Xitaclán.

Navečer pracovala v Kukulkánově pyramidě sama.

Postupovala hloub, svítila si baterkou a pátrala.

Tajemstvími se to tam přímo hemžilo. Ve vzduchu hořkém po vápenci jako by cítila, že spousta záhad čeká, až je ona objeví.

Baterkou mířila před sebe a zaprášenou rukou si prohrábla upocené vlasy skořicové barvy. Barvy skořicové kůry čerstvě sloupané ze stromů, jak vždycky říkával její otec; ne toho nazrzlého žlutohnědého prášku, který byl v obchodech s potravinami k mání v regálech s kořením. Oči měla zelenohnědé jako bohatou měděnou rudu.

Venku byli její kolegové z výpravy Kalifornské univerzity zaneprázdněni

povrchovým

kopáním

a

mapováním celkového půdorysného uspořádání města, jeho náměstí a chrámů, kde se konávaly obřady, a monolitických vápencových obelisků, stél, s vytesanými hrůzostrašnými obrazy bájných opeřených hadů.

Nalezli nádvoří obrostlé vinnou révou, které sloužívalo jako dějiště zápasů v krvavé míčové hře provozované mayskými obyvateli. Poražení, anebo vítězové, to podle protichůdných historických výkladů, bývali obětováni bohům.

Xitaclán byl hotový archeologický poklad. Skýtal tolik rozvalin, že by měl i velký a slušně financovaný kolektiv co objevovat nejméně celý rok. Ale Cassandra a její čtyři mladí společníci byli rozhodnuti pracovat, seč jim síly stačí, dokud nevyčerpají skrovné univerzitní stipendium.

Jako strategické astronomické ukazatele v džungli trčely stély pokryté mechem, jiné zase byly pokácené.

Všechny však obsahovaly četné a vzrušující glyfy (ryté piktografy). Christopher Porte, jejich odborník na epigrafii, se je snažil rozluštit a nadšeně si je zapisoval do notýsku, který neustále nosil u sebe.

Hlavní pozoruhodností Xitaclánu však byla velkolepá stupňovitá Kukulkánova chrámová pyramida, která trůnila nad středem města. Přestože byla obrostlá plevelem a porostem, stále byla krásně zachovalá. Architekturou soupeřila s proslulými zikkuraty (stupňovitými věžemi s několika terasami a chrámem na vrcholu) v Chichén Itzá, Tikalu a Teotihuacánu jenomže tato stála nedotčená. Před zvědavými zraky ji chránily pověry místních obyvatel. Až dosud.

Na nejvyšší terase pyramidy stál Chrám opeřeného hada, podpíraný mnoha sloupy a zdobený úžasnými reliéfy a květnatými vlysy zobrazujícími kalendáře, mýty, dějiny.

Cassandra si chrám pojmenovala po svém, když si povšimla častých motivů, jejichž středem byl moudrý bůh Kukulkán a jeho druhové či strážci, opeření hadi, v mayských mýtech běžný symbol moci. Složité basreliéfy ještě víc obohacovaly legendy raných národů středoamerické civilizace o Quetzalcóatlu neboli Kukulkánovi.

Její tým také za pyramidou objevil nesmírně hlubokou vodní nádrž. Vlastně to byl přírodní vápencový závrt (tak se říká trychtýřovitým prohlubeninám v krasové oblasti) zaplněný mastnou černou vodou.

V tom hlubokém kalu Cassandra tušila mnoho artefaktů, relikvií a dost možná i kosti obětí. Takové vápencové prohlubně bývaly v mayských městech na Yucatánu běžné, avšak tuto v Xitaclánu ještě neprohledali a nevyplenili hledači pokladů ani neprobádali archeologové.

Její tým si hodlal do týdne opatřit potápěčskou výstroj a ona sama se chystala do hlubin oné žumpy ponořit. Prozatím jim však zbývalo ještě příliš mnoho práce k dokončení počáteční katalogizace. Další závratné objevy, další práce, zato moc málo času a peněz.

Zatím se soustředila na pátrání uvnitř pyramidy.

Kdyby tam její tým neudělal obrovský kus práce hned při první návštěvě, nepochybně by na jeho místo přijela konkurence z archeologických kruhů, a to větší výprava, štědřeji financovaná a lépe vybavená. Cassandřiny výsledky by úplně zastínila.

Skupiny domorodých dělníků, které sháněl místní průvodce Fernando Victorio Aguilar, samozvaný dobrodruh a podnikatel výprav, již pracovaly celé dny, sekaly porost a kopaly, porážely mahagonové stromy a ceiby (kapoky), mačetami kosily kapradí a vyvracely z kořenů popínavé rostliny; zkrátka odstraňovaly to, co po sobě v Xitaclánu zanechaly čas a příroda.

Sotva však tamější dělníci spatřili na reliéfech opeřené hady, hrůzou couvali. Vystrašeně si šeptali a odmítali se k danému místu přiblížit nebo pomáhat při očišťování trosek, třebaže slibovala, že jim zvýší hubenou mzdu. Nakonec se rozutekli. A pak vzal nohy na ramena i Aguilar a nechal její tým napospas hluboké džungli.

Cassandra sice při své práci vždycky respektovala domorodé tradice a náboženskou víru, ty byly s územím spjaté –, jenže vzrušení z těchto objevů sílilo, a tak byla takovými pověrami otrávená a hořela nedočkavostí.

Archeologové tedy pracovali samostatně. Měli zásoby na pár týdnů a vysílačku, aby mohli v případě potřeby přivolat pomoc. Prozatím však ani jí, ani čtyřem kolegům izolace nevadila.

Dnes Kelly Rowan, v týmu druhý archeolog (a poslední dobou také nocležník v jejím stanu), trávil konec dne na vnějším schodišti pyramidy, kde zkoumal mayské hieroglyfy. Vedle něj se skláněl Christopher Porte s otrhaným skicářem a náruživě se snažil přeložit vyryté glyfy, které Kelly zbavoval suti pomocí kartáčků, štětců a jiného jemného náčiní.

Cait Barronová, týmová historička a fotografka, využívala podvečerního světla k práci na jednom ze svých akvarelů. S fotoaparáty a deníky zacházela prakticky, tiše a naprosto profesionálně. Archivní snímky pořizovala rychle a účelně. Avšak jakmile byla hotova, dávala přednost vlastnoručnímu barevnému ztvárnění ducha toho kterého místa.

Zachycovat spatřené detaily a zobrazovat něco víc, než dokázaly dvojrozměrné fotografické desky, byla dlouholetá tradice badatelů na Yucatánu. Cait již měla troje desky plné krásných malovaných obrázků, které připomínaly historii Mayů, diptychy zachycující obrazy rozvalin, jak vypadaly nyní, a města, jak si je představovala v jeho zlaté éře.

Zatímco vědečtí pracovníci venku tiše, ale přitom horečně pokračovali ve svých úkolech, s ubývajícím světlem se množily a sílily zvuky džungle. Denní tvorové vyhledávali bezpečný úkryt, dravá zvěř se probouzela a začínala pátrat po potravě. Kousavé mouchy, které obtěžovaly v denním horku, se uchýlily ke spánku a v chladnějším večerním vzduchu se naopak vyrojila mračna krvežíznivých moskytů.

Zato hluboko v nitru Kukulkánovy pyramidy jako by se ve vlhkých stínech čas zastavil. Cassandra ji prozkoumávala dál.

Potom, co spolu s Kellym vypáčili vchod, opatrně, aby nepoškodili zdivo ani petroglyf –, Cassandra většinu času pročesávala rum uvnitř, obezřele pronikala hloub a postupovala od jedné křižovatky k druhé.

Celé dny se prokousávala komorami a hrobkami, mapovala v té obrovské kamenné stavbě nepochopitelné chodby a snažila se tomu bludišti přijít na kloub.

I na dnešní odpoledne se zavřela uvnitř a jenom nakrátko šla zkontrolovat Kellyho a Christophera, kteří luštili hieroglyfy na schodišti, a Johna Forbina, postgraduálního studenta architektury, jenž zkoumal ostatní polorozpadlé stavby. John si poznačoval polohy trosek do pomačkané topografické mapy, kterou nosil pořád u sebe, a tak se odchýlil dál do džungle.

Jako technikovi mu chyběla představivost, aby svým objevům dával nějaká jména. Spoléhal na prosté číselné označení, jednoduše chrám XI či stéla 17.

Cassandra pohlédla na hodinky s kompasem a vydala se v labyrintu ještě dál. Baterkou mířila před sebe jako zbraní.

Studený kužel světla slídil po bosovaných vápencových kvádrech a nezpracovaných nosných trámech. Pokaždé když baterkou pohnula, vrhly se na ni v nemožných úhlech nehostinné stíny. Našlapovala opatrně a vdechovala plesnivý vzduch. Něco tmavého sebou mrsklo do široké skuliny ve zdivu.

Cassandra nesla v ruce malý diktafon na mikrokazety a list milimetrového papíru, na nějž si zakreslovala směr chůze. Prozatím většina chodeb, které propátrávala, zahýbala do slepých uliček, možná postavených schválně, aby zmátly nepovolané, anebo to mohly být zazděné komory s poklady. Z archeologického hlediska byla ještě vzrušivější představa, že by tam mohly být ukryty hrobky nebo skladiště sbírek starodávného písemnictví.

Kdyby se jejímu týmu podařilo nalézt nedotčený mayský kodex, jednu z nádherně ilustrovaných knih napsaných na papíře z morušové kůry, vědomosti o středoamerické říši by se rozšířily stonásobně. Vědělo se o existenci pouze čtyř mayských kodexů.

Většinu ostatních zničili španělští misionáři, příliš horliví ve snaze umlčet každou víru kromě té své.

Jenže Xitaclán zůstal zapomenutý dávno před příchodem španělských dobyvatelů do Nového světa.

Cassandra teď měla prach ve vlasech, pod očima a na tvářích. Ruce i nohy měla unavené, ztuhlé a rozbolavělé z toho, jak spala mnoho nocí na nepohodlné svinuté dece.

Kůži měla po celém těle poštípanou od hmyzu a zanícenou.

Už dlouho si nemohla dopřát studený nápoj nebo teplou sprchu.

Avšak divy, které dosud objevila, za všechny ty oběti stály. Archeologie není pro slabochy, uvědomovala si.

Otec jí vždycky tvrdil, že je krásná a že jí je pro bádání o starověkých civilizacích škoda, ale ona se jenom smála. Její otec měl docela pevnou vůli. Vlastně ji k tomuto oboru přivedla sláva, jíž na poli archeologie dosáhl právě on.

Velký Vladimir Rubicon proslul jako jedna z předních kapacit v odhalování minulosti původních amerických obyvatel skalních útesů, především kdysi vzkvétající civilizace pueblových Indiánů, i když kariéru započal studiem Mayů.

Cassandra nechtěla jenom pokračovat v jeho práci; chtěla se v oboru vyznamenat něčím vlastním. Její původní vášní byla geologie, analyzování terénu pod džunglemi ve Střední Americe. Jak získávala nové a nové poznatky, zjistila, že toho ví o starých Mayích tolik co Kelly, samozvaný expert v archeologii.

Spolu vytvořili úspěšnou dvojici, takže například dokázali přemluvit správní radu Kalifornské univerzity v San Diegu, aby financovala jejich skromnou výpravu do Mexika. Všichni účastníci byli studenti usilující o získání akademické hodnosti a práva publikovat pozoruhodné výsledky svého nového výzkumu, a to za minimální stipendium. To bylo prokletí akademiků po celém světě.

Naštěstí dostali překvapivý dárek: odpovídající finanční prostředky jim přidělil mexický stát Quintana Roo, na jehož území se nacházely trosky Xitaclánu. Za mexické peníze Cassandra opatřila potápěčskou výstroj, najala domorodé dělníky a zaplatila Fernanda Victoria Aguilara Za pomoc, kterou jim poskytoval.

Při té myšlence si odfrkla.

Doposud byla jejich výprava úspěšná a zdálo se, že se všichni zapíší do dějin.

Cassandra stále postupovala hloub do chrámu a cestou diktovala popis trasy. Prsty přejížděla po kamenných kvádrech, nahrávala si dojmy z pozorování a hlas jí přitom kolísal, chvíli plál vzrušením, hned se zas v úžasu proměnil v šepot. Nádherné stavby uvnitř stavby jí připomínaly ruskou dřevěnou skládací matrjošku, jedna uvnitř druhé a tak dál. Přičemž jí každá vyčerpávala zásobu přívlastků.

Najednou ve světle baterky před sebou postřehla, že vnitřní stěny po levé ruce mají nápadně odlišnou barvu. S

nadšením si uvědomila, že narazila na vnitřní chrám. Musela to být původní stavba, kolem níž vyrostla Kukulkánova pyramida.

Dávní Mayové často budovali vyšší, impozantnější chrámy na starých ruinách, protože věřili, že se v určitých místech v průběhu času soustřeďuje kouzelná moc. Skvostné obřadní středisko Xitaclán bývalo v této lokalitě pojítkem mezi rituály. Z toho, co před dávnou dobou začalo fungovat jako izolované centrum náboženství v husté džungli, se stal magnet mayské moci.

Dokud je Mayové náhle a záhadně neopustili a nezanechali dochované a prázdné, aby je ona mohla po staletích objevit.

Přiložila si diktafonek blíž ke rtům a přinutila se mluvit pomalu, analyticky. „Kamenné kvádry jsou zde hladší, pečlivěji tesané. Mají povrch hladký jako sklo, jako nalakované, vyleštěné nebo glazované obrovským horkem.“

Usmála se tomu, neboť jí došlo, že kámen pozoruje očima geologa, nikoliv archeologa.

Osahávala povrch kamene a sotva dechu popadajíc chrlila další dojmy: „Normálně bych čekala fragmenty vápna nebo štukatury, kterými Mayové zdobili své chrámy, ale nikde nevidím ani zbytky nátěru, dokonce ani reliéfy.

Zdi jsou úplně hladké.“

Cassandra obcházela po vnitřním obvodě. Vzduch uvnitř byl čím dál zatuchlejší. Bezpočet staletí tam vůbec neproudil. Kýchla a katakombami se nesla ozvěna. Z mezer mezi stropními kvádry se sypaly částečky prachu. Doufala, že letité nosné trámy vydrží.

„Jsou zde jasné zbytky prvního chrámu,“ diktovala, „vnitřní stavba, která kdysi bývala jádrem Xitaclánu.

První stavba na tomto místě.“

Velmi vzrušená nyní postupovala po vnitřní spirále a prsty hladila chladný a hladký povrch kamene. Držela se nové stěny, vlastně té nejstarší, a uvažovala, jaká tajemství se asi ukrývají v nitru pyramidy.

Podle všech důkazů, které objevila, sláva Xitaclánu nebyla v mayské kultuře pouhým odrazovým můstkem.

Pověsti o legendárním městě byly v duších domorodých obyvatel hluboce zakořeněné; věřili, že nad ním dosud visí kletba a zlí duchové. Mnoho lidí v jeho blízkosti údajně zmizelo. To však Cassandra přisuzovala místní mytologii.

Co staré Maye přimělo, aby tak významné náboženské středisko umístili právě zde, v nezajímavé části džungle, kde nejsou cesty ani řeky, měděné ani zlaté doly? Proč zrovna zde?

Suť jí padala pod nohy a zatarasila jí cestu. Cassandra cítila, jak jí stoupá hladina adrenalinu. Když už se dostala k jádru pyramidy, potřebovala zjistit, co v něm vězí. Bylo docela možné, že stojí na prahu velkého objevu. Ale k tomu jí ještě zbývalo dojít až do cíle.

Diktafon strčila do kapsy a počmáraný grafický papír za košili, baterku položila na zem a oběma rukama odhrnovala z vršku hromady spadlé vápencové cihly. Nedbala mračna prachu a hrubého písku, které tím rozvířila. Beztak již byla ušpiněná.

Holýma rukama odhrabávala rum a podařilo se jí vytvořit dostatečně široký otvor, aby se protáhla skrz.

Naštěstí byla štíhlá. Vysoukala se k otvoru a prostrčila jím baterku. Jak se natahovala dopředu, uhodila se do hlavy.

Potom se doplazila do nové chodby, která se příkře svažovala.

Komora před ní, odrážející zvuky, se zdála mnohem větší než četné jiné výklenky, na které v pyramidě narazila.

Tak velká, že by se do ní vešly desítky lidí.

Z ní vedla zahnutá šachta ještě hloub. Vlastně to byl točitý sestup. Baterkou kroužila po nové místnosti a náhle ji samým překvapením div neupustila. Nic podobného dosud nespatřila.

Bílé světlo baterky se odráželo od stěn z odlupujících se kovových destiček, zakřivených nosníků a krystalických obkladových desek. Když svítilnou uhnula stranou, části nově odhaleného interiéru ještě vydávaly záhadný bledý odraz světla.

Na základě toho, co znala ze starověkých dějin a kultury, jí tyto netypické materiály připadaly nemožné. O Mayích je známo, že nijak moc nepoužívali kov. Nanejvýš se spokojili s obsidiánem a pazourkem.

Zde však neomylně viděla hladký, čistý kov, jako kdyby byl vyroben v moderní tavicí peci. Byla to neobvyklá slitina, rozhodně ne surové zlato nebo bronz, které používali staří Mayové.

V údivu chvíli zírala s otevřenou pusou, prakticky stále ještě na břiše v otvoru, kudy by stěží prolezl jezevec.

Vyndala diktafon a kroucením se vsoukala ještě hloub do díry, tak aby mohla držet v jedné ruce baterku a v druhé diktafon u úst. Pak zmáčkla tlačítko record.

„To je úžasné,“ začala, potom se na dlouhou chvíli odmlčela a hledala slova. „Vidím kov s konzistencí jako stříbro, ale ne tmavý jako stříbro se zašlým leskem. Září doběla, hliník nebo platina? Ale ani jedno z toho to být nemůže, protože stará mayská kultura tyto kovy neznala.“

Cassandra si z četby připomněla, že některé artefakty nalezené v egyptských hrobkách se třpytily novotou, přestože byly uzavřené po tisíciletí, avšak jakmile se dostaly na vzduch dnešního průmyslového věku zamořený látkami obsahujícími síru, během několika týdnů lesk a skvostný vzhled ztratily. „Pozor, tuto komoru musíme prozkoumat velice opatrně,“ pokračovala. „Zřejmě jde o výjimečný objev.“

Strašně ráda by se protáhla dovnitř a všechno si důkladně prohlédla, ale zdravý rozum ji před tím varoval.

„Rozhodla jsem se zatím dovnitř nevstupovat,“

diktovala. Snažila se, aby to neznělo sklíčeně. „Nic se nesmí porušit, dokud zde nebude celý tým, aby mi pomohl a přispěl dalšími názory na sporné otázky. Vracím se pro Kellyho a Johna. Ti mi mohou pomoct odklidit suť z průlezu a podepřít ho stropními trámy. Než dovnitř vejde někdo jiný, je třeba, aby Cait objekt vyfotila v tom stavu, v jakém se nachází nyní.“

Po další dlouhé pauze dodala: „Mimochodem, podle mě jde o o neobyčejný objev.“

Nato diktafon vypnula a ztěžka polkla. Vysoukala se zpět, nepříliš nadšeně se oprašovala a pak to vzdala, protože to bylo marné, písek a prach měla všude.

Vracela se po své trase, vymotávala z bludiště k východu a nutila se ke klidu. Myslela na šlachovitého starého otce a představovala si, jak by na ni byl pyšný, že objevila něco, co se vyrovná jeho životním objevům, nebo je dokonce předčí.

Přidala do kroku. Jak našlapovala, zvuk se v kamenné chodbě odrážel od stěn. Když došla k nízkému východu, jasné paprsky zapadajícího slunce jí zasvítily do očí jako světla blížící se lokomotivy. Rozběhla se a doklopýtala ven, na čerstvý vzduch. „Haló, Kelly!“ volala. „Něco jsem objevila! Musíš sehnat ostatní, honem. Počkej, až to uvidíš!“

Nikdo neodpovídal. Zastavila se, zamžikala a chvíli stála tiše pod širým nebem. Pak se opřela o okraj vchodu do pyramidy.

Rozvaliny se opět zdály opuštěné. Slyšet bylo pouze zvuky džungle, nic jiného. Podívala se k nejvyšším stupňům zikkuratu, kde očekávala pár studentů na schodech s hieroglyfy Pyramida však byla liduprázdná.

Západ slunce přecházel v soumrak, kdy bývá z celého dne nejhorší viditelnost a stíny a barvy bývají zamlžené.

Nad vrcholky stromů na západě zbyla ze slunce jenom tenká křivka, jako když oranžové světlo majáku osvěcuje krajinu nepochopitelnou září.

Cassandra neviděla nikoho ze své skupiny ani z indiánských pomocníků.

„Kelly, Johne, Christophere!“ křičela. „Cait, kde jsi?“

Zastínila si oči a zadívala se na volné prostranství, kde Cait předtím rozložila malířský stojan, než se pustila do akvarelu. Stojan nyní ležel na zemi rozlámaný. Na jednom z nových obrazů jasně rozpoznala blátivý otisk boty.

Zneklidněna znovu pečlivě pozorovala strmé schodiště stoupající po vnější stěně zikkuratu. Naposledy tam viděla Christophera s Kellym pilně čistit vytesané glyfy a zakreslovat je do bloku, čímž vlastně zapisovali kroniku bájných dějin Xitaclánu.

Nyní nebylo po Kellym a Christopherovi ani vidu ani slechu Nikde na dohled ani živáčka.

Na náměstí, kde mladý John Forbin zkoumal zříceniny menšího chrámu, zahlédla jeho kufřík s vybavením, dřevěné sloupky a barevné stuhy označující průsečíky záměrných os.

Zato po postgraduálním studentovi ani stopy.

„Haló! Kelly? To jsou blbé fóry!“ hulákala. Sevřel se jí žaludek. Cítila se úplně osamocená, pohlcená okolním pralesem. Jak může být ta rušná zelená džungle tak hrozitánsky tichá? „Haló!“

Po straně postřehla nějaký pohyb. Jako by někdo přicházel kolem pyramidy ve směru od cenote, hluboké krasové propasti, kterou Mayové používali jako obětiště.

Zhluboka si oddechla. Konečně jsou přátelé na světě.

Jenomže místo nich se objevily tmavé siluety cizích mužů, kteří k její výpravě zjevně nepatřili.

V matném světle sice sotva rozlišila jejich rysy, ale nebylo pochyb, že nesou střelné zbraně. Pušky.

A bez váhání na ni zamířili.

Jeden mluvil anglicky se silným přízvukem. „Půjdete s náma, seňorito.“

„Kdo jste?“ zeptala se. Vzplál v ní prudký hněv, až ztrácela rozvahu. Uchopila baterku, jako by to byl klacek.

„Kde je můj tým? Jsme američtí občané. Jak se odvažujete“

Jiný muž škubl puškou nahoru a vypálil. Kulka se odrazila od jednoho kamenného kvádru pyramidy asi patnáct centimetrů od jejího obličeje. Tvář jí zasypala sprška úlomků kamene ostrých jako jehla.

Poplašeně zaječela, skrčila se a hledala útočiště ve tmě starobylého chrámu. Běžela dlouhým tunelem a za sebou slyšela hlasitý křik ve španělštině. Zlostné nadávky. Další střelbu.

Srdce jí bušilo, ale neplýtvala duševní energií spekulováním, kdo ti muži jsou a co chtějí. Ani si netroufala uvažovat, co již udělali Cait, Johnovi, Christopherovi a Kellymu. Na to bude čas později, pokud přežije.

Letmo se podívala za sebe. Tak tak rozeznala obrysy mužů před chrámem. Zahlédla, jak se dohadují ve vchodu.

Jedna postava dala facku druhé a potom zuřivě zdvihla zaťatou pěst. Následoval další řev ve španělštině.

Cassandra oběhla ostrý roh. Před ní poskakoval paprsek světla baterky. Když vyšla z pyramidy, zapomněla ji zhasnout. Ti neznámí vrahouni možná svítilny nemají, ale mohli by se orientovat podle odrazu paprsků od kamenných zdí. Proto baterku raději zhasla a řítila se vpřed poslepu.

Za zády slyšela další výstřely. Kulky se odrážely od stěn pyramidy a jejich svištění věštilo smrt. Nehledě na to, že ti muži byli patrně špatní střelci, mohla by ji klidně zabít odražená střela.

Neměla jinou možnost než běžet dál rovně za nosem do tmavých chodeb bludiště, hloub do neprobádaného nitra.

Zahnula za roh, pak ještě jednou, a přestože za sebou pořád slyšela těžkopádné pronásledovatele, konečně si zase rozsvítila baterku. Potom si na stěnách všimla odlesku plápolajících oranžových světélek a pochopila, že si muži na cestu svítí sirkami a zapalovači.

Cassandra měla výhodu, zatím. Protože tam již jednou byla, měla baterku a mlhavou představu, kam směřuje: zpět do středu pyramidy.

Jenže odtamtud se neměla kam vrtnout.

Tím, že se hnala hloub do nitra, se sama řítila do pasti.

Musela vzít rozum do hrsti a vymyslet, jak násilníky přelstít, ať je to kdo chce. Bez problému.

Vzala diktafon a přetáčela pásek dopředu. Doufala totiž, že směr a poznámky, které si předtím diktovala, jí mohou pomoct vrátit se stejnou cestou do zvláštní komory, jež zůstala po staletí utajena. Třeba by se tam mohla ukrýt, dokud za ní ti muži nepřestanou slídit.

Tak. Bez problému.

Muži možná postaví u východu stráž a později se vrátí lépe vybavení a začnou ji honit znovu. Neúnavně by pátrali, dokud by ji nenašli a nezastřelili v koutě staré zbořeniny. Ba co hůř, mohli by nečinně čekat, až se po pár dnech vypotácí ven, pološílená hladem a žízní.

Na to teď nemohla myslet. Nyní bylo hlavní přežít.

Proto se nezastavovala.

Na diktafonu stiskla tlačítko play, aby si poslechla, kterým směrem pokračovat. Neslyšela však nic než šum a praskání. Nahrávka byla smazaná! Jako by se pásek zmagnetizoval.

„Krucifix!“ Zaúpěla a přidala si další položku na seznam věcí, které nechápala, ale momentálně se jimi nemohla zabývat. Naštěstí měla cestu ještě v živé paměti, takže ji našla i bez pomůcky.

Musela.

Chodby vnější pyramidy se vinuly dolů po svahu a byly posety spadlými vápencovými kvádry a hrubými úlomky.

Cassandra škobrtala, odírala si ruce o drsné zdi, ale nezastavovala se. Pokračovala vpřed. Střelba se opakovala.

Proč mrhají střelivem? Vždyť ji se vší pravděpodobností nemohou zasáhnout. Třeba jsou vylekaní ozvěnou vlastních kroků. Vystrašení muži se zbraněmi jsou nejnebezpečnější.

Konečně dorazila k hladkým, sklovitým stěnám vnitřního chrámu. Věděla, že už je skoro u cíle. Co tam bude dělat, byla veskrze jiná otázka.

Jak vrhala kužel světla baterky před sebe, objevila malý otvor, jímž nedlouho předtím nakukovala. Vypadal jako otevřená rána

Ne. Pro ni to byl únikový otvor.

Skřípajíc zuby a popadajíc dech se vyškrábala po hromadě suti a protáhla dírou jako had. Předtím se jí zdála moc úzká, těsná. Ale nyní ji vpřed poháněla panika. Kameny jí rozdíraly lokty a ramena, ale jí to bylo fuk.

S úporným nasazením zdolala barikádu z rumu a seskočila do pusté komory. Její kroky zněly ozvěnou – podlaha totiž byla nevysvětlitelně kovová.

V chodbách zase nastalo skličující ticho.

Světlo baterky se odráželo od nablýskaného povrchu, křivek a oblouků geometricky tak dokonalých, že zdaleka předčily dovednost Mayů. Světlo blikalo, jako by rychle docházely baterie.

Klikatým labyrintem daleko za ní a za kamennými stěnami opět zazněla střelba. Potom se ozval další křik, mnohem hlasitější, možná z větší blízkosti, ale vzhledem k odrazům v kroutících se chodbách si vzdáleností nemohla být jista.

V té tajuplné síni byla na zcela neprozkoumaném území.

Utíkala dopředu k poslední svažující se chodbě, spirálovité rampě v samém jádru pyramidy.

Strmý tunel budil dojem, jako by se zavrtával pod úroveň terénu. Bez zastavení a bez rozmýšlení pospíchala dolů a čím dál víc se vzdalovala pronásledovatelům.

Hlavou jí probleskla slabá naděje. Napadlo ji, že by rampa mohla vést k nějakému neznámému východu z pyramidy, snad i daleko za stěnou vápencové propasti.

Třeba by se z toho nakonec mohla dostat!

Místnostmi se nesla pronikavá ozvěna dalšího třesknutí.

Cassandra si však logicky zdůvodnila, že muži nemohou být blízko. Musela před nimi mít slušný náskok. Určitě se zdrželi ve spleti chodeb. Přesto ji strach popoháněl rychleji a rychleji po klesající rampě, až úzký průchod vyústil do jeskyně divů. Zahlédla to jenom letmo.

Od skleněných desek na stěnách kolem se odrážely řady křišťálových koulí, třpytivých tvarů a kovových pásů, které na vápencových kvádrech tvořily geometrické obrazce. Ale všechno zaregistrovala jenom periferně. Vtom jí baterka zhasla, jako by něco spotřebovalo její elektrickou energii, vysušilo baterie.

Stejně jako jí cosi tajemně vymazalo nahrávku na mikrokazetě.

Ztěžka polkla. Z pobytu v uzavřeném prostoru ji přepadl strach. Měla pocit, že zabloudila a je ztracená.

Slepě klopýtala kupředu, rukama šmátrala před sebou a tápala po nějakém pevném bodě. Konečně vyslídila otvor – malý vchod. Vlezla do něj v naději, že narazí na zdroj světla.

Prostor kolem zaplavila jasná zář. V tom momentě si všimla, že ji nohy zavedly do slepé místnůstky o velikosti vestavěné skříně nebo rakve. Zpoza hladkých, sklovitých stěn proudilo oslepující světlo.

Příliš pozdě ji napadlo, zda tento osud není horší než padnout do rukou mužům se zbraněmi.

Studené, ledové světlo se po ní valilo jako vodopád a zmrazovalo ji, a mysl se jí zatemnila.

DVĚ

Ústředí FBI, Washington, USA

úterý 9.14

Pokaždé když se zvláštní agentka Dana Scullyová odvážila vkročit do útrob hlavního sídla Federálního úřadu pro vyšetřování (FBI) za kolegou Foxem Mulderem, měla pocit, jako by dělala něco nezákonného nebo přinejmenším nerozumného.

Vzpomněla si, jak šla do Mulderovy soukromé pracovny poprvé. Mladá začátečnice, nepochopitelně přidělená k aktům X. „Sem posílají ty, po kom v FBI ani pes neštěkne,“

uvítal ji pesimisticky. Agent Mulder ji pokládal za špionku těch nahoře, kteří nebyli ochotni přimhouřit oko nad jeho vášnivým zájmem o nevyjasněné jevy.

Nyní, po třech letech společné práce, Scullyová s Mulderem vyšetřili desítky případů a spoléhali se jeden na druhého tolikrát, že by to ani nespočítali.

Jeho víra v nadpřirozeno a v mimozemšťany zůstala neotřesená, zatímco ona pořád stejně vytrvale pátrala po logickém vysvětlení. Přestože se často neshodovali v závěrech, jejich součinnost měla mimořádné výsledky.

Scullyová do partnerovy kanceláře chodila docela pravidelně, takže měla tamější ponurý nepořádek natrvalo vrytý do paměti. Věděla přesně, co může čekat.

Ani dnes ji ta místnost nezklamala.

Všude se válely zlomky jeho neobvyklého výzkumu: videokazety, rozbory diagnostiky DNA a anamnézy, detailní snímky jizev po neštovicích na vyschlé kůži, rozmazané momentky, které domněle zobrazovaly létající talíře. Na jedné polici ležel kus zakrouceného kovu, údajně z havarované kosmické lodě nalezené ve Wisconsinu. Desítky nevyřešených záhad v šanonech čekaly, až budou uloženy do skříní na pořadače, které obsahovaly Mulderův smysl existence: těžko vysvětlitelná akta X.

Zaklepala na rám otevřených dveří a vešla dovnitř.

Rukou si prohrábla nazrzlé zlaté vlasy. „Muldere, nevím, jestli mám hned po ránu sílu vyrovnat se s tímhle chaosem.“

On se otočil v křesle, vyplivl slunečnicové semeno a vstal. „Zkus snídat víc oslazených obilovin. To ti dodá tolik síly, že se vyrovnáš se vším,“ usmál se na ni.

Vždycky když se takhle culil, byla celá nesvá, protože to obyčejně znamenalo, že zaměřil pozornost na nějakou novou, nebo velice neobvyklou teorii, teorii, kterou ona bude nejspíš muset postavit do správného světa.

Podívala se na stůl a všimla si, že je na něm hromada textů o archeologii, knih o starověké mytologii a podrobných map Střední Ameriky. Mžikem se snažila všechny složky spojit dohromady, aby se připravila na to, co jí partner předhodí k příštímu vyšetřování.

„Podívej se na tohle,“ vyzval ji. V ruce držel předmět velký asi jako pěst, složitě vyřezávaný a vyleštěný, z máslovitého, bělavo-zelenkavého kamene. „Můžeš hádat třikrát.“

Vzala těžkou památku a držela ji v rukou. Povrch kamene byl tak hladce vyleštěný, že měla pocit, jako by byl naolejovaný. Byl na něm vyrytý jakýsi vinoucí se had, něco jako zmije, jenomže měl velká, nepřiměřená péra. Z tlamy mu vyčnívaly zakroucené, jehlovité zuby, takže vypadal strašidelně.

Jeho autor byl zručný řemeslník. Rytina byla přesně uzpůsobena tvaru kamene. Konečkem prstu přejížděla po jednom zářezu a dumala, jaké zkoušce ji Mulder tentokrát podrobuje.

„Jak si to vysvětluješ?“ zaskočil ji.

„Dám se poddat.“ Znovu si artefakt pozorně prohlížela, ale nemohla mu přijít na kloub. „Nějaká vánoční ozdoba?“

„Vedle jak ta jedle.“

„Dobře,“ začala brát otázku vážně. „Dejme tomu, že poznávám kámen. Je to jadeit, nemám pravdu?“

„Velmi správně, Scullyová. Nevěděl jsem, že se na lékařské fakultě přednáší mineralogie.“

„Já zase netušila, že je součástí přednášek z psychologie chování,“ kontrovala a obrátila pozornost zpět k předmětu.

„Zdá se hodně starý. Snad nějaký mytologický symbol?

Podle knih na stole bych hádala, že je aztéckého původu.“

„Ve skutečnosti mayského. Podle nejlepších odhadů je tenhle výtvor starý asi patnáct set let. Mayové jadeit uctívali.

Pro ně to byl posvátný kámen a používali ho jenom na nejcennější předměty.“

„Cenný jako zlato?“ zeptala se, aby ho napínala, a uvažovala, kam asi míří.

„Mnohem cennější. Mayové ho nosili kolem beder jako lék na koliku a jiné nemoci. Dokonce kladli kus jadeitu do úst mrtvých vznešených občanů, protože věřili, že jim v posmrtném životě bude sloužit jako srdce.“

„Takže kamenné srdce.“ Převalovala kámen v ruce. „Je vidět, že kamenorytectví věnovali hodně úsilí a umu.“

Mulder přikývl a odstrčil jednu knihu, aby si o stůl mohl opřít loket. „A pro kamenorytce to musel být oříšek. Jadeit má nebývale vysokou tvrdost a hustotu, a tak řemeslníci nemohli používat tradiční nástroje z pazourku nebo obsidiánu.“ Natáhl ruku a poklepal na kamenoryt v jejích rukou nehtem. „Místo toho museli používat brusný prášek a nástroje na jedno použití; vlastně desítky nástrojů, dřevěné pilky, kostěné vrtáky, provázky, za něž tahali sem a tam po povrchu, až jimi udělali rýhy. Potom celý kus jadeitu leštili vlákny tykve nebo třtiny. To už je kus práce.“

„Fajn, Muldere, takže to nebylo jednoduché vyřezávání figurky ze dřeva pro ukrácení chvíle. Někdo chtěl zhotovit konkrétně tenhle zvláštní předmět.

V tom případě se domnívám, že je na tom vyobrazení něco významného. Had s péry. Uctívali Mayové hady?“

„Hm, ne tak docela. Všimni si, že to není obyčejný had.

Je to proslulá mytologická postava spojená s bohem Quetzalcóatlem. Tak ho nazývali Aztékové.

Mayové mu říkali Kukulkán, bůh vědění. Podle některých pramenů Kukulkán učil Maye nauce o kalendářích a astronomii.“

Nabídl jí slunečnicové semeno. Zavrtěla hlavou, a tak si ho hodil do úst sám.

„Mayští kněží-astronomové byli ve svých výpočtech tak přesní, že přesnost jejich takzvaně primitivních kalendářů až do tohoto století nikdo nepředčil.

Dokonce sestrojili mechanismus ozubených kol, kde své výpočty kalendáře založili na překrývajících se cyklech padesáti dvou let. Kukulkán musel být výtečný učitel, nebo věděl něco víc než ostatní lidé.

Vynikající byly i jejich matematické schopnosti.

Vlastně jako jediná starověká civilizace přišli na pojem nuly. To je samozřejmě důležité pro tvou šekovou knížku.“

„Pro mou ne,“ opravila ho.

Trocha námahy jí vynesla místo k sezení. To když odsunula lepenkovou krabici s řadou obrovských otisků nohy v sádře. Vrhla na ně pohled, ale nakonec se rozhodla neriskovat, a proto se na ně raději nezeptala.

„Muldere, to je všechno moc zajímavé, ale co má patnáct set let starý kus jadeitu ve tvaru opeřeného hada společného s nějakým případem? Nebo jsi objevil nějakou nesrovnalost v našem kalendáři, která se dá vysvětlit jedině mayskými rytinami?“

Podala mu jadeitovou sošku zpátky a on ji opatrně položil na vršek kupy příruček o Střední Americe.

„Za normálních okolností by to nemělo co dělat s žádným naším případem, až na to, že tuhle památku nedávno zabavili na hranici mexického státu Quintana Roo – na Yucatánském poloostrově. Zadržený překupník tvrdí, že tento artefakt pochází z archeologického naleziště ve znovu objeveném mayském městě hluboko v džungli. Z rozvalin zvaných Xitaclán.

Podle úředních mexických zpráv v té oblasti v posledních desetiletích nevysvětlitelně zmizelo mnoho lidí.

A protože je to oblast primitivní a izolovaná, můžeš se vsadit, že spousta dalších vůbec není doložena.“

„Já pořád nevidím souvislost.“ Čekala a jako by nic si dala nohu přes nohu.

„Většina místních obyvatel se tomu místu vyhýbá. Tvrdí, že je prokleté. Nebo posvátné, záleží na tom, jaký překlad si zvolíš. Jejich legendy vyprávějí o příšerných opeřených hadech, bohu Kukulkánovi a zbloudilých duších lidských obětí, jejichž krev zbrotila kameny chrámu.“

Scullyová se zavrtěla na staré erární židli. „Pochybuji, že by nás FBI vyslalo vyšetřovat starověkou mayskou kletbu.“

„Nejde jenom o to.“ Oči mu zasvítily. „Tým amerických archeologů zrovna začal v Xitaclánu vést vykopávky pod záštitou Kalifornské univerzity v San Diegu. Podle předběžných zpráv je tohle místo nedotčené a je klíčem k mnoha záhadám v dějinách Mayů.

Mohla by to být první rozsáhlá výstavba, o kterou se jejich civilizace pokusila. Rozhodně místo častých obětí.“

Usmál se, jako by dával ránu z milosti. „Můj předběžný chemický rozbor tohoto předmětu ukázal jisté zajímavé anomálie

–

podivnou

krystalickou

strukturu,

neidentifikovatelnou příměs, která naznačuje, že ten materiál nepochází z blízkosti trosek na Yucatánu“

Zaměřila se na zelenkavou barvu kamene. „Myslíš, že ta věcička pochází z kosmu?“

Pokrčil rameny a shrábl hromádku vlhkých slupek od slunečnicových semen do koše na odpadky. Několik jich náhodou zůstalo na místě. „Archeologický tým před týdnem zmizel beze stopy. Žádné volání o pomoc ani jiná známka, že by byli v tísni. My dva je musíme najít.“

„Ale Muldere, tím by se přece normálně zabývaly mexické úřady, ne?“

„Včera mi také volal otec Cassandry Rubiconové, dívky vedoucí tým z Kalifornské univerzity v San Diegu. Je to zřejmě hodně známý archeolog. Telefonoval na pár míst, mezi nimi i do pobočky FBI v San Diegu. Jak uslyšeli slova odvěká kletba a mayské rozvaliny, předali případ mně.“

Scullyová se mu podívala do očí a on zvedl obočí.

„Odpoledne mám schůzku se Skinnerem. Zítra se máme já, ty a Vladimir Rubicon vydat na cestu. On už je tady, ve Washingtonu.“

Scullyová mrkla na jadeitovou sošku, knihy o mytologii a potom na jeho fascinovaný výraz. „Tak mám dojem, že nemá cenu, abych ti to rozmlouvala.“

„To teda nemá,“ přisvědčil.

„V tom případě mám dojem, že jsem vždycky měla chuť se podívat do Mexika.“

Zástupce ředitele Skinner seděl za stolem a obřadně poklepával prsty na úhledně vyplněné formuláře před sebou.

Když Mulder vešel, ani se nezvedl.

To bývá špatné znamení, uvědomil si hned Mulder.

Na druhé straně ho Skinner tolikrát příjemně překvapil, že nemělo smysl ho podceňovat.

Plešatějící nadřízený nebyl ani moc dobrý přítel, ani nejhorší nepřítel. Byl znalý věcí, ale Mulderovi předával informace, jedině když to považoval za důležité.

Právě nyní si Mulder potřeboval zachovat jeho přízeň. A se Scullyovou se musel rozjet na Yucatán.

Skinner se na něj podíval přes brýle s tenkými obroučkami. „Agente Muldere, nevím jistě, zda si uvědomujete, že jde o velice choulostivou záležitost.“

Mulder se před šéfem postavil do pozoru, ale nepřestával se tvářit neutrálně. Pohlédl na zeď na zarámované fotografie prezidenta a ministra spravedlnosti a odpověděl: „Budu zachovávat patřičnou mlčenlivost, pane.“

Skinner pokýval hlavou, čímž dal najevo, že s tím počítal. „Dbejte o to. Pokud jde o FBI, je to významný případ pohřešované osoby a možná spojený se zločinem spáchaným proti americkým občanům. Obstaral jsem vám a agentce Scullyové status zákonných přidělenců vyslaných ze země a pracujících pro velvyslanectví Spojených států amerických v Ciudad de México.“

Vztyčil ukazováček. „Ale mějte na paměti, jak je to ošemetná situace, vzhledem k nynějšímu ekonomickému a politickému napětí. Mexická vláda je vždycky přecitlivělá, když američtí činitelé operují na její půdě. Nemusím vám připomínat, kolik agentů protidrogové správy Ministerstva spravedlnosti USA dali drogoví magnáti ze Střední Ameriky zavraždit.

Oblast, do které se vydáváte, leží ve státě Quintana Roo, a ta je v současné době politickým ohniskem. Místní vláda je dost v úzkých, protože tam působí mohutné separatistické hnutí. Jeho síla roste díky přísunu zbraní z neznámého zdroje.“

„Chcete naznačit, že se archeologický tým mohl stát obětí politických nepokojů?“ zeptal se Mulder.

„Zdá se mi to pravděpodobnější než dávné mayské prokletí,“ vyjádřil svůj názor Skinner. „Vy se snad k tomuto stanovisku nepřikláníte?“

„Možná ano, možná ne,“ řekl Mulder poněkud vyhýbavě. „Musíme prošetřit každou možnost.“

Skinner vzal do ruky balíček cestovních povolení a výdajových dokladů. Podal je Mulderovi přes stůl, ten je převzal a všiml si, že jsou všechny již podepsané.

„Agente Muldere, očekávám od vás, že se budete přesně řídit protokolem,“ upozornil jej Skinner. „Kladu vám na srdce, abyste při vyšetřování za všech okolností postupoval podle směrnic.“

„Ano, pane.“

„Kdybyste šel na nervy někomu vysoko postavenému, musel byste se zodpovídat nejen FBI, ale i ministerstvu zahraničí. Totiž pokud mezitím neskončíte v nějakém mexickém vězení.“

„Vynasnažím se, pane, abych se tomu vyhnul.“ Mulder si vzal doklady a strčil si je ke své pistoli.

„Ještě něco, agente Muldere,“ dodal Skinner s neurčitým výrazem. „Šťastnou cestu.“

TŘI

Redakce The Lone Gunman, Washington, USA úterý 16.40

„Když všechno ostatní selže, zvláštní agent Mulder přijde pro věrohodné odpovědi k nám,“ rýpl si Byers a zaklonil se v křesle. Narovnal si oblek a vázanku, uhladil si upravené nazrzlé vousy a chladně se podíval před sebe.

Mulder za sebou zavřel dveře a vešel sám do šeré redakce The Lone Gunman, publikace, jejímž smyslem bylo odhalovat komploty a poznávat oficiální pravdu o tisíci tajných spiknutích, v nichž hrála úlohu vláda.

Scullyová se jednou vyjádřila, že ti podivní patroni, co časopis vyrábějí, jsou největší paranoici, jaké kdy potkala.

Mulder si však znovu našel čas, aby z tří redaktorů vytáhl obecně neznámé informace. Oni je měli v malíčku, zato oficiální cestou by se je nikdy nedověděl.

„Nazdar, hoši,“ pozdravil je. „Tak kdo má tenhle týden svět pod palcem?“

„Mám pocit, že na nás Mulder dává majzla,“ odpověděl Langly, který se zrovna coural po místnosti šoupavým krokem. Při troše snahy by to nemělo daleko ke stepování.

Byl vychrtlý a nevkusně oblečený, takže budil dojem jako nějaký nepříjemný hlupák od počítačů nebo poskok rockové kapely. „Koneckonců je to pro jeho dobro,“ dodal a narovnal si brýle s černými obroučkami.

Langly měl tuhé světlé vlasy. Vypadaly, jako by si je umyl v mixéru. Mulder ho nikdy neviděl v ničem jiném než v odrbaném triku s krátkými rukávy, obvykle propagujícím některou okrajovou rockovou skupinu.

„Já bych řekl, že má prostě naši společnost rád,“

zamumlal Frohike a dál se věnoval několika dílům velmi drahé fotografické výbavy na jednom z kovových regálů v zadní části kanceláře. V pozadí Langly zapnul velký cívkový magnetofon, aby si celý hovor nahrál.

„Jo, vy tři jste moji lidi,“ pochvaloval si Mulder s odzbrojujícím úsměvem.

Byers stále chodil v obleku a kravatě. Mluvil uhlazeně a byl inteligentní. Takový ten typ, na kterého by byla každá matka hrdá. Nebýt toho, že se halasně stavěl proti různým vládním organizacím a byl posedlý spiknutími létajících talířů.

Frohike nosil brýle, měl krátce střižené vlasy a drsné rysy. Podle vzezření nezapadal do žádné společenské skupiny. Léta byl zamilovaný do Dany Scullyové, ale v podstatě zůstávalo jenom u řečiček. Mulder měl podezření, že kdyby Scullyová jednou svolila, že s ním půjde na rande, nervově by se sesypal. Nicméně Muldera hluboce dojalo, když ten člověk malého vzrůstu přinesl Scullyové do nemocnice kytici. Tehdy ležela po únosu v komatu.

Na dveřích do redakce Lone Gunman neviselo žádné označení. Ani nebyla uvedena v žádném telefonním seznamu. Prostě svou činnost nijak neinzerovala. Redaktoři si nahrávali každý příchozí telefonát a dávali si pozor, aby zastírali veškerý svůj pohyb ve Washingtonu a okolí.

Na policích stála technika určená pro sledování a počítačové monitory. Podél stěny se kroutily kabely spojující řadu datových stanic v síti, obsahujících potřebné databáze. Mulder časopis podezíral, že nemá úřední povolení k přístupu k mnoha systémům, ale to těm třem nebránilo, aby se propracovali do knihoven s informacemi udržovanými vládními organizacemi a průmyslovými skupinami.

Většinu židlí v redakci zabíraly krabice napěchované hnědými obálkami, obrácenými štítky s předtištěnými adresami dolů. Jak Mulder věděl, zpáteční adresu neobsahovaly.

„Přišel jste akorát, Muldere,“ poznamenal Frohike.

„Právě se chystáme rozeslat nový výtisk. Pomohlo by nám, kdybyste nám je naházel do pár desítek poštovních schránek.“

„Necháte mě tajně nakouknout do obsahu?“ zkoušel to Mulder.

Langly vzal z jednoho magnetofonu cívku s páskem a na její místo dal novou. „Tohle je speciální číslo. Celé je věnované Elvisovi.“

„Elvisovi?“ Mulder neskrýval údiv. „Myslel jsem, že vy jste v tomhle nad věcí.“

„Nám žádné spiknutí neuteče,“ chlubil se Byers.

„To vidím,“ odpověděl Mulder.

Langly si sundal brýle a utíral si je cípem trika s reklamou koncertního turné skupiny Soup Dragons.

Malými očky na Muldera zamžikal a zase si brýle s černými obroučkami nasadil. „Muldere, nebudete věřit, co jsme odhalili. Až si přečtete naši historickou retrospektivu, budete mít na věc úplně nový pohled. Většinu výzkumu jsem vedl sám a také jsem autorem článku.

Domníváme se, že vlivné osoby, nám neznámé, Elvise předkládají jako nějakého mesiáše. Podobné případy najdete v celé historii. Ztracený král, který se po domnělé smrti znovu objevuje, aby opět vedl svůj lid. To by mohl být silný základ formování rafinovaného nového náboženství.“

„Myslíte něco jako legendy o tom, jak král Artuš slíbil, že se vrátí z Avalonu?“ zeptal se Mulder. „Nebo Friedrich I.

Barbarossa? Jak spí v jeskyni v horách, a až mu vousy narostou do takové délky, že jimi omotá celou náhorní plošinu, vrátí se spasit Svatou říši římskou?“

Langly se zamračil. „Oba ty případy se míjejí cílem, protože zmíněný mesiáš se nikdy nevrátil, jak slíbil. Ale vezměte si například Rusko: car Alexandr II. Nikolajevič porazil Napoleona a údajně zemřel, avšak rolníci léta vyprávěli, že potkali potulného žebráka nebo mnicha a ten tvrdil, že je opravdový car.

Byla to docela oblíbená legenda. A samozřejmě existují biblické popisy, jak Ježíš Kristus zemřel a vstal z mrtvých, aby dál učil své následovníky.

Nemusím vám připomínat, kolik lidí denně spatří Elvise.

Podle nás je to inscenované, aby vznikaly základy fanatického nového kultu.“

„Všichni si přejí přídavek,“ okomentoval to Mulder.

Vzal jednu hnědou obálku a vytáhl z ní výtisk, aby si prohlédl Elvisovu fotografii na titulní straně. Očima přelétl první článek. „Takže mi chcete říct, že se nám někdo snaží namluvit, že Elvisovo zrození je ve skutečnosti druhý příchod Kristův.“

„Muldere, víte, jak jsou lidé důvěřiví,“ vysvětloval Frohike. „Jen si to představte. Texty některých Elvisových písní pro ně mají nádech Nového zákona. Například Love Me Tender. Nebo Don’t Be Cruel. Skoro jako by to byla součást kázání na hoře Olivetské.“

Byers se předklonil. „A když se to zasadí do moderního kontextu, každý hit dolehne k uším většího množství lidí než kázání na Olivetské hoře.“

„Aha,“ uvažoval Mulder, „takže co nám vlastně chtěl Elvis sdělit písněmi Jailhouse Rock nebo Hound Dog?“

„Ty mi daly trochu víc práce,“ přiznal Langly. „Náš výklad bude následovat v příštím čísle. Budete překvapen.“

„To už jsem.“

Byers pokrčil rameny a poposedl si. „Muldere, my k názorům nevyzýváme, my jenom informujeme o faktech. Na našich čtenářích je, aby si udělali vlastní závěry.“

„O vašich informacích o spiknutích, anebo rovnou o vás?“

Frohike na Muldera namířil velký fotoaparát a stiskl spoušť. „Do našeho archivu,“ objasnil.

Mulder zdvihl čerstvý výtisk. „Můžu si ho nechat?“

„Váš by měl být v poště,“ namítl Frohike.

„Muldere, co kdybyste si zaplatil předplatné?“ vložil se do toho Langly. „Dejte trochu svého státního platu na užitečnou věc.“

Byers se usmál. „Ne, člověku s takovou postavou a postavením, jako má Mulder, bychom měli zajistit, aby dostával volný výtisk každého čísla. Krom toho bych neměl dobrý pocit, kdybychom měli ve svém adresáři jeho jméno a adresu.“

„Co, vy se bojíte, že byste pak seznam odběratelů nemohli nabídnout nakladatelskému zúčtovacímu ústavu?“

„Muldere, naši čtenáři jsou vyhranění,“ pokračoval Byers. „V tom smyslu, že by jim mohlo vadit, kdyby se jejich jméno nacházelo ve společnosti těch, kdo jsou zainteresovaní na spiknutích, která my odhalujeme.

Velmi si dáváme záležet, aby náš adresář nepadl do nepovolaných rukou. Každý z nás tří udržuje třetinu adresáře v oddělených elektronických archivech pod odlišnými hesly v oddělených systémech zpracování údajů.

Žádný z nás nemá přístup k záznamům zbylých dvou. A každý dodává třetinu štítků s vytištěnými adresami.“

„Ty si dáváme tisknout v krámě s kopírkou,“ doplnil jej Frohike.

„Opatrnost nade vše,“ řekl Langly.

„To je pravda,“ souhlasil Mulder.

„No, musíme začít zalepovat obálky. Muldere, klidně bychom vás zapřáhli do práce,“ popíchl ho Langly.

Mulder zvedl ruku. „Ne, díky, přišel jsem jen pro nějaké informace. Hned zase vypadnu.“

„A jak můžeme pomoct zachránit nevinné občany před zločinnou činností stínové vlády?“ provokoval Byers.

„Alespoň pro dnešní odpoledne?“

Mulder dal stranou jednu krabici nacpanou obálkami a posadil se. „Jaké klepy jste slyšeli o Střední Americe a Yucatánu, zvlášť o některých nových mayských zříceninách, kde se provádějí výkopy? Jde o Xitaclán. Pohřešuje se tam tým archeologů. Mám odtud jednu vykopávku, artefakt, který je možná mimozemského původu.“

„Nechte mě přemýšlet,“ řekl Langly a pohodil dlouhými blonďatými vlasy. „Archeologii jsem měl na vysoké škole jako hlavní obor.“

Byers se na něj podíval skepticky. „Já myslel, že ses specializoval na politickou vědu.“

Frohike se díval přes brýle úkosem. „A mně jsi říkal, že to byla elektronika.“

Langly pokrčil rameny. „Aspoň vidíte, že jsem měl nejrůznější zájmy.“

Byers při pohledu na Muldera zvážněl. „Střední Amerika? O událostech v té oblasti jsem slyšel hodně nepotvrzených zvěstí. V jednom státě na Yucatánu sílí separatistické hnutí. Říká si Liberación Quintana Roo.

Násilí zřejmě narůstá, nastražování bomb v autech, výhružné dopisy, a samozřejmě americký vojenský komplex dodává bojovníkům za svobodu zbraně za přemrštěné ceny.“

„Proč by to dělal?“ divil se Mulder.

„Aby vytvářel politickou nestabilitu. To je pro ně taková hra,“ vysvětloval Byers a jindy chladné oči mu blýskaly vzrušením. „A nezapomínejte na to, že i z některých mocnějších drogových magnátů tam odtud se stali obchodníci se zbraněmi. Nakupují techniku. Je to vážná věc.

Ještě před deseti lety by se nám o tom ani nezdálo.“

„Mně se o tom zdálo,“ namítl Frohike.

„A jak to, Muldere, souvisí s vaším zvláštním zájmem?“

zeptal se Langly.

„Jak jsem řekl, před týdnem tam zmizel tým amerických archeologů. V tamějších rozvalinách vykopal nové artefakty.

Ty se nyní objevují na černém trhu.

Místní obyvatelé se tomu místu vyhýbají. Nad městem patrně visí odvěká kletba. Před tisíci lety bylo opuštěno a teď se dovídám o pomstě Kukulkána a jeho strašidelných strážcích, opeřených hadech.“

„Jak vás tak znám, Muldere, překvapuje mě, že jste se ještě nevydal na hon na starověké astronauty,“ dobíral si ho Langly.

„Jsem přístupný jiným názorům,“ odpověděl.

„S mayskou kulturou a dějinami je spojena spousta záhad, ale zatím nejsem přesvědčen ani o jedné z nich.

Vezmeme-li v úvahu starověké astronauty a mayskou kletbu, nemluvě o drogových magnátech, obchodech s vojenskou technikou a revolučním hnutí, o kterých se zmínil Byers, děje se toho na Yucatánu docela dost.“

„Takže tam jedete s krásnou agentkou Scullyovou vyšetřovat?“ ujišťoval se Frohike, jakoby plný naděje.

„Jo, zítra odlétáme do Cancúnu.“

„Rozkutálet penízky z našich daní,“ pohrdavě zafuněl Langly.

„Rád bych viděl agentku Scullyovou zdravě opálenou tropickým sluncem,“ roztoužil se Frohike.

„Klídek, Frohikeu,“ zpražil ho Mulder.

Nato se otočil k odchodu. Byl již podvečer, a tak ho čekala úděsná dopravní špička na okružní silnici.

Napadlo ho, že by se mohl vrátit do práce a ještě chvíli zkoumat. „Díky za informace.“

Když už byl ve dveřích, Byers na něj zavolal, vstal a narovnal si kravatu. „Agente Muldere, jestli zjistíte něco zajímavého, určitě nám dejte vědět. Do našeho archivu.“

„Uvidím, co se dá dělat,“ odpověděl Mulder vyhýbavě.

ČTYŘI

Soukromá vila Xaviera Salidy, Quintana Roo, Mexiko úterý 17.01

Starý vůz mexické policejní hlídky s oficiálním státním znakem stoupal do kopce po cestě lemované stromy.

Pevnost jednoho z nejmocnějších drogových magnátů ve státě Quintana Roo, obehnaná zdí, stála v hustém pralese jako citadela.

Kola se bořila do vlhké vozovky z upěchovaného vápencového štěrku. Modrošedý výfukový kouř se valil z koncové trubky výfuku v olejnatém mračnu.

Policejní

auto

bylo

nastříkáno

nedávno,

ale

nerovnoměrně, takže nevypadalo tak nově, jak by mělo.

Na předním sedadle spolujezdce seděl Fernando Victorio Aguilar a předstíral klid a pohodu, neboť se naučil, že mu to pomáhá uzavírat výhodnější obchody.

Podrbal se na hladkých tvářích. Oholil se teprve hodinu předtím. Měl rád pocit, když má pleť hladkou jako sklo. V

autě se šířila příjemná vůně jeho kolínské a přebíjela méně příjemné aroma, které Carlos Barreio, šéf policie ve státě Quintana Roo, pochytal přes den v práci.

Barreio jel pomalu a vyhýbal se blátivým kalužím.

V čisté policejní uniformě se nosil, jako by byl armádní generál, a jemně ji vystavoval na odiv. Aguilar však na něm mnoho jemného neviděl.

Na zadním sedadle se vezl mladý Pepe Candelaria, Aguilarův pomocník, vytrvalý Indián, který byl ochoten dělat cokoliv. Ochranářsky seděl vedle cenného předmětu zabaleného v bedýnce. Ale spíš budil dojem obyčejného zločince, kterého Barreio zatkl a nyní převážel na zadním sedadle policejního hlídkového vozu.

I když by si Aguilar s Pepem asi zasloužili být zatčeni, oba bez nejmenší pochybnosti věděli, že by je policejní šéf Barreio nikdy nevzal do vyšetřovací vazby. Mohlo by to pro něj totiž znamenat velkou ztrátu.

Vůz zastavil před impozantní zdobenou železnou bránou, která zabraňovala v průjezdu kamennou zdí.

Barreio stahoval kličkou okénko a remcáním dával najevo, jaká je to námaha. Mávl na důkladně ozbrojeného soukromého strážce a ten ho okamžitě poznal.

Aguilar koukal předním sklem na tlustou zeď obklopující Salidovu obrovskou pevnost a uznale pokyvoval hlavou. Prohlížel si kamenné desky zdobené květnatými glyfy, mayskými nápisy a sochami, kresbami jaguárů a opeřených hadů, obrázky kněží s čelenkami okrášlenými peřím kvesala a s bederními pásy vyšperkovanými tepanými zlatými destičkami.

Některé desky s rytinami byly pravé, vykořeněné ze zapomenutých a zarostlých trosek v džungli. Jiné byly šikovné padělky na Aguilarovu objednávku.

Salida jedno od druhého nikdy nerozeznal. Byl sice mocný, ale omezený.

„Tiene una cita, seňor Barreio?“ zadrmolil strážný španělsky. Máte domluvenou schůzku?

Barreio se zamračil. Hustý knír mu na horním rtu visel jako zavazadlo, tmavé vlasy měl pod policejní čepicí ulízané dozadu. Měl je prořídlé a vybíhaly mu špičkou do středu čela, což podle staré pověry znamená brzké ovdovění. Ale kšilt služební čepice tyto detaily zakrýval.

„Já se ohlašovat nepotřebuju,“ zahřměl Barreio.

„Excelence Salida mi řekl, že jsem u něho vždycky vítán.“

Aguilar se naklonil přes sedadlo řidiče, aby odvrátil mrzutou konfliktní situaci, která by je zbytečně připravila o čas. „Vezeme další starověkej poklad, po kterým Excelence Salida vroucně touží,“ vysvětloval z okénka. „Víte, jakou v nich má velikou zálibu. Ale tenhlecten kus je ještě cennější než většina ostatních.“

Vrhl významný pohled na zadní sedadlo, kde ležela zakrytá bedýnka a tajila svůj obsah před nepovolanými zraky. Pepe, hubený jako bič, ji na ochranu ještě zaclonil rukou.

„Co je to?“ zeptal se strážný.

„To smí vidět jenom Excelence Salida. Moc by ho rozčililo, kdyby si jeho strážci zboží prohlídli dřív, než sám dostane šanci posoudit jeho hodnotu.“ Aguilar si posunul klobouk z kůže ocelota a nahodil úsměv, který vyjadřoval naději.

Strážný znervózněl, přehodil si pušku z jednoho ramene na druhé a konečně otevřel ozdobnou železnou bránu, aby Barreio mohl s policejním hlídkovým vozem projet.

Zaparkovali na široké otočce z dlažebních kamenů na dvoře obehnaném zdí. Psi v kotcích štěkali a vyli. Salida choval půltucet čistokrevných dobrmanů, a když se mu to hodilo, používal je k zastrašování.

Kolem se naparovali dovezení pávi a scházeli se v chladném oparu u vodotrysku, který rozstřikoval vodu do zamlženého vzduchu.

Aguilar se obrátil naráz k řidičovi i cestujícímu na zadním sedadle. „Je to složitej obchod, tak mě nechte mluvit. Až se setkáme se Salidou, povedu jednání sám.

Protože jde o vzácnej a neobyčejnej předmět, nemáme možnost určit jeho pravou cenu.“

„Hlavně z něj vytáhněte, kolik se dá,“ zavrčel Barreio.

„Liberación Quintana Roo potřebuje zbraně. A ty stojí peníze.“

„Ano, ano, ty vaši prvotřídní revolucionáři.“ Aguilar si uhladil přední díl khaki vesty a pak si narovnal kropenatý ocelotový klobouk, tak aby si přitom nerozcuchal dlouhé tmavé vlasy svázané do ohonu. Potom přehlédl Salidův rozlehlý objekt s nabíleným domem z nepálených cihel.

Propašovat

artefakty

z

Xitaclánu

pozornému

americkému archeologickému týmu před nosem si vyžadovalo veliké úsilí. Ale o něj již bylo postaráno. Ti cizinci už problémy dělat nebudou. Tento nevšední artefakt byl jednou z posledních velkých památek nalezených v pyramidě. Přesněji v „komoře divů“, jak s úžasem říkal onen Indián, než zmizel v džungli.

Kde poklad objevil, vůbec neprozradil.

Ale nyní se jeho lidé do Xitaclánu vrátili a mohli tam nerušeně slídit a kořistit. Za to, že tolik riskovali, se nyní dočkali odměny.

Aguilar a Barreio vystoupili z auta a Pepe se vláčel s bedýnkou s artefaktem. Těžkopádně se pod nákladem kolébal. Tajemný předmět byl na svůj rozměr překvapivě lehký, ale mladík měl krátké ruce a nohy.

Aguilar ani Barreio mu nenabídli pomoc.

Salidovy balkony v prvním patře byly obsypané květinami nejrůznějších barev, vykukujícími mezi zábradlím a čistým povrchem vepřovic. Na jednom balkónku visela houpací síť. Na jiném stály prázdné proutěné židle.

Strážce u dveří jim vyšel vstříc. I on měl na rameni zavěšenou pušku. „Hola!“ oslovil ho Aguilar a vykouzlil nacvičený úsměv. „Přišli jsme za Excelencí Salidou.“

„Dnes bohužel není dobře naložený,“ odpověděl strážce.

„Jestli ho chcete navštívit, riskujete, že ho naštvete.“

„Však on nás přijme rád,“ znovu se usmál Aguilar.

„Jestli si přejete, aby si spravil náladu, umožníte, aby si prohlíd, co jsme mu přinesli, že?“

Strážce se podíval na bedýnku a ztuhl, neboť ihned pojal podezření. Než se stačil zeptat, Aguilar ho předběhl: „Je v tom další cennost pro vašeho pána. Ještě úchvatnější než soška opeřenýho hada, kterou jsme mu donesli minule. A víte, jak si jí považoval.“

Venku na dvoře spustil jeden z pávích kohoutů povyk – chraplavý křik, který zněl, jako když míchačka na beton pomalu drtí kuře. Aguilar se rozhlédl a uviděl, jak ten velký pták roztahuje nádherné peří jako vějíř. Seděl na vršku vysoké stély, kamenného sloupu s mayskými glyfy vytesanými na všech stranách a s obrázky kolem jaguáří hlavy.

Stéla byla vysoká tři metry a vážila mnoho tun.

I když ji Salidův zahradní architekt pořádně upevnil v zemi, začínala se naklánět. Desítky upocených dělníků se hodiny dřely, aby artefakt tajně dopravily po štěrkové cestě a pak na boháčův oplocený dvůr.

Páv zase zakřičel a okázale předváděl peří. Aguilar by mu péra nejraději jedno po druhém vyškubal.

Strážce je uvedl do studené chodby a odtud po točitém schodišti do prvního poschodí, kde měl Salida kanceláře a soukromé salony. Úzkými okny dovnitř pronikalo sluneční světlo a v něm se třpytila zrnka prachu, poletující ve vzduchu.

Jejich kroky zněly dutou ozvěnou. Dům působil tiše a ospale, dokud nedošli do druhého patra. Jen se přiblížili po chodbě, hned zaslechli Salidův křik.

Strážce se na trojici návštěvníků podíval trpce.

„Říkal jsem vám přece, že pan Salida dnes není v dobrém rozmaru. Nedaleko odsud bylo sestřeleno jedno naše malé nákladní letadlo. Přišli jsme o pilota a mnoho, mnoho kilogramů produktu.“

„Já s tím nemám nic společného,“ bránil se hned Barreio. „Že by protidrogová správa amerického ministerstva spravedlnosti?“

Strážce se policejnímu šéfovi podíval do očí. „Seňor Salida už nějaké podezření má.“

Došli k největší přijímací místnosti. Ozdobně vyřezávané mahagonové dveře byly přivřené tak, že v nich zůstala jenom několikacentimetrová skulina.

Tou vycházel ven pouze nepatrně tlumený řev drogového magnáta.

„Grobe! Určitě to byl Pieter Grobe. Nikdo jiný by neměl tu drzost!“ Salida se na chvíli odmlčel, jako by poslouchal.

„Já se vystupňování soupeřství nebojím. Odveta musí být dvojnásobná. Ale žádné komentáře, žádné výhrůžky. Jenom to proveďte.“ Praštil sluchátkem do vidlice a místnost utichla jako oběť, když ji vrah dusí polštářem.

Aguilar polkl, narovnal si klobouk a osmělil se vejít.

Doufal, že drogového magnáta obměkčí úsměvem a převzetím iniciativy. Strážce mu ale zastoupil cestu. Pušku měl na rameni. Varovně zavrtěl hlavou.

„Teď ne. Není to rozumné.“

Za okamžik se z místnosti ozvala stereofonní operní hudba, linoucí se z velkých reproduktorů. Sopránový hlas drásající uši zněl ještě hůř než páví vřískot venku na dvoře a pěl o nějakém nepředstavitelném lidském trápení jazykem, kterému Aguilar nerozuměl.

Věděl, že mu nerozumí ani Salida. Ten však měl ve zvyku chovat se afektovaně, neboť se rád tvářil, jako by byl kulturně osvícený. Opera běžela dál ještě asi pět takřka neúnosných minut a potom náhle skončila.

Vystřídala

ji

mnohem

příjemnější

klasická

instrumentální hudba.

Jakmile změnu zpozoroval i strážce, pokýval hlavou a pokynul jim, že smějí vstoupit. Otevřel těžké mahagonové dveře na pravé straně.

Aguilar s Barreiem vstoupili bok po boku, ale Aguilar věděl, že nad ním má vrch. Za nimi Pepe zápolil s bedýnkou obsahující vzácný a exotický artefakt.

Salida se na ně obrátil, složil před sebou ruce a nasadil trpělivý úsměv. Div ta vřelost nepůsobila věrohodně.

Aguilar obdivoval, jak rychle drogový magnát po tom rozčilení, jehož svědky byli před pár okamžiky, změnil náladu.

„Zdravím vás, přátelé,“ uvítal je. Byl pěkně oblečený.

Měl na sobě bílou hedvábnou košili a dokonale střižené kalhoty. Navrch měl hezkou vestu, z jejíž kapsičky volně visel zlatý řetízek od hodinek.

Aguilar přikývl, smekl klobouk z ocelotové kůže a držel jej před sebou jako nějaký prosebník. „Jsme rádi, že jste nás přijal, Excelence,“ spustil. „Přinesli jsme vám ukázat další artefakt. Je tak nádhernej, že jste něco takovýho ještě neviděl.“

Salida si odkašlal. „Fernando Victorio Aguilare, to říkáte pokaždé, když mi přinesete něco nového.“

Aguilar se usmál. „A nemívám snad pravdu? Nakonec si přece vždycky koupíte to, co vám nabízím, že?“ Mávl na Pepeho, aby předstoupil a postavil bedýnku na skleněný stolek u Salidova stolu.

Barreio stál v pozoru a snažil se v policejní uniformě budit respekt. Aguilar se rozhlížel po místnosti.

Na stěnách visela známá sbírka reprodukcí výtvarných děl umně opatřených pozlacenými rámy, na podstavcích stály mayské sošky, ve skleněných vitrínách byly umístěny vzorky předkolumbovského umění, jiné zase na okenních římsách. Salida vystavoval ty, které se mu líbily nejvíc, protože neměl tušení, které jsou opravdu cenné a co jsou pouhé kýče. V jednom rohu místnosti stál stojan plný lahví s nejdražším vínem.

Aguilar věděl, že i když si Salida libuje v okázalém předvádění svého bohatství a moci, než se k obojímu propracoval, byl negramotný. Vyprávělo se, jak si přivedl soukromého učitele, aby ho učil číst. Domácí učitel si vedl dost dobře, jenomže ten nešťastník jednou v místní nálevně notně přebral tequily a vtipkoval o nevzdělanosti svého chlebodárce a ten ho dal odstranit.

Následovali další učitelé, kteří Salidovi vštěpovali, jak se uznale vyjadřovat o umění a hudbě, a formovali z něj nóbl, bezúhonného občana. Pojídal kaviár z jesetera z Kaspického moře, popíjel vybrané víno, pouštěl si starou muziku z nejmodernějšího stereofonního zařízení. A předstíral, že ví, co dělá, když sbíral drahé umělecké předměty.

Aguilar z toho těžil. Pochleboval mu a využíval toho, že se v umění nevyznal. Než by Salida přiznal, že neví, co dělá, raději skoro pokaždé koupil, co mu Aguilar nabízel.

Avšak tentokrát byla hodnota skutečně výjimečná.

O tom nebylo pochyb.

Pepe odstoupil od skleněného stolku, potil se, polykal, šoupal nohama. Otřel si dlaně do kalhot a čekal na další instrukce.

Drogový magnát ukázal na bedýnku. „Tak do toho, Fernando: otevřte to, ať vidím, co jste pro mě našel tentokrát.“

Aguilar se netrpělivě obrátil na Pepeho a zamával oběma rukama. Mladý pomocník přešel k bedýnce a zaryl do ní nehty, aby mohl vytáhnout připínáčky. Víko odpadlo. Pepe vyházel vycpávkový materiál a pak opatrně vyndal kouzelný artefakt. Aguilar se velkomyslně usmíval.

Narkomafián zatajil dech a popošel dopředu, vydechl a koukal jako v hypnóze. Aguilarovi bušilo srdce. Přesně v tuto reakci doufal.

Pepe postavil artefakt na stůl, couvl a zase si utřel zpocené ruce do kalhot. Byl to zcela průhledný pravoúhlý předmět, přičemž každá strana byla o něco delší než jedna stopa. Ve světle zářil duhovými barvami, jako by byl uvnitř vyložený tenkou diamantovou vrstvou.

Složky předmětu byly zvláštní a exotické, propojené.

Spoje byly ze skleněných vláken, třpytivých krystalů.

Aguilarovi to připadalo jako nejsložitější hodiny na světě, vyrobené výhradně z olovnatého křišťálu. V boku čirého pouzdra byly vyvrtané dírky. Jiné pohyblivé čtverečky vyznačovaly rohy a část horního dílu. Na průzračných skleněných stěnách byly vyleptané symboly podobné některým nesrozumitelným mayským glyfům. Vůbec nedávaly smysl.

„Co je to?“ zeptal se Salida, dotkl se stěny a rychle prsty ucukl, jako kdyby se spálil. „Je to studené. I v tomhle horku je to studené.“

„Excelence, tento předmět je velká záhada,“ chopil se příležitosti Aguilar. „Takovej artefakt jsem jaktěživ neviděl.

A to jsem v archeologii ňákej odborník.“

Ve skutečnosti měl z archeologie moc málo znalostí I když byla pravda, že se s něčím takovým ještě nesetkal.

V Xitaclánu se nacházelo mnoho neobyčejných věcí.

Drogový magnát se předklonil, aby si cizí předmět prohlédl zblízka, a zíral s ústy dokořán. „Odkud to pochází?“ Byl unesen. A Aguilarovi bylo jasné, že má kšeft jistý. Výnosný obchod.

„Tento artefakt pochází z tajnýho novýho naleziště zvanýho Xitaclán. Je to nedotčený místo. Nyní odtud odebíráme mnoho z nejcennějších kusů. Ale brzy určitě přijede novej archeologickej tým, aby odvez další předměty.“

To Barreia pobouřilo. „Chtějí je ukrást z Quintana Roo.

A vyvézt ze země, kam patří.“ Aguilar doufal, že se do toho policejní šéf nevloží a nezačne jako jindy s nekonečnou politickou přednáškou.

„Ano, ale než se to stane, zachráníme, co se dá, že?“

Aguilar se usmál. „A vy, Excelence Salido, jste jeden z našich nejpřednějších občanů.“

Aguilar vyrostl na ulicích Méridy. Jeho matka byla prostitutka. Už když byl ještě malý, učila ho krást, aby žili v relativním komfortu. On však brzy poznal, že krádež je krádež, ať ukradne kus ovoce na trhu nebo mercedes. Jak se jednou vyjádřil nad lahví meskalu, jeho filozofií bylo, že když chce člověk ukrást mango, může klidně nějakému turistovi ukrást diamantové hodinky, prodat je a za takto získané peníze si koupit zásobu manga na celý život. Krást jako krást. Tak proč ne rovnou to nejlepší?

Přes zmíněnou výchovu Aguilarovi zlodějství moc nevonělo. Když pozoroval, jak jsou okradení turisté a kupci rozzlobení, zarmoucení a ustrašení, míval trochu pocit viny.

Jenomže ke svému potěšení zjistil, že krást drahé artefakty má úplně jiné vyhlídky. Okrádal tím vlastně lidi, kterým na tom ani nezáleželo, protože byli dávno mrtví.

Navíc tak vydělával víc a nebylo to tak riskantní jako olupovat turisty v Cancúnu.

Ledaže by byl americký tým archeologů, který se do toho pletl, v nepravé době na nepravém místě Když Salida navrhl, že památku koupí, již počáteční cena zdaleka překročila jeho naděje. Barreio se stěží udržel na uzdě, zato Aguilar ještě dokázal nabídku zvýšit o dalších patnáct procent.

Když je strážce vedl zpátky k zaparkovanému policejnímu hlídkovému vozu, všichni byli spokojeni.

Drogový magnát získáním nového uměleckého předmětu okřál a Aguilar s Barreiem byli dohodnutou cenou nadšeni.

Policejní šéf projel ozdobnou železnou branou a vracel se po dlouhé štěrkové cestě. Jakmile se dostali k prašné silnici na úpatí kopce, Aguilar Barreiovi přikázal, aby zastavil, a obrátil se ke svému mladému pomocníkovi na zadním sedadle.

„Pepe, tady vypadneš. Chci, aby ses hned teď vrátil do Xitaclánu. Viděls, kolik jsme vydělali na téhle věci. Musí jich tam bejt víc. Věřím jenom tobě. Hledej na rozvalinách ze všech sil. A pospěš si.“

Pepe neochotně vystoupil zadními dveřmi a sáhl pod sedadlo pro starou mačetu, kterou u sebe často nosíval.

„Ale to chcete, abych tam šel pěšky?“

Aguilar se na něj zaškaredil. „Za den jsi tam. Když půjdeš pomalu, tak za dva. Můžeš si cestou chytit stopa. Ale hlavně sebou hejbni! Nebo se bojíš? Hodí ti to pořádnou prémii.“

Pepe polkl a pak zavrtěl hlavou. „Udělám, co si přejete, pane Aguilare.“

„Víš, kde mě najdeš,“ připomněl mu Aguilar. Sáhl do kufříku a vytáhl z něj balíček bankovek. „Na, tu máš pro rodinu. Bude jich o hodně víc, ale neměl bys je utrácet sám.

Pozdravuj ode mě krásnou matku a sestry. Možná se u nich zase brzo zastavím na návštěvu.“

Pepe ze sebe vykoktal sliby a potom se rozběhl do džungle při silnici. Aguilar si znova narazil klobouk z ocelotové kůže s měkkým okrajem na hlavu a rozpustil si tmavé vlasy, svázané do ohonu. Nato usedl zpět na sedadlo policejního auta a měl ze sebe ohromnou radost. Za odměnu by se klidně ještě jednou oholil.

„Do Cancúnu,“ poručil si. „Utratíme trochu peněz, které jsme tak těžce vydřeli, že?“

Barreio se spokojeně usmíval. „Utraťte si svůj podíl,“

odpověděl.

„To taky mám v plánu,“ uzavřel Aguilar. Poté ujížděli po úzké prašné silnici hustým lesem.

PĚT

Přírodopisné muzeum, Washington, USA středa 10.49

Kamenný jaguár pozoroval přihlížející očima, jež tvořily nablýskané úlomky zeleného jadeitu. Z rozevřené tlamy mu čouhaly tesáky z ostrého pazourku. Šarlatová barva na těle ztvárněném ve vlnitých křivkách již byla za dlouhá staletí oprýskaná a vybledlá. Poutač sošku označoval za památku z hrobky mayského velekrále z města Uxmalu.

„Připomíná mi kočku, co mívali sousedi,“ trefně jaguára přirovnal Mulder.

Zástup žáků z třetí třídy, vedený zjevně utrápenou učitelkou, se hemžil výstavní síní, kde byla předváděna sbírka předkolumbovských pokladů. Ječeli a hráli si na honičku. Nic nebylo platné, že se je učitelka všemožně snažila utišit a umravnit.

Před barevnými kulisami zobrazujícími zikkuraty přibližně čtvercového tvaru a džungli stály figuríny s čelenkami s pestrobarevným peřím a obřadními bederními pásy. Na jiné nástěnné malbě přicházeli od východního moře španělští dobyvatelé a ve třpytivém stříbřitém brnění vypadali jako astronauti.

Z reproduktorů umístěných v dioramatu se ozývalo plechové bubnování, hra na flétnu, indiánský zpěv a dále zvuky pralesních ptáků a hmyzu. Barevná světla napodobovala středoamerický západ slunce.

Uprostřed výstavní síně se skoro až ke stropním krokvím tyčila vápencová stéla, nebo alespoň její sádrová napodobenina. Jasné světlo reflektorů osvěcovalo glyfy vysokého reliéfu a exotické rytiny zobrazující mayský kalendář a astronomické značky.

Scullyová se sehnula, aby si pečlivě prohlédla podivnou kamennou sochu v obdélníkové plexisklové vitríně. Byla to figurka sedící v dřepu, vypadající jako strašák, s protáhlou bradou a orlím nosem. Na hlavě měla něco jako pánev na žhavé uhlí. Scullyová mrkla na hodinky, potom na svého kolegu a zdvihla obočí.

„Archeologové se naráz zabývají mnoha staletími,“

poznamenal Mulder. „Nemůžeš čekat, že by tenhle chlápek vůbec zaregistroval, že přichází na schůzku o pět minut později.“

Jako na zavolanou se za nimi objevil větrem ošlehaný muž. Pokukoval Scullyové přes rameno a prohlížel si sochu muže s orlím nosem. „A, to je Xiuhtecuhtli, mayský bůh ohně. Patří k nejstaršímu božstvu z Nového světa.“

Mužovy široké, nápadně modré oči připomínaly soví pohled, měly výraz bezděčného překvapení, jako by měl něco na jazyku, ale ještě nepřišel na to, jak to přesně vyjádřit. Na řetízku kolem krku mu visely brýle na čtení.

Pokračoval v přednášce.

„Tento muž byl pánem plynoucího času. Obřady na jeho počest

byly

významné

zejména

na

vrcholu

dvaapadesátiletého cyklu. Ten večer Mayové zhasínali v celém městě oheň, takže měli tmu a zimu. Potom velekněz zažehl zbrusu nový.“ Stařec zdvihl obočí a tenké rty se mu zkroutily do ďábelského úsměvu.

„Ten zvláštní oheň se rozdmýchával na prsou zajatce.

Oběť byla přivázaná k oltáři. Jakmile se plameny vznítily, pohltily dosud tlukoucí srdce. Mayové věřili, že je tento obřad pohání kupředu.“

„Ovšem,“ přitakala Scullyová.

Muž natáhl ruku. „Vy jste určitě ti agenti FBI. Hm, já jsem Vladimir Rubicon. Omlouvám se za zpoždění.“

Mulder nabídnutou rukou potřásl. Starý archeolog měl silný a pevný stisk, jako by celý život přenášel těžké kamenné kvádry. „Já jsem zvláštní agent Fox Mulder. Tohle je moje kolegyně Dana Scullyová.“

Ta podala Rubiconovi ruku a Mulder mezitím zkoumal jeho chování a detailní rysy. Archeolog měl úzkou bradu, zdůrazněnou řídkou kozí bradkou. Rozcuchané vlasy mu visely kolem uší. V místech, kde mu blonďatá kštice ještě docela nezešedivěla, se bílá mísila s hnědavě žlutou.

Vypadalo to, jako by si na vlasy a vousy vylil kávu.

„Hm, děkuji vám, že jste se se mnou sešli.“ Neklidně se vrtěl, jako by neuměl rovnou přejít k věci.

„Kdybyste nějak mohli pomoci nalézt mou dceru Cassandru a přivézt ji zpět, byl bych vám nadosmrti zavázán.“

„Uděláme, co bude v našich silách, pane Rubicone,“

ujistila jej Scullyová.

Ukázal směrem k výstavě. Vyhlížel unaveně, smutně a ustaraně. Zdálo se, že se vyhýbá hovoru o tom, z čeho má hrůzu. „Vždycky odpoledne vypomáhám v muzeu, protože v tomto semestru nejsem příliš vytížený přednáškami. Vlastně na to stejně nemám čas, ale jestliže podchycujeme zájem nových studentů o archeologii, investujeme tím do své budoucnosti. Jedině tak si my, staří archeologové, můžeme zajistit práci.“ Přinutil se ke smíchu a Mulder vytušil, že to je jeho častý vtip.

„Doktore Rubicone, budeme potřebovat zjistit víc informací o vaší dceři,“ předeslal Mulder. „Můžete nám říct, co přesně na tom novém nalezišti objevila? Hlavně co tam hledala.“

„Samozřejmě. Hm, podívejte“ Rubiconovi se opět rozšířily panenky. „Xitaclán je velkolepé město, soudě podle fotografií, které mi Cassandra poslala. Co se týče předkolumbovských artefaktů, jde o nálezy desetiletí. Kéž bych byl u toho.“

„Doktore Rubicone, jestliže to byl tak důležitý objev, proč tam byl vyslán tak malý tým?“ divila se Scullyová.

„Nezdá se mi, že by výprava z Kalifornské univerzity v San Diegu byla kdovíjak dobře vybavená nebo financovaná.“

Rubicon si povzdechl. „Agentko Scullyová, přeceňujete význam, který univerzity přisuzují odhalování minulosti.

Překvapilo by vás, že na Yucatánu, v Guatemale a Hondurasu je dosud neodkryto odhadem tisíc nalezišť? Tato oblast byla centrem mayské kultury. Hm, stála tam největší města Nového světa.

Představte si Yucatán jako antické Řecko, avšak téměř nedotčené a opuštěné. V Řecku se půda využívá po tisíce let.

Kdežto velkou část Střední Ameriky stále pokrývá džungle.

Deštný prales spolykal všechna stará města a je jako plachta, která je chrání před zraky lidí.“

Mulder si odkašlal. „Doktore Rubicone, mezi Indiány v dané oblasti prý kolují nějaké divné legendy a pověry o starém opuštěném městě. Dověděl jsem se o mayských kletbách a nadpřirozených výstrahách. Je podle vás možné, že vaše dcera při výkopech objevila třeba něco neobvyklého? A tím si přivodila nesnáze? Jste si vědom zpráv, že se v té oblasti Yucatánu pohřešují četné osoby?“

Scullyová vzdychla a nechala si komentář pro sebe, avšak Mulder se na starého archeologa díval s velkým zaujetím.

Ten polkl, ale zvedl bradu, jako by nabíral sílu.

„Uvědomuji si, že tam zmizel velký počet lidí, a děsí mě, že se má Cassandra stala kořistí nějakého hrozného osudu. Agente Muldere, zažil jsem na tomto světě mnoho podivných věcí, ale, hm, spíš se přikláním k domněnce, že se Cassandra dostala do konfliktu s pašeráky artefaktů pro černý trh. Se starověkými památkami totiž existuje docela čilý obchod. Prodávají je soukromým vlastníkům. Poněvadž má dcera a její tým odkrývaly dosud nezužitkované archeologické naleziště, předpokládám, že to šmelináře přitahovalo jako parazity.“

Podrbal se na kozí bradce a se znepokojeným výrazem se podíval na Muldera. „Víc než z nějakého mýtu mám strach z ozbrojených lidí.“

Jeden účastník školní exkurze otevřel boční dveře označené Nouzový východ, a tím spustil požární poplach.

Místností se rozječela siréna a učitelka honem táhla kvílejícího kluka pryč. Ostatní děti cupitaly jako splašená kuřata kolem kvočny. Přiběhl hlídač.

„Občas mívám dojem, že bych byl jako starý archeolog klidnější znovu v terénu,“ pokračoval Rubicon a pohrával si přitom s brýlemi, které mu visely kolem krku. Donutil se k úsměvu a obrátil se nejdřív ke Scullyové a potom k Mulderovi. „Takže, hm, kdy odjíždíme? Za jak dlouho můžeme být v Xitaclánu? Nemohu se dočkat, až dceru najdeme.“

„My?“ zarazila se Scullyová.

Mulder jí položil ruku na paži. „Scullyová, už jsem to vyřídil. Vyzná se v té zeměpisné oblasti i v oboru, kde Cassandra pracovala. A mayské zříceniny nezná o nic hůř než kterýkoliv průvodce, kterého bychom tam sehnali.“

„Mám našetřeno. Zaplatím si za sebe.“ Rubiconovy jasné modré oči hleděly zoufale. „Dokážete se vžít do mých pocitů, které mám od Cassandřina zmizení, když nevím, zda je naživu nebo po smrti a kde by mohla být?“

Mulder se upřeně díval na Scullyovou a ta zase na něj.

Najednou jí bylo jasné, jak se její partner vcítil do starcových pocitů a do jeho touhy nalézt ztracenou dceru.

Před lety i on sám přišel o někoho velmi blízkého Mulder polkl. „Ano, doktore Rubicone,“ uzavřel.

„Asi mi to nebudete věřit, ale já přesně chápu, co prožíváte.“

ŠEST

Miamské mezinárodní letiště, Florida, USA čtvrtek 13.49

Vladimir Rubicon dělal povyk kolem rozsazení. Nabídl se, že bude sedět uprostřed mezi Mulderem a Scullyovou, a dušoval se, že mu to vůbec, ale vůbec nebude vadit. Byl sice samá ruka samá noha, zřejmě však uměl dlouhé kosti složit i do těsného prostoru. Jak Muldera napadlo, mohlo to být tím, že se v mládí, kdy pracoval jako archeolog v terénu, protahoval úzkými otvory, spával v malých a přecpaných stanech nebo se choulil v dešti pod stromy.

Když se cestující nahrnuli do letadla, Mulder si jako obvykle sedl k okénku, neboť doufal, že venku zahlédne něco zajímavého. Zběžně si prohlédl řady jiných cestujících ve speciálu. Spatřil šňůru třpytivých modrobílých vlasů a zatuchlých sak od obleků, které vyšly z módy před tak dávnou dobou, že už do ní každým dnem mohly zase přijít.

Ale místo upjatých a nervózních starců, kteří by seděli tiše na sedadlech, jako by čekali, až začne bohoslužba, se z nich vyklubala skupina důchodců hlučných jako banda děcek na školním výletě. Všichni měli samolepku hlásající „Ahoj, já se jmenuju“.

Mulder si v duchu probíral všechny případy, na nichž pracoval společně s kolegyní. Naklonil se k místu u uličky a oslovil ji: „Scullyová, myslím, že jsme se ještě nikdy neocitli v tak děsivé situaci jako ve speciálu s penzisty letícími do Cancúnu.“ Zapnul si bezpečnostní pás a připravil se na divokou cestu.

Po startu je letadlo odneslo z jasné a slunečné oblohy nad Floridou přes Florida Keys a Floridský průliv k zamračenému obzoru nad Yucatánem. Scullyová seděla nečinně se zavřenýma očima a oddávala se tiché relaxaci.

Mulder vzpomínal na jejich vůbec první případ.

Tehdy letěli do Oregonu vyšetřovat tajemnou smrt středoškolských studentů. Mulder byl přesvědčen, že je unesli mimozemšťané. Během letu se letadlo kymácelo a ztrácelo výšku. On zůstával sebejistý a klidný, ona se křečovitě držela opěradel sedadla.

Rubicon, sedící mezi nimi, si nasadil brýle na nos a šilhal do zápisníku. Čmáral do něj jména, místa, lidi, které si pamatoval z bývalých výprav. „Už je to dávno, co jsem pracoval ve Střední Americe, ale mayská kultura je jeden ze základních kamenů mé kariéry,“ vysvětloval. „Snad nám někdo z mých dávných známých pomůže dostat se do Xitaclánu. Hm, není totiž na žádné mapě.“

„Pane doktore, vyprávějte mi trochu o své dřívější práci,“ vyzvala jej Scullyová. „Cokoliv, co bych měla vědět.

O archeologii toho zdaleka nevím tolik, kolik bych chtěla.“

Starý archeolog se na ni usmál a zatahal se za žlutošedou kozí bradku. „Taková slova jsou pro starcovy uši rajská hudba, má drahá agentko. Nejprve se můj výzkumný zájem orientoval na americký Jihozápad, zejména na severní Arizonu, Nové Mexiko, jižní Utah a Colorado. Puebloví Indiáni tam měli pozoruhodnou kulturu. Ta dodnes zůstává tajuplná.“ Brýle mu sklouzly na špičku nosu, a tak si je postrčil zpět na místo.

„Podobně jako Mayové měli Indiáni Anasaziové (košíkářský lid a předchůdci pueblových Indiánů) prosperující civilizaci kypící životem, tak jako jiní obyvatelé skalních útesů na Jihozápadě. Jenomže jejich rychle se rozvíjející kultura upadla a zbyla po nich pouze opuštěná puebla. Jiné skupiny v dané oblasti rozsáhle obchodovaly, kmeny Sinagua, Hohokam, Mogollon, a zanechaly po sobě významné trosky, jaké můžete vidět v mnoha národních památkách, obzvlášť v Mesa Verde a Canyon de Chelly.

Já jsem se proslavil, chcete-li to tak nazvat odkrytím a rekonstrukcí nalezišť v severní Arizoně kolem Wupatki a Kráteru zapadajícího slunce. Většina turistů v té části země směřuje k Velkému kaňonu a všechny historické oblasti ignoruje, což je pro nás, archeology, dobrá zpráva, protože turisté mívají lepkavé prsty, odnášejí si úlomky a suvenýry.“

Odkašlal si.

„Mě osobně uchvátil Kráter zapadajícího slunce, velká sopka poblíž Flagstaffu. Vybuchla v zimě roku 1064 a prakticky vymazala uspěchanou civilizaci Anasaziů. Srazila ji na kolena jako obyvatele Pompejí.

Jejich kultura se již nedočkala úplné obrody, a když jejich úrodu postihlo o století později obrovské sucho, byl to jejich konec. Pokud mě paměť neklame, mám za to, že se z toho místa nakonec stala národní památka, protože jistý hollywoodský filmař měl v úmyslu kráter kvůli natáčení zaplnit dynamitem a vyhodit do povětří.“

Scullyová si sklopila desku na opěradle sedadla před sebou, protože letuška rozvážela nápoje.

„Domorodí Američané se po výbuchu Kráteru zapadajícího slunce devět set let trousili po celém Jihozápadě, ale mělo to jednu kladnou stránku: díky sopečnému popelu měli zemědělci v okolí úrodnější půdu.

Alespoň než se dostavilo ono období sucha.“

Jak se Mulder bál, sotva pilot vypnul světlo vyzývající k připoutání bezpečnostními pásy, důchodci na zájezdě vstávali, měnili si místa, povídali si, courali sem a tam uličkou a postávali ve frontě před mrňavou toaletou.

K jeho hrůze si nějaká darebnice vzala do hlavy, že začne zpívat oblíbené odrhovačky, a k jeho ještě většímu překvapení většina cestujících znala celý text písní Camptown Races a Moon River.

Rubicon musel zpěv překřikovat. „Má dcerka Cassandra mě při pozdějších výkopech doprovázela. Když jí bylo deset, její matka nás opustila, protože nechtěla žít s bláznem, který se rýpe ve špíně v necivilizovaných částech světa, hraje si s kostmi a skládá dohromady rozbité nádoby. Ale Cassandra byla uchvácena stejně jako já. Jezdila se mnou ráda. To zřejmě podnítilo její touhu kráčet v mých šlépějích.“

Rubicon polkl a sundal si brýle. „Jestli se jí stalo něco strašného, budu si to vyčítat. Zaměřovala se spíš na středoamerické civilizace. Sledovala Aztéky, Olméky a Toltéky na jih, po trase, kudy přišli do Mexika.

Jedna kultura střídala druhou a přebírala od ní to nejlepší. Ani vám nepovím, zda to Cassandra dělala z lásky k práci samé, nebo se na mě snažila udělat dojem, abych na ni byl pyšný, nebo jestli prostě chtěla starému tátovi konkurovat. Doufám, že budu mít příležitost se to dovědět.“

Mulder se zamračil, ale nekomentoval to.

To, pro co se důchodci rozhodli asi po hodině letu, Mulder přirovnal k únosu. Jeden z dědků v golfové čapce si stoupl na stanoviště letušek a zabavil sluchátko palubního telefonu.

„Vítejte všichni na zájezdu s cestovní kanceláří Viva Sunset Tours!“ pozdravil spolucestující s úsměvem od ucha k uchu a prstem si ťukl do kšiltu čapky.

„Tady je váš zábavní vedoucí Roland. Bavíme se všichni?“

Trupem letadla se rozezvučela halasná kladná odpověď.

Kdosi zahalekal, další jednotlivci hlasitě zapískali.

„Ber to jako návrat do dětství,“ zašeptala Scullyová.

Mulder jen kroutil hlavou.

Potom zábavní vedoucí Roland oznámil, že jim posádka laskavě dovolila používat palubní telefon celou zbývající hodinu letu, takže si mohou dát několik rund binga.

Mulderovi se zvedal žaludek. Trpící letušky procházely uličkou, tvářily se pobaveně a rozdávaly tužky ve tvaru golfové hole a kartotéční lístky s natištěnými čísly.

Roland byl na vrcholu blaha.

Blábolení do palubního telefonu po chvíli přestalo být otravné a přešlo v monotónní drmolení v pozadí, což se dalo nevnímat, až na moment, kdy kyprá babka doslova vyskočila ze sedadla, mávala kartou a ječela „Bingo!

Bingo!“, jako kdyby ji někdo přepadl.

Mulder koukal z okna, ale neviděl nic jiného než modrý oceán a protrhanou bílou oblačnost. „To bych rád věděl, jestli nejsme někde poblíž bermudského trojúhelníku,“

zamumlal a usmál se, aby dal najevo, že pouze žertuje.

Kdyby Scullyová seděla přímo vedle něj, nejspíš by ho dloubla loktem do žeber.

Rubicon žmoulal preclíky, které v pytlíčcích roznášela letuška, a usrkával kávu z papírového kelímku.

Pak si odkašlal, aby na sebe upoutal Mulderovu pozornost.

„Agente Muldere,“ oslovil jej, přičemž v okolním řevu byla jeho slova těžko srozumitelná. „Zdá se, že i vy v sobě nosíte hluboký smutek. Ztratil jste milovanou osobu? Nosíte bolest jako albatros kolem krku.“

„Píseň o starém agentovi FBI,“ dovtípil se Mulder, že jde o narážku na albatrosa z balady Píseň o starém námořníku od Samuela Taylora Coleridge. Jenomže humor nezabral. Díval se vážně do Rubiconových očí barvy chrpové modře. „Ano, někoho jsem ztratil.“ Víc to nerozvedl.

Rubicon mu položil silnou, ztěžklou ruku na paži.

Budiž archeologovi ke cti, že se dál nevyptával. Mulder neměl chuť popisovat vzpomínky na to, jak mu mimozemšťané unesli sestru, na jasné světlo a na to, jak se vznesla do vzduchu a proplula oknem, když na ni ze zářících dveří kývala silueta hubená jako tříska.

Mulder tyto myšlenky dávno pochoval a vybavoval si je jedině pomocí silné regresivní hypnózy. Scullyová měla podezření, že se na jeho vzpomínky na tu událost asi nelze spolehnout a že hypnotické stavy jenom posílily představy, jimž chtěl věřit.

Jenže on své paměti věřit musel. Ničeho jiného se držet nemohl. S výjimkou víry, že je Samantha určitě živá a on ji jednou najde.

„Nejhorší je, když člověk nic neví,“ vytrhl ho Rubicon z úvah. „Když jenom čeká, čeká, a nic se nedovídá.“

Někdo jiný tentokrát zavřískal „Bingo!“ a Roland se chopil puntičkářské kontroly čísel. Vítěz každé hry měl zřejmě slíbeno, že v místě rekreace v Cancúnu dostane zdarma tropický nápoj.

Mulder si vroucně přál, aby celá skupina přestoupila do poschoďového luxusního autokaru a odjela do hotelu. Do libovolného hotelu, hlavně co nejdál od místa, kde se bude nacházet on se Scullyovou a Rubiconem.

Konečně letadlo začalo pozvolna klesat a po chvíli Mulder rozeznával vzdálený obrys pobřeží poloostrova Yucatánu, křivku napříč azurovými vodami Karibského moře.

„Alespoň vy můžete něco dělat, abyste našel svou dceru,“ řekl Rubiconovi. „Máte kde začít hledat.“

Rubicon pokýval hlavou, složil dopisní papír a zastrčil jej do kapsy. „Dělá mi dobře, že opět cestuji, tedy že jsem vypadl z domova. Už dlouho jsem seděl doma, místo abych pracoval v terénu. Myslel jsem si, že mě dobrodružné nadšení dávno přešlo.“

Vrtěl hlavou a vypadal velmi unaveně a smutně.

„Promarnil jsem příliš mnoho času vyučováním, přednáškami o artefaktech, které objevoval a přinášel do muzea někdo jiný. Stal se ze mě starý prďola žijící ze své zašlé slávy. Celou dobu jsem jenom lenošil.“ Vyslovil to posměšně. „Kéž mě nemusela probudit taková hrozná událost.“

Scullyová se k němu nahnula. „Doktore Rubicone, uděláme, co bude v našich silách, abychom vaši dceru našli, Zjistíme pravdu.“

SEDM

Džungle na Yucatánu, nedaleko Xitaclánu čtvrtek večer

V noci se džungle vyznačovala tisícem zvuků, tisícem stínů a tisícem hrozeb

Velký stříbrný koláč měsíce vrhal světlo uslzené jako déšť, které sotva pronikalo propletenými větvemi, jež nad hlavou připomínaly zaťaté pěsti. Pepe Candelaria si připadal, jako by se ocitl úplně sám v jiném světě.

Zastavil se, aby se zorientoval. Viděl sice hvězdy, ale těžko rozeznával cestu prošlapanou porostem. Naštěstí trasu zpět k rozvalinám Xitaclánu poznal skoro poslepu. Měl totiž vrozený neomylný orientační smysl, u jeho indiánských předků byl běžný.

Trnité křoví se mu zasekávalo do rukávů vyšisované bavlněné košile jako zoufalí žebráci a strhávalo ho zpátky.

Prosekával se otcovou mačetou a postupoval vpřed.

Cítil se poctěn, že mu jeho přítel a zaměstnavatel Fernando Victorio Aguilar tolik důvěřoval. Pepe byl Fernandovým nejspolehlivějším průvodcem a pomocníkem – i když taková výhradní důvěra často znamenala, že Pepe musel provádět úkoly bez cizí pomoci, odkázaný jenom na sebe. Někdy se zdálo, že zadanou práci člověk nemůže zvládnout sám, že ho Fernando využívá a klade na něj příliš vysoké nároky, ale Pepe nedokázal odmítnout. Fernando ho totiž platil dost dobře.

Candelaria měl čtyři sestry, tlustou matku a mrtvého otce. Na smrtelném loži se otec potil a sténal v horečce, která se mu pod kůží řinula jako láva. Tehdy mu Pepe musel slíbit, že se o rodinu postará.

A nyní ho matka se sestrami vzaly za slovo Skrčil se pod nízkou spletí zkroucených větví. Jak je rozhoupal, na rameno mu spadlo něco nohatého.

Pohotově to smetl, ani se nezdržoval zjišťováním, co je to za tvora. V džungli bývá kousnutí od pavouků a jiného hmyzu často jedovaté nebo přinejmenším bolestivé.

Měsíc stále stoupal, ale vysokou clonou z mraků, která se hnala po obloze, se prodíralo jenom slabé světlo. Kdyby měl štěstí a pracoval usilovně, stihl by se vrátit domů ještě před svítáním.

V pralese se řídil instinktem. Postupoval po starých pěšinách a nezmapovaných cestách, které po staletí používali potomci Mayů a Toltéků, jejichž civilizace tam měly domov, než ustoupily Španělům.

Všechny tyto cesty se bohužel vyhýbaly posvátnému místu zvanému Xitaclán, a tak si Pepe musel klestit vlastní cestu mačetou. Litoval, že si neudělal čas, aby si nabrousil čepel.

Jeho otec zemřel na infekci, která se mu dostala do rány.

Způsobilo ji bodnutí smrtícího ohnivě zbarveného štíra.

Páter Ronald z misie to označil za vůli Boží, zatímco truchlící matka Pepeho to otevřeně nazvala prokletím Tlazolteotl, bohyně zakázané lásky, znamením, že jí byl manžel nevěrný.

Kvůli tomu matka odmítala spávat ve stejné místnosti, kde otec zemřel, a podle tradice požadovala, aby byl pohřben pod špinavou podlahou jejich domu.

Pak rodině nezbývalo, než malý příbytek opustit, a Pepe byl nucen zajistit nové bydlení.

Stavba nového domu byla pouze prvním z nových finančních břemen, která musel nést. Rodina se nyní spoléhala na to, že se o všechno postará, aby odčinil otcovu hanbu a splnil slib, k němuž ho dohnal zármutek.

A on se tohoto úkolu zhostil. Musel. I když to nebylo jednoduché.

Za peníze, které dostával od Aguilara, obstarával jídlo pro celou rodinu, opravoval nový dům a dokonce si mohl dovolit koupit malé sestře Carmen papouška.

Ta si ptáka zamilovala a učila ho vyslovovat jméno Pepe – k bratrově radosti, pokud zrovna nevřeštěl „Pepe!

Pepe!“ uprostřed noci.

Jak se o sebe třely vějířovité listy palmy, vydávaly podobný zvuk jako chřestýši. Když nyní Pepe zápolil s kroutícími se popínavými rostlinami, toužil poslouchat papouška, lehký dech spících sester a matčino hluboké chrápání. Ale nejdřív musel do Xitaclánu, aby byl přítel Fernando spokojený.

Docela dobře svůj úkol chápal. Dokud bude mít excelence Salida vroucí zájem kupovat, Fernando musí mít ze starověkých zřícenin další předměty.

Fernando potřeboval, aby mu Pepe pomáhal využívat časového rozvržení.

Starobylé město bylo opuštěné, tým amerických archeologů měli z krku. Zejména byl rád, že se ti cizinci přestali motat kolem zbořenin. Fernando nemohl připustit, aby mu odnášeli poklady. Pepemu zase vadilo, když na ty vzácné předměty sahali, sestavovali jejich soupis a analyzovali jednotlivé kusy jako kuriózní pozůstatky ztracené civilizace. Fernandovi zákazníci si pokladů alespoň vážili pro to, jaké byly.

Bez Fernandovy pomoci by Pepeho rodina jistě hladověla. Sestry by musely pracovat v ulicích Méridy jako prostitutky. Dokonce i malá Carmen. A on sám by patrně otročil na marihuanových polích pro Salidu, Grobeho nebo některého jiného kmotra narkomafie.

Vyzdvihovat cenné mayské artefakty z dávno opuštěných ruin mu připadalo bezpečnější a úctyhodnější.

Matka měla Fernanda ráda, koketovala s ním, vychvalovala mu kolínskou a ocelotový klobouk. Tvrdila, že Fernandova přízeň je pro jejího syna dar od bohů, nebo od Boha, podle toho, zda zrovna myslela na staré symboly, nebo na katolickou církev. Pepe si nestěžoval. Takové štěstí zkrátka bral, ať bylo jeho zdrojem cokoliv.

Na církevních shromážděních o nedělích, kdy se celá vesnice scházela na mši, se Pepe bavil podivnými příběhy, které páter Ronald předčítal z Bible, ale pochyboval, že mají význam pro jeho tamější život.

Zpívající andělé a svatí v bílých řízách mohli být dobří pro lidi, kteří mají pohodlný život a chodí do kostelů s klimatizací, ale tady, v husté džungli, v pravěkém lůně Země, se zdálo, že starší, původnější víra je věrohodnější.

Obzvlášť v takovéto době.

Větev nad ním praskla a usadila se na jiných. Listí ševelilo, protože se ve vrcholcích stromů něco neviditelného pohnulo, had, opice nebo jaguár.

Pepe se přebrodil přes úzký potok a umístil si ho do své pomyslné mapy tamější oblasti. Nesporně věděl, kde se nachází a jak je daleko od cíle. Xitaclán ležel přímo vpředu.

V keřích voňavého ibišku na břehu říčky šelestil podrost.

Do vody šplouchlo cosi těžkého. Rozeznal plazí oči, štíhlé tělo nočního lovce kajmana. Soudě podle vln, které se proti němu hrnuly, byl velký a vyhládlý. Pepe rychle šlapal bahnem, vyšplhal na břeh a utíkal do porostu, aby byl před tím tvorem, podobným krokodýlovi, v bezpečí.

Nad hlavou zaslechl další pohyb, praskající větve a padající listí. Doufal, že to není kočkovitá šelma číhající na kořist a přichystaná na něj skočit a rozsápat ho zakřivenými drápy, tesáky a silnými svaly. Vtom uslyšel hubování skupiny probuzených opic, vyrušených jeho útěkem před kajmanem. Vzdychl a celý se zachvěl. Staré náboženství uctívalo jaguáry, ale on by nebyl nadšen, kdyby na ně v noci v džungli takhle sám narazil.

Po staletí se katoličtí kněží ze všech sil snažili vymýtit odvěké pověry. Kdykoli se setkali s projevem rituálně prolité krve, jizvami po sebebičování nebo dokonce s uřezáváním prstů u ruky či u nohy obsidiánovými noži, ostrými jako břitva, a jiným sebemrzačením, láteřili a vyhrožovali pekelným ohněm a věčným zatracením.

Vesničané se omlouvali, konali pokání a před kněžími vystupovali pokorně a zahanbeně Jejich myšlení se však vůbec nezměnilo. Od příchodu Španělů před pěti sty lety se totiž nezměnila jejich srdce.

Jenom čistá obětní krev dokázala smazat hanbu, kterou nesmyl ani častý déšť v pralese.

Pepe měl v živé paměti, jak otec ležel a umíral na štírovo bodnutí a matka klečela přede dveřmi chatrče.

Trny úponku si rozdrásala jazyk, aby mohla vlastní krví, zdrojem životní síly, poplivat půdu, a tak přinést oběť.

Ta však nebyla nic platná. Pepe si říkal, jestli staří bohové nepožadují víc krve, než byla matka ochotna dát.

V zlaté minulosti se mayští bohové živili krví, srdcem vytrženým z dobrovolných obětí, obětovanými zajatci uvrženými vstříc smrti do posvátné prohlubně vedle velkých chrámů.

Nyní z celé té slávy zůstávaly jenom trosky. Snad se bozi krve konečně nabažili

Pepe se ještě další hodinu prodíral noční džunglí jako zloděj, až nakonec dorazil k zapomenuté metropoli Xitaclánu.

Rozhrnul široké, hladké listy banánovníku a díval se na paseku osvětlenou měsíčním svitem, na rozpadlé chrámy připomínající pahorky, na zdi ozdobené sochami, například maskami boha deště Saka se skobovitým nosem, a na četné motivy s opeřeným hadem.

To všechno nyní bylo obrostlé mechem a popínavými rostlinami. Vysoko se tyčila impozantní Kukulkánova pyramida, rovněž pokrytá rostlinstvem.

V počáteční fázi výkopů dal archeologický tým pokácet a odvléct několik tlustých stromů, aby naleziště zbavil nejhustšího listoví a vrstvy porostu, který tam dlouhou dobu nerušeně přibýval. Výkopy a pahýly stromů v zemi působily jako živé rány.

Americký tým byl pryč teprve pár dní, ale džungle si již začala své území rekultivovat.

Uprostřed xitaclánského náměstí dominovala stupňovitá pyramida. Plošiny či terasy, mezi nimiž byl pravidelný rozestup, se na jedné straně částečně rozpadly. Obrovské kvádry se uvolnily silou kořenů a popínavých rostlin. Avšak na vrcholu zikkuratu chrám zasvěcený Kukulkánovi, bohu moudrosti, na bocích střežený jeho strážci, opeřenými hady, zůstal nedotčený.

Pepe měl před sebou tento úkol: vejít do pyramidy, prohledat úzké chodby a najít pár dalších výklenků s jadeitovými artefakty, neporušenými nádobami a deskami obsahujícími glyfy. Aguilar by si pak k nálezu Pepeho vymyslel nějakou bizarní historku nebo legendu, aby zvedl cenu. Pepe měl jenom přinést poklad a dostat podíl z jeho prodeje.

Lehkým krokem se vydal na vymýcené náměstí.

Vzhlédl, protože letmo zpozoroval jakýsi pohyb, nějaké tajemné stíny klouzající po drolících se schodech pyramidy, jako když se horký olej řine po vodě.

Zastavil se, ale stíny se hýbaly dál směrem k němu.

Nad ním znovu zašuměly větve. Na zemi se vlnilo vysoké vějířovité kapradí, jako by se listnatým porostem plazilo něco velikého.

Pepe přimhouřil oči a těkal jimi ze strany na stranu. Z

obličeje si setřel studený pot a rozmáchl se blyštivou otcovou mačetou, připraven čelit útoku jaguára nebo divočáka. Dlouze se nadechl, smysly měl ve střehu. Potom ustoupil od stromů a opět pohlédl nahoru, aby se ujistil, že na něj neskočí nějaká obrovská dravá šelma shora.

Měsíc se schoval za mrak, takže jeho uklidňující světlo zesláblo. Pepe ztuhl a naslouchal. Džungle jako by ožila pohybem a tvorové se k němu v neúplném tichu přibližovali.

Ve tmě postřehl matnou zář lemující okraj Kukulkánovy pyramidy, jako kdyby z temného jícnu cenote stoupal světélkující opar.

Pepe ztěžka polykal, ustoupil od propletených větví vysoké lukumy a přál si, aby se měl kam schovat.

Byl daleko od vesnice, žádná pomoc nablízku. Mohl by se ukrýt uvnitř pyramidy nebo jednoho z ostatních chrámů?

Na dvoře zasypaném troskami, kde mayští sportovci zápolili před jásajícím obecenstvem v surové hře? Měl by běžet zpátky do pralesa, pryč z Xitaclánu? Nevěděl, co si počít.

Až se rozední, hluboká džungle bude mnohem bezpečnější. Nikoli však nyní, v noci. To si měl uvědomit. V

noci ne.

Potom uviděl dvě dlouhé, pružné postavy. Lezly po hromadě kamení, kamenných kvádrech z dalšího rozbořeného chrámu pokrytého mechem a i jinak poznamenaného zubem času. Ti tvorové se pohybovali hladce jako plaz, plynule jako kapalina, ladně jako pták, trhaně, a přitom jaksi křehce. Byly to ty dva stíny, které viděl scházet po strmém schodišti pyramidy. Vůbec se to nepodobalo zlověstné, líné chůzi šupinatého kajmana, kterého potkal u říčky.

Na okraji hřiště stála stéla zdobená glyfy, kamenný monolit, na nějž Mayové zaznamenávali svůj kalendář, výboje a vyznání. U boku stély se objevil třetí stín a sunul se k němu.

Pepe švihl otcovou mačetou do vzduchu v naději, že tím tvory zastraší. Místo toho se k němu blížili rychleji.

Vysoké, řídké mračno odnesl vítr, měsíc opět vykoukl a odhalil detaily rozkopaného náměstí. Pepemu se rozbušilo srdce a úžasem vyjekl starodávným jazykem, jímž mluvili jeho rodiče. Na náměstí před sebou uviděl příšery, které se vynořily z mýtů a legend, jež slýchal od dětství.

Opeření hadi se pohybovali rychlostí tančícího blesku – byli větší než krokodýli, ale silou a inteligencí převyšovali všechnu ostatní dravou zvěř. Sebejistě k němu postupovali ze tří stran.

„Kukulkáne!“ vykřikl. „Kukulkáne, ochraň mě!“

Trojice opeřených hadů syčela jako voda šplouchající do ohně. Vztyčili se a v tlamách se jim zablýskaly dlouhé zuby, ostré jako obětní nůž.

Pepe si zcela jasně uvědomoval, co musí udělat.

Spíš v úžasu než ze strachu si ostřím mačety rozřízl paži.

Ucítil proud teplé krve, ale prozatím žádnou bolest. Natáhl ruku a nabídl jim krev jako oběť. Doufal, že tím činem, který znal ze starověkých rituálů a víry, shovívavé Kukulkánovy služebníky uchlácholí.

Avšak místo aby je uspokojil, vůní čerstvé, teplé, vlhké krve je ještě víc vydráždil. Opeření hadi se k němu přiřítili se zvukem valící se vody a šelestem listí. V měsíčním světle se třpytily opeřené šupiny, leskly zuby a dlouhé drápy na zakrnělých končetinách.

Dnes staří bohové dostanou oběť, napadlo Pepeho.

Mačetu upustil na zem. Opeření hadi se na něj vrhli.

OSM

Cancún, Mexiko

čtvrtek 16.21

Trochu pobaveně Scullyová sledovala, jak si Mulder oddechl úlevou, když se skupina důchodců vykodrcala ze speciálu a loudavou chůzí se ubírala k prostoru pro výdej zavazadel a k celní kontrole, kde od nich muži v uniformách vybírali vyplněné turistické karty, dávali jim razítko do pasů a pak je pouštěli vyzvednout si zavazadla.

Úředník za přepážkou orazítkoval i Mulderův pas a podal mu jej zpět.

„Kdybych někdy začal nosit kalhoty z kostkované látky, slibte mi, že mě zarazíte, ještě než si koupím lístek na Loď lásky,“ prohodil Rubicon, jako by se nutil k humoru. „Já nikdy neodejdu do penze.“

Mezi turisty se rojily desítky lidí nabízejících služby cestovního ruchu a do každé prázdné ruky cpaly prospekty.

Když všichni ze skupiny penzistů ukořistili svá zavazadla, vydali se ven ke stanovišti autobusů a nastoupili do speciálního zájezdového luxusního autokaru jako zatoulaná kuřata, když je lidé obklíčí a zaženou zpět do kurníku.

Kolem se motali mladíci, určitě ne zaměstnanci letiště –, snažili se pomoct se zavazadly a doufali, že si vyslouží spropitné.

Sculyová přešla od stanoviště kontroly dokladů k prostoru pro výdej zavazadel. Tam si vyzvedla to své, prošla bez problému celnicí a vydala se hledat vozidlo, které by je dopravilo k hotelu. Ani ona, ani Mulder sice neuměli španělsky, ale téměř všechny nápisy a obchody se obracely na hosty mluvící anglicky. Jakmile se jeden z nich tvářil zmateně, v okamžiku k nim přiskočilo pár Mexičanů, vřele se na ně usmívali a nabízeli jim pomoc. Rubicon se chtěl pochlubit jazykovými znalostmi, a tak se ptal na cestu a směňoval peníze. Zdálo se, že mu dělá dobře, když může být malé výpravě užitečný.

Do hotelu Caribbean Shores jeli malou dodávkou s novomanželi, kteří byli duchem nepřítomni a zaujati jeden druhým. Řidič pouštěl ze stereorádia řvavou diskotékovou hudbu. Pobrukoval si melodii a prsty bubnoval o volant a palubní desku a podupával si do rytmu nohou.

Mulder seděl vedle Scullyové a listoval hrstkou barevných prospektů, které mu vnutili zástupci různých cestovních kanceláří. „Scullyová, poslechni si tohle,“ vyzval ji. „Vítejte v Cancúnu, kde krásné tyrkysové Karibské moře laská hedvábné písčité pláže. Voda je plná romantických korálových útesů či tajemných a vzrušujících potopených španělských galeon.

Aby dali dohromady tenhle popis, potřebovali na to určitě tlustý synonymický slovník.“

„Zní to kouzelně,“ usoudila a dál se dívala z okénka na jasné slunce a živé barvy. Po obou stranách silnici lemovaly tlusté stromy. „Přinejmenším je to lepší než arktická výzkumná stanice nebo drůbežárna v Arkansasu.“

Mulder prolétával zrakem další letáky a v plánu města v první řadě okolí hotelu. Byl to úzký pruh země mezi Karibským mořem a lagunou Nichupte.

Křiklavý nápis hlásal: „Skoro každý pokoj má výhled na oceán!“

Rubicon měl přes kostnatá kolena přehozený teplý vlněný kabát. Buďto poslouchal diskotékovou hudbu, nebo byl pohroužený do svých myšlenek. Vlhké modré oči se mu leskly a rychle mrkaly. Scullyová s ním cítila.

Řidič zatroubil a potichu vyhrkl španělské nadávky, protože se musel vyhnout staromódní káře, která na silnici k hotelu zabírala víc než svůj jízdní pruh.

Rozesmátý Američan za volantem fára zamával a oplátkou rozezvučel svůj hlasitý klakson. Kreslený seriál by ho zachytil asi takto: Húúú húúú. Řidič dodávky se přinutil na turisty usmát a zamávat jim zpátky, vzápětí však procedil mezi zuby další nadávky.

Vzadu se novomanželský pár zahihňal a pokračoval v líbání.

Rubicon uchopil brýle, jež mu visely na řetízku kolem krku, a obrátil se na Muldera: „Jeden hotel se dokonce chvástá golfovým hřištěm, které prý dal postavit tak, aby deváté jamkoviště přímo sousedilo se zbořeninou malého mayského chrámu.“ Jeho oči, předtím naplněné úžasem, nyní vyjadřovaly malátnost a hrůzu.

„Je smutné, že si to mohou dovolit,“ litoval.

„Zužitkovávají své dějiny a kulturu a snižují jejich hodnotu.

Měli byste vidět tu frašku po vzoru Hollywoodu v Chichén Itzá. Požadují vysoké vstupné a říkají tomu výpravná chrámová estráda. Koná se každý večer.

Hemží se světly a zvuky, barevné reflektory křižují po pyramidách. Profesionální herci předvádějí kýčovité lidové tance v pláštěnkách s péry a v nevkusných kostýmech. A bubnování vychází z reproduktorů.“

Opovržení v archeologově hlase Scullyovou překvapilo.

Rubicon si rezignovaně povzdechl. „Španělští dobyvatelé, to byla pouze první ničivá invaze na Yucatán. Další způsobili turisté.“ Přiměl se usmát. „Alespoň že část příjmů z cestovního

ruchu

jde

na

financování

restaurace

archeologických nalezišť, jako třeba na Xitaclán.“

Jejich hotel se štukovou omítkou se pyšnil moderní stavbou s pseudoaztéckou architekturou, lesknoucími se okny, terasami se slunečníky z palmového listí a s přímým přístupem k pláži. Houpající se vlny byly modré jako chrpa a písek jako bílý prášek, přesně jak slibovaly prospekty.

Zavazadla poslali po hotelovém zřízenci a Mulder se Scullyovou čekali ve frontě, aby se zapsali.

Rubicon si něco mumlal pro sebe, vyndal si ručně psané poznámky a nemohl se dočkat, až si vyřídí nějaké telefonáty a vyhledá průvodce, kteří přicházeli v úvahu pro jejich výpravu do hloubi džungle. Nechtěl v pátrání po dceři plýtvat časem. Bloumal po vestibulu, díval se na sádrové odlitky soch jaguára, napodobeniny basreliéfů a glyfy v mayském stylu.

„Vítejte v rekreačním středisku Caribbean Shores!“

Recepční jim předal klíče od pokojů a vesele spustil jako flašinet naučené pozvánky na večerní akce. „Seňorito, nemůžete si nechat ujít příležitost zúčastnit se večerní zábavní plavby.“ A zamrkal na ni.

Scullyová zdvořile zavrtěla hlavou. „Ne, děkuji. Nejsem tu pro zábavu, ale služebně.“

„Aha. Ale na zábavu je čas vždycky,“ nenechal se odradit. „Máme skvělý výběr. Během plavby můžete lovit a večeřet humry, tančit na diskotéce nebo dokonce prožít dobrodružství s opravdickými piráty z Karibského moře.“

Neztrácel naději.

„Děkuji vám, ale stejně musím odmítnout.“ Vzala si klíč a obrátila se k odchodu.

Recepční za nimi naposledy zavolal: „Seňore, určitě dnes nesmíte zmeškat večer se slavnými hadími ženami.“

Mulder vzal Scullyovou za ruku, naklonil se k ní a pošeptal jí do ucha: „FBI by mohlo hadí tanec klasifikovat jako kalanetiku a uznat ho v zájmu udržování tělesné kondice.“

Scullyová mrkla na starého archeologa. „Odložme dovolenou, dokud nenajdeme Cassandru Rubiconovou.“

Když se osprchovali a převlékli, sešli se v jedné z hotelových restaurací na večeři. Vrchní zavedl Muldera se Scullyovou ke stolu ozdobenému uprostřed tropickými květinami s opojnou vůní. Vrchní přidržel Scullyové židli, Mulder se posadil sám. Podíval se na hodinky. Rubicon se k nim měl připojit každou chvíli.

Mulder si oblékl pohodlnou bavlněnou košili a kalhoty.

Obvyklý oblek s kravatou tentokrát nechal odpočívat.

Scullyová si té změny v jeho oblečení konečně všimla, zdvihla obočí a maskovala mírný úsměv.

„Jak vidím, už se pomalu přizpůsobuješ mexické neformálnosti,“ rýpla si.

„To dělá to Karibské moře,“ odpověděl. „Jsme přece tajní, tak bychom měli vypadat jako turisti, a ne agenti FBI.“

Bez vyžádání se dostavil jiný číšník a každému přinesl margaritu, koktejl z tequily a likéru s pomerančovou příchutí a podávaný s plátky citronu a solí na okraji sklenice.

Scullyová pročítala jídelníček. Byl to lákavý seznam místních pokrmů, čerstvého humra, kanice na citronovo-koriandrové omáčce, kuře na pikantní čokoládovo-paprikové omáčce a tak dál.

Mulder si usrkl margarity, usmál se a znovu se napil.

„Ty staré mayské nápoje nejsou špatné,“ poznamenal.

Scullyová jídelníček odložila. „Ohlásila jsem se telefonicky na konzulátu. FBI požádalo o kladné vyřízení všech náležitostí a informovalo místní pořádkové služby, ale zřejmě nebyly moc kooperativní. Takže další krok je na nás.“

„Jen co zjistíme, jaký ten další krok je,“ podotkl Mulder.

„Navrhuju, abychom si půjčili auto a zajeli k oblasti, kde tým zmizel. Možná seženeme průvodce, který by nás vedl džunglí.“

Ještě než přišel Rubicon, zastavil se u nich číšník pro objednávku. Mulder byl vyhládlý, protože ve speciálu z Miami měl k jídlu jenom svačinku. Vybral si kuře s banány a jako vedlejší chod polévku s lunetami a pálivými papričkami. Scullyová si poručila rybu marinovanou v omáčce ze semene oreláníku barvířského a pečenou v listech banánovníku, údajně yucatánskou specialitu.

Scullyová otevřela kufřík a vytáhla z něj složku.

„Procházím si podklady o členech archeologické výpravy, ostatních pohřešovaných amerických občanech.

Člověk nikdy neví, kde by mohl kápnout na vodítko.“

Rozevřela desky a vyndala několik fasciklů o postgraduálních studentech z Kalifornské univerzity v San Diegu spolu s jejich fotografiemi. Vzala do ruky první z nich. „Vedle Cassandry Rubiconové se o sestavení tohoto týmu zasloužil ještě jeden archeolog: Kelly Rowan, dvacet šest let, vysoký metr osmdesát pět, sportovně založený, studující s vyznamenáním, specializace předkolumbovské umění. Podle jeho poradců ze školy skoro již dopsal vědeckou práci, která ve středoamerických mytologiích sledovala spojitosti mezi klíčovými příběhy Mayů, Olméků, Toltéků a Aztéků.“ Podala papír Mulderovi a ten si ho pročítal.

„John Forbin,“ pokračovala, „nejmladší ze skupiny, třiadvacet let, student prvního ročníku postgraduálního studia. Zřejmě měl v plánu stát se architektem a stavebním inženýrem. V souvislosti s tím se zajímal hlavně o primitivní způsoby stavby velkých objektů, jako jsou středoamerické pyramidy. Je pravděpodobné, že ho Cassandra Rubiconová vzala s sebou, aby navrhl metody restaurace zbořených budov.“

A zase papír podala Mulderovi.

„Dalším je Christopher Porte, podle všech zpráv uznávaný epigraf. Znáš ten výraz?“

„Jenom z toho, co jsem se dočetl v poslední době,“

odpověděl Mulder. „To je člověk, který se specializuje na překládání kódů a glyfů. Velká část mayského písma je dosud neznámá a hodně záleží na kontextu.“

„Takže vzali Christophera s sebou, aby jim překládal hieroglyfy, které objeví,“ zopakovala Scullyová a sáhla po posledním papíru. „A nakonec je tu Caitlin Barronová, jejich historička a fotografka. Také snaživá malířka. Píše se tady, že slečna Barronová dokonce měla pár menších výstav svých výtvarných děl v jedné ze studentských obrazáren v San Diegu.“

Podala Mulderovi fotografie a on si každou zběžně prohlédl. Potom se znovu podíval na hodinky, přehlédl místnost a akorát zahlédl Rubicona u vchodu.

Byl čerstvě oholený a oblečený do večerního saka.

Většina ostatních hostů v restauraci na sobě měla krátké kalhoty, sandály a křiklavou košili. Mulder zvedl ruku, aby na sebe upozornil, a starý archeolog zamířil k nim. Ploužil se, jako by již byl vyčerpaný.

Posadil se na prázdnou židli u stolu a číšník si stoupl vedle něj. Margarity, kterou mu číšník postavil vedle lokte, si nevšímal.

„Měl jsem smůlu,“ sděloval jim. „Volal jsem všem, na něž mám ještě spojení. Někteří z nich žijí v odlehlých oblastech, a tak samozřejmě nemají telefon.

A ty, kteří bydlí v Cancúnu a Méridě, jsem nezastihl.

Jeden je již v důchodu. Přemlouval jsem jej, aby mě naposledy doprovázel na výpravě do terénu. Hm, až pak jsem se dověděl, že je na vozíku. Další z mých dávných přátel, ten, který mi zachránil život při výpravě v roce 1981

– byl zabit při nějaké přestřelce spojené s drogami. Když jsem se na něho zeptal, jeho manželka se rozplakala.“

Rubicon si odkašlal. „Ani při pátrání po dalších třech jsem neměl štěstí.“

„Tak to se asi budeme muset spolehnout na vlastní intuici,“ reagoval Mulder, „a sehnat někoho, kdo nás k tomu nalezišti zavede. Do té zeměpisné oblasti je to dost daleko.“

Rubicon se na židli zaklonil a odstrčil jídelníček.

„Je tu ještě jedna možnost,“ nadhodil. „Na posledním pohledu se Cassandra zmínila o místním člověku, který jí pomohl. Nějaký Fernando Victorio Aguilar. Jednoho s tím jménem jsem vystopoval a nechal mu vzkaz, hm, že máme zájem, aby nás zavedl do džungle.

Ten, kdo vzal telefon, se domníval, že seňor Aguilar snad bude ochoten nám pomoci. Pokud ano, doufám, že se s ním budeme moci spojit buď ještě dnes v noci, nebo zítra.“

Propletl si prsty a stiskl ruce, jako by se snažil z kloubů vymačkat artrózu. „Když sedím v okázalém rekreačním středisku, připadám si zcela bezmocný a mám pocit viny, že nevím, co má Cassandra v tomto okamžiku prožívá.“

Z chmurné nálady ho vytrhl číšník, když Mulderovi a Scullyové přinesl jídlo. Rubicon si honem vybral z jídelníčku, objednal si a poslal číšníka pryč.

Starcův bezútěšný výraz Mulderovi připomněl dny po Samanthině zmizení. Ačkoliv ji nemilosrdně škádlil, tak jak každý bratr trápí sestru –, toužil po ní a zoufale přemýšlel, co by se dalo dělat, jak by ji mohl nalézt. Vinu za to bral jen a jen na sebe, protože v době, kdy zmizela, byl s ní. Kéž by byl ten večer udělal něco jiného. Kéž by se byl tomu jasnému světlu postavil

Jako dvanáctiletý kluk měl omezené možnosti, zato nezměrný elán. Ten mu vydržel celý život. Vzpomínal, jak jezdil na kole po obci Chilmark na ostrově Martha’s Vineyard ve státě Massachusetts, kde bydlel s dalšími 650

obyvateli. Zvonil na zvonky, vyptával se každého, jestli Samanthu neviděl. V hloubi duše však věděl, že pro to, co viděl, neexistuje jednoduché vysvětlení.

Celé dny pracoval, vyráběl plakáty „Hledá se“ s popisem sestry a doprošoval se informací, jako by zveřejňoval oznámení, že se mu zaběhl pes. Navíc to bylo v době, kdy nebyly k mání fotokopírovací přístroje, takže každý maloval zvlášť ručně černým fixem. Dráždivé výpary mu stoupaly do nosu, a tak popotahoval ještě víc, nejen z toho, jak truchlil po sestře. Svá oznámení lepil páskou na výkladní skříně, připichoval je na sloupy a na značky autobusových zastávek.

Ale nikdo mu žádnou informaci neposkytl. Pokud někdo zavolal, pak jedině proto, aby mu vyjádřil soucit.

Matka se soužila a utápěla v slzách, kdežto otec zůstával po celou dobu jako kámen a vyrovnaný. Možná proto, tušil nyní Mulder, že měl povědomí o tom, co se skutečně stalo.

Předtím se totiž otci dostalo varování, věděl, že je Samantha v ohrožení, a přitom neudělal nic.

Celá léta od toho osudného okamžiku Mulder viděl v každé tmavovlasé dívce kus Samanthy. Zmizela dávno předtím, než se staly běžnými obrázky pohřešovaných dětí s nadpisem „Neviděli jste mě?“ na krabicích od mléka.

Veškerá Mulderova snaha s vyvěšováním plakátů a obcházením domů byla nakonec marná. Nebyla vůbec nic platná. Ale měl pocit, že něco dělat musí. Byl to jeho úkol.

Nyní pozoroval Vladimira Rubicona, který prodělával něco podobného. Přijel na Yucatán, obvolával staré známé a mermomocí chtěl doprovázet agenty FBI při vyšetřování.

„Najdeme ji,“ slíbil mu Mulder přes stůl. Přemáhal se, aby to znělo sebejistě. V duchu zase viděl obraz sestry, jak ji nějaká síla vtahuje do onoho světla.

Podíval se Rubiconovi do očí. „My ji najdem.“

Ale vlastně si ani nebyl jistý, komu to slibuje.

DEVĚT

Rekreační středisko Caribbean Shores, Cancún čtvrtek 21.11

Scullyová byla s chutným jídlem spokojená a po něm si konečně mohla udělat pohodlí, zout se a svléknout si punčocháče. Uvědomovala si, že je v příštích dnech v džungli na cestě do Xitaclánu nečeká žádná selanka, ale naopak útrapy, a proto se rozhodla vydatně odpočívat.

V jejím hotelovém pokoji visel pestrobarevný, i když typický obraz krajiny se zapadajícím sluncem nad Karibským mořem, klidnými vlnami a obrysy vějířovitého palmového listí. Z balkonu měla výhled na pláž s jemným pískem a na oceán. Vdechovala večerní slaný vánek, poslouchala šumění vln a pozorovala dvojice procházející se po písku pod jasným světlem elektrického osvětlení rozmístěného podél břehu.

Nápad, že by si šla zaplavat, a tím se uvolnila, byl báječný, ale znovu si připomněla, že tam je kvůli vyřešení případu.

Unaveně vzdychla a praštila sebou zpátky na postel, ani neodhrnula povlečení. Doufala, že jí tahle chvíle klidu vydrží déle než dvě minuty.

Jenomže se vzápětí ozvalo důrazné a pronikavé zabušení na dveře, asi jako výstřely z děl španělské válečné galeony.

Obsluhu na pokoji si neobjednala, a tak ihned vyskočila z postele a byla ve střehu. Bouchání nepřestávalo. „Ano, už jdu!“ zavolala rozmrzele.

Mrkla dozadu na pootevřené spojovací dveře do Mulderova pokoje a přeběhl jí mráz po zádech. Číšníci obsluhující na pokojích nemívají ve zvyku upozorňovat na sebe nezdvořilým neodbytným boucháním na dveře. To silné klepání svědčilo o drzosti a netrpělivosti. Ze stolku opatrně vzala do ruky svou zbraň.

Otevřela dveře a před ní stál robustní muž v uniformě policejního šéfa. Chlupatou pěst měl zvednutou, jak chtěl pokračovat ve vytrvalém klepání. Než byla Scullyová překvapením schopna promluvit, strčil nohu do dveří, aby mu je nemohla přibouchnout před nosem.

„Přišel jsem, hned jak jsem se dověděl o vašem příjezdu,“ řekl pod vousy, vlastně pod hustým černým knírem. „Vy jste agentka FBI Scullyová, a ten druhý je Mulder.“ Policejní čepice mu seděla pevně na hlavě, na tvářích se mu leskl pot. Ramena měl rozložitá, hruď mohutnou, ruce svalnaté, jako by vždycky při rozcvičce žongloval s pytli cementu.

„Promiňte. A kdo jste vy, pane?“ zeptala se a nápadně mu ukázala pistoli ráže devět milimetrů.

Čekal, až ho pozve dál, zbraně si nevšímal. „Jsem Carlos Barreio, šéf policie ve státě Quintana Roo. Mrzí mě, že jsem vám nemohl přijet naproti na letiště. Omluvte, prosím, mou nevychovanost. Mám mnoho případů, ale málo mužů.“

„Řekli nám, že se s vámi spojili, ale že jste nám nenabídl pomoc při vyšetřování.“

Spojovací dveře se otevřely dokořán a do pokoje vkročil Mulder, vlasy rozcuchané, košili vyhrnutou z kalhot a zapnutou v chvatu. Jak si všimla, vynechal každou druhou knoflíkovou dírku, alespoň však věnoval chvilku tomu, aby si nasadil ramenní pouzdro na pistoli.

Když uviděl hřmotného policistu, zavtipkoval: „Určitě jsme museli recepčního naštvat tím, že jsme odmítli tu diskotékovou plavbu.“

„Jestli máte hodně případů, věnujeme úsilí vyšetřování případu zmizelých archeologů sami,“ navrhla Scullyová, urovnala si blůzu a uhladila sukni na bocích. Přestože se policejní šéf choval navenek zdvořile, v hloubi jeho duše vytušila nepřátelství. „Máme pověření a vyřízené všechny formality.“

„Ano, nemohu na to vyčlenit lidi,“ uvítal návrh Barreio.

„Chápete.“ Pleť měl zdravě červenou, tvář klidnou, ale nadále byl odměřený a ve střehu. Sundal si čepici a Scullyové neušlo, že má prořídlé vlasy ulízané špičkou do středu čela. „Bohužel vám toho ke zmizení americké archeologické výpravy nemohu mnoho říct.“

Scullyová si dávala záležet, aby zůstala uhlazená: „Pane Barreio, máme dlouhou tradici spolupráce s místními orgány výkonné moci. Koneckonců obě strany mají tentýž cíl: nalézt pohřešované. Rádi doplníme vaši expertizu o svou.“

Barreio se stále tvářil chladně. „Pochopitelně že budu spolupracovat. Pobočka FBI v Ciudad de México mě informovala, že jste sem vy dva byli posláni jako právní zmocněnci. Váš inspektor z oddělení mezinárodních styků požádal, abych vám poskytl kopie všech informací, které jsem shromáždil. Dva moji podřízení tuto žádost vyřizují.“

„Děkuji, pane Barreio,“ řekla Scullyová vlídně, avšak stále obezřele, neboť nepřestávala vnímat jeho nepřátelský postoj. „Buďte prosím ujištěn, že nemáme v úmyslu zasahovat do vaší pravomoci. Ostatně, zločin byl spáchán ve státě Quintana Roo“

„Údajný zločin,“ přerušil ji Barreio, protože se neudržel.

„Údajně spáchaný, abych použil váš právnický termín.

Nemáme důkaz o tom, co se vlastně stalo.“

„Tak tedy údajně spáchaný,“ připustila Scullyová.

„Máte svou pravomoc a Mexiko je svrchovaný stát. Jako agenti FBI jsme s kolegou Mulderem zplnomocněni pouze vám nabídnout pomoc.“

Mulder si odkašlal. „Máme však právo vyšetřovat zločiny spáchané proti americkým občanům.“ Jednou rukou si uhladil vlasy dozadu a postavil se vedle partnerky. „FBI má za povinnost vyšetřovat terorismus, obchodování se zbraněmi a narkotiky, a rovněž případné únosy amerických občanů. Dokud nezjistíme další informace o Cassandře Rubiconové a jejích společnících, musíme vycházet z předpokladu, že je někdo může případně držet jako rukojmí.“

„Rukojmí!“ usmál se Barreio. „Promiňte, agente Muldere, ale zdá se mi pravděpodobnější, že prostě zabloudili v džungli.“

„Doufám, že se to prokáže,“ poznamenala Scullyová, aby si zachovala neutrální postoj mezi Mulderem a bachratým policistou.

Po chodbě si vykračoval majestátně vyhlížející číšník obsluhující na pokojích a nesl podnos plný tropických nápojů vyzdobených ovocem, které vypadaly jako nežádoucí výsledky chemických pokusů doktora Jekylla.

Když je míjel, záměrně si rozhovoru ve dveřích pokoje Scullyové nevšímal.

Barreio vzdychl a mírně zavrtěl hlavou. „Odpusťte, ale já FBI tak docela nedůvěřuju.“ Jeho huňaté obočí připomínalo černé housenky. „Můj bývalý protějšek v Ciudad de México, Arturo Durazo, se stal terčem jedné z vašich úderných operací. Teďka hnije v americké base.“

Scullyová se zamračila. To jméno jí nic neříkalo.

„FBI ho nařklo, že prodává do Spojených států amerických drogy za miliony dolarů,“ pokračoval Barreio.

„Vylákali ho za naše hranice, na karibský ostrov Araba, a tam ho jako legálně zatkli. Pokud vím, nevydali ho naší zemi. Bylo to nainscenované.“

Scullyová hodila ryšavě zlatými vlasy a hleděla na policejního šéfa klidně. „Pane Barreio, ujišťuji vás, že se nezajímáme o policii vašeho státu ani o jeho tuzemskou činnost. Jde nám čistě o to, najít pohřešované.“

Po chodbě pospíchali dva muži. Přes Barreiovo rameno Scullyová zahlédla, že jedním z nich je Rubicon. Žlutobílé vlasy měl rozcuchané, brýle na čtení nedbale nasazené na ostrém nose. Hnal se k nim a přiváděl s sebou značně opáleného a šlachovitého muže s dlouhými vlasy svázanými do ohonu pod kloboukem se širokým okrajem, vyrobeným z kůže skvrnité kočkovité šelmy. Muž smrděl na sto honů vodou po holení.

„Agentko Scullyová! Hádejte, koho jsem objevil,“ hořel Rubicon nedočkavostí. Jakmile spatřil šéfa policie, zarazil se. „Promiňte. Děje se něco?“

Barreio se na oba příchozí podíval, a když poznal muže v klobouku, pozdravil jej mrknutím. „Seňore Aguilare,“

oslovil ho, „patří tito lidé k výpravě, kterou chystáte?“

„Ano, ano, jistě,“ odvětil muž v klobouku, Aguilar.

„Zrovna jsem tady s tím pánem uzavřel úmluvu. Docela uspokojivá dohoda. Doktor Rubicon je moc významnej archeolog. Carlosi, měl byste bejt poctěnej, že do Quintana Roo přijel člověk takovýho kalibru! Možná vám udělá radost, že se vám místo těch nepříjemnejch řečí o revoluční činnosti a nezákonným obchodováním se zbraněma dostane kladný mezinárodní publicity, že?“ Aguilar v hlase stěží skrýval výhrůžku. Barreio se naježil a zrudl.

Scullyová se podívala na Rubicona. Ten byl netrpělivý vzrušením. Usmíval se a uniformovanému šéfovi policie věnoval pramalou pozornost.

„Agentko Scullyová, agente Muldere,“ oslovil je a strkal hlavu do pokoje. Mávl rukou na pozdrav směrem k muži stojícímu za ním. „Dovolte mi, abych vám představil Fernanda Victoria Aguilara. To je ten člověk, hm, s nímž jsem se pokoušel spojit Hm, jak jste si to říkal?

Dobrodruh a podnikatel výprav. Ano, tak je to. Člověk, který dokáže promptně zjednat pomocníky a průvodce, sehnat vybavení a dovést nás k nalezišti v Xitaclánu. Má dcera s ním byla ve styku.

On jí vlastně původně pomáhal dát dohromady doprovod. Jenomže od jejího odjezdu ji neviděl. Může nás tam zavést.“

„To by našemu případu mělo prospět,“ souhlasila Scullyová a obrátila se na policejního šéfa, přičemž se přinutila k příjemnému tónu: „Mám za to, že zde pan Barreio se nám chystal nabídnout mapy a spisy z dosavadního vyšetřování; zkrátka všechno, co dosud o členech pohřešovaného týmu nashromáždil.“ Zdvihla obočí.

„Nemám pravdu, pane Barreio?“

Policejní šéf, stále ještě rudý v obličeji, se zamračil, jako by si právě vzpomněl na důležitou podrobnost.

„Jestliže se chystáte uskutečnit výpravu, obdrželi jste příslušná povolení, propustky a tak dál? A máte zaplacené státní poplatky?“

„Zrovna jsem se o to všechno chtěl postarat,“ přerušil jej Aguilar. „Carlosi, víte, že se na mě můžete spolehnout.“

Smekl klobouk, podíval se na Scullyovou, potom na Muldera a zase na Rubicona. „Aby se naše výprava nezasekla v jistejch politickejch sférách, požadujem povolení, daně a poplatky. Je to nemilá komplikace, ale nedá se svítit.“

„Kolik to všechno bude stát?“ zeptala se Scullyová a ihned pojala podezření.

„To je různý,“ odpověděl Aguilar, „ale tisíc americkejch dolarů by mělo stačit, abysme mohli úplně bez starostí vyrazit už zejtra ráno, že?“

„Zítra! No to je báječné!“ zajásal Rubicon a radostí si mnul ruce.

„Tisíc dolarů?“ pozastavil se nad tím Mulder. Podíval se na kolegyni. „Scullyová, nemáš náhodou vyšší denní diety než já?“

„FBI se nezapojuje do úplatkářství,“ odpověděla pevně.

Rubicon byl podrážděný a netrpělivý. „Nesmysl.

Nechápete, jak se to dělá,“ poučoval Scullyovou.

Sáhl pod košili, kde měl k tělu připásanou bezpečnostní peněženku, a vyškubl z ní svitek stodolarových bankovek.

Odpočítal jich deset a strčil je do Aguilarovy natažené dlaně.

Znovu se podíval na agenty FBI.

„Člověk občas musí dělat ústupky. A já nechci na týdny zabřednout v byrokratickém handrkování, když je má Cassandra nezvěstná.“

Aguilar pokýval hlavou a skrýval úsměv, jako kdyby právě nečekaně padl na snadnou oběť. „Bude mi potěšením s váma obchodovat, seňore Rubicone.“

Dvě stodolarové bankovky si strčil do kapsy a zbylých osm podal Barreiovi. Ten po nich bleskurychle chňapl a zamračil se na Muldera a Scullyovou.

„To bude na normální státní poplatky stačit,“ řekl.

„Spojím se s příslušným úřadem a uvidím, jestli je možné okopírovat vám do rána naše spisy týkající se případu. Zastavte se pro ně v recepci. Nic vám neslibuju.

Víte, já se ve svém úřadě musím obejít takřka bez pomoci.“

Policejní šéf se otočil a odcházel pryč po chodbě, zahnul za roh k výtahům a tam se obratně vyhnul dalšímu číšníkovi, který nesl nápoje podávané ve vydlabaných ananasových a kokosových plodech.

Rubicon stál na chodbě přede dveřmi do pokoje Scullyové, zapálený horlivostí. Aguilar si posunul skvrnitý klobouk do týla a podal dámě ruku. „Seňorito Scullyová, rád jsem vás poznal.“ Na Muldera kývl.

„V příštích dnech se uvidíme mnohem častějc.“

Pustil jí ruku, couvl a uklonil se. „Hlavně si přes noc dobře odpočiňte a dejte si osvěžující koupel. To si buďte jistý, že příštích pár nocí takový pohodlí mít nebudete.“

DESET

Soukromá vila Xaviera Salidy, Quintana Roo čtvrtek 20.17

V krbu praskal oheň a do hořejšího přijímacího pokoje z něj vycházel žár, vůně aromatického dřeva a spirály parfémovaného kouře. Xavier Salida stál před plameny, ruce sepnuté za zády, a vdechoval vůni vavřínu, muškátu a peprného oleje. Kouř mu stoupal do hlavy a působil skoro jako droga.

Odvrátil se od tepla, přešel k termostatu na zdi a zapnul klimatizační zařízení, aby si mohl dopřát ohně, a přitom v místnosti nebylo nepříjemné horko.

V životě není mnoho protikladů, z nichž se člověk může těšit zároveň. Ale Salida to dotáhl tak daleko, že si mohl dělat, co se mu zachtělo.

Ze stojanu s krbovým náčiním s mosaznými rukojeťmi si vybral litinový pohrabáč, prošťouchával jím plápolající dříví a pozoroval, jak z něj létají jiskry.

S ohněm si hrával rád.

Potom poodstoupil a pyšně se nosil po místnosti s pohrabáčem v ruce, jako by to byla vycházková hůl.

Nacvičoval si pohyby a oddával se osobnímu šarmu.

I když se s ním nenarodil, počítal, že teď už mu vydrží po celý zbytek života. Investoval do vzdělání a kultury, což bylo nehmatatelné bohatství, které přesahovalo meze pouhých tretek a uměleckých předmětů.

Pak došel k hudební věži v obývací stěně a přehraboval se ve sbírce dlouhohrajících gramofonových desek s nejlepší klasickou hudbou, nezapomenutelnými nahrávkami lahodícími náročnému sluchu. Vybral si symfonii od velkého Salieriho, skladatele, který žil v osmnáctém století, ale od té doby upadl v zapomenutí. To znamená, že jeho díla musejí být vzácná, a tudíž cenná, uvažoval.

Praskání poškrábaného starého alba přehlušil smělý houslový motiv a Salida si došel pro láhev stojící na stole.

Prsty vytáhl korkovou zátku a nalil si další sklenku purpurově červeného vína Merlot ročník 1992. Je staré akorát a lahodné, pomyslel si, ne tak mladé jako Cabernet Sauvignon v jeho vinném sklepě. Bylo mu řečeno, že podle viněty pochází z jedné z nejlepších vinic v Kalifornii.

Pozvedl sklenku, zakroužil jí a podíval se skrz jeho sytou granátovou barvu do světla.

Vyšel na otevřený balkon a zhluboka se nadechl vlhkého večerního vzduchu. Visela tam houpací síť, která mu připomínala dny zahálky a odpoledne zasvěcená odpočinku Avšak poslední týden měl velmi těžký.

Plno nesnází a všechny do jedné musel řešit rázně.

Hleděl dozadu, na prostranství, kam již nedopadalo světlo z místnosti, na obrys starověké mayské monolitické stély uprostřed dvora. Drahocennou památku lehce skrápěl svit hvězd. Na jejím vršku rozeznal toho zatraceného tlustého páva.

Pitomý páv. Zrovna jako jeho sok Pieter Grobe.

Okázalý a nabubřelý, ale úplná nula Jenom ty barvy byly ke koukání.

Salida se snažil tomu belgickému emigrantovi vyrovnat a toužil po pomstě za to, že mu neuváženě sestřelil jeden ze soukromých kurýrních letounů. Proto od svých mužů požadoval, aby na oplátku zrušili jedno z Grobeových letadel, ale ukázalo se, že to není možné.

Grobe zpřísnil bezpečnostní opatření, aby se jeho vlastní letadla vyhnula ohrožení. A tak Salidovi nezbývalo, než sáhnout po jiném způsobu pomsty. Třeba ne tak úskočném, zato účinném a uspokojivém. A tak uprostřed jednoho z Grobeových marihuanových polí „náhodně“ vybuchl velký nákladní automobil plný palivové nafty. Následný požár a žíravý kouř zničily značnou část úrody.

Když bylo skóre opět vyrovnané, Salida si nepřál vystupňovat rivalitu tak, aby přerostla v totální válku.

Měl podezření, že se Grobe jenom nudí a potřebuje se jednou za čas vybouřit. Co se stalo, stalo se.

Nyní mohl odpočívat a užívat si života, kultury, ušlechtilejších věcí. Jakmile první věta symfonického koncertu od Salieriho přešla v crescendo, Salida se vrátil do salonu.

Znovu se napil vína, převaloval je v ústech a vychutnával, hledal v něm jemné rozdíly, jak ho to učili.

Čichem zkoumal jeho aroma, chutí suchost.

V soukromí však toužil po době, kdy sedával s místními občany, popíjel hodně tequily, hlasitě se smál a zpíval místní halasné písně. To již byla minulost, nyní to nešlo.

Mezitím totiž získal moc.

Zastavil se, aby si prohlédl svou velkolepou soukromou sbírku

historických

artefaktů,

předkolumbovských

předmětů, na něž by bylo hrdé každé muzeum. Jenže tyto nálezy se v zaprášených vitrínách nikdy neobjeví, protože patřily jen a jen jemu.

Pozoroval jemné, průsvitné sošky ze zeleného jadeitu, zakroucené tajuplné figurky opeřeného hada, strážce boha Kukulkána, malou kamennou figurku velkého boha moudrosti. Salida sbíral nádoby a rytiny, které po sobě zanechaly všechny středoamerické národy, Toltékové, Olmékové, Mayové a později Aztékové. Předsevzal si, že se mrkne na štítek na každém předmětu, aby si osvěžil paměť, protože chtěl znát přesně každé jméno a každý detail.

Nechtěl dopustit ten trapas, kdyby se při kultivovaném rozhovoru ukázalo, že ani nezná obsah své vlastní sbírky!

Jako když se dítě nesměle blíží k vánočnímu stromku obloženému dárky, Salida nakonec přešel k poslednímu přírůstku, okouzlujícímu krystalickému artefaktu, který mu Aguilar přinesl ze zřícenin v Xitaclánu. Hned věděl, že tento kus musí umístit do ochranné skleněné vitríny a vystavovat jej, ale nikdy nepřipustit, aby na něj některý host nebo služebník sahal. Určitě je nesmírně cenný.

Sklenku s vínem postavil vedle třpytivé průsvitné kazety, natáhl obě ruce, každou z nich uchopil jednu stranu a prsty s pěstěnými nehty se lehoulince dotkl hladkého, studeného povrchu.

Kvůli tomu, jak Pieter Grobe odvrátil jeho pozornost a způsobil mu trampoty, si za poslední dva dny ani nemohl udělat čas nový předmět obdivovat, ale teď si to vynahradí.

Když byl Grobe řádně potrestán a zbytek Salidovy operace proběhl hladce, mohl se nyní dosyta vynadívat na podivnou mayskou kazetu a žasnout nad ní jako malé dítě. Prsty osahával jemně propracované glyfy vyleptané do povrchu tvrdého jako diamant. Dotýkal se jednoho z posuvných políček, a to se pohnulo, jako kdyby klouzalo po oleji.

Relikvie zabzučela.

Salida se vylekal, ucukl a v konečcích prstů cítil mrazivé mravenčení. Ale pak se opět sehnul, stiskl předmět a zaregistroval v něm slabé vibrace. Vnitřní chvění jako by nabíralo sílu a narůstalo.

Salida se v úžasu zasmál. Kdesi v mozku, mimo dosah sluchu, vnímal vysokánský zvuk, hučení, které mu přes veškeré soustředění unikalo.

Venku, v oploceném psinci, jeho vzácní dobrmani začali sborově výt a štěkat. Páv vřískal.

Salida pospíchal na balkon a vykoukl ven. Jeden ze strážných rozsvítil rtuťovou výbojku, a dvůr zalilo bílé světlo. Dva další strážci vylezli a namířili pušky na stíny.

Salida obhlížel pozemek obehnaný zdí a čekal, že zahlédne míhající se stín jaguára nebo ocelota, prostě nějakou noční dravou šelmu, která se odvážila překonat plot a má spadeno na páva. Psi nepřestávali štěkat, vidět však nebylo nic.

„Silencio!“ křikl do noci, pak se obrátil zpět do salonu a zůstal ohromeně stát. Starodávná krystalická kazeta zářila stříbrným světlem.

Nahnul se nad ni a bzučení přešlo v jasnou vibraci.

Stěny jako diamant hučely a pulzovaly. Z olejovitého povrchu vyprchal chlad pronikající až do morku kostí a nyní z něj naopak vyzařovalo bodavé teplo, které ho rozehřívalo jako slunce máslo.

Ve snaze to šílenství zastavit mačkal několik glyfů.

Ale místo toho uvnitř skleněné kazety s bzučením ožily malé součástky podobné klenotům.

Ještě úchvatnější mu to připadalo, když si uvědomil, že tento artefakt zkonstruovali starověcí Mayové.

Pomocí primitivních nástrojů a soukolí vyvíjeli kalendáře, avšak toto zařízení vypadalo daleko rafinovaněji, a to i na moderní poměry, bez zřejmých soukolí, páček, knoflíků

Ve střední části toho vynálezu začalo sílit světlo.

Studené, zato palčivě ostré, jako kdyby se v něm rozžhavila rtuť.

Salida couvl, nyní již vystrašený a plný úzkosti. Co mu to ten Aguilar dal? Co mu to provedl? Jak by se to dalo zastavit?

Venku psi a pávi vydávali takový rámus, že to znělo, jako by z nich stahoval kůži zaživa.

Světlo v krystalickém předmětu Salidu oslepovalo, dosáhlo nepředstavitelného vrcholu. Poslední, co ještě rozeznal, byla poskakující sklenka s vínem vedle artefaktu.

Rudá tekutina divoce vřela a klokotala.

Potom světlo dospělo do kritického bodu a skočilo na vyšší stupeň. Najednou jeho intenzita vzrostla tisícinásobně.

Horko a energie zaplavily Salidu tak rychle, že ani nestačil zaregistrovat obrovskou explozi, dokonce ani na vteřinu ukrutnou bolest.

JEDENÁCT

Cancún, Mexiko

pátek 8.05

Lehké bílé mraky pluly vysoko a zakrývaly slunce.

Tyrkysové moře se třpytilo jako nějaký bazén v Beverly Hills. Skupiny turistů se hrnuly z hotelů v úzkém pruhu země mezi oceánem a lagunou a čekaly na dvorech a na točnách dopravních komunikací na autobusy odjíždějící podle jízdního řádu k slavným mayským rozvalinám v Chichén Itzá, Tulumu, Xcaretu a Xel-Há.

Mramorové fontány naplněné mexickými mincemi stříkaly vedle dvora rekreačního střediska Caribbean Shores.

Přijel otlučený džíp s třemi lidmi, zatočil kolem starých taxíků, dodávek a autobusů na naftu a zastavil před vchodem do hotelu. Řidič zatroubil, zamával a znovu netrpělivě rozezvučel klakson, čímž rozčilil hotelové zřízence v bílých uniformách, kteří stáli v otevřených dveřích. Zamračili se na džíp, ale šofér zajel blíž k obrubníku, zaparkoval a znova zatroubil. Nevraživé pohledy personálu přehlížel.

Ve vstupní hale s ostatními turisty připravenými k odjezdu na celodenní výlet čekal Mulder. Popadl svou výstroj a obrátil se ke Scullyové. „Vsadím se, že to je pro nás.“

Ona odložila polystyrénový pohárek s kávou k popelníku naplněnému pískem a sebrala ze země kabelu se svými věcmi. „Toho jsem se bála.“

Rubicon se k nim přidal se svým batohem a výstrojí. Byl zardělý a nedočkavý. „Všichni ostatní si zde v tom okázalém Cancúnu užívají dovolené. Ale pro mě to již není, hm není ten Yucatán. Klidně by to mohlo být Honolulu.“

V džípu Scullyová poznala Aguilara podle ocelotového klobouku a dlouhého tmavého ohonu. Zamával jim a medově se usmál, až se mu přitom zablýskaly bílé zuby.

„Buenos dias, amigos.“

Mulder vzal kabelu Scullyové a hodil ji se svým vakem dozadu. Rubicon nacpal svou výbavu do zaplněného prostoru pro cestující. S Aguilarem se v autě vezli dva tmavovlasí, snědí mladíci, ochotní přiložit ruku k dílu.

Rubicon je obkročil a vmáčkl se na zadní sedadlo. Mulder zaujal místo vedle něj.

Aguilar poplácal sedadlo, kam chtěl usadit Scullyovou.

„Pro vás, seňorito, vedle mě, kde je to nejbezpečnější, že?“

Ohlédl se na Muldera a Rubicona. „Jste přichystaný k odjezdu? Jste vhodně oblečený, připravený na džungli?“

Rubicon si mnul řídkou kozí bradku. „Jsou připraveni jaksepatří,“ odpověděl.

Mulder se předklonil. „Já jsem si vzal dokonce i pohorky a repelent proti hmyzu.“

Scullyová mrkla přes rameno na zadní sedadlo, kde seděl její kolega. „Ano, základní potřeby máme.“

Vyčouhlý „dobrodruh a podnikatel výprav“ vypadal čerstvě oholený, tváře a bradu měl hlaďounké jako sklo.

Bylo z něj cítit vodu po holení. Sám se prsty přesvědčoval, že má pleť na tvářích dostatečně hladkou. „Potrvá mnoho hodin, než se dostanem do místa, kde se musíme zřeknout silnice a prodírat se džunglí.“

„A kdo jsou naši noví společníci?“ zeptal se Mulder a ukázal na ty dva, kteří se s ním a s Rubiconem tlačili na zadním sedadle džípu.

„Pomocníci. Jeden odveze džíp zpátky, druhej nás bude doprovázet do džungle. Už dřív se mnou pracoval při takovejch výpravách.“

„Jenom jeden pomocník?“ divil se Rubicon a nahnul se dopředu. „Předpokládal jsem, že budeme potřebovat, hm, mnohem větší pomoc, víc zásob. Zaplatil jsem“

Aguilar ho přerušil nenuceným mávnutím rukou.

„Seňore, průvodci a pracovníci se zásobama na nás už čekaj na smluveným místě. Není nutný je tahat z jednoho konce Yucatánu na druhej.“

Posunul si klobouk za okraj a zařadil rychlost. Motor se rozeřval, pneumatiky zakvílely a džíp se protahoval kolem zájezdního autobusu, který se ve stejném okamžiku snažil odrazit od chodníku. Scullyová zavřela oči, ale Aguilar zatroubil, strhl volant doleva, dvěma koly přejel přes vlhký trávník, zaskřípaly brzdy, džíp se tak tak vyhnul autobusu a pak už zrychloval k hlavní ulici.

Potom zamířil k jihozápadu, trmácel se rušnou čtvrtí plnou hotelů a vydal se po pobřežní silnici. Řezal zatáčky, vyhýbal se autobusům, mopedům a jízdním kolům. Všichni ostatní účastníci silničního provozu jeli opatrně, ale oni neměli naspěch.

Džíp minul trosky obrostlé plevelem, malé chrámy a rozrušené vápencové sloupy. Na některých byly viditelné, i když nečitelné nápisy a kresby. Ani jeden nebyl osvětlený.

To i patníky na okraji vozovky na tom byly lépe. Džungle tyto památky prostě spolkla. Scullyová kroutila hlavou nad tím, že si společnost neváží artefaktů starých tisíc let.

Jízda pokračovala. Aguilar věnoval větší pozornost Scullyové než silnici. Hnal se vpřed jako šílenec nebo řidič z povolání. Záleželo na tom, čemu by spíš uvěřila. A tak se mu podařilo ujet za hodinu třikrát víc kilometrů než turistickému autobusu.

Zpočátku se drželi pobřeží, po silnici Mexico 307

směrem na jihozápad, podél populárních přímořských ruin v Tulumu, potom pokračovali do vnitrozemí, kolem chudých městysů nesoucích jména jako Chunyaxché, Uh-May, Limónes a Cafetal s bíle omítnutými domečky, sruby, benzinovými stanicemi a samoobsluhami o velikosti kuchyně v bytě Scullyové.

Ta nyní rozložila umaštěnou automapu v salátovém vydání, kterou našla nacpanou mezi palubní deskou a čelním sklem. Srdce jí spadlo do kalhot, protože uviděla, že v oblasti, kam míří, nejsou žádné silnice, ba ani prašné cesty.

Doufala, že to je tisková chyba nebo stará mapa.

Po obou stranách silnice se táhla nekonečná džungle. Po široké krajnici s vápencovým popraškem šly ženy v bílých bavlněných šatech s pestrými výšivkami, tradičním oděvu, který Rubicon identifikoval jako huipil, tedy halenu indiánských žen.

Jak postupovali dál do vnitrozemí, zatáčky byly ostřejší a rovina pozvolna přecházela v pahorkatinu.

Mulder ukázal na malé bílé kříže a čerstvě natrhané květiny, které se vyskytovaly na některých místech u silnice.

Zvýšil hlas, aby překřičel vítr dující skrz fórová okna otlučeného vozidla. „Pane Aguilare, k čemu to slouží?“

zeptal se. „To jsou nějaká posvátná místa? Kapličky u cesty?“

Aguilar se dal do smíchu. „Ne, tak pozůstalí označujou místa, kde se jejich nejbližší zabili při dopravních nehodách.“

„Je jich tady docela dost,“ podotkla Scullyová.

„Ano,“ připustil Aguilar a pohrdavě si odfrkl.

„Většinou jsou tady řidiči docela nešikovný.“

„To vidím,“ souhlasila Scullyová a dívala se mu přímo do očí.

Mulder se ze zadního sedadla předklonil. „V zatáčkách, kde jsou ty pomníčky, bychom měli dávat obzvlášť pozor,“

dovolil si narážku.

V jednom výčepu u silnice, vlastně to nebylo nic víc než stolek s plátěnou střechou, si dali brzký oběd a pak hned pokračovali v cestě. Krkolomnou rychlostí uháněli další dvě hodiny. Scullyové se z té divoké jízdy zvedal žaludek, zvlášť po plněných pálivých papričkách, které si dala k obědu. Jídelníček tam měli dost omezený. I když Mulder si na čerstvých, tlustých kukuřičných plackách a kuřecím ragú pochutnal.

„Jak daleko ještě?“ zeptala se Scullyová Aguilara v půli odpoledne a vrhla pohled na houstnoucí šedivé mračno.

Aguilar mhouřil oči skrz přední sklo a zapnul stěrače, aby z něj odstranil rozmačkaný hmyz. Soustředěně pokukoval podél silnice, ale dlouho mlčel. „Už jsme tady,“

promluvil konečně a šlápl na brzdu.

Zajel na prašnou bílou krajnici, kde bylo vidět blátivé stopy z husté džungle. Džíp sebou házel ze strany na stranu, dostal smyk a jel cikcak. Za nimi zatroubil autobus a jakoby nic je předjel v levém jízdním pruhu, lhostejno, zda něco jede v protisměru.

Aguilar vystoupil a postavil se vedle úpějícího vozu.

Mulder přibouchl zadní dveře a protahoval si nohy. I Scullyová již stála na cestě a zhluboka dýchala vlhký vzduch plný vůní okolního deštného pralesa.

Na nebi se mraky podobající se chomáčům vaty od rána proměnily v hustší kupovitá oblaka, taková, z nichž zanedlouho mohla vzejít bouřka. Když však zběžně obhlédla okraj džungle, do níž se měli ponořit, nedovedla si představit, jak může déšť proniknout hustými popínavými rostlinami, plevelem a porostem.

Zbývající dva cestující ze zadního sedadla vylezli dveřmi na řidičově straně a vyndali zezadu zavazadla Muldera a Scullyové. Podali ruksak i Rubiconovi. Ten se ohnul a masíroval si ztuhlá, kostnatá kolena.

Mulder pozoroval vysokou trávu, husté popínavé rostliny, palmy, liány a neproniknutelné listoví. „To nemyslíte vážně,“ ohradil se.

Aguilar se zasmál a zafuněl. Podrbal se na tvářích, kde mu již začalo rašit strniště. „Jo, amigo, kdyby ruiny Xitaclánu stály hned vedle čtyřproudový dálnice, rozhodně by to už dávno nebylo nedotčený a nevybrakovaný naleziště, že?“

„Teď na to kápl,“ uznal Rubicon.

Zatímco Aguilar hovořil, z džungle se náhle vynořila skupina tmavovlasých mužů tmavé pleti, jakoby trikem z nějakého laciného filmu. Scullyová postřehla jasné rozdíly mezi nimi a Mexičany, které potkávala v Cancúnu. Byli menší, špatně živení a nuzně oblečení. Potomci starověkých Mayů, žijící daleko od měst, nepochybně ve vesničkách, které ani nebyly na mapě.

„A, tady je zbytek naší výpravy. Hlásí se do práce,“

vysvětlil jejich příchod Aguilar. Hned jim pokynul, aby se chopili zásob a batohů, a sám vyndal z džípu několik plátěných pytlů. „Naše stany,“ dodal.

Mulder stál s rukama v bok, pozoroval džungli a vdechoval vlhký vzduch. „To není jenom práce, Scullyová – to je dobrodružství.“ Kolem obličeje mu létali moskyti.

Sotva byl džíp úplně prázdný, Aguilar zabouchal na kapotu, a tím dal znamení, že náhradní řidič může odjet.

Jeden z tmavovlasých mladíků beze slova skočil na sedadlo řidiče. Se samozřejmostí sevřel řadicí páku, dostal motor do obrátek a vyrazil s džípem zpět na silnici; ani nezastavil, aby se rozhlédl a případně dal přednost v jízdě. Z výfukového potrubí se valil olejnatý kouř a za moment vůz zmizel z dohledu.

„Tak se jde, amigos,“ zavelel Aguilar. „Kupředu, vstříc dobrodružství!“

Scullyová se zhluboka nadechla a pořádně si zavázala tkaničky u bot. Skupina se vydala pohromadě na pochod džunglí.

Vytrvale se prodírali porostem, oběma rukama odhrnovali větve, plevel, liány a popínavé rostliny.

Scullyová toužila po tom, být zase v džípu, nehledě na to, jak špatně Aguilar řídil.

Indiáni před nimi byli plní elánu; zrezivělými mačetami usekávali všechno, co jim nejvíc překáželo v cestě. Brblali u toho sice, ale nestěžovali si. Po obou stranách pěšiny rostl krásný ibišek a jiné tropické rostliny, které spolu vytvářely duhové zbarvení. Na kamenité půdě se držely kaluže vody.

Všemi směry se rozpínaly štíhlé mahagonové stromy s pokroucenými kmeny a hladkou kůrou, pohlcené trnitými keři a rozkvetlým plevelem. Scullyové se o nohy otíralo kapradí a skrápěly je kapičky vody z časté bouře doprovázené lijákem.

Zastavili se na odpočinek vedle vysokého stromu se šedou kůrou, který se jmenuje mamey či lukuma neboli sapote a z něhož se dělají žvýkačky. Kmen měl rozřezaný a potřísněný mízou, kterou místní obyvatelé po léta sklízejí.

Scullyové neušlo, že jejich pomocníci vytrvale žvýkají žmolky této mízy. Aguilar jim dovolil zastavit jenom na pár minut. Potom se plahočili dál a opět se oháněli mačetami.

Zakrátko bylo Scullyové horko, potila se a cítila se mizerně. Měla sto chutí napsat výrobci prostředků odpuzujících hmyz stížnost, že jsou neúčinné. Jelikož se na cestu vydali až navečer, měli na pochod nanejvýš čtyři hodiny. Pak museli zastavit a rozbít tábor.

Scullyová se na to zeptala a Aguilar se jednoduše zasmál. Poplácal ji po zádech, což jí bylo nepříjemné.

„Seňorito, snažím se vás povzbudit. Do Xitaclánu by nebylo možný se dostat za jeden den, a proto jsme se kus svezli a teď pošlapem několik hodin a pak se utáboříme. Po vydatným spánku budem zejtra čerstvý, a když přidáme do kroku, zvládnem tu vzdálenost hravě, že? Pozejtří odpoledne bysme měli bejt u zbořenin. Tam snad najdete svý pohřešovaný přátele. Třeba maj jenom porouchanou vysílačku.“

„Snad,“ řekla nejistě.

Horko bylo příšerné, vzduch vlhký a dusný jako v páře.

Vlasy se jí smotaly do mokrých pramenů a přilepily k lícím.

Pokožku jí pokrývala špína a rozplácnutý hmyz.

Nad nimi vřeštěli a ječeli vřešťani a pohybovali se v korunách stromů. Skákali z větve na větev a vyváděli, jako by s nimi šili všichni čerti. Papoušci křičeli z plna hrdla, zatímco skvostní kolibříci se jim třepotali před očima.

Scullyová se však soustředila jenom na to, jak setrvačně sunout obě nohy střídavě vpřed a přitom se vyhýbat kalným kalužím a vápencovým výchozům a podupávat podrost.

„Scullyová, uděláme dohodu,“ vyzval ji Mulder a otřel si z čela pot. Vypadal stejně nanicovatě jako ona. „Já budu Stanley a ty Livingstoneová, co říkáš?“

Rubicon mašíroval s ostatními a vůbec si nenaříkal.

„Od silnice jdeme teprve dvě hodiny, a podívejte, kde už jsme! Koukejte, jak snadno se na Yucatánu dovedou schovávat neobjevené obrovské ruiny. Jak je lidé opustili, džungle je rychle zamaskovala, a žijí, hm, už jen v místních legendách.“

„Ale Xitaclán byl něčím zvláštní, ne?“ zeptal se Mulder.

„Víc než jenom další komplex rozvalin?“

Rubicon se zhluboka nadechl, zastavil a opřel se o mahagonový strom. „Má Cassandra si to myslela. Existoval již dávno. Ještě před zlatým věkem. Zažil vliv Toltéků a později lidské oběti.“

Zbědovaná, vyčerpaná a lepkavě zpocená Scullyová se starému archeologovi podívala do hlubokých modrých očí.

K jejímu překvapení se zdálo, že je v džungli ve své kůži.

Proti tomu, jak působil první den, kdy se setkali ve Washingtonu na předkolumbovské výstavě, jako by ožil. Při práci v terénu byl zřejmě jako ryba ve vodě. Byl posedlý záchranou dcery a také prozkoumáním nekatalogizovaných mayských zřícenin.

Když se stíny v džungli prodloužily, Aguilarovi domorodí pomocníci znovu potvrdili, že jsou k nezaplacení.

Tiše a činorodě postavili tábor. Zvolili si mýtinu poblíž pramene. Vysekali křoví a plevel, aby vytvořili prostor pro spaní, a potom postavili stany pro Muldera, Scullyovou, Rubicona a Aguilara. Sami si našli k utáboření jiné místo; nejspíš nedaleko mezi stromy. Scullyová obdivovala, s jakou přesností se Indiáni pohybují a jak málo toho napovídají; jako by daný úkol plnili již mnohokrát předtím.

Rubicon z Aguilara tahal další informace o tom, jak doprovázel Cassandru a její tým k troskám o dva týdny dřív.

„Ano,“ potvrdil průvodce, „zavedl jsem je sem. Ale protože měli v úmyslu strávit kopáním řadu tejdnů, nechal jsem je tam a vrátil se do Cancúnu. Jsem civilizovanej člověk, že? Mám co na práci.“

„A když jste je opouštěl, byla v pořádku?“ vyzvídal Rubicon dál.

„Jo, to jo,“ ujistil jej Aguilar a oči mu svítily. „Víc než v pořádku. Měla z těch zřícenin radost. Byla hodně vzrušená.“

„I já se těším, až je uvidím,“ přiznal Rubicon.

„Pozejtří,“ připomněl mu Aguilar a nadšeně pokýval hlavou.

Usadili se na padlých stromech a na kamenech a dali si studenou večeři. Měli k ní kukuřičné placky, sýr a čerstvé neidentifikovatelné ovoce, které domorodí průvodci sklidili v džungli. Scullyová pila z polní láhve a jedla svou porci, vychutnávala ji a byla ráda, že má možnost chvíli sedět.

Mulder odháněl komáry ze svého červeného banánu. S

pusou plnou ovoce mluvil na Scullyovou: „Je to něco trochu jiného než čtyřhvězdičková restaurace včera večer.“ Vstal, zašel do jejího stanu, kde měli uložená zavazadla, a přehraboval se v tornách a oblečení.

Scullyová dojedla, opřela se a zhluboka se nadechla. V

nohou jí tepalo únavou z toho, jak na každém kroku zdolávala překážky.

Mulder vyšel ze stanu a něco držel za zády. „Když jsem tento případ předběžně zkoumal, vzpomněl jsem si na pověst o Tlazolteotl.“ Mrkl na starého archeologa.

„Vyslovuju ho správně? Leze to ze mě, jako kdybych polykal želvu.“

Rubicon se zasmál. „Ach, bohyně provinilých milenců.“

„Jo, přesně ta,“ navázal Mulder. „Chlápek jménem Jappan se chtěl zalíbit bohům, jakási krize ve středním věku. Proto opustil milující manželku a všechen svůj majetek a rozhodl se stát poustevníkem. Vyšplhal na vysoký balvan v poušti a všechen čas věnoval modlitbám.“ Rozhlédl se po džungli. „Ale kde tady v okolí našel poušť, to je mi záhadou.

Bohové přirozeně nemohli takovou zkoušku nechat jen tak, a proto na něj seslali pokušení v podobě krasavice. On však nepodlehl. Pak se mu jako pravá senzace zjevila Tlazolteotl, bohyně provinilých milenců. Svěřila se, jak ji dojala jeho ctnost, a vyjádřila přání ho utěšit. Přemluvila ho, aby slezl ze skály, načež ho úspěšně svedla, k potěšení ostatních bohů, kteří čekali, až Jappan klopýtne.

I potrestali jej za tu nerozvážnost tím, že ho proměnili v štíra. Jappan se za své selhání hanbil tak, že se skrýval pod kamenem, kde upadl v nemilost. Jenomže bohové to chtěli ještě rozmazat, a proto ke kameni přivedli Jappanovu ženu, všechno jí o jeho neštěstí vypověděli a i ji proměnili v štíra.“

Mulder stále cosi schovával za zády a roztouženě se usmál na Scullyovou. „Ale je to koneckonců romantický příběh. Jappanova žena, nyní již jako štír, běžela za manželem pod balvan a tam spolu měli spoustu malých štírků.“

Rubicon se na něj díval a usmíval se. „Výtečně, agente Muldere. Měl byste se dobrovolně přihlásit k práci v muzeu.

Tak jako já.“

Scullyová si na padlém stromě poposedla a sklepala si z khaki vesty drobky. „Zajímavé, Muldere. Ale proč nám to vyprávíš zrovna teď?“

Mulder přestal ruku schovávat za zády a natáhl ji směrem ke kolegyni. Třímal v ní ošklivé rozmačkané pozůstatky ohromného černého štíra. Členité nohy mu visely všemi směry. „Protože tohle jsem našel pod tvým polštářem.“

DVANÁCT

Džungle na Yucatánu, Mexiko

sobota časně ráno, přesný čas neznámý Právě když se ráno chystali strhnout tábor, Mulder si všiml, že se mu zastavily hodinky. Zprvu ho automaticky napadlo, že jejich skupina v průběhu noci zažila nevysvětlené setkání s mimozemšťany. Potom se přiklonil k domněnce, že spíš než s nějakým nadpozemským jevem to má pravděpodobně co dělat se špínou v džungli.

Shodil ze sebe svrchní kusy oděvu, mokré a umazané, a oblékl si čisté. Během denního putování je čekal stejný osud jako ty první. Mulder se rozhodl vzít si triko s krátkými rukávy s nápisem New York Knicks, to s natrženým rukávem, protože již nezáleželo na tom, jestli se umaže nebo rozerve ještě víc.

Scullyová vyšla ze stanu a plácala se na místech, kde ji kousal hmyz. Oči měla zvadlé a přivřené z nevyspání.

„Dobré ráno, sluníčko,“ přivítal ji Mulder.

„Tak uvažuju, že se nechám přeložit zpátky do archivu,“

prohodila, zívla a protáhla se. „Tam mají aspoň čistou a suchou kancelář a na chodbě prodejní automat.“

Napila se z čutory, potom si nakapala vodu do dlaně, našplíchala si ji na obličej a protřela si oči.

Mrkala, dokud neprokoukla, a pak odmávla mračno moskytů. „Doteď jsem nikdy nedoceňovala pracovní prostředí bez hmyzu.“

Aguilar stál u stromu a díval se do malého zrcátka.

V jedné ruce držel břitvu. Ocelotový klobouk se houpal na zlomené větvi, kterou měl na dosah ruky.

Aguilar se otočil a uculil se na ně. Tváře měl pokryté mýdlovou pěnou. „Buenos días, amigos,“ pozdravil je a zase se věnoval holení tváří. Oči měl přivřené rozkoší. „Po ránu se nic nevyrovná dobrýmu oholení. Člověk se pak cítí čistej a připravenej na celej den, že?“

Setřel pěnu se strništěm z čepele břitvy s přesností profesionálního vrhače nožů a tou bílou hmotou pocákal kapradí. „Jedno tajemství, seňore Muldere: Míchám si mejdlo s repelentem proti hmyzu. Zdá se, že to pomáhá.“

„Možná to zkusím,“ řekl Mulder a poškrábal se na rašících vousech na bradě. „Kudy k nejbližší sprše?“

Aguilar se hlasitě zasmál. Tak, že to Mulderovi připomnělo řev vřešťanů, kteří ho celou noc nenechali spát.

Místní pomocníci zvedli tábor, zabalili oblečení a zásoby do batohů, zbourali stany a složili je do malých pytlů.

Pracovali obdivuhodně rychle. Všechno sbalili a mžikem byli připraveni k odchodu.

Rubicon coural kolem, netrpělivě přešlapoval a žmoulal rozinky ze sáčku. „Neměli bychom už vyrazit?“

Mulder postřehl, že má starý archeolog oči podlité krví, a ihned pochopil, že se moc nevyspal. I když byl na takové podmínky zřejmě zvyklý.

Aguilar byl s holením konečně hotov, lesknoucí se obličej si otřel pestrým šátkem na krk a strčil si ho do kapsy.

Ocelotový klobouk roztočil na jednom prstě, aby se předvedl, a teprve pak si ho nasadil na hlavu.

„Máte pravdu, seňore Rubicone. Měli bysme se vydat hledat vaši dceru. Ještě před sebou máme dlouhou štreku, ale když pošlapem rychle, můžem se k Xitaclánu dostat zejtra před soumrakem.“

Znovu se pustili do boje s džunglí. V čele se drželi tiší a vážní domorodci. Prosekávali se pomocí mačet.

Aguilar jim byl bezprostředně v patách, aby je naváděl.

Z čiré louže vedle padlého stromu vzlétlo hejno motýlů s třepetajícími se pestrobarevnými křídly. Vypadali jako sprška klenotů stříkající do vzduchu, krásně zbarvených jako četné nádherné orchideje, zdobící keře kolem.

Z větví viseli hadi a dívali se na ně studenýma očima.

Mulder litoval, že nevěnoval víc času studiu jedovatých druhů nalézajících se ve Střední Americe. Z bezpečnostních důvodů se rozhodl vyhýbat všem.

Byli na cestě nanejvýš půl hodiny, když je přepadl liják, teplý a zvláštně mastný. Čůrky vody crčely a pleskaly z banánových listů jako pramínky a splachovaly shora pavouky, housenky a jiný hmyz. Vlhký vzduch vydával svěží vůni.

Aguilar sklopil okraj kropenatého klobouku, aby z něj vylil vodu. Mokrý ohon se mu bimbal mezi lopatkami jako schlíplý hadr. Zakřenil se na Muldera.

„Seňore, ptal jste se na sprchy. Tak to vypadá, že už jsme je našli, že?“

Lepilo se na ně listí, mech a shnilé rostlinstvo.

Mulder se podíval na Scullyovou a Rubicona. Oba měli šaty pokropené zelenými pruhy, hnědými cákanci bláta a zežloutlými listy kapradí. „Určitě se nám podařilo zamaskovat,“ vtipkoval.

„Myslíš, že to bylo naším cílem?“ poznamenala Scullyová a očistila si khaki kalhoty. Všudypřítomní moskyti se jí rojili kolem obličeje.

„Mě by rozhodně nelákalo stavět vysokánské chrámy a pyramidy v takovémhle prostředí,“ ujistil ji Mulder.

„Ohromuje mě, že tady Mayové mohli vytvořit tak velkolepou civilizaci.“

„Aspoň že uvnitř chrámů měli sucho.“ Zatřepala hlavou, aby z vlasů sklepala vodu.

Rubicon se tvářil zasněně. „Kdykoli se ohlédneme do historie, žasneme nad lidskou vynalézavostí. Bylo by báječné, kdybychom se mohli alespoň na pět minut podívat do minulosti a zeptat: Proč jste udělali to a to?

Musíme se však spokojit s nedostatečnými klíči a nitkami. Takový archeolog musí být jako detektiv, hm, jakýsi agent FBI pro minulost, který luští záhady, kde se podezřelí a oběti proměnili v prach tisíc let předtím, než jsme se my narodili.“

„Mě uchvátily výsledky Mayů na poli vědy a astronomie,“ řekl Mulder, „i když si někteří lidé myslí, že jejich civilizaci někdo pomáhal.“

„Pomáhal?“ podivil se Rubicon a roztržitě si z obličeje odhrnul listnaté kapradí. „Hm, jakou pomoc máte na mysli?“

Mulder se zhluboka nadechl. „Podle mayské legendy jim bohové vnukli, že Země je kulatá. Na primitivní národ je to vynikající poznatek. Zřejmě znali planety Uran a Neptun, které západní astronomové objevili až kolem devatenáctého století. Za předpokladu, že neměli teleskopy, museli mít skvělý zrak.

V určení roku Země se Mayové odchýlili od skutečné hodnoty o jednu pětitisícinu a znali přesnou délku roku Venuše. A jiné astronomické cykly vypočítali v rozpětí asi čtyřiašedesáti milionů let.“

„Ano, Mayové byli časem okouzleni,“ potvrdil Rubicon, ale na špek neskočil. „Přímo posedlí.“

„Muldere,“ vložila se do toho Scullyová, „nechceš snad naznačit“

Rozplácl kousavou mouchu. „Scullyová, když si prohlédneš některé jejich petroglyfy, uvidíš postavy, které jsou neklamné, tyčí se na sedadle za jakýmsi řídicím pultem, tak jako astronaut v kabině raketoplánu. A za dopravním prostředkem se táhnou plameny a kouř.“

Pobavený Rubicon kontroval vlastní variantou: „Ach ano. Vozy bohů. Zajímavá spekulace. Ode mě se požaduje, abych všechny takové pověsti a legendy znal.

Některé jsou, hm, docela ohromující. Povím vám jednu ze svých nejoblíbenějších To víte, že Quetzalcóatl neboli Kukulkán, jak ho nazývali Mayové, byl bůh vědění a moudrosti?“

„Ano,“ odpověděl Mulder, „údajně k nim sestoupil z hvězd.“

„Hm, údajně. No a Kukulkánovým nepřítelem byl Tezcatlipoca, ničitelský bůh Začouzené zrcadlo, jehož posláním v životě bylo rozsévat nesváry.“ Rubicon si na nose posunul brýle, ačkoliv mu v džungli za deště nebyly k ničemu. Zdálo se, že to je jeho zvyk, takový nutný doplněk při vyprávění.

„Tezcatlipoca přišel na významnou slavnost převlečený za hezkého muže a upoutal pozornost tančením a zpíváním kouzelné písně. Lidi tím tolik zaujal, že mnoho z nich začalo jeho tanec napodobovat, hm, něco jako krysař z Hamelnu, když sváděl ostatní k pošetilému činu. Tezcatlipoca je všechny zavedl na most, a ten se pod jejich vahou zřítil.

Mnoho lidí se propadlo do řeky dole a tam se proměnili v kameny.“

Rubicon se usmál. „V jiném městě se Tezcatlipoca objevil s loutkou, která mu kouzelně tančila na ruce.

Lidé se tomu zázraku podivovali a tak se mačkali dopředu, až se jich mnoho udusilo. Potom Tezcatlipoca předstíral, že je sklíčen bolestí a zármutkem, které způsobil, a naléhal, aby ho za to, co provedl, ukamenovali k smrti. A tak ho poslechli.

Sotva se však jeho tělo začalo rozkládat, šel z něj tak hrozný zápach, že mnoho lidí od toho puchu zemřelo.

Nakonec se na způsob přepadového oddílu řadě odvážlivců podařilo štafetovým způsobem smradlavou mrtvolu odtáhnout z města, a tím je uchránit před nákazou.“

Dál se trmáceli džunglí. Rubicon pokrčil kostnatými rameny. „Stejně jsou to všechno jenom legendy,“ uzavřel.

„Na nás je, abychom si takové pověsti poslechli a co nejvíc se z nich poučili. Nebudu vám radit, které máte věřit.“

„Zato všichni ostatní ano,“ dodal tiše Mulder, ale téma starověkých astronautů ten den už nenadnesl.

TŘINÁCT

Pentagon, Arlington, Virginie, USA sobota 13.03

Major Willis Jakes kráčel chodbou ve východním křídle Pentagonu, a jak pro něj bylo typické, všímal si orientačních bodů a učil se trasu nazpaměť, aby za všech okolností trefil zpět.

Normálně by mu neušel strom s ulámanými větvemi, vyčnívající kámen, strouhy na neúrodné vysočině v Afghánistánu. Nezabloudil by ani v močálech jihovýchodní Asie, kde řádí bahenní zimnice, ani na kurdském území v severních horách Íránu. Tentokrát však na sobě neměl maskovací uniformu ani záchrannou výstroj s malými zbraněmi a zásobami, ale slavnostní vojenskou uniformu, krásně nažehlenou a vonící pracím prostředkem. Navzdory civilizačnímu komfortu se takto pohodlněji necítil.

Vyznat se v chodbách Pentagonu se ukázalo stejně náročné jako v nějaké horské pustině, protože jsou v tomto bludišti symetrické, takže si člověk nemůže zapamatovat rozdíl mezi nimi. Vzhledem ke geometrickému tvaru obrovské budovy se tam snadno ztratí orientace a zabloudí.

Můžete vyjít na parkoviště východem, který se vám zdá povědomý, a najednou zjistíte, že jste na nesprávné straně mohutné pevnosti.

Ale pro majora Jakese ani to nebyla nepřekonatelná taktická překážka. Podíval se, jak jdou za sebou dveře do kanceláří. Většina z nich byla zavřená a světlo uvnitř zhasnuté. V sobotu se v Pentagonu nepracovalo, občanští pracovníci a vojenský personál si doma užívali volna.

Normální civilisté pracovali běžných čtyřicet hodin týdně, vyplňovali příslušné formuláře, přenášeli je z kanceláře do kanceláře, kde je další zaměstnanci opatřovali razítky a podpisy a vyhotovovali archivní kopie.

Ale pro důstojníka z povolání, jako byl major Willis Jakes, pracovní doba civilistů nic neznamenala. Když šel do práce a z práce, píchačky ho nezajímaly. K službám byl na požádání po celý den, celý rok, kdykoli ho nadřízení povolali. Čas dovolené a odpočinku přicházel na řadu, kdyžto okolnosti dovolily. Jinak to nešlo.

Že ho sem zavolali v sobotu na poradu na vysoké úrovni, znamenalo, že před sebou musí mít důležité poslání. Brzy se ocitne v nějakém odlehlém koutě světa a bude vykonávat novou řadu úkolů jasně určených nadřízenými. Podroboval se předpisům, jimž přísahal věrnost, a prováděl akce, které by jeho země téměř jistě popřela.

Byl vysoký a hubený, hladce oholený, pleť měl mahagonovou, neboť v něm kolovala egyptská krev. Rysy měl hranaté a semitské, nikoliv kulaté a jemné.

Podle čísel na dveřích došel až na konec chodby, zahnul doleva a míjel další dveře, až dospěl ke kdovíkolikáté tmavé místnosti, neurčité, zavřené, nepochybně stejně prázdné jako ostatní. Nezaváhal, ani si nepřekontroloval číslo. Věděl, že je tam správně.

Přesně třikrát zaklepal na skleněnou výplň s drátěnou vložkou. Na dveřích byla jmenovka „A. G. Pym, dokumentace, archiv“. Major Jakes pochyboval, že by při běžné, každodenní činnosti Pentagonu navštěvovali Pymovu kancelář jiní pracovníci.

Dveře se otevřely zevnitř a ve stínu stál muž v tmavém obleku. Jakes vešel do šeré místnosti. Stále se tvářil kamenně, bezvýrazně. Mozek mu však pracoval na plné obrátky. Všímal si detailů, tušil alternativy, pátral po nebezpečí.

„Identifikujte se,“ vyzval jej ze tmy neosobní hlas.

„Major Willis Jakes,“ odpověděl.

„Ano, majore,“ řekl muž, ale zůstával stát tak, že na něj nebylo vidět. Natáhl ruku a v ní mu podával stříbrný klíč.

„Tímto si odemkněte dveře v zadní části kanceláře. Klíč si pak vezměte a zavřete za sebou. Dveře se zamknou samy.

Ostatní na vás již čekají. Porada hned začne.“

Major Jakes mu nepoděkoval, prostě se řídil pokyny, otevřel zadní dveře a uviděl spoře osvětlenou zasedací síň.

Řada zářivek střídavě blikala nebo nesvítila vůbec. Na jednom konci zdi viselo bílé promítací plátno.

Tři muži v obleku a s kravatou seděli v křeslech, jeden si pohrával s kruhovým zásobníkem diaprojektoru. Major Jakes se s žádným z nich dosud nesetkal a ani nepředpokládal, že se s nimi ještě někdy uvidí.

Oslovil jej muž v tmavošedém obleku a v brýlích s tenkými obroučkami: „Vítejte, majore Jakesi. Jste přesný.

Dáte si kávu?“ Ukázal na samovar v zadní části místnosti.

„Ne, pane,“ odmítl Jakes.

„Máme tu koláče z plundrového těsta, kdybyste si přál,“

nabídl mu jiný muž, s kaštanově hnědou vázankou a s podbradkem.

„Děkuji, nebudu.“

„Dobrá, takže jsme připraveni.“ Mladík spustil promítací přístroj. Na plátno dopadal nezaostřený obdélník zlatožlutého světla.

K jeho povinnostem nepatřila zvědavost. Jeho práce vyžadovala pozorné soustředění na detaily a spolehlivou paměť.

Poslední muž, s ocelově šedými vlasy a v bílé frakové košili, seděl opřený v křesle a muchlal si hnědé sako uniformy, přehozené přes opěradlo za zády.

„Ukažte první diapozitiv,“ poručil.

„Majore Jakesi, dávejte, prosím, pozor,“ upozornil ten s kaštanově hnědou kravatou. „Všechny detaily mohou být důležité.“

Promítač rychle zaostřil, a na plátně se objevil družicový snímek husté džungle. Uprostřed byla kruhová plocha naprosto srovnaná se zemí, kráter vyhloubený téměř dokonale symetricky. Prostranství kolem vypadalo jako škvára, hladká jako sklo a roztavená.

Jako by tam někdo zamáčkl obří cigaretu.

„Toto býval soukromý ranč v Mexiku. Majore Jakesi, máte představu, co mohlo být příčinou?“ zeptal se muž v tmavošedém obleku.

„Prskavka,“ napadlo Jakese, neboť si hned připomněl takto přezdívané tříštivé pumy, které se v džunglích používají k vykácení stromů za účelem zbudování přistávacích ploch pro vrtulníky. „Nebo výbuch napalmové pumy?“

„Ani jedno,“ vyvedl ho z omylu muž s ocelově šedými vlasy. „Rozsah má v průměru půl kilometru.

Naše seizmická čidla zachytila silné vibrace a naše dálkové detektory záření přesně určily značný vzestup zbytkové radioaktivity.“

V majoru Jakesovi to rozproudilo krev. „Domníváte se, že to je výsledek malého jaderného útoku?“

„Jiné vysvětlení nás nenapadá,“ odpověděl druhý muž a narovnal si hnědou kravatu. „Takovou paseku by dokázal způsobit taktický jaderný prostředek, jako je například atomový dělostřelecký granát. Tento druh zbrojního materiálu nedávno vyvinula naše země, a jak se domníváme, v posledních letech studené války i Sověti.“

„Ale kdo mohl takovou zbraň použít ve Střední Americe? A co by ho k tomu přivedlo?“

Muž s ocelově šedými vlasy, který pravděpodobně poradu řídil, si propletl prsty za hlavou a znovu se opřel o sako své uniformy. „V této části Yucatánu nejsou sebemenší politické nepokoje. Víme o četných teroristických činech, drobných konfliktech se skupinkou militantních separatistů – ale máme dojem, že taková akce se vymyká z rámce jejich skromných možností. V dané oblasti je také mnoho soupeřících narkomafiánů. Ti se však likvidují vraždami – nastražením bomby v automobilu a podobně.“

„Tohle nemá na svědomí bomba v autě,“ vyjádřil své přesvědčení Jakes.

„To rozhodně ne,“ souhlasil muž v tmavošedém obleku.

„Další snímek, prosím.“

Obsluha diaprojektoru promítla obrázek s vyšší rozlišovací schopností. Byly na něm pokácené stromy, okraj kráteru skoro přesně kruhový, jako by jádro atomového výbuchu stouplo tak rychle, že se prales vypařil, země roztavila, ale požár zanikl, dřív než se stačil rozšířit.

„Náš pracovní dohad je, že po rozpadu bývalého Sovětského svazu se z jeho území podařilo propašovat jednu nebo víc těchto taktických jaderných hlavic.

V tom zmatku, jak se socialistické republiky hroutily, si mnoho svrchovaných států dělalo nárok na jaderné zásoby, které v centrálním komunistickém státě zůstaly. Mnoho těchto hlavic se dostalo na nesprávné místo. Tento zbrojní materiál se vyskytuje na volném trhu, k dispozici mezinárodním gangsterům a teroristům. Jedině tak si představujeme, že mohlo dojít k devastaci způsobené vysokou energií. Ten prostředek mohl pocházet například z Kuby, odtud se dostat přes Karibské moře na poloostrov Yucatán a pak do rukou narkomafiánů v tomto mexickém kraji.“

„Takže máte za to, že to je možná první úder. Mohly by následovat další.“

„I to je možné,“ přisvědčil muž s ocelově šedými vlasy.

„Pokud existují další takové zbraně“

Následující diapozitiv obsahoval mapu Yucatánu se státy Quintana Roo, Yucatán a Campeche a přilehlých malých středoamerických zemí Belize, Honduras, Salvador a Guatemala.

„Potřebujeme, abyste se tam vypravil s týmem a našel zdroj těch zbraní, zkonfiskoval je a zničil. Nemůžeme připustit, aby si jaderní teroristé dělali, co chtějí, i kdyby se jen vraždili navzájem.“

Muž s kaštanovou vázankou se usmíval, až se mu třásl podbradek. „Dává to špatný příklad.“

„Jako obvykle s přepadovým oddílem?“ zeptal se Jakes.

„Majore Jakesi, máte k dispozici, co je libo,“ ubezpečil jej muž s ocelově šedými vlasy. „Víme, že se výdaje na vás vyplatí do posledního centu.“

„Nebo do posledního pesa,“ upřesnil vtipně promítač.

Ostatní na jeho poznámku nereagovali.

„Předpokládám, že jde o tajné nasazení s cílem vypátrat a zničit. Ale jak mám cíl lokalizovat? Jaké máme zprávy o tom, jsou-li tam další taktické hlavice?“

„Máme silné podezření,“ odpověděl muž v tmavošedém obleku. „Zdá se, že v jedné z nejpustších částí Yucatánu se nachází vojenská základna. Zaznamenali jsme výkonné zakódované vysílání. S takovým šifrováním jsme se ještě nesetkali. Signál se objevil náhle před týdnem a něco. Byl tak silný, že se nedal přeslechnout. Ten vysílač podle nás naznačuje, že tam stojí tajná vojenská základna.“

„Odpovídá cíl nějaké známé poloze?“ zeptal se major Jakes, předklonil se a hltal mapu na plátně.

Promítač přepnul na další diapozitiv: satelitní fotografii s vysokým rozlišením, překrytou čarami a vrstevnicemi mapy.

„Je to patrně naleziště opuštěných mayských zřícenin.

Když jsme své informace doplnili o fakta ministerstva zahraničí, zjistili jsme, že tam zhruba ve stejné době, kdy byl zaregistrován signál, a jenom pár dní před detonací zmizel tým amerických archeologů.

Máme dojem, že si naši nepřátelé udělali tajnou vojenskou základnu z těch ruin. Protože nebylo požadováno výkupné ani nebylo hlášeno, že jsou archeologové drženi jako rukojmí, zůstává situace těchto amerických občanů neznámá a z hlediska vašeho úkolu podřadná.“

„Rozumím,“ pochopil major Jakes. Soustředěním na mapu mhouřil oči. Nikde v okolí neviděl nic, co by alespoň vzdáleně připomínalo silnici.

Promítač zaostřil objektiv, tak aby byl obraz křišťálově jasný.

„Xitaclán,“ přečetl major Jakes šeptem nápis.

Pořád mu to připadalo lepší než studené hory v Afghánistánu.

ČTRNÁCT

Zříceniny v Xitaclánu, Yucatán, Mexiko neděle 16.23

Přičinliví průkopníci si mezi sebou začali domorodým jazykem něco rychle šuškat; vzrušeně, nebo znepokojeně – co z toho, Scullyová nerozeznala. Poslední dva dny spotřebovávala veškerou energii krok za krokem jenom na pochod do hloubi džungle, dál a dál od civilizace, pohodlí a bezpečí.

Aguilar nabral tempo. „Přidejte, amigos,“ povzbudil je a rozhrnul kapradí. Opřel se o vysoký kapok a ukázal: „Hele: Xitaclán!“

Zpocený a vyčerpaný Mulder se postavil vedle Scullyové a oči se mu náhle rozjasnily zvýšeným zájmem.

Rubicon poskočil dopředu, jako by mu někdo vlil do žil novou energii nebo ho popostrčil.

Scullyová popadala dech, zastínila si oči a hleděla na starobylé, chátrající město, které Cassandru Rubiconovou a její tým možná stálo život. Na obloze viselo šedivé mračno a vrhalo na naleziště chladné přítmí.

Přesto se kolosální stavby tyčily nad okolní přírodou a vévodily jí.

Rozlehlé starověké město se před nimi rýsovalo jako doznívající obraz na sítnici. Uprostřed širokého náměstí se z puklin v kamenné dlažbě zvedaly vytáhlé stromy. Opuštěné metropoli dominovala vysoká schodišťová pyramida, obrostlá popínavými rostlinami. Menší svatyně a pracně zdobené stély ležely zřícené, neboť nedokázaly odolat času a přírodním silám.

Zpod mechu a popínavých rostlin vykukovaly spletité vytesané glyfy.

„To je fantastické!“ vyjádřil se obdivně Rubicon a tlačil se kolem Aguilara. Postavil se na široké náměstí a drbal se na žlutobílé kozí bradce. „Podívejte se na ty rozměry.

Představte si, jaké množství lidí se sem vešlo.“ Otočil se na Scullyovou a pak na Muldera a pocítil potřebu jim podat vysvětlení.

„Primitivním obděláváním půdy, jaké znali Mayové, nemohli tak početné centrum populace uživit.

Většina velkých měst, jako Tikal nebo Chichén Itzá, byla pravděpodobně obydlena vždy pouze během, hm, náboženských obřadů, míčových her a pravidelných obětí.

Po zbytek roku byla města opuštěná, ponechaná džungli, dokud nenadešel čas další slavnosti.“

„To připomíná olympijskou vesnici,“ napadlo Muldera.

Ten spolu se Scullyovou přistoupil ke starému archeologovi, kdežto domorodí průvodci se drželi zpět a nějakým indiánským nářečím se nervózně dohadovali s Aguilarem.

„Řekl jste míčové hry, pane doktore?“ podivila se Scullyová. „Chcete říct, že pěstovali sport pro diváky?“

„Tipuji, že tamto byl jejich stadion.“ Ukázal přes mýtinu na široké zapuštěné prostranství obehnané cihlovou zdí.

„Mayové hrávali, hm, jakousi směs kopané a košíkové.

Tvrdý gumový míč trefovali bokem, stehnem a ramenem.

Nesměli se ho dotýkat rukama.

Cílem bylo, aby míč prolétl svislým kamenným kruhem na zdi.“

„A nechyběly u toho roztleskávačky, klubové vlajky a tak,“ dodal humorně naladěný Mulder.

„Ti, kdo turnaj prohráli, bývali obětováni bohům,“

pokračoval Rubicon. „Utínali jim hlavy, vyřezávali srdce a krev rozlévali po zemi.“

„Takže se asi nedá říct, že byl úspěch dostat se aspoň do čtvrtfinále,“ nedal si pokoj Mulder.

Rubicon šel kupředu, otáčel se ze strany na stranu a na tváři měl hluboce znepokojený výraz. Tahal se za umouněnou bradku a po konečcích prstů mu na ní zůstávaly blátivé fleky. „Nevidím stopy po Cassandře a jejím týmu.

Nikde usilovné vykopávky.“ Rozhlížel se, ale džungle byla nekonečná a skličující. „Zřejmě bych se měl vzdát naděje, že je potkal tak neškodný problém jako porouchaná vysílačka.“

Scullyová ukázala na místo, kde byly stromy a porost posekané. Ležela tam nedohořelá kupa větví a vymýcených popínavých rostlin, jako kdyby se jich někdo z pohřešovaného týmu pokusil zbavit ohněm nebo jako by chtěl vyslat nějaký zoufalý signál.

„Není to tak dlouho, co tu byli,“ doplnila posunek slovy.

„Dovedu si představit, že nový porost by stopy po jejich práci zahladil přibližně za měsíc.“

Aguilar se na ně usmál. „Třeba zabloudili v džungli.

Možná je sežrali jaguáři, že?“

„Tím nám nepomůžete,“ pokárala ho Scullyová.

„Cassandřin tým by tak neopatrný nebyl,“ usoudil Rubicon, jako by chtěl přesvědčit sám sebe. „Na rozdíl od starých časů, kdy amatérští archeologové jezdili kopat spíš pro legraci, dnešní profesionálové musejí postupovat obezřele, slídit po každém kameni a odkrývat jemné detaily.“

Zamrkal modrýma očima a zadíval se na kamenné stavby poznamenané povětrnostními vlivy. „Někteří z těch nejhorších amatérů si mysleli, že prospívají dějinám. Na přelomu století přicházeli ke starým chrámům, lopatou odhazovali kvádry odpadlé ze zdí a všechny hliněné střepy a kameny obsahující glyfy sypali na hromady sutě. Dnes tomu říkáme kupy BVČ, bůh ví čeho, protože jenom bůh ví, co v nich je.“

Našlapovali opatrně, na špičky, a šeptali, jako by se báli, aby neurazili staré duchy Xitaclánu. Povrch náměstí tvořily vápencové dlažební cihly, ale nyní byla dlažba zdeformovaná vyčnívajícími kořeny.

Rubicon chraplavým hlasem řekl: „Umím si představit, proč byla Cassandra tak nadšená. Pro archeologa je tohle sen. Jsou tu zastoupena všechna stadia mayských dějin.

Všechno, co tu vidíme, je nový objev.

Žádné místo, které navštívíme, žádný nový glyf dosud nebyly katalogizovány. Každá relikvie by mohla být dlouho očekávaným klíčem k dešifrování starověkého mayského písma. Pak by se dalo odhalit tajemství, proč tento velký národ před mnoha staletími opustil svá města a zmizel hm, pokud to jiní lidé nerozkradou na suvenýry, dříve než vědecké týmy dokončí svou práci.“

Scullyová si představovala, co se skrývá pod zelenými trsy hustého porostu. Toto místo spatřilo málo nezasvěcených a málokdo také věděl o jeho existenci.

„Xitaclán musel být v minulosti úžasný.“

Jako sloupy u vrat stály dvě mohutné stély s řadou nesrozumitelných mayských nápisů a kalendářních symbolů.

Každý obelisk ovíjel velký stočený had, kterého zdobilo peří. Scullyová si připomněla symbol opeřeného hada na jadeitovém artefaktu, který jí ve své kanceláři ukázal Mulder.

„To má být Kukulkán?“ zeptala se a ukazovala na sochu.

„Opeřený had?“

Rubicon si stély pozorně prohlížel. Nasadil si na nos brýle, řetízek od nich se mu houpal na krku. „Ano, a sice velmi živě provedený. Tento se zdá větší a hrozivější, je stejně realistický jako některé sochy jaguára na výstavě v muzeu. Hm, je to docela jiné než glyfy a symbolické kresby, které normálně vídáme na mayských stélách. Nanejvýš zajímavé.“

„Skoro jako by byl ztvárněný podle živé předlohy,“

poznamenal Mulder.

Scullyová se na něj podívala přísně a on se na ni za to pousmál.

„Odpolední světlo už slábne,“ upozornil je Aguilar.

„Možná bysme měli celý místo rychle prozkoumat a pak postavit tábor, že? Zejtra můžete začít pracovat naostro.“

„Ano, to je dobrý nápad,“ uznal Rubicon. Zmítal se mezi smutkem z toho, že nenašel dceru, jak na něj čeká, a druhým cílem: zkoumáním podivuhodného naleziště, dosud nezkatalogizovaného.

„Je to báječný požitek, vidět takovéto místo ještě dříve, než je zohyzdí turisté. Nejslavnější zříceniny znehodnotily tisíce návštěvníků, kteří nevědí nic o historii a přicházejí tam jenom proto, že jim to doporučují barevné prospekty.“

Dal si ruce v bok.

„Jakmile se otevře nějaké nové naleziště, obvykle se někomu zanedlouho podaří je zničit.“

Celá čtveřice přešla přes náměstí podél hřiště a dál kolem nádherné ústřední pyramidy. Ze dvou stran byl vymýcen porost a Scullyová zpozorovala úzký vchod ve spodku zikkuratu. Byl otevřený, vchod vedoucí do tmavých katakomb starobylé monolitické stavby.

„Vypadá to, jako by tady někdo zkoumal již před námi,“

postřehla Scullyová.

Mulder šel napřed, po pěšině u základny pyramidy, a potom na ně zavolal, aby ho následovali. Scullyová ho našla stát na okraji kruhové prohlubně o průměru nejméně deseti metrů, zabíhající hluboko do vápence, jako by ji vyvrtalo obří beranidlo.

„Cenote,“ poučil je Rubicon. „Posvátná studna. Je to velmi hluboká vápencová trychtýřovitá prohlubenina v krasové oblasti, zvaná závrt. Jsou roztroušené, hm, po celém poloostrově Yucatán. Snad to vysvětluje, proč byl Xitaclán postaven právě zde.“

Scullyová přistoupila k rozpadající se terase, která určitě sloužila jako lávka přes okraj hluboké prohlubně. Stáli na krajíčku. Scullyová koukala na hladinu kalné zelené vody, hladkou jako zrcadlo. Cenote se zdál bezedný. Vápencové výchozy brázdily jeho stěny jako závity šroubu. Mulder do vody hodil oblázek a pozoroval vlnky.

„Tyto přírodní závrty byly považovány za posvátné studně, vodu od bohů vyvěrající ze země,“ přednášel Rubicon dál. „Můžete si být jisti, že tento obsahuje poklad plný pozůstatků a kostí.“

„Kostí?“ žasla Scullyová. „Lidí, kteří do něj spadli?“

„Hm, spíš byli shozeni,“ upřesnil Rubicon. „Cenote byly obětní studny. Možná oběti umlátili k smrti, anebo je svázali a zatížili, aby se těla potopila.

Jindy, při zvláštním obětování, byla oběť vybrána až rok dopředu. Oddávala se radovánkám, užívala si potravy, žen a pěkného oblečení, až do dne, kdy byla odvlečena a zavedena k okraji cenote a pak svržena do posvátné vody.“

„Myslela jsem, že Mayové byli spíš pokojný národ,“

nezdálo se to Scullyové.

„To je stará domněnka, nepravda rozhlášená archeologem, který Maye nezdravě obdivoval. A tak své nálezy podával předpojatě, aby bagatelizoval důkazy o krveprolévání, obsažené v písemnictví a rytinách.“

„Tedy takový archeologický protějšek konzultanta politické strany pro mediální politiku,“ přirovnal Mulder.

„Mayská kultura byla docela násilnická, prolévalo se hodně krve, obzvláště v pozdějších obdobích, pod vlivem Toltéků.

Krásné

jim

připadalo

sebeobětování

a

sebemrzačení, kdy si obřadně usekávali prsty na nohou a rukou.

Vlastně nejkrvežíznivější kult se pojil s bohem Tlalokem, jehož kněží se připravovali na velké slavnosti tím, že chodili za matkami vykupovat od nich malé děti. Při okázalém obřadu pak tyto děti vařili zaživa a s velkou pompou je pojídali. Ohromnou radost kněžím dělalo, když předtím, než byla nemluvňata umučena k smrti, silně křičela nebo naříkala, hm, protože věřili, že slzy slibují rok bohatý na déšť.“

Scullyová stála na okraji závrtu, dívala se do kalného cenote, myslela na všechna tajemství, která se na dně té hluboké, tmavé prohlubně mohou skrývat, a třásla se.

„Ale jsem si jist, že dnes již toto náboženství nikdo nevyznává,“ uzavřel Rubicon, jako by ji to mohlo utěšit.

Otíral si ruce do kalhot. „Nemáte se čeho bát.

Jistě to nemá nic společného s pověstmi o pohřešovaných lidech nebo s Cassandrou.“

Scullyová neutrálně pokývala hlavou. Byli osamocení, odloučení od světa, dva dny od nejbližší silnice, na opuštěném nalezišti starověkých zřícenin, kde Mayové vykonávali nesčetné krvavé oběti. Na místě, kde docela nedávno zmizel celý tým amerických archeologů Pochopitelně, uvažovala. Není se čeho obávat.

PATNÁCT

Zříceniny v Xitaclánu, Yucatán, Mexiko neděle 18.38

Mulder stál u obětní plošiny z cihelné drti na okraji vápencového závrtu, díval se dolů a měl pocit, že na něj hlubina kývá. Vzduch byl cítit kyselostí a plísní.

Mulder byl zvědavý, jaká tajemství spočívají pod kalnou vodou, jak je studna hluboká a kolik koster má ve svém jícnu.

Po zádech mu přeběhl mráz. Měl nepříjemný pocit, ale nebyl schopen určit příčinu. Zbarvené paprsky zapadajícího slunce a mdlé jantarové světlo vrhaly dlouhé stíny. Mulder měl dojem, že v cenote vidí tmavé obrysy vířit jako olej, a pod nohama cítil nepatrné chvění, vibrace, jako kdyby jejich zdrojem byly hluboko zapuštěné motory, generátory pohřbené pod zemí. Myslel na román Stroj času od Herberta George Wellse, kde zloduši pracovali v podzemních tunelech na svých strojích, lační po masu obyvatel žijících na povrchu.

Voda v cenote se začala míchat a pěnit. Náhle se na hladinu valily velké bubliny, každá široká jako sud, a z hloubi vycházel plyn.

„Co se děje?“ dělala si starosti Scullyová.

Mulder vycouval od nerovného okraje, neboť vibrace pod jeho nohama sílily. Do nosu ho udeřil kyselý a sirný zápach, jako by někdo dělal obří omeletu z tisíce shnilých vajec. Zacpal si nos a dusil se. Scullyová, zvyklá čichat mrtvoly a hnilobu i při nejstrašlivějších pitvách, pokrčila nos a lapala po dechu.

„To je ale smrad!“ vyjádřil se Aguilar.

„Možná je to legendární mrtvola Tezcatlipoky,“

komentoval to Rubicon, kterého to vůbec nerozházelo.

„Tenhle puch by zabil polovinu obyvatelstva.“

Scullyová opatrně začichala a zavrtěla hlavou. „Ne, to je síra. Myslím, že oxid siřičitý. Je to vulkanický plyn.“

„Co kdybychom si o tom povídali kousek dál od okraje?“ navrhl Mulder.

Všichni čtyři raději utekli zpátky před velkou pyramidu.

„Ještě se mi klepou kolena,“ přiznala Scullyová. „Počkat, to nejsou kolena, to je země. Nepřestalo to.“

Mulder viděl, jak se kymácejí stromy, země poskakuje a vzpíná se. Kdesi v podvědomí slyšel dunění a hlasitý otřes a stále to nabývalo na síle.

Aguilarovi indiánští průvodci stáli vedle nedostavěných stanů a čile spolu diskutovali. Jeden statný muž uprchl do pralesa a křičel na ostatní.

„To bych rád věděl, co mají za problém,“ řekl Mulder.

„Copak ještě nezažili, jak se bohové zlobí?“

„To je seizmická činnost,“ poučil ho Rubicon. Hlas měl nepřítomný, analytický. „Hm, jak zde může být zemětřesení nebo sopečná činnost? Poloostrov Yucatán je vysoká, stabilní, vápencová plošina. Z geologického hlediska není možné, aby se zde vyskytovala vulkanická činnost.“

Země mu nejspíš chtěla dokázat, že s ním nesouhlasí, a otřásla se, jako by do ní někdo uhodil gigantickým perlíkem.

Dlažba na náměstí se zvedala. Skupina vytáhlých mahagonových stromů vedle starého chrámu se překotila a jejich kořeny se vytrhly z vlhké a sypké půdy jako nic.

Jedno z polorozpadlých průčelí se zřítilo a rozpadající se kamenné kvádry duněly jako při výbuchu.

Cihly z boků stupňovité pyramidy se uvolňovaly, poskakovaly dolů s přibývající rychlostí a bouchaly o zem.

Na kraji džungle se otřásaná země roztrhla jako čerstvě prasklý strup a zpod zemského povrchu se vyvalily smrduté plyny. Mulder popadl Scullyovou za ruku, aby jí pomohl držet rovnováhu.

„Radši bychom se měli vzdálit od těch velkých staveb,“

navrhla. „Některá by se mohla zřítit a zasypat nás.“

Společně pomohli starému archeologovi dovrávorat doprostřed otevřeného náměstí. Půda za nimi se houpala a otřásala. Stromy sebou mlátily ze strany na stranu.

Z výhodného postavení Mulder sledoval, jak se zikkurat kolébá jako chicagský mrakodrap ve vichřici.

Chytil Scullyovou za rameno. „Lepší bude zůstat tady!“

Ale pak, než zemětřesení dosáhlo vrcholu, se otřesy zmírnily a přešly ve slabé vibrace, také to však mohl být jenom příznak toho, že Mulderovi strachy selhaly nervy.

Rubicon si opět špinil kozí bradku, jednoduše proto, aby zaměstnal ruce, chvějící se nervozitou. „Hm, možná jsem se v té seizmické stabilitě zmýlil,“ připustil.

Aguilar ukázal k popadaným stanům a roztroušeným zásobám. Tábořiště zelo prázdnotou, opuštěné.

„Zdá se, že jsme přišli o pomocníky,“ konstatoval.

Tvář měl popelavě šedou. Šmátral v kapse u vesty a lovil cigaretový papír a tabák.

„No nic, zejtra se zase vrátěj, amigos. Jsou to dobrý pracanti. Ale večeři si dnes budem muset přichystat sami. A taky se zotavit z dobrodružství, že?“ Přinutil se ke smíchu.

Mulder z něj byl rozhodně nesvůj.

Rubicon se nemotorně usadil na jednom vyvrženém dlažebním kameni. Svěsil hlavu a řekl: „Jedním z důvodů, proč tato oblast Cassandru zajímala, je to, že je, hm, geologicky neobvykle nestabilní. Geologie byla její první láska, víte? Má holčička sbírala kameny, studovala, jak vznikly, z čeho se skládají, zajímala se o vyvřelé, metamorfované a sedimentární horniny.

Měla velkou sbírku, celou ji znala, každý kámen si označovala štítkem.

Potom se její zájem stočil k vykopávkám. Nejen kvůli horninám samým, ale kvůli tomu, co leží ukryté pod nimi – stopy lidského vlivu a historie, zachycená mezi vrstvami uloženého sedimentu a prachu. Velmi ji vzrušovaly určité seizmické údaje, které v této oblasti získala, stejně jako ji vzrušovalo, že vede první tým do Xitaclánu.“

Starý archeolog zavrtěl hlavou. „Ale stejně se mi nezdá možné, aby se zde seizmická činnost projevila tak mocně.“

Ukázal k vysoké ústřední pyramidě, kde se několik uvolněných oblázků sypalo po schodech.

„Vidíte, že tato oblast je zcela stabilní, kdyby se seizmické otřesy opakovaly častěji, byly by tyto ruiny srovnány se zemí již před staletími. Pouhý fakt, že Xitaclán zůstává stát, skýtá nezvratný důkaz, že toto území je neobyčejně stabilní.“

„Seňore, před chvílí mi stabilní nepřipadalo,“ odporoval mu Aguilar. Stál široko rozkročený, jako by očekával, že se země začne každým okamžikem znovu houpat a otřásat.

Konečně se mu podařilo ubalit si a zapálit cigaretu.

Mulder si probíral dílčí informace, které si uchovával v mozku, ohromné množství nicotností a triviálností paběrkovaných z encyklopedií a zpráv, jež léta pročítal.

Vždycky se snažil zapamatovat si to, co v jeho očích mělo sebemenší příchuť nevysvětleného nebo tajemného.

„Většina velkých sopek ve Střední Americe stojí na mexické vrchovině, hned u páteře země, avšak vulkány jsou neobyčejná věc. Jeden, jménem Parícutin, se náhle objevil v roce 1943 přímo uprostřed mexického kukuřičného pole rovného jako kukuřičná placka. Jeden zemědělec právě na tom poli oral, když ze země začal vycházet kouř a otřásala se. Devět let od té doby sopka rostla a rostla a chrlila přes miliardu tun lávy a popela.

Pohřbila dvě celá města.“

„Muldere, chceš říct, že uprostřed ničeho jen tak vyskočil vulkán?“ zpochybňovala jeho tvrzení Scullyová.

Pokýval hlavou. „A jak Parícutin rostl, pozorovali ho geologové z celého světa. Za prvních čtyřiadvacet hodin z něj stoupal kužel popela do výšky sedm a půl metru. Za osm měsíců vzrostl asi na čtyři sta padesát metrů To je docela slušný výkon. Celkem Parícutin pokryl lávou a sopečným popelem přibližně sedm čtverečních mil okolní plochy.

Dosáhl maximální výšky dva tisíce sedm set metrů, a to bylo teprve před půl stoletím. Nedá se předvídat, co by ještě mohlo ze země vyrazit.“

Postupně se podíval na Scullyovou, Rubicona a Aguilara. „Dneska bych radši volil lehký spánek a přípravu na útěk do džungle. Co kdyby nám vulkán začal vybuchovat přímo pod nohama?“

„Vynikající nápad, seňore,“ souhlasil Aguilar a dál bafal nově ubalenou cigaretu.

Avšak Scullyová si Muldera prohlížela ustaraně.

Věděl, co si určitě myslí, protože jeho trápila stejná otázka. Jak velká energie se mohla uvolnit a jak prudké dozvuky mohly vyvolat výbuch sopečné činnosti?

A proč zrovna nyní?

Něco se zde přihodilo. Mulder netušil, zda to má něco společného se zmizením týmu Cassandry Rubiconové, anebo je to jenom souhra náhod.

Věřil v mnoho nepravděpodobných věcí Ale neměl sklon věřit shodě okolností.

ŠESTNÁCT

Dům Pieter Grobeho, Quintana Roo, Mexiko neděle 16.30

Carlos Barreio stanul před vchodem do pevnosti Pieter Grobeho, připomínající hrad, sundal si policejní čepici a čekal, až strážný zatelefonuje svému pánovi. Masitou dlaní pravé ruky si Barreio uhladil řídnoucí tmavé vlasy dozadu a potom si přejel hustý černý knír.

U brány mocného magnáta si připadal jako prosebník, ale když bylo potřeba, dovedl odložit hrdost, pro svobodu své země.

V ošoupané kožené brašně nesl opatrně zabalené kusy mayského jadeitu, starověké památky posbírané v menších chrámech na nalezišti Xitaclán. Nikdy předtím se sám nepokoušel prodávat historické předměty na vlastní pěst a netušil, kolik by mu taková uměleckořemeslná dílka z jadeitu měla vynést, ale peníze se mu hodily Za ně se totiž daly koupit zbraně a zásoby, které potřebovalo hnutí Liberación Quintana Roo.

Aguilarův nespolehlivý pomocník Pepe Candelaria se nevrátil z individuální výpravy, kterou ho týden předtím šéf pověřil. Vypadalo to, že ten šlachovitý mužík opustil matku a sestry a někam zmizel, místo aby z Xitaclánu přinesl nové poklady, jak měl za úkol.

Barreio nemohl strpět další odklady, a tak vzal zbývající kusy, které měl u sebe, a rozhodl se naložit s nimi, jak nejlíp se dalo.

Aguilar vynikal ve vybírání náročných zákazníků pro nejdražší sošky, ale neprodával umělecké předměty dost často. Barreio měl vlastní představy. Mimoto v posledních dnech zahynul, vlastně byl úplně vymazán, Xavier Salida, a proto si Barreio musel najít nové zájemce, i kdyby si je měl sám vypěstovat.

Strážný zavěsil černý telefon, zavrčel a otevřel dřevěné dveře s ocelovou výztuží, vedoucí do domu Pietera Grobeho se zdmi z vápencových tvárnic. Stavba vypadala jako pevnost ještě spíš než některé z velkých mayských trosek.

„Pan Grobe vás přijme na patnáct minut,“ sdělil mu strážný. „Mám vás doprovodit.“

Barreio si odkašlal a přikývl. „Děkuju.“ Urovnal si přední díl bílé uniformy, policejní čepici stále držel v upocené ruce. Smutná ironie byla, že jako jeden z mužů stojících ve státě Quintana Roo alespoň zdánlivě na straně zákona musel podle zkorumpovaného mexického práva čekat, až se drogový magnát uráčí.

Avšak Barreio rozuměl hře, kterou musel hrát, aby dosáhl svého hlavního cíle. Potomci Mayů měli dlouhou paměť. Čekali staletí, aby zase byli svobodní a mohli vzkřísit svůj ztracený zlatý věk.

Svoboda a nezávislost. Lid státu Quintana Roo mu za ně bude vděčný, jen co do paměti vejdou nepokoje, krveprolití a politický převrat. Není koneckonců pravda, že během velké mexické revoluce v roce 1910 zahynul každý osmý občan? Všichni ti mučedníci zaplatili daň svobodě, a často byla vskutku vysoká.

Když za nimi strážný zabouchl masivní přední dveře, zaznělo to jako rána z děla.

Uvnitř působila Grobeova pevnost ještě víc germánsky a impozantně. Ze špatně ventilovaných krbů se linula vůně hořícího dřeva a ze štěrbin mezi kameny zápach plísně.

Zavěšené stropní ventilátory se otáčely pod krovem.

Oblouky v předsíních a úzká okna propouštěla pouze zlomky světla. Paprsky odpoledního slunce dopadaly na dlaždičkové podlahy a osvětlovaly vybledlé tapiserie na stěnách. Pokoj byl provlhlý, silně klimatizovaný, studený jako kobka.

Barreio cítil, jak strážce kráčí těsně vedle něj, automatickou pušku na rameni. Belgický emigrant určitě působil jako paranoik, a měl k tomu pádný důvod, neboť soupeřící drogoví magnáti se vyvražďovali tak často, že Barreiovi podřízení ani neměli čas jejich trestnou činnost vyšetřovat.

Strážný mu překvapivě dovolil, aby si ponechal policejní revolver v bočním pouzdře. Barreio z toho pochopil, že strážný věří svým schopnostem a je si naprosto jist, že by Barreia automatickou puškou skolil dřív, než by stačil vytáhnout pistoli a vypálit z ní. Doufal, že si tuto domněnku nebude muset ověřovat.

Policejní šéf šel dál, v jedné ruce držel brašnu s jadeitovými artefakty, v druhé čepici. Byl zvědavý, zda se oněch patnáct minut již začalo odpočítávat, hned když vešel branou pevnosti, nebo jestli bude moct celou čtvrthodinu hovořit, až se s drogovým magnátem setká tváří v tvář.

Urostlý strážce ho vedl hlavní pevností a pak k zamřížované zadní verandě a k marnotratnému vnitřnímu atriu, v jehož středu stál bazén se soustavou trysek pod vodou pro vířivou lázeň. Několikery dveře vedly do místností, patrně sauny a nejspíš do sprch.

Pieter Grobe seděl sám v plátěném křesle, oddával se tichu a poslouchal vzdálené bzučení džungle za zdmi domu.

Nepouštěl si hudbu a neposlouchal nic, co by ho rozrušovalo nebo rozptylovalo.

Barreio stál ve dveřích do atria a čekal, až si ho pan domácí všimne. Na kulatém skleněném stolku vedle Grobeova křesla ležel černý telefon. Průhledný džbán obsahoval studenou, osvěžující světlezelenou tekutinu a na okraji byl ozdobený kruhovými stroužky citronu. Na vnějších stěnách džbánu se třpytily kapičky rosy. Jako nylonové pavučiny zahalovaly okna, křesla a houpačku – zavěšenou na řetězech, ochranné sítě proti moskytům.

Grobe si hověl v jedné takové kukle. Byl hubený a vypadal jako strašák do zelí. Držel dlouhou černou špičku na cigarety a v ní čoudící, dráždivou cigaretu.

Dal si dlouhý šluk a vyfoukl modravě šedý kouř.

Prostrčil ruku mezi záhyby sítě proti moskytům a natáhl ji přes stůl. Uchopil držadlo džbánu a dlouhým, slabým čůrkem si nalil citronádu do sklenice. Kostnatou rukou ji obtočil a vtáhl do kukly.

Barreio již nedokázal potlačovat netrpělivost a odkašlal si. Tím si vysloužil přísný pohled od strážce.

Grobe vzdychl, přerušil rozjímání a ukázal vyzáblý obličej zjizvený hlubokými vráskami. Čokoládově hnědé vlasy měl husté a pečlivě učesané, na spáncích ojíněné zářivě bílou. Na tvářích a na čele mu stály kapičky potu. V

pytlovitém, smetanovém bavlněném obleku byl ulepený a necítil se pohodlně.

„Ano, seňore Barreio?“ promluvil. „Vašich patnáct minut začalo. O čem se mnou chcete hovořit?“ Belgický drogový magnát měl klidný, trpělivý a pevný hlas. Barreio již věděl, že mluví výborně anglicky a španělsky, bez sebenepatrnějšího přízvuku, s takovou dokonalostí to zvládl málokterý diplomat.

„Excelence, mám nějaké předměty, které by vás snad mohly zajímat,“ spustil Barreio. Zhluboka se nadechl, takže se mu již tak široký hrudník ještě víc vzedmul, popošel k jinému nízkému stolku a položil na něj koženou brašnu a vedle pak policejní čepici.

Strážce ztuhl, protože tušil nějakou zradu.

„Klid, Juane,“ upokojil ho Grobe, aniž se na něj podíval.

„Necháme se překvapit, co našeho přítele, šéfa policie, přimělo, aby nás navštívil.“

„Jadeitové sošky, Excelence,“ přešel Barreio rovnou k věci. „Neocenitelné mayské artefakty. Jestliže si je koupíte, nikdy se neztratí v muzeích, kde se jimi mrhá v prospěch veřejnosti, a kde pozbývají pravé umělecké hodnoty.“

Barreio otevřel brašnu a vytáhl z ní sošky z Xitaclánu.

„Místo toho je můžete mít sám pro sebe a těšit se z nich v soukromí, jak se vám zlíbí.“

Každý artefakt zdobil jako hlavní motiv opeřený had – bizarní křivky plaza s peřím, dlouhými zuby a kulatýma, inteligentníma očima, legendárního tvora, kterého Mayové uctívali v dobách dávno minulých.

Grobe se předklonil a vychrtlý obličej přitiskl k síti proti moskytům, obklopující jeho křeslo. Zamáčkl cigaretu a znovu vyfoukl hustý kouř. Barreio z něj ucítil pronikavý sladký žhavý zápach, ne tak docela vzdálený marihuaně.

„A co vás vede k domněnce, že mám o koupi pašovaných starožitností aspoň trochu zájem, seňore policejní šéfe Barreio?“ zaskočil jej Grobe. „Je to snad nějaká bouda? Snažíte se mě namočit do nějakého nezákonného obchodu, abyste mě mohl dopadnout při činu a zatknout?“

Barreio se polekal a couvl. „Excelence Grobe, to by přece byl vrchol hlouposti.“

„Ano,“ souhlasil Belgičan, „to máte pravdu.“

Barreio pokračoval: „Stát Quintana Roo funguje na jemných rozdílech v moci. Excelence, znám své místo v této společnosti a také znám vaše. Něco tak pošetilého bych nikdy nezkoušel.“

Polkl. „Smím-li dodat, viděli jsme výsledky toho, když se s vámi někdo dostane do křížku, Excelence. Osobně jsem byl u trosek zpustošené vily Xaviera Salidy. Je pro mě nepochopitelné, jak jste se mu pomstil, ale hrozba vaší svrchované moci je naprosto jasná. Proto nemám v úmyslu se vám protivit.“

Grobe se dal do smíchu, ale vlastně to byla dlouhá série suchého kuckání, které se dalo splést s kašlem.

„Seňore Barreio, jsem rád, že se mě tolik bojíte. Je pravda, že se rozmíšky mezi mnou a Xavierem Salidou v posledních týdnech vystupňovaly. Ale ujišťuji vás, že jsem se zničením jeho domu neměl nic společného. Z celého srdce bych si přál umět takovou zkázu způsobit, protože potom by se mě všichni mí sokové báli stejně tolik jako vy.“

Barreiovi se zatočila hlava, protože ho ta informace úplně vyvedla z míry. Jestliže ne Grobe, kdo tedy Salidu zničil? Kdo v celém Mexiku měl takovou moc?

Belgičan pokračoval: „Dověděl jsem se, že vy a ten příživník Fernando Aguilar jste prodávali artefakty Salidovi – staré mayské artefakty z čerstvě odkrytých zřícenin zvaných“ Grobe si přiložil štíhlý prst ke rtům a vzpomínal na jméno, „mám dojem, že Xitaclán. Mnoho mých indiánských služebníků, včetně tady našeho přítele Juana,“ vrhl pohled přes rameno a ukázal na nesmlouvavého strážce, který stále ještě nesklonil pušku, „si myslí, že takové předměty jsou zakleté a nikdy by se neměly odnášet z míst, na nichž spočívají. Bohové se pak zlobí a vyžadují pomstu.

Xavier Salida již za tu nerozvážnost, že kradl starožitnosti, zaplatil. Jsem přesvědčen, že tyto jadeitové artefakty, které mi hodláte prodat, pocházejí rovněž z Xitaclánu. Seňore Barreio, já si starověké bohy rozhněvat nepřeji.“

Barreio se přinutil ke smíchu, neklidně přešlapoval a pohrával si s jedním z jadeitových opeřených hadů. Snažil se vymyslet další krok, nový způsob vyjednávání. Něco z těch jadeitových předmětů prodat potřeboval. Musel získat peníze. Věnoval již všechno, co ušetřil z platu, ale bylo těžké pracovat jako šéf policie a zároveň skrývat svou opravdovou vášeň, boj za nezávislost státu Quintana Roo.

Zdálo se mu vhodné využívat zašlé slávy Mayů, národa, který vytvořil civilizaci v tomto koutě Yucatánu. Jejich cennými artefakty chtěl financovat boj za svobodu, pomáhat své skupině revolucionářů při dobývání nové a nezávislé země a při vítězném boji proti zkorumpované a zbankrotované federální vládě Mexika. Kdyby se jim to podařilo, hnutí Liberación Quintana Roo by vyhlásilo novou vlast, kde by sláva zapomenutých Mayů opět vzešla.

„Vy žertujete, Excelence,“ přemlouval Grobeho.

„Takové pověry! Evropan znalý světa jako vy přece nepřikládá váhu starodávným kletbám?“ Zdvihl tmavé obočí. Hustý knír se mu naježil a šimral ho v nose.

Grobe se zase trpělivě napil limonády, mrkl na hodinky, dlouze vydechl a odpověděl: „Seňore policejní šéfe Barreio, mé pocity jsou v této situaci vedlejší. Jestliže místní lidé věří, že jsou artefakty prokleté, pak bych žádného nepřiměl, aby pro mě pracoval.

Moje služebnictvo má strach. V noci se mi rozuteče, a já abych potom pracně sháněl nové. Klesla by mi tím životní úroveň.“

Prázdnou špičkou na cigarety poklepal na okraj křesla.

„Vyhovuje mi momentální životní styl, bez dalších komplikací. Ani nechci uvažovat o možnosti, že kdybych tyto staré artefakty stavěl na odiv, jistí stoupenci starověkého mayského náboženství by se mi mohli snažit pomstít.“

Grobe se naklonil dopředu a konečně vystrčil úzký obličej s výraznými rysy z ochranné síťoviny. Hnědýma očima se zavrtal do Barreiových. „Mohu vynaložit všechny své peníze na vybudování obrany před útoky soupeřících výrobců narkotik, ale proti hrozbě sebevražedného náboženského fanatika se ubrání málokdo.“

Znovu zalezl do síťoví a mrkl na hodinky. „Seňore Barreio, váš čas vypršel. Mrzí mě, že jsme nemohli vyhovět vašim potřebám.“

Barreio si rozmyslel, že nebude dál smlouvat, protože by to za daných okolností vyznělo jako prosba nebo loudění, vrátil předměty do kožené brašny a zacvakl patent. Čepici si nasadil zpět na hlavu, svěsil ramena a otočil se ke dveřím vedoucím do pevnosti s tlustými zdmi.

Belgický drogový magnát za ním zavolal: „Seňore Barreio, počkejte chvíli.“

Barreio se obrátil. Srdce se mu rozbušilo, neboť doufal, že si s ním Grobe jenom pohrával, aby měl při vyjednávání silnější pozici. Místo toho však měl Belgičan na srdci něco jiného: „Nabídnu vám jinou hodnotu. O památky zájem nemám, ale dám vám jednu informaci, pro tentokrát zadarmo. Spoléhám na vás, že si na mě vzpomenete, kdyby se naskytlo něco, čím byste mi to mohl splatit.“

„Oč běží, Excelence?“ Barreio byl napnutý.

Belgičan vytáhl ze špičky nedopalek cigarety, zalovil v kapse u saka, vyndal z ní tmavohnědou krabičku a ubalil si novou cigaretu. Zapálil ji, ale než odpověděl, nechal ji několik vteřin doutnat.

„Z mezinárodních zdrojů jsem se dověděl, že se tajný americký vojenský tým chystá proniknout do Quintana Roo.

Jeho úkolem je pátrací a ničivá akce. Komando má hluboko v džungli nalézt nějakou skrýš se zbraněmi nebo vojenské opevnění. Možná o tom něco víte. Třeba to nějak souvisí s partyzánskou revoluční skupinou známou jako Liberación Quintana Roo.“ Nato se pousmál. „Jelikož jste v této oblasti šéf policie, napadlo mě, že byste o tomto vývoji chtěl být informován.“

Barreio stál jako opařený, z obličeje se mu vytratila barva. Žaludek se mu sevřel a krev mu v žilách kypěla.

„Americká armáda na cestě sem, tajně? Taková drzost! Pod jakou záminkou?“

„Přepadový oddíl má přistát, tuším, za hranicemi v Belize. Když budete trochu pátrat, jistě zjistíte podrobnější informace.“

„Děkuju vám.“ Barreia to udivilo a polekalo. „Děkuju vám, Excelence.“

Na jadeitové památky málem zapomněl. Kožená brašna mu ve znecitlivělé ruce ztěžkla. Rozrušený klopýtal ve stopách strážného.

Hlava se mu točila. Přestal si dělat starosti, jak honem sehnat peníze prodejem artefaktů, zato si namáhal mozkové závity přemýšlením, co asi americká armáda objevila, co má za lubem, a jestli je ohrožen jeho plán dobýt pro svou zem nezávislost.

SEDMNÁCT

Zříceniny v Xitaclánu, Yucatán, Mexiko neděle 20.17

Několik hodin po podivných sopečných otřesech se země poměrně uklidnila.

Zhoubné siřičité výpary se rozplynuly ve vzduchu a nahradila je opojná vůně džungle, například květin, dál pronikavý zápach rozkládajících se výkalů a praskající smůla ze suchých větví pálených v táborovém ohni, který si trojice Američanů rozdělala.

S úsměvem k nim přišel Aguilar. U boku se mu houpal pytlík. „Místo vaší nezdravý americký stravy jsem si připravil hostinu z toho, co mi nabíd prales.“

Sáhl dovnitř a vytáhl hrst baňatých hub s šedozelenými skvrnami. Klobouky očistil od mechu a zbytků listí. „Pro začátek si opečem tydle výborný houby, že? Když se uvařej, chutnaj jako ořechy.“

Mulderovi zakručelo v břiše, ale Scullyová se nepokojně ošívala. „Je bezpečné je jíst?“

Aguilar náruživě pokýval hlavou. „To jsou místní lahůdky. Přidávaly se do spousty tradičních mayskejch jídel.“

Rubicon mu vzal z ruky jednu houbu a podržel ji proti světlu z ohně. Zamžikal modrýma očima a s překvapeným výrazem sáhl po brýlích na čtení a nasadil si je na zpocený nos. „Ano, tu jsem již jedl. Je výtečná,“ potvrdil. Houbu napíchl na proutek ležící vedle ohniště, vložil ji do plamenů a opékal jako špekáček.

„Aspoň že nám k jídlu nepodstrčil larvy,“ štítil se Mulder. Ke světlu táboráku se slétával okřídlený hmyz.

„Jo, larvy!“ zajásal Aguilar a nadšeně tleskl rukama.

„Můžu pro ně zajít, existuje fůra skvělejch druhů. Anebo kdybyste chtěli opravdickou pochoutku, tak bych moh zastřelit opici.“

„Ne, děkujeme,“ odmítla Scullyová.

„Je to něco jiného než včerejší večeře, co?“ pronesl Mulder.

Jako tíživá přikrývka se na ně snesla tma. Prskající táborový oheň byl jakýmsi ostrůvkem teplého světla uprostřed xitaclánského náměstí. Za jiných okolností by Mulder možná navrhl, aby všichni začali sborově zpívat Row, Row, Row Your Boat. Ale ne tady a ne teď.

Kolem létali netopýři, tiše se vznášeli ve vzduchu a pískali vysokým tónem, který lidský sluch nezachytí, i když Mulder jej cítil v zubních plombách. Velké noční můry létaly v elegantních spirálách a ve tmě tvořily světlé čmouhy. Dál v džungli viděli blikat odraz světla v očích dravých šelem.

Scullyová stáhla z klacku jednu houbu, prohlížela si, jak se z ní v prstech kouří, a hodila si ji do úst a žvýkala. Zrovna chtěla vylíčit, jakou má chuť, a vtom se jí před nosem mihl netopýr a ulovil velkou můru.

Leknutím stačila jenom ucuknout dozadu a netopýr už byl ten tam.

Mulder zavedl řeč na to, jak Indiáni utekli před dunivou erupcí a nyní se odmítají vrátit do blízkosti rozvalin, a Aguilar zasupěl. „Jsou to pověrčiví zbabělci. Maj silnější respekt ke svýmu náboženství než zdravej rozum. Tvrděj, že tady na tom místě pořád přebejvaj duchové jejich předků obětovanejch bohům, nemluvě o starejch bozích samejch.“

Rubicon, zahleděný do šera, poslouchal bzukot hmyzu, symfonii nočních ptáků, tanec dravé šelmy a kořisti. Ve ztrhaném úzkém obličeji měl ustaraný výraz. Mulderovi bylo jasné, že si starý archeolog představuje, jak jeho dcera bloudí sama v hluboké džungli, plné plížících se jaguárů a jedovatých hadů nebo vražedných hledačů pokladů.

Vtom Mulder zaslechl pohyb mezi stromy, trhl hlavou a zahlédl, jak se husté kapradí houpe. Mimo dosah světla z táboráku se v porostu hýbal nějaký tvor.

Ostatní si toho nevšímali.

„Za sto let se toho mnoho nezměnilo,“ šeptal Rubicon, pohroužený do svých myšlenek. „Když myslím na to, jak zde Cassandra se svým týmem bádala, vybavují se mi vzpomínky na jedny z prvních amatérských archeologů pracujících v tomto kraji. Potýkali se s problémy, na které my pravděpodobně nenarazíme.“

Urovnal si na nose brýle na čtení. Čas přednášek, vytušil Mulder.

„Dva z prvních bělochů, kteří prozkoumávali mayské ruiny, byli Stephens a Catherwood. Byli to zkušení cestovatelé, věřili si, že si poradí v libovolné nehostinné krajině.

V knihách se dočetli o velkých městech pohřbených v deštném pralese, hm, bezejmenných, rozpadlých a pustých – myslím, že to byl jejich přesný popis, četl jsem jejich cestovní deníky.

Stephens a Catherwood se v roce 1839 vypravili do deštných pralesů v Hondurasu. Řadu dní se plahočili džunglí, až konečně došli ke zbořeninám v Copánu. Viděli tam rozpadlé stavby, kamenná schodiště pokrytá popínavými rostlinami a stromy. Nevěděli nic o mayské historii, a když se zeptali místních Indiánů, kdo to všechno postavil, prostě krčili rameny.

Ti dva pánové zavítali do Střední Ameriky ještě několikrát a navštívili desítky zbořených měst. Spolu pak podali fantastické popisy svých dobrodružství; Stephens svým výmluvným vyprávěním, Catherwood krásnými ilustracemi. Jejich knihy podnítily obrovský zájem o archeologii, hm, v dobrém i ve zlém.

Ale neměli to jednoduché, především Catherwood. Jako by byl prokletý. Dostal malárii a trpěl opakovanými horečkami. Následkem otoků a infekcí v místech, kde ho pokousal hmyz, zchroml. Levou ruku měl téměř ochrnutou.

Protože ani nebyl schopný chodit, Indiáni ho museli nosit na ramenou.

Uzdravil se však, postavil se na nohy a vystavoval své obrazy v New Yorku. Potom vypukl požár a zničil jednu z jejich největších výstav, Catherwoodovy kresby a spolu s nimi i pozoruhodné artefakty přivezené ze země Mayů.“

Scullyová kroutila hlavou. „Taková škoda!“

Rubicon se upřeně díval do ohně. „Za několik let se Catherwood vracel do Států z další výpravy a utonul na moři, když se jeho loď srazila s jinou. Smůla, anebo mayské prokletí, podle toho, čemu věříte.“

Aguilar seděl na bobku stranou a žvýkal něco nesmírně křupavého. Když si do úst dával další sousto, Mulder zahlédl mrskající se černé nožičky.

„Hezkej příběh, seňore,“ pochválil mu ho Aguilar s plnou pusou. „Ale ta kletba nebyla dost silná, aby zastavila příliv bílejch dobrodruhů, jako jste vy, že?“

„Nebo má dcera,“ četl mu myšlenky Rubicon.

Scullyová se postavila, aby se protáhla, a oprašovala si nohavice. „No, už bychom si měli jít lehnout a pokusit se trochu vyspat,“ doporučila. „Co nevidět nám začnete vyprávět duchařské povídačky, abyste nám nahnal hrůzu.“

„Dobrý nápad,“ uznal Rubicon. „Vstaneme za svítání, abychom se co nejdříve pustili do podrobného zkoumání a hledání stop po mé dceři.“

Mulder naoko zklamaně uzavřel: „Takže na vyprávění, jak se nezletilci muckali v uličce lásky, si budeme muset počkat do zítřejšího večera.“

Uprostřed noci Muldera probudilo šelestění a plíživý zvuk. Ozývalo se to blíž a blíž. Zamrkal, posadil se a pozorně naslouchal.

Rozhodně slyšel, jak se něco pohybuje po náměstí Možná na ně měla políčeno velká dravá šelma, slídící po snadné kořisti. Chatrná stanová látka byla tenká a nemohla ho ochránit.

Opatrně se nahnul dopředu a odhrnul záhyby sítě proti moskytům, aby mohl vykouknout otvorem ve stanu.

Nechtěně látkou zašustil, zkameněl a našpicoval uši, ale další zvuk již nezaslechl.

Představoval si nějakou velkou masožravou obludu z džungle, pravěké zvíře, které přežilo věky, jak čmuchá a napíná zrak směrem, odkud se k němu donesl šramot.

Mulder polkl, pomalu odhrnul otvor a vystrčil hlavu pod širé noční nebe.

Měsíc v poslední čtvrti právě začal stoupat a připomínal přivřené oko. Jeho bledé světlo se rozlévalo po korunách stromů, po obloze klouzaly neprostupné mraky.

Stany stály v sousedství jedné stély, poznamenané časem a povětrnostními vlivy. Opeřený had se kolem ní vinul jako strašlivý ochránce. Vysoká stéla byla nakloněná v mírném úhlu, její stín byl na kamenné dlažbě náměstí rozmazaný a nezřetelný.

V džungli, v černé tmě mezi hubenými stromy, bylo ticho a klid. V tuto pozdní dobu, v hluboké noci, i noční bytosti váhaly a vyčkávaly.

Vtom však Mulder zaslechl šelest znova. A drkotavé zavrčení. Zíral do tmy, hledal původce chramostění, avšak neviděl nic. Jenom přítmí, ale žádný pohyb. Čekal, dýchal povrchně, veškerou pozornost soustředil jedním směrem.

Zrovna když dospěl k rozhodnutí, že to byl pouhý výplod přehnané představivosti, konečně koutkem oka zachytil jakýsi vlnitý pohyb. V měsíčním svitu se cosi míhalo na kraji džungle.

Obrátil se tím směrem a namáhal si v tom chabém světle zrak. Ve spleti stromů a popínavých rostlin zpozoroval obrovské klikaté tělo. Vlnitým, klouzavým pohybem se neuvěřitelně pokradmu sunulo porostem.

Zajíkl se, a ta věc se otočila k němu. Postřehl záblesk v planoucích očích, lesk nemožně dlouhých šupin, opeřených šupin, které se překrývaly a oslepovaly ho odrazem měsíčního světla.

Potom to pružné tělo jako švihnutím svižně zmizelo v noční tmě. Přestože Mulder čekal ještě hodně minut, již je nespatřil. Jednou měl pocit, že z hloubi džungle zaslechl zapraskání větve, ale to mohlo být cokoliv.

Konečně si šel zase lehnout. Zalezl do stanu a v duchu si tu scénu přehrával stále dokola. Potřeboval si ujasnit, co to vlastně viděl, pokud vůbec něco.

Spánek se dostavil až zadlouho.

OSMNÁCT

Zříceniny v Xitaclánu, Yucatán, Mexiko pondělí za úsvitu

Za rozbřesku se vrátili místní pomocníci, přesně jak předpověděl Aguilar. Ten seděl u dohasínajícího ohně, kouřil ručně ubalenou cigaretu a mračil se na Indiány, takže se raději odplížili se svěšenými hlavami na náměstí, jako by se styděli.

Mulder vylezl ze stanu a pozoroval domorodce.

Připomínali mu dělníky, když se scházejí na ranní směnu. Rubicon už byl vzhůru, zkoumal nejbližší stélu s opeřeným hadem a kapesním nožem odrýpával kusy mechu, aby lépe viděl na glyfy.

„Á, agent Mulder. Vstáváte?“ přivítal ho Rubicon do nového dne. „Dnes jistě nalezneme nějaké známky toho, co zde dělala má dcera a její tým. Určitě v těchto ruinách objevila nějaké tajemství. Najdeme-li je i my, přijdeme na to, proč její tým zmizel.“

Scullyová zaslechla jejich hlasy, a proto se vyhrabala ze stanu také. „Dobré jitro. Muldere, vaříš snídani?“

„Já si dám jenom obilniny s mlékem, díky,“ odbyl ji.

Aguilar odhodil oharek zapáchající cigarety. Vypadal čerstvě oholený. Když viděl své zaměstnavatele na nohou a po ruce, obrátil se na Indiány a vynadal jim jazykem, jemuž Mulder nemohl rozumět. Jeho hlas zněl znechuceně.

„Co říká?“ byla zvědavá Scullyová. „Co udělali?“

Rubicon chvíli poslouchal a pak zavrtěl hlavou.

„Musí to být mayské nářečí. Mnoho místních obyvatel dosud mluví starým jazykem.“ Pokrčil rameny. „Hm, mám pocit, že neudělali nic špatného, jenom to, že večer utekli.

Aguilar na nás pouze chce udělat dojem, jakou má autoritu.“

„Jednou jsem měl takového šéfa,“ připomněl si Mulder.

Aguilar k nim přistoupil a zubil se na ně, jako by se zrovna dověděl, co pro něj mají k narozeninám.

„Dobrý ráno, amigos,“ pozdravil je. „Dneska objevíme tajemství zapomenutýho Xitaclánu, že? Dovíme se, co se stalo krásné seňoritě Rubiconové a jejím společníkům.“

„Zeptal jste se domorodců?“ zpovídala ho Scullyová a ukázala na Indiány, kteří byli po tom dlouhém spílání pořádně vystrašení.

Aguilar odpověděl: „Podle nich si seňoritu Rubiconovou vzal duch tohodle místa. Starý bohové po tolika letech prahnou po krvi. Proto domorodci tábořej daleko od trosek.

Nejsou to civilizovaný lidi jako vy a já. Ani se to nesnažej předstírat.“

„Zůstal vůbec někdo z nich s archeology, aby jim pomáhal?“ naléhala Scullyová přísnějším tónem. „Někdo to přece musí vědět.“

„Seňorito Scullyová, já jsem archeologickej tým přived do Xitaclánu, za to mi zaplatili hodně americkejch peněz, a já jsem jim moc vděčnej. Tydlety Indiáni, potomci Mayů, říkaj, že po mým odchodu tady byla spousta hluku a divnejch úkazů. Seňorita Rubiconová a její přátelé se jim vysmívali, jak jsou hloupí, ale všichni mayský pomocníci utekli do bezpečí. Teď říkaj, že bohové dali najevo, kdo je hloupej a kdo moudrej.“

„To je něco, jako kdyby propadli z nadpřirozeného testu inteligence,“ zašeptal Mulder.

Aguilar se hrabal v kapse a lovil papírek a tabák, protože dostal chuť ubalit si další cigaretu. Z jednoho vysokého stromu na druhý přeletěl přes náměstí pták se zeleným peřím a tenkým hláskem melodicky prozpěvoval. Indiáni přestali pracovat, ukazovali nahoru a užasle brebentili.

„Hele, kvesal,“ upozornil Aguilar a pokýval hlavou.

Sundal si ocelotový klobouk a zastínil si jím oči před šikmými paprsky ranního slunce. „Moc vzácnej. Mayové si jeho peřím zdobili hodně obřadních krojů.“

Rubicon se zakaboněně rozhlížel, jako by čekal, že zahlédne nějakou stopu po dceři. Mulder se nedůtklivě obrátil na Aguilara: „Tak vědí, co se stalo s Cassandrou, nebo ne?“

Aguilar pokrčil rameny. „Já vím jenom to, že když jsem tady seňoritu Rubiconovou nechal a vracel se do Cancúnu, byla v bezpečí a těšila se na práci, která ji čekala.“

„Tak se dáme do pátrání po ní,“ postrkovala ho i Scullyová.

„Tyto ruiny se patrně táhnou asi na míli daleko,“

odhadoval Rubicon a natáhl ruku. „Jednotlivá naleziště nebo budovy chrámů od sebe odděluje hustý porost.“

„Vyřiďte domorodcům, po čem pátráme,“ vyzvala jej Scullyová. „Snad nám mohou pomoct pročesat okolí.“

Aguilar předal informaci dál a Indiáni se rozptýlili do džungle, přičinlivě prohledávali zříceniny a vzrušeně mezi sebou debatovali. Někteří se při pátrání tvářili neklidně, jiní zmateně, další nedočkavě.

Scullyová, Mulder a Rubicon procházeli Xitaclán, chodili kolem zarostlého hřiště, nakukovali do výklenků, hledali stopy, těla a dokonce i vzkaz, že Cassandra s partnery odešli pro potraviny.

Scullyová připomněla fakta: „Jejich tým sestával z technika, dvou archeologů, odborníka na hieroglyfy a fotografky. Ani jeden z nich neměl zkušenosti se záchrannými akcemi.“ Rozhlížela se po hustém lese a vegetaci zavěšené na větvích a po nízkých palmách.

Slunce všechno osvětlovalo jako reflektor.

„I kdyby se všichni pomocníci rozutekli tak jako minulou noc, pořád si neumím představit, že by se Cassandřin tým pokoušel projít na vlastní pěst džunglí.

Když pomyslím, jakou túru jsme museli urazit, nechtěla bych ji absolvovat bez průvodce.“

„Cassandra se o sebe uměla postarat i v kritických podmínkách,“ namítl Rubicon. „Měla topografické mapy a dostatek zdravého rozumu.“

Scullyová ztišila hlas. „Včera večer jsem sama studovala mapy, a nejsem přesvědčená, že by nás přítel Aguilar vedl zrovna přímočarou cestou. Mám podezření, že nás z nějakého důvodu zdržoval.“

„Ani já mu nedůvěřuju,“ přidal se Mulder, „ale spíš budí dojem protivného prodejce ojetých aut než přímo zločince.“

„Agente Muldere, nezapomínejte, že jsme v drsné zemi,“

poukázal Rubicon. „Ale pokud mayští pomocníci skutečně Cassandru a její přátele opustili, byla jenom otázka času, kdy byla nucena podniknout něco drastického. Museli by stůj co stůj hledat zpáteční cestu k civilizaci.“

„Takže Aguilar je tady nechal s indiánskými pomocníky a ti potom vzali nohy na ramena,“ domýšlela si Scullyová. „Že by další otřesy půdy?“

Rubicon pokyvoval hlavou a v ostrém slunci pomrkával.

„Doufám, že to tak bylo.“

„Týmu došly zásoby,“ představovala si dál Scullyová, „a tak Cassandra neměla jinou možnost, než si klestit cestu džunglí.“

„Ale šli by všichni pohromadě?“ zapochyboval Mulder.

Prsty přejížděl po glyfech vytesaných do kvádrů ve zdi lemující hřiště. Do tmavé štěrbiny zasvištělo něco malého a čiperného. „Dávalo by smysl, kdyby řekněme dva členové týmu odešli hledat pomoc a ostatní tady zůstali.“

„Muldere, viděls, jak je těžké se v džungli orientovat,“

vymlouvala mu to Scullyová. „Třeba si myslela, že udělají nejlíp, když se nerozdělí.“

„Pořád mi to nějak nehraje,“ nevěřil Mulder.

Rubicon kroutil hlavou. Žlutobílé vlasy měl zplihlé potem. „Pokud jde o mne, doufám, že to je pravda, protože pak by má holčička měla ještě naději.“

Znedaleka zaslechli vzrušený křik. Jeden Indián stále něco volal.

„Pojďme,“ vybídl ostatní Mulder a rozběhl se. „Něco našli.“

Překračovali padlé stromy, lezli po balvanech, brodili se potůčky. Jak se Rubicon snažil s mladými držet krok, funěl a supěl. V jednu chvíli Mulder vyplašil velké zvíře. To odskákalo do kapradí a křoví. Nestačil zpozorovat, co to bylo, ale náhle ho zaplavil nepříjemný pocit, až se mu sevřelo hrdlo. Možná by se mu dostalo lepšího pohledu na jednoho z těch plazivých tvorů, které si v noci představoval v měsíčním světle.

Nezakládaly se určité mayské mýty právě na nich? Na obludných dravých zvířatech, která měla za dlouhá léta na svědomí

bezpočet

zmizelých

včetně

Cassandry

Rubiconové?

Po chvíli došli k malému chrámu, sotva velkému jako kůlna na nářadí. Byl sice starý a zarostlý, avšak dost odolný.

Velká část porostu byla odstraněna, popínavé rostliny vyrvány, aby se obnažily kamenné zdi a interiér s nízkým stropem.

Poblíž otvoru stál jeden z mayských pomocníků a tvářil se vyděšeně, protože se na něj Aguilar, rozzlobený a sinalý, obořil. Avšak v momentě, kdy se Aguilar připojil k Američanům, jeho výraz se zázračně změnil. Sundal si skvrnitý klobouk. „Amigos, koukejte, co jsem našel!“ zvolal k nim. „Výbavu týmu seňority Rubiconové!“

V přítmí chrámu byla pod nepromokavou plachtou naházena hromada laťkových přepravních beden. Jako když matador dráždí býka, Aguilar popadl cíp plachty, trhl za něj a odhalil bedny se zásobami.

„Tým seňority Rubiconové tady ty bedny určitě nechal proto, aby je chránil před divokejma zvířatama.

I když ostatní vybavení zmizelo, zdá se, že tohle zůstalo nedotčený. Že jsme ale měli štěstí!“

„Ale proč by to všechno nechávala tady?“ divila se Scullyová tiše.

„Heleďte, zásoby potravin a vysílačka,“ snažil se je naladit Aguilar. „V týhle velký bedně je něco jinýho.“

Sehnul se a zkoumal obsah. Mávl na jednoho Indiána, aby mu pomohl vypáčit víko.

„Muldere,“ Scullyová mluvila potichu, „víš, co to znamená? Cassandra nemohla jít shánět zásoby. Je tady dost jídla na týdny. A navíc mohli kdykoliv zavolat vysílačkou o pomoc.“

Rubicon se dychtivě předklonil, aby rozměrnou bednu prohlédl, odstrčil Indiána a prsty s velkými klouby odklápěl víko. Aguilar couvl a zvědavě přihlížel.

Scullyová jim koukala přes rameno. Obsah ji překvapil.

„To je potápěčský oblek a vzduchové hadice,“ konstatovala rozpačitě. „Měla Cassandra v úmyslu prozkoumat cenote?“

„Z archeologického hlediska je to logické,“ vysvětloval Rubicon a živě kýval hlavou. „V těch hlubokých závrtech se artefakty uchovávají po dlouhá staletí. Ano, má Cassandra by se určitě chtěla podívat dolů stejně jako Thompson.“

Scullyová odehnala bodavou mouchu. „Kdo byl Thompson? Nevzpomínám si, že by se tak jmenoval některý člen Cassandřina týmu.“

Rubicona to vytrhlo ze soustředění. Pozvedl zrak od beden. „Kdo? Ach tak, Thompson. Ne, měl jsem na mysli Edwarda Thompsona, posledního velkého amatérského archeologa zde na Yucatánu. Léta zkoumal cenote v Chichén Itzá, kde nalezl největší jednotlivý poklad mayských artefaktů vůbec.“

Mulder skepticky zdvihl ohebný rukáv potápěčského obleku z pogumovaného plátna. „To se potápěl v tak hlubokém obětním závrtu, jako je tady ten?“

Ukázal dozadu k hlavnímu náměstí a vysoké pyramidě.

Rubicon zavrtěl hlavou. „Hm, zprvu ne. Léta v něm lovil, spouštěl na dno litinový okov, vybíral z něj haldy bláta a ručně je prosíval. Vyzdvihoval kosti, hadry, jadeit, několik nedotčených lebek, jedna z nich sloužila jako obřadní kadidelnice a ještě byla cítit parfémem.

Po čase se však Thompson rozhodl, že účinnější než těžkopádný výlov by byl aktivně pracující potápěč. S touto možností počítal, když se vydal na svou první výpravu.

Zakoupil výstroj a prodělal výcvik. Své čtyři indiánské pomocníky naučil zacházet s vývěvou a navijákem.“

Rubicon se podíval na potápěčský oblek, který měla v plánu používat jeho dcera, a byl z toho trochu naměkko.

„Když Thompson sestoupil do cenote, Indiáni mu slavnostně zamávali na rozloučenou, neboť byli přesvědčeni, že už ho nikdy neuvidí. Podle vlastních slov se potopil jako pytel olova devět metrů hluboko. Voda byla tak tmavá, že jí neproniklo ani světlo baterky. Na dně hledal artefakty po hmatu, mince, jadeit, sošky, pryžové předměty.

Ale navzdory skafandru při potápění utrpěl vážnou újmu na sluchu. Od té chvíle k němu domorodci vzhlíželi s úžasem, jako první člověk totiž ze cenote vystoupil živý.“

Scullyová pokývala hlavou. „A vy si myslíte, že vaše dcera měla v úmyslu jít v jeho stopách a prozkoumat cenote v Xitaclánu.“

Mulder osahával výstroj uloženou v bednách. „Tak to vypadá, že se ani nedostala k tomu, aby ten oblek použila.

Ještě je na něm záruční nálepka od výrobce.“

„Než stačila výzkum dokončit, něco ji vyrušilo,“

usuzoval Rubicon.

Mulderovi neušlo, že Aguilar vrhl další zlostný pohled na Indiána. Ten se odvrátil a svěsil ramena.

„Ano, ale co to bylo?“ nadnesl problém Mulder.

Společně stoupali po schodech ústřední Kukulkánovy pyramidy. Usilovně šplhali do příkrého svahu a po úzkých a nerovných vápencových schodech a ztěžka dýchali.

„Opatrně,“ varoval druhy Mulder vážným tónem. „Je to tu vratké.“

Rubicon se ohnul, prohlížel si zchátralé schody a ukazoval na očištěné rytiny, odstraněný mech, štěrbiny zbavené špíny a vápencového prachu.

„Podívejte, Cassandřin tým očistil prvních dvanáct schodů. Kdybych dovedl přečíst tyto glyfy, dověděli bychom se, proč Mayové Xitaclán postavili, proč je toto místo tak posvátné.“ Narovnal se a rukou si mačkal bedra.

„Jenomže na tohle nejsem odborník.

Vlastně jich je hodně málo. Mayské hieroglyfy jsou na rozluštění jeden z nejtěžších psaných jazyků. Proto Cassandra do týmu speciálně zařadila odborníka v epigrafii – pomocné historické vědě zabývající se starými rytými nebo tesanými nápisy.“

„Ano, Christophera Porta,“ ujasnila si Scullyová.

Rubicon pokrčil rameny. „Pokud vím, byl celkem na výši.“

„Podíváme se, co je na vrcholu pyramidy,“ navrhl Mulder a namáhal se dál po strmé stěně.

„Pravděpodobně chrám pod širým nebem,“ reagoval Rubicon. „Velekněz stával na vrcholové plošině, hleděl do vycházejícího slunce a potom vykonával oběti.“

Mulder se na vršku zastavil, dal si ruce v bok, zhluboka dýchal a rozhlížel se po kraji.

Kam až dohlédl, všude se jako rovný koberec rozprostírala středoamerická džungle. Stromy obtěžkané popínavými rostlinami, samá svěží, bujná zeleň.

Jako obří náhrobky v dálce vykukovaly z listoví trosky kamenného chrámu.

„Minulost je v tomto místě zřetelná,“ zašeptal Rubicon.

Mulder si dovedl představit, že se mayští kněží cítili jako bozi, když stáli na ranním slunci tak blízko u nebe. Lid čekal dole na náměstí, shromážděný po úporné práci v pralese, kde posekával a vypaloval porost, aby na jeho místě mohl pěstovat kukuřici, fazole a papriku. Kněz stál na vrcholku – případně se zdrogovanou nebo svázanou lidskou obětí – připravený prolít krev k uctění bohů.

Mulderova bezuzdná představivost zaskřípala, když si starý Rubicon přiložil dlaně k ústům a z plna hrdla zakřičel do džungle: „Cassandro!“ Ozvěna to jméno šířila po krajině a vyplašila ptáky z korun stromů.

„Cassandro!“ zahulákal znovu.

Rozhlížel se, poslouchal a čekal. Mulder se Scullyovou stáli vedle něj a tajili dech. Stařík měl v očích slzy. „Musel jsem to zkusit,“ řekl jakoby na omluvu a pokrčil kostnatými rameny.

Potom se rozpačitě obrátil k vysokým chrámovým sloupům a rovné plošině. Mulder viděl na vápenci vytesané důmyslné kresby. V puklinách a skulinách ještě bylo vidět stopy barev.

Stavitelé Xitaclánu opakovali zas a zas motiv opeřeného hada. Vytvářeli jím protichůdné dojmy strachu a ochrany, moci a poddanosti. Na jiných kresbách byl zobrazen vysoký muž bez tváře, v podivném brnění či obleku. Za ním plály plameny. Kulatá pokrývka hlavy vypadala neomylně jako „Scullyová, nepřipomíná ti ta postava něco?“ provokoval ji.

Ona zkřížila ruce na prsou a zavrtěla hlavou. „Muldere, nebudeš snad do případu zmizelých osob zatahovat starověké astronauty?“

„Jenom si vlastníma očima prohlížím důkazy,“ namítl tiše. „Třeba Cassandra objevila nějaké informace, které jiní chtěli utajit.“

„To je Kukulkán,“ poučoval Rubicon. Ani neslyšel, jak Mulder poukazuje na další malby, jejichž středem byla kosmická loď se zvláštním tvarem a zakroucené prvky, které mohly znázorňovat nějaký stroj nebo zařízení. „Velmi mocný a velice moudrý. Vědění přinesl z nebes. Bohům ukradl oheň a předal jej lidstvu.“

Mulder se díval na Scullyovou tázavě, se zdviženým obočím. „To je jenom mýtus,“ zdůraznila.

Rubicon si nasadil brýle na nos, pak si uvědomil, že to je gesto pro kočku, a zase je sundal, takže se mu houpaly na krku. „Kukulkán, bůh větru, pán života, kdysi dávno přinesl mayskému lidu civilizaci. Zavedl zpracovávání kovů a podporoval řemeslnou a výtvarnou činnost.“

„Takový renesanční typ,“ popichoval Mulder.

„Kukulkán vládl po mnoho staletí, až ho nakonec vyhnal nepřítel Tezcatlipoca, hm, ten, jehož tělo tolik zapáchalo.

Kukulkán se musel vrátit do své vlasti, a proto zapálil své vlastní domy, postavené ze stříbra a lastur, a potom se vydal po moři na východ. Zmizel, ale ještě předtím slíbil, že se ke svému lidu jednou vrátí.“

Mulder cítil, jak mu vzrušením bije srdce. „Domy postavené ze stříbra a lastur,“ to mohlo znamenat kov a sklo.

Přidal si k tomu zobrazení ohně a představoval si raketu nebo kosmickou loď.

„Mayové své legendě tak věřili,“ pokračoval Rubicon, rukou si zastínil oči a zadíval se k obzoru, „že stavěli stráže, aby pozorovaly východní pobřeží, hm, a čekaly na Kukulkánův návrat. Když připluli Španělé ve vysokých galeonách a na hrudi se jim třpytily kovové náprsní krunýře, Mayové byli přesvědčeni, že se jim Kukulkán doopravdy vrátil.“

„Lidé ve stříbrných oblecích, to by klidně mohli být astronauti,“ uvažoval Mulder nahlas.

„Muldere, tvému názoru nikdo nebrání,“ poznamenala Scullyová jízlivě. „Vím, že nemá cenu ti to rozmlouvat. Ale pořád jsme ještě nenašli tým archeologů. Co mají mayští bohové a starodávní astronauti co dělat s naším případem?“

„Jistěže nic, Scullyová,“ odsekl Mulder tónem, který značil pravý opak. V duchu se usmál. „Vůbec nic.“

DEVATENÁCT

Zříceniny v Xitaclánu, Yucatán, Mexiko pondělí 15.10

Cestou dolů po strmém schodišti na opačné straně pyramidy, kde bylo ještě nerovnější a drobivé, si Scullyová prohlížela místo, na které jí ukázal Rubicon.

Někdo tam humpoláckou motykou a dlátem odštípl ozdobné rytiny, výklenky, které možná obsahovaly jadeitové artefakty a jiné cenné předměty.

Rubicon se rozčilil a znechuceně si domýšlel: „Tyto artefakty se pravděpodobně prodávají na černém trhu v Cancúnu nebo Ciudadu de México samozvaným sběratelům předkolumbovského umění nebo prostě lidem, kteří chtějí vlastnit něco, co patrně nikdo jiný nemá. Je možné, že zde Cassandra zloděje překvapila.“

„Ale vždyť je to tu úplně opuštěné,“ nechápala Scullyová. Po posledních schodech centrální pyramidy sestupovala za profesorem. Přecházeli přes dlážděné náměstí. „Jak by se ty artefakty dostávaly do prodeje?

Musela by existovat nějaká síť.“

„Od něho by se taková lumpárna dala čekat,“ Rubicon ukázal vytrčeným loktem na Aguilara. Ten k nim právě pospíchal a cestou odhodil zbytek další ručně ubalené cigarety.

„Našli jste tam něco, amigos?“ zeptal se podbízivým tónem.

V Rubiconových modrých očích se zračila uraženost a zlost. „Dnes dokončíme počáteční prohlídku terénu, ale pokud po nich do zítřejšího rána neobjevíme žádné stopy, měli bychom se pomocí Cassandřiny vysílačky spojit s mexickými úřady a požadovat okamžitou pomoc. Mohou sem poslat inspektory a bezpečnost. Federální, ne místní, ti jsou nejspíš zapleteni do černého obchodu.“ Zachmuřil se.

„Již bylo nezákonně odneseno mnoho artefaktů.“

Aguilar se na něj podíval a jeho výraz prozrazoval rozmrzelost, dotčenost vyplývající ze vztahovačnosti a uraženou pýchu. „Seňore Rubicone, to, co vidíte, mohli způsobit hledači pokladů před dávnou dobou. Xitaclán je už dlouhatánskou dobu nechráněnej.“

Rubicon se mu díval do očí. „Pane Aguilare, každý, kdo má oči, může vidět, že jde o čerstvé jizvy. Vím, že ty předměty byly odstraněny před velmi krátkou dobou, hm, řekněme v posledních měsících, ale ještě pravděpodobněji v posledních týdnech.“

Aguilar zkřížil opálené ruce na prsou a našpulil rty.

„Tak archeologickej tým vaší dcery třeba ty nejcennější kusy odnes, aby na nich vydělal, že? Pracujou přece pro americký muzea, ne?“

Rubicon se k němu naklonil a vystrčil dolní ret, až se mu kozí bradka naježila. „Má Cassandra ani žádný člen jejího týmu by něco takového nikdy neudělali,“ obořil se na něj.

„Znají hodnotu historických artefaktů, zejména těch, které musejí zůstat na místě kvůli dalšímu zkoumání.“

„Vidím, že mi nedůvěřujete, seňore Rubicone,“ odvětil Aguilar a posunul si klobouk. Jeho hlas zněl nyní smířlivě.

„Ale musíme spolupracovat, že? Jsme tady v Xitaclánu odříznutý od světa. Musíme spojit síly, a ne se znepřátelit.

Kdybysme nepracovali kolektivně, mohlo by to bejt nebezpečný.“

Protože se rozhovor mezi Rubiconem a dlouhovlasým mexickým průvodcem přiostřil, Scullyová raději zamířila zpátky do tábořiště. Vzala svůj vak a hodila jej vedle stanu.

Ačkoliv byl bílý den, celá skupina mayských pomocníků zase zmizela v džungli a nikde je nebylo vidět. Měla z toho úzkostný pocit.

Scullyová se zastavila u bližší ze dvou vysokých stél s umně vytesanými opeřenými hady. Prohlížela si erodovaný obraz na jasném denním světle a povšimla si na zašlém vápenci změny, byl potřísněn červenou barvou, kapkami sytě rudé, jako by jednomu z největších opeřených hadů kanuly ze zubů. Předklonila se.

Cítila odpor, ale zároveň ji popadla zvědavost.

Někdo potřel vnitřek kamenné tlamy opeřeného hada krví, jako by mu dával ochutnat čerstvou oběť.

Sledovala krvavou stopu po vysokém sloupu k vyboulené dlažbě u jeho patky.

„Muldere!“ vykřikla.

Její kolega přiběhl, v tváři vyděšený výraz. Rubicon s Aguilarem strnuli, v obličeji po té hádce ještě brunátní, a napjatě sledovali, co je to vyrušilo.

Scullyová ukazovala na jasné červené cákance na stéle a pak na useknutý lidský prst, ležící v kaluži tuhnoucí krve na dlažbě.

Mulder si dřepl a prohlížel si amputovaný prst.

Klidnou tváří se mu jenom na moment mihlo zhnusení.

Aguilar s Rubiconem konečně přišli k nim a beze slov civěli na krev a uříznutý prst.

„Vypadá čerstvý. Nejvýš tak hodinu starý,“ odhadla Scullyová.

Mulder se té lepkavé krve dotkl. „Sotva začíná schnout.

Muselo se to stát, když jsme byli nahoře na pyramidě. Ale neslyšel jsem žádný křik. Aguilare, vy jste byl tady dole.“

„Ne, já byl v džungli.“ Zděšeně kroutil hlavou a smekl ocelotový klobouk, jakoby k uctění památky zemřelého přítele. „Tohodle jsem se bál. Moc jsem se toho bál.“ Ztišil hlas a nenápadně se rozhlížel, jako by měl strach, že je indiáni pozorují z okraje džungle a vyhlížejí si další oběti.

„Jo, moc jsem se toho bál.“

Aguilar stélu obcházel, jako kdyby hledal další důkazy.

„Mayský náboženství je hodně starý. Pěstovali svý obřady tisíc let předtím, než k jejich břehům připluli bílý badatelé, a ještě víc zdivočeli, když se zkřížili s Toltékama. Lidi svý přesvědčení moc snadno neztrácej, že?“

„Počkat,“ přerušila ho Scullyová. „Chcete mi namluvit, že někteří potomci Mayů dodnes udržují starou víru?

Vyřezávají lidem z těla srdce a házejí je do obětních studní?“

Pojala ji hrůza, protože si začala dávat dohromady scénář, jemuž by ani Mulder nevěřil, jak se Cassandra Rubiconová a její tým stali obětovanci pro krvežíznivý obětní obřad.

Místo Aguilara se slova ujal Rubicon: „Víte, někteří lidé si dosud pamatují toltécké chorály a konají slavnosti, i když většina z nich byla obrácena na křesťanství nebo je alespoň civilizovaná. Menšina jich však stále vykonává krvavou činnost a záměrně se mrzačí.

Obzvláště zde, daleko od měst.“

„Sebemrzačení?“ udivilo Muldera. „To myslíte, že si jeden z těch Indiánů uřízl prst sám?“

Rubicon přikývl a osahával zakrvácený vápencový sloup. „Pravděpodobně obsidiánovým nožem.“

Scullyová se snažila vžít do náboženské vášně, které je zapotřebí, aby si člověk nožem vyrobeným z úlomku kamene uřízl prst, a když si přetínal šlachu a kost, přes zřejmou bolest ani nemukl.

Rubicon se tvářil vcelku netečně, jako kdyby mu ještě nedocházelo, že se jeho dcera se svými druhy mohli stát oběťmi krvavého rituálu.

„Při mayských a toltéckých obřadech se prolévalo mnoho krve, jak vlastní, tak krve zajatců a obětovanců. Při nejsvatějších slavnostech velekrál strčil pod pás rejnoka z čeledi trnuchovitých a nechal se jeho jedovatými trny nad bičíkovitou ocasní ploutví, které zanechávají jizvy, bodnout do předkožky.“

Scullyové neuniklo, jak Mulder hořce polkl. „Au!“

„Krev má ohromnou moc,“ přispěchal s komentářem Aguilar.

„Krev, která vytékala, pokapávala dlouhé pásy papíru z morušové kůry,“ pokračoval Rubicon, „a zanechávala za sebou řadu červených kapek.“ Vzhlédl k obloze. „Potom se pruhy potřísněného papíru srolovaly a spálily, aby posvátný kouř donesl poselství bohům.“

Scullyová se ponuře dívala na čerstvou krev. „Jestli si některý z těch Indiánů před chvílí uřízl prst kamenným nožem, potřebuje lékařské ošetření. Po takovéhle primitivní amputaci by klidně mohl dostat sněť, zvlášť v takovémhle tropickém podnebí.“

Aguilar nalezl v kapse ohnutou a pomačkanou cigaretu, vytáhl ji a žmoulal mezi rty, ale nezapálil si ji.

„Seňorito, toho nenajdete. Nikdy. Ten musel utýct.

Daleko z Xitaclánu. Přines oběť strážcům Kukulkána, ale když jsme teď poznali jeho pravou víru, už ho znova neuvidíme. Mayskej lid tady má dlouhou paměť. Pořád se bojí bílejch a pronásledování. Pamatuje na jednoho z prvních bílejch guvernérů tady. Jmenoval se páter Diego de Landa. Řezník.“

Rubicon souhlasně zavrčel a zatvářil se zhnuseně.

„Byl to františkánský mnich. Pod jeho vedením se bouraly chrámy a pustošily schránky s ostatky. Každého, kdo uctíval modlu, bičovali. Roztahovali jim klouby kladkou, na kůži jim lili horkou vodu.“

Aguilar horlivě pokyvoval hlavou, jako by byl rád, že má starého archeologa zase na své straně. „Si, páter de Landa si našel Indiány, který ještě uměli číst starý nápisy, a pokoušel se překládat hieroglyfy. Ale podle něj to všechno bylo proti křesťanskýmu slovu Božímu, že? Zatracený.

Když mu ukázali skrejš s třiceti knihama vázanýma v jaguáří kůži, se spoustou kreseb hadů, vyvodil z toho, že je to nebezpečný dílo ďáblovo. Proto je všechny spálil.“

Jakmile Rubicon slyšel o takové ztrátě, tvářil se zkroušeně. „De Landa mučil pět tisíc Mayů, téměř dvě stě jich zabil. Potom jej za ty výstřelky povolali zpět do Španělska. Zatímco čekal na soud, sepsal dlouhé pojednání, kde vylíčil všechno, co se dověděl.“

„A byl za to strašné počínání odsouzen?“ zeptala se Scullyová.

Aguilar zdvihl obočí a vyprskl smíchy. „Ne, seňorito!

Poslali ho zpátky na Yucatán, tentokrát jako biskupa!“

Rubicon klečel před zakrvácenou stélou a hloubal.

Scullyová se sehnula a zvedla uříznutý prst. Ještě byl malinko teplý a jakoby gumový. Krev na konci již netekla, byla sražená. Prohlížela si otřepaný pahýl v místě, kde kamenný nůž přeřízl maso a kost.

Jestliže tamější lidé doposud udržují násilnické rituální zvyky, děsila se, jaké jiné oběti ještě přinášejí.

DVACET

Džungle na Yucatánu, mexicko-belizská hranice úterý 02.15 vojenského času

Džungle byla nepřítel, překážka, předmět, který bylo nutno porazit, a major Willis Jakes neměl pochyb, že mužstvo, které si osobně vybral, v jejím dobývání uspěje.

Ostatně to bylo jeho poslání a nezbývalo, než je splnit.

Deset mužů jeho tajného infiltračního družstva na sobě mělo maskovací uniformu do džungle a brýle pro noční vidění. Přistáli tajně na neobydleném pobřeží při severní hranici mezi Belize a Mexikem a ve dvou terénních vozidlech jeli po souši džunglí.

Nejtěžší úsek prodělali ihned po přistání, u zátoky Bahía Chetumal, kde museli překročit pár silnic, naštěstí v noci opuštěných, a most přes úzkou lagunu de Bacalor. Odtud se vydali do státu Quintana Roo, do tamní divočiny, kde neexistovaly ani stezky, natož silnice.

Trasu deštným pralesem zdolávali podle digitalizované mapy. Vyhýbali se přitom i sebeméně obydleným oblastem, ale i tak postupovali k cíli přímočaře.

Na většině území nebylo památky po lidských osadách.

Nikde žádná cesta ani vesnice přesně podle majorových představ.

Aby minuli všechny silnice a osídlené pobřežní území před rozedněním, museli udržovat slušné tempo. Nemohli si dovolit odpočívat, ale byli nuceni neustále postupovat vpřed a myslet na to, aby dospěli k cíli, zdroji silného zakódovaného signálu, někdy během následující noci.

Chráněni tmou doufali, že úkol splní. Domů nesměli dřív, než zcela zničí tajnou vojenskou základnu.

Jejich terénní vozidlo s úzkou karoserií se hravě vypořádávalo s překážející spletí listoví a razilo si cestu pralesem naštěstí v místech, kde by na ně neměl nikdo narazit. A i kdyby někdo Jakesovu výpravu zpozoroval, byla by pryč dávno předtím, než by ji organizovaní pronásledovatelé mohli dostihnout.

Hustě nafouknutá pancéřovaná kola terénního vozidla udusávala porost. Každá náprava se otáčela na vlastním kardanovém závěsu, aby se při zdolávání terénu dosáhlo maximální přizpůsobivosti.

Polovina Jakesova týmu se vezla ve vozidlech, kdežto druhá polovička šla svižně po svých za nimi, takže s nimi musela na čerstvě uválené cestě držet krok. Každou hodinu se střídali; první skupina, která si hověla ve vozech, musela šlapat a ti, kdo pochodovali, se zase mohli vézt. Praxe ho naučila, že to je nejúčinnější způsob, jak se pod ochranou přemístit po souši, aniž by od cizí vlády požadoval byrokratická povolení. Tato tajná operace totiž oficiálně neexistovala, o nic víc než tajné skladiště zbraní nebo nezdokumentovaná vojenská základna hluboko v yucatánské džungli.

Major Jakes si s důsledky takových věcí nedělal starosti.

Měl jasné rozkazy Rozhodně nebyly jednoduché, ale přinejmenším jasně formulované. Nevyptával se na nic, co nesouviselo s úkolem, a členové jeho týmu se o podrobnosti zajímali ještě méně než on. Věděli co a jak.

Přes brýle do noci, které měl na očích, vypadala krajina v nazelenalém zbytkovém světle nepřirozeně a neskutečně.

Jakes se v ní uměl orientovat. Se svým týmem již vnikl do mnoha jiných ilegálních objektů, které technicky neexistovaly. Tedy určitě neexistovaly potom, protože je společně zničili.

Nyní jel v předním terénním vozidle. Řidič, nadporučík, sedící vedle něj, jel nejrychleji, jak to šlo.

Svítil před sebe jasným rtuťovým reflektorem a nepřetržitě dával pozor na nepřekonatelné překážky.

Prozatím se minimálně věnovali označování trasy, aby se mohli snáz vrátit po vlastní stopě, a díky tomu pokračovali velmi uspokojivým tempem.

Koukej, abys všechno zvládal hned napoprvé, poučoval ho vždycky otec. A mladý Willis Jakes si to bral k srdci.

Nebylo pro něj nic horšího, než muset nějakou práci nebo domácí úkol opakovat. Když mu otec zadával úkoly, neodpouštěl sebemenší chybičku.

„Svět nikdy neodpouští,“ vysvětloval synovi. „Nejlepší bude, když si na to zvykneš co nejdřív.“ A tak Jakes stával hodiny nehnutě u zdi a přemýšlel o svých známkách a počtu bodů z písemných zkoušek. Naučil se plně soustředit na cíl, jak ho zvládnout hned napoprvé.

Světlo reflektoru se v džungli odráželo od listí, které se chvělo ve slabém vánku, jako by zeleň v pralese byla živá.

Najednou Jakes mezi stromy uviděl ve výšce nad hlavou dvě pronikavě svítící oči dravé šelmy.

Nadporučík zamířil reflektor výš, aby pohyb zachytil, a štíhlá skvrnitá kočkovitá šelma odskákala z jedné větve na druhou. Jakes věděl, že jeho devět zbylých vojáků automaticky sáhlo po zbrani a byli připraveni ji zastřelit. Ale jaguár neměl na boj náladu, a utekl do tmy.

Jeli tiše, vůz se kymácel a poskakoval, při překonávání padlých stromů a balvanů se kolébal, přesto stále udržoval rovnováhu. Major Jakes a ostatní, kteří se vezli, měli co dělat, aby nespadli ze sedadla. Žebra měl omlácená a žaludek jako na vodě. Tahle drsná jízda mu nepřipadala o nic pohodlnější než chůze, ale zatímco některé svaly musel namáhat víc, jiným mohl dopřávat odpočinek.

Během plnění jednoho úkolu v jižní Bosně přibral do týmu nového člena, radistu. Ten si zřejmě myslel, že k jeho práci odborníka ve sdělovací technice patří bez ustání někomu něco sdělovat. Jakes a jeho tým dávali přednost tichu, aby mohli soustředit všechny síly, reflexy a smysly a podřizovat je jedinému účelu: maximální výkonnosti. Jenže nový spojař si chtěl povídat o rodině, studiu na střední škole, knihách, které přečetl, a o počasí.

Major Jakes od samého začátku věděl, že se tento mladík neosvědčí. Dokonce se již rozhodl požádat o náhradu, avšak mladý radista byl zastřelen odstřelovačem, když ustupoval z místa, kde jejich diverzní jednotka právě zničila radioreléovou stanici pro pásmo centimetrových vln.

O té akci nebyla v novinách nebo televizi ani zmínka.

Rodiče žili v domnění, že syn zahynul nešťastnou náhodou při speciálním výcviku v Alabamě. Naštěstí je ani nenapadlo požádat o vyšetřování nebo podat žalobu na protiprávní zabití, což by si vyžadovalo ještě složitější zastírací manévr

Na cestě do džungle nyní byli ostatní členové jako obvykle potichu, uvažovali o akci v Xitaclánu a v duchu probírali podrobnosti krok po kroku. Byli to profesionálové a Jakes věděl, že se na ně může spolehnout.

Za ním odborník na výbušniny zachroptěl a vzdychl.

Právě tlačil ruce k sobě. Byl to jeden z nekonečné řady izometrických cviků, jimiž se udržoval ve formě. Protože si vždycky vedl bezvadně, major jeho zvyk nezpochybňoval.

Jakes se podíval na hodinky a pak zavelel ke krátké zastávce. „Je čas střídat. Ale nejdřív zaměříme signál a ověříme polohu.“

Před druhým terénním vozidlem nový spojař roztáhl po stranách vozu antény a dolaďoval frekvence, až zachytil zprávu, která by byla nesrozumitelná i nejlepším expertům v dešifrování z celého Pentagonu.

Signál byl hlasitý a čistý. Major Jakes nechápal, kdo by mohl být zamýšleným příjemcem ani kdo vysílá. Znělo to jako mlhová siréna, výstraha, možná i SOS. Ale co by to mohlo znamenat? Zatím se nikdo neobtěžoval odpovědět.

„Majore, máme signál,“ upozornil jej spojař. „Je hlasitý a silný a jeho pozice se nezměnila. Podle téhle topografické mapy odhaduju, že jsme již překročili vzdálenost patnácti kilometrů od mexické dálnice 307.“

„Dobře,“ reagoval Jakes. „Takže máme náskok. Za úsvitu nám to přijde vhod.“ Vylezl z auta, protáhl si nohy a uhladil kalhoty maskovací uniformy. „Osádko dvě, nasednout.“

Druhá směna zaujala místo na sedadlech. Noví řidiči neprodleně nastartovali a rozjeli se vpřed, zatímco nadporučík a ostatní tři muži začali pochodovat za oběma vozidly.

Major Jakes se připojil k pěšákům, pušku zavěšenou na rameni měl v pohotovosti k okamžitému použití. Bez váhání, bez rozmyslu. On a jeho tým byli ti hodní a dostali rozkaz odstranit ty zlé. Žádná křeč, žádná lítost. Neměl tušení, jak moc jeho akce mohou spasit svět, ale jednou by se to klidně stát mohlo. Proto ke každé z nich přistupoval tak, jako by to byla právě ona.

Myslel na všechny bondovky, které viděl, na ta banální dobrodružství tajného agenta. Byly komicky nesmyslné, a přitom ve srovnání s jeho úkoly nezajímavé. Ve všech dílech vystupoval nějaký megalomanský šílený génius, který si vzal do hlavy, že bude vládnout světu. A v každém stála stranou v pustině bizarní, vysoce moderní pevnost.

Jak majorův tým pronikal hloub do yucatanského pralesa, naváděný zlověstným signálem, dumal, jaký bláznivý génius si vybral za své opevnění rozlehlou středoamerickou džungli. Proč by někdo chtěl vybudovat supertajnou

základnu

ve starověkých mayských

zříceninách?

Ale na tom nezáleželo. Jeho tým byl prostě odhodlán Xitaclán, a všechny lidi, na které tam natrefí zlikvidovat a pak se vrátit domů. Jinou možnost si nepřipouštěl.

Kráčeli kilometr za kilometrem do hloubi džungle.

S každým krokem byl signál, přicházející z tajemného zdroje, čím dál zřetelnější a hlasitější.

DVACET JEDNA

Zříceniny v Xitaclánu, Yucatán, Mexiko úterý 7.04

Po další namáhavé noci, kdy ji sužoval bodavý hmyz a nevysvětlitelný rámus, zůstávala Scullyová po probuzení ležet na dece a rozhodovala se, zda má ještě několik minut odpočívat, nebo vstát a věnovat se povinnostem.

Ve světle, které pronikalo do stanu, si prohlížela sbírku svědících červených kousanců od hmyzu, otoky a vyrážku. Z

taštičky vyndala krém v tubě a potírala si jím nejhůř postižená místa. Potom se doplazila ke vchodu a vystrčila hlavu do mlhavého ranního světla.

Tábor byl tichý, zadumaný, jako by zadržoval dech.

Oheň v kamenném kruhu dohořel na studený šedobílý popel. Scullyová se postavila a vtom zaslechla, jak Mulder šustí ve svém stanu. Jakmile se obrátila ke stanu Vladimira Rubicona, ustrnula.

V noci se zboural a sesypal, jako by ho rozšláplo nějaké obrovské zvíře.

Rozpačitě se rozhlížela, rukou si přitom zakrývala oči před ranním sluncem, které stálo nízko nad obzorem. V oparu bylo všechno jakoby rozostřené a rozpité. Po starém archeologovi ani stopy. A zrovna tak po Aguilarovi a indiánských pomocnících.

„Haló, doktore Rubicone!“ zavolala a čekala na odpověď.

Potom jeho jméno vyvolávala znovu.

Mulder se vyhrabal ze stanu a protahoval se.

„Doktor Rubicon zřejmě někam odešel,“ informovala kolegu Scullyová. „Podívej, co se stalo s jeho stanem. Slyšels v noci něco?“

Mulder si hned dělal starosti. „Třeba se jenom šel podívat po dceři. Aby měl hned na začátku náskok.“

Scullyová si dala dlaně kolem úst a opakovala: „Pane doktore!“

V džungli se rozkřičeli ptáci, podráždění rušivým povykováním. Z krajních stromů bylo slyšet praskání větví.

Scullyová s Mulderem se nepokojně obrátili a čekali, co se z rozhoupaného kapradí vynoří.

Aguilar přiváděl skupinu svých indiánských pomocníků.

Všichni se usmívali, měli ze sebe radost. Na větvi mezi sebou nesli mrtvého jaguára. Vypadali jako ze starého kresleného filmu o lovcích velké divoké zvěře.

„Heleďte, co jsme chytili!“ chlubil se Aguilar.

„Todle zvíře v noci číhalo kolem tábora, ale naši přátelé ho zastřelili šipkama. Jaguáří kožešina je moc cenná.“ Zvedl obočí. „Ještě že neměl takovej hlad, aby na nás dostal chuť, že?“

„No, co když měl?“ opáčil Mulder. „Nemůžeme najít doktora Rubicona.“ A ukázal na skácený stan.

„Víte určitě, že někde venku nezkoumá?“ pochyboval o jeho zmizení Aguilar. „Jsme tady s přátelema od východu slunce.“

„Možná si prohlíží některé stavby, které jsme včera nestihli navštívit,“ připustila Scullyová, „ale neodpovídá na mé volání.“

„Tak to ho musíme hledat, seňorito. Ale jsem si jistej, že je v pořádku. Toho jaguára jsme přece už zabili, že?“

Domorodci drželi skvrnitou kočku na bidlech triumfálně.

Visela volně, z desítek ran po šipkách jí vytékala krev.

Aguilar zaměřoval pozornost na mrtvého jaguára.

„Očištění a svlečení té kočky z kůže nám nějakou dobu potrvá. Vy běžte napřed hledat doktora.“

„Pojďme,“ vyzvala partnera Scullyová.

Mulder s vážným výrazem přikývl. „Nemůžu dávat milému doktorovi vinu, že nechtěl mařit čas. Rozdělíme se.

Budeme rychle pátrat, dokud ho nenajdeme. Já půjdu do velké pyramidy. Vím, že se tam chtěl podívat.“

„Souhlasím. Já vylezu k chrámu na vrcholové plošině a ještě jednou se rozhlédnu. Třeba ho shora uvidím.“

Za nimi, před dvojicí stél s opeřenými hady, Scullyová by ráda věděla, jestli si lovci jaguára vybrali ono místo z nějakého náboženského důvodu –, se domorodci chopili obsidiánových nožů a Aguilar loveckého nože, nahánějícího hrůzu. Společně se sklonili a pustili se do stahování jaguára z kůže.

Scullyová lezla po strmém schodišti plném hieroglyfů na boku pyramidy. Údy ji po tělesné námaze posledních několika dnů bolely, ale zdolávala drolící se úzké schody po jednom v předklonu, přitom si pomáhala pažemi, jako by šplhala po útesu. Představovala si, jak elegantně asi lezli k vrcholovému chrámu kněží v těžkých róbách, aby tam vykonávali starobylé obřady.

Lidé se shromažďovali na náměstí, zpívali chorály, bili do želvovinových bubnů s parožím z vysoké zvěře, oblečení do parádních barevných oděvů s péry z tropických ptáků a ozdobení šperky vyřezávanými z jadeitu. Když došla až ke sloupům chrámu na vrcholku zikkuratu, viděla, odkud mohli královští diváci sledovat krveprolévání a možná se na něm i podílet. Protože byla pyramida tak příkrá, obecenstvo zdola nemohlo obětování vidět detailně, pouze krev, vztyčené ruce, vraždu

Zatřásla hlavou, aby měla jasnější zrak, a vzpomínala, co doktor Rubicon šeptal, když se s úžasem rozhlížel po Xitaclánu. Minulost je v tomto místě zřetelná.

Scullyová si zastínila oči a dívala se kolem. „Doktore!“

zakřičela. Hlas jí zněl jako zpěv starověkého kněze, když vzýval bohy. Prohlížela si basreliéfy v těsné blízkosti, obrazy boha Kukulkána v jednotném stylu, kresby a nesrozumitelné obrazce, které byly podle Muldera určitě náčrtky starodávné kosmické lodě.

„Doktore!“ zvolala opět a dál sledovala okolní džungli.

Dole na dvoře spatřila kaluž krve, to jak Indiáni a Aguilar svlékali jaguára. Tři šlachovití muži pak odnesli čerstvou zdechlinu, z níž ještě odkapávala krev, do džungle. Byla zvědavá, zda mají spadeno na maso.

Záhy se otřásla, neboť pomyslela na onoho tajemného Indiána, který si v zápalu pověrčivosti uřízl prst obsidiánovým nožem. Vzápětí se jí vybavil další obraz: jak někdo z těch domorodců v houštině džungle vyřezává z hrudníku skvrnité kočky ještě teplé srdce, dělí si je mezi sebou a jedí prokrvené maso této kočkovité šelmy, která se váže k jejich duchovnímu životu.

Kroutila hlavou. Na vrcholu vysoké pyramidy se cítila osamocená, nechráněná, zranitelná.

Vzdala snahu najít stopu po starci pátrajícím v džungli, otočila se a zadívala se pozorněji na velkou pyramidu.

Mhouřila oči. Neměla chuť zase vyvolávat jeho jméno.

Připomněla si totiž, jak on sám vykřikoval jméno své dcery, když na ni marně čekal a vyhlížel ji.

Ani ona na volání nereagovala.

Scullyová se už smiřovala s tím, že rezignuje, popošla k okraji, shlédla dolů, ale stranou od náměstí.

Vtom zatajila dech.

Mulder strčil hlavu do vlhkého otvoru pyramidy a koukal do šera. Všiml si stop tam, kde Cassandra Rubiconová a její pomocníci násilím otevřeli vchod do starobylé stavby.

Bezpochyby byli opatrní, ale i tak si odvalení kamenných kvádrů vyžadovalo jistou dávku hrubé síly.

Rozsvítil baterku, kužel zářivých paprsků se zabodl do neznáma jako oštěp a pronikal tajuplnou černotou bludiště postaveného mayskými otroky. Svit baterky ho uklidňoval, i když ho v ruce tížila. Byl rád, že si přednedávnem vyměnil baterie.

Přestože se vysoká pyramida dochovala hodně přes tisíc let, vnitřek Muldera o trvanlivosti nijak nepřesvědčil, zvlášť po otřesech z jejich první noci v Xitaclánu. Ručně tesané vápencové bloky se na okrajích začaly rozpadat, povrch odprýskával působením žíravého lišejníku a mechu.

Na kamenné podlaze se jeho kroky rozléhaly. Svítil si baterkou na zem, díval se do prachu, na ošoupané šlépěje.

Nedokázal určit, jestli patří některému členu Cassandřina týmu či vykrádačům hrobů pro černý trh, anebo zda je ráno zanechal starý archeolog.

„Haló, doktore Rubicone, jste tady?“ volal Mulder a pohyboval baterkou různými směry. Jeho slova se k němu odrážela zpět a zněla jako zvon.

Šel dál a vrhal pohled přes rameno. Denní světlo ve vchodu se za ním scvrkávalo. Litoval, že si nevzal chléb, aby za sebou trousil drobky, nebo alespoň slunečnicová semena.

Odněkud kapala voda. Zdálo se mu, že koutkem oka zahlédl pohyb. Když si však na to místo posvítil a viděl pouze stíny, pochopil, že to byl jenom optický klam. Temnota a těžký vzduch byly nesnesitelné.

Vděčný, že netrpí klaustrofobií, se podrbal hřbetem ruky na špičce nosu. Teplota poklesla, jako by nějaká síla ze vzduchu postupně vysávala všechno horko. Nejméně deset století nepoznal vnitřek chrámu sluneční paprsky. Zase si pohrával se světlem baterky a uviděl, že strop podpírají dřevěné trámy hrubě opracované kmeny stromů, které tam přibyly teprve nedávno, nepochybně zásluhou Cassandřiných asistentů. Určitě byla nedočkavá, aby mohla vnitřek prozkoumat, pomyslel si Mulder. Aby mohla postupovat hloub a hloub do nitra pyramidy a odhalovat její tajemství.

„Haló, doktore,“ opakoval, tentokrát normálním hlasem, z obavy před kulometnou ozvěnou.

Sklopil zrak k nohám, na prašnou podlahu, která zažila lidské kroky velice zřídka, ale nato postřehl šlápoty po malých botách. Rozhodně je nezanechal starý Rubicon. Spíš žena. Srdce mu tlouklo vzrušením. Cassandra tady byla!

Nyní se pohyboval obezřetně. Jeho pozornost byla rozptýlena několika směry. Prostorové vnímání mu napovídalo, že se blíží k jádru pyramidy. Dostával se hloub, možná dokonce do podzemí.

Vnitřní stěny teď vypadaly jinak, ne tak jako chodby, jimiž procházel předtím. Ty byly postavené z jednoduchých kvádrů vytesaných z vápence. Ty po levici byly tmavé a neobvykle hladké, jakoby částečně roztavené. Složení této zdi dávalo tušit, že jde o něco nového a neobyčejného, podstatně odlišného od zbytku starobylé stavby.

Sáhl si na povrch hladký jako sklo a šel dál. Vpředu průchod zatarasila navalená suť z částečně zříceného stropu nad chodbou vedoucí přímo do středu pyramidy. Mulder se zarazil, protože ho napadlo, že zabočil špatně. Tudy nemohl projít ani Rubicon, ani jeho dcera. Potom si však všiml otvoru na hromadě spadaného kamení, úzkého průlezu, kudy by se protáhl jenom velmi štíhlý člověk nebo osoba v tísni.

Plazil se k okraji a měl pocit, jako by se vtíral, kam nepatří. Chrám kolem něj pohlcoval veškerý zvuk a horko.

Mulder zamířil světlo do tmavého otvoru.

Vztyčil se na hromadě rumu a baterku prostrčil, tak aby viděl skrz. „Cassandro?“ zvolal, i když si připadal jako blázen. „Jste tam?“

To, co uviděl ve skryté komoře, ho udivilo. Světlo baterky se míhalo po hladkých stěnách a odráželo se od kovu a zakřivených předmětů ze skla nebo křišťálu.

Tajuplnost a zcela nečekaný interiér komory mu vyrazily dech. Byl tím objevem vzrušený.

Co si Cassandra asi myslela, když poprvé spatřila tak překvapivou změnu v architektuře?

V duchu viděl obrazy Kukulkána. Chtěl nakouknout ještě dál, ale baterka mu začala poblikávat. Zahrkal s ní, aby byly baterie zase v kontaktu a světlo svítilo nepřerušovaně.

Řekl si, že se na to místo vrátí a prozkoumá je, hned jak najdou doktora Rubicona. Třeba jim starý archeolog poskytne vysvětlení. Jistě jim dá práci, než se jim podaří otvor zvětšit natolik, aby jím někdo prolezl, a přitom si nepotrhal šaty a nerozedřel kůži.

Vtom Mulder uslyšel vzdálený hlas, a zůstal nehybně stát.

Slova se odrážela od spletitých chodeb chrámu. Neměl čas obdivovat akustiku. Z toho slabého zvuku rozeznal, že ho volá Scullyová.

Také z jejího hlasu vycítil naléhavost. Proto neváhal, sklouzl ze sutě dolů a uháněl chodbami, přičemž zahýbal popaměti. Svítil si před sebe baterkou, jak se vzdaloval od srdce pyramidy, baterie už opět fungovaly jaksepatří.

Scullyová volala neúnavně zas a zas. Mulder v jejím hlase slyšel napětí, a tak zrychlil. „Muldere, našla jsem ho!

Muldere!“ Její hlas mezi kamennými zdmi hlaholil. Konečně před sebou uviděl světlo. Partnerka stála ve vchodu, lidská silueta obkroužená oslnivou září.

Vyběhl na denní světlo. Lapal po dechu, srdce mu bušilo.

Ona vypadala zdrceně. „Tamhle,“ popoháněla ho.

Mulder byl tak zadýchaný, že se ani nevyptával, jenom ji mlčky následoval. Scullyová pospíchala kolem základny pyramidy, po úzké pěšině v džungli.

Konečně stanuli u rozpadlé cihlové plošiny, na okraji hluboké kruhové studny, kde se v dávné minulosti konávaly obětní obřady.

Mulder se náhle zastavil a podíval dolů, do kalné, bezmezně hluboké vody. Scullyová stála vedle něj, polykala nasucho a nebyla schopna slova.

Jako pokroucená, rozlámaná a pak zahozená panenka se na hladině obětního cenote vznášelo tváří dolů tělo Vladimira Rubicona.

DVACET DVA

Zříceniny v Xitaclánu, Yucatán, Mexiko úterý 11.14

Členové pátrací výpravy připevnili lana ke statným stromům u okraje cenote a spustili je dolů do vody. Všichni stáli zahloubaní, omráčení pohledem na starcovo tělo jako diváci u autonehody.

Aguilar nabídl pomoc od Indiánů; navrhl, že by některý z těch štíhlých a svalnatých domorodců mohl slézt po laně a vyzdvihnout Rubiconovo tělo. Ale Mulder to odmítl. Měl pocit, že to musí udělat sám.

Scullyová mu bez řečí pomohla uvázat lano pod pažemi a kolem ramen. Utáhla uzly a zkontrolovala, aby se nerozvázaly. Mulder se lana chytil, překročil okraj a klesal po nerovné stěně vápencového závrtu.

Byla hrudkovitá, drsná a plná výčnělků, jako by byla jáma vyhloubena ve skále kopinatým vrtákem. Jak Indiáni Muldera spouštěli, klátil nohama, aby se těm výstupkům vyhýbal.

Aguilar stál nad ním na kraji cenote, těsně vedle Scullyové, křičel rozkazy a nadával Indiánům, kdykoliv neudělali přesně to, co po nich chtěl. Přestože se zdálo, že dobře vědí, co mají dělat, a jeho povelům nevěnovali patřičnou pozornost.

Na zprávu o archeologově smrti reagoval dlouhovlasý průvodce a podnikatel výprav zděšeně. „Starej pán musel vprostřed noci jít na špacír,“ uvažoval nahlas. „Okraj je tady sráznej. Musel tam spadnout. A to je pořádná hloubka. Je mi toho neštěstí líto.“

Mulder se Scullyovou se na sebe významně podívali, ale ani jeden si netroufl průvodcovo vysvětlení zpochybnit – alespoň ne otevřeně, prozatím.

Mulder se dostal na klidnou hladinu. Cítil zatuchlost, kyselé řasy a zápach nahromaděných výparů z nedokončeného sopečného výbuchu z první noci po jejich příjezdu do Xitaclánu. Nohy mu volně visely dolů a dotýkaly se vody.

Bezprostředně pod ním plavalo tělo Vladimira Rubicona, s promáčenou košilí přilepenou ke kostnatým zádům, lopatky mu z ní vyčnívaly. Žlutošedou hlavu měl zkroucenou v divném úhlu, zřejmě měl zlomený vaz. Otázka byla, zda se zlomil při pádu, nebo při přímém tělesném napadení. Ruce a nohy měl ponořené v hluboké tmavé vodě, takže je nebylo vidět.

Indiáni popustili lano o posledních pár stop. Mulder stiskl čelisti a zatajil dech. Zapadl do vody, a ihned byl celý mokrý. Lano, jímž byl upoutaný, ho nadlehčovalo. Zkusil plavat. Zabíral rukama i nohama, až se přiblížil k Rubiconovu plovoucímu tělu. Jak se k němu natáhl, druhé lano se napnulo.

„Muldere, opatrně,“ varovala ho Scullyová. Lámal si hlavu, na co má podle ní asi dávat pozor.

„Na nic jiného nemyslím,“ odpověděl. Voda byla hustá, skoro rosolovitá, ohřátá horkem džungle, a přece ho z ní brněla kůže. Doufal, že obětní hlubina není zaplavena pijavicemi nebo ještě horšími tropickými tvory.

Podíval se směrem, kde voda pozřela dolní část jeho trupu a nohy. Neviděl nic. Nedokázal říct, co se skrývá v hloubi cenote, mimo dosah slunečního světla.

Myslel na staré horory, jako od Howarda Phillipse Lovecrafta, kde nestvůry existující mimo čas a prostor, že by opeření hadi?, plavaly v tmavém kalu a číhaly na neopatrné nevinné oběti.

Pod nohama ucítil vlnění a ucukl nohou. Rubiconovo tělo se ve vodě pohupovalo, jako by jím něco neviditelného kolébalo. Mulder ztěžka polykal, hleděl dolů, ale stále nic neviděl.

„Jenom jsem si to představoval,“ řekl si, protože dobře věděl, jakou má představivost.

Od hrudníku si odvázal druhé lano a zatáhl, aby měl jeho konec delší. Nahoře mu Indiáni povolili.

Aguilar ho povzbuzoval máváním.

Mulder si volný konec přehodil přes mokré a kluzké rameno. Chytil mrtvolu za promáčenou košili, převrátil ji na vodě čelem k sobě a lano uvázal kolem kostnatého hrudníku.

Připadalo mu to, jako by archeologa objímal.

„Sbohem, pane doktore,“ řekl a utáhl uzel. „Aspoň už nemusíte pátrat dál.“ Zatahal za lano a křikl: „Hotovo, můžete ho vytáhnout!“ Jeho hlas se odrážel od stěn závrtu.

Lana se napnula, Indiáni zabrali a vytáhli tělo nahoru.

Dokonce i Aguilar přiložil ruku k dílu. Lana byla při vytahování mrtvoly z vody našponovaná, jako by cenote vydával svou kořist zdráhavě, Mulder zůstal ve vodě sám.

Doufal, že bohové žijící dosud v Xitaclánu, ať už jde o kohokoliv, to nebudou brát jako výměnu, za Rubiconovo tělo jeho.

To archeologovo vypadalo jako mokrý hastroš.

Z rukávů a nohavic mu crčela voda, neohrabané prsty s velkými kotníky měl zaťaté jako čelisti, hlava se mu klátila na stranu. Kozí bradku měl rozcuchanou, mokrou a posetou zelenými řasami z hladiny hluboké studny.

Mulder polkl, šlapal vodu a čekal, až promáčené tělo vytáhnou na okraj prohlubně jako náklad sypkého stavebního materiálu. Pomocníci se v přítomnosti mrtvoly zjevně necítili ve své kůži.

Mulder sledoval, jak tělo přehoupli přes okraj vápencové prohlubně a odvlekli na suchou zem. Scullyová jim pomáhala a na okamžik nechala Muldera samotného.

Voda kolem něj byla studená. Za mokré šaty jako by ho tahaly mrtvolné ruce. Rozhodl se již nečekat a plaval ke strmé vápencové stěně. Tam začal bez cizí pomoci stoupat po spirálovitých výstupcích.

Již byl v polovině, když se k němu obrátili Aguilar a Indiáni a podali mu volný konec lana, aby mu pomohli zbytek cesty nahoru.

Byl celý promáčený a i v tom středoamerickém horku mu bylo chladno. Nakonec se ohlédl z okraje cenote a zíral do tmavé vody. Obětní studna se zdála nerušená, klidná, bezedná a stále lačná.

Na náměstí, u zbytků jejich tábora, Mulder zvýšil hlas.

Snažil se najít u Aguilara odezvu, a ztrácel trpělivost.

„Aguilare, už žádné vytáčky! Chci, aby tady byla vysílačka teď hned a šlapala. Víme, kde je, tak nás přestaňte odbývat.

Doktor Rubicon měl v plánu poslat dnes ráno zprávu, a nyní je to ještě naléhavější.“

Aguilar konečně povolil, usmál se na něj a ustoupil.

„Samozřejmě, seňore Muldere, to je moc dobrej nápad.

Vzhledem k tý tragédii nemůžem situaci zvládnout sami, že?

Je dobře, že se vzdáme pátrání po seňoritě Rubiconové a jejím týmu. Jo, dojdu pro vysílačku.“

Zjevně se mu ulevilo, že se Muldera zbaví, a upaloval ke staré skrýši s výbavou týmu z Kalifornské univerzity v San Diegu. Od chvíle, kdy výstroj a zásoby den předtím objevili, se jich nikdo nedotkl.

Mulder mu však ani slovem nenaznačil, že by měl v úmyslu pátrání po Cassandře zastavit.

Scullyová položila Rubiconovo tělo na kamennou dlažbu a začala ho ohledávat, aby posbírala zlomky informací o stavu mrtvoly. „Muldere, ani ho nemusím pitvat, a bezpečně určím příčinu smrti.“

Osahávala starcovi krk, nahmatala velký ohryzek a pak mu rozepnula košili a prohlížela vlhkou a studenou hruď a gumové ruce.

Ostatní se rozprchli, protože nechtěli stát u mrtvoly, když ji zkoumala. Mulderovi ani nevadilo, že se ocitli sami.

Z toho, že byli odříznuti v džungli, a z nedůvěryhodných společníků měl čím dál tísnivější pocit.

Scullyová zatlačila na Rubiconův hrudník, prohmatávala hrudní koš a naklonila hlavu, aby si poslechla vzduch vycházející z mrtvých plic. Znepokojeně k Mulderovi vzhlédla, oči dokořán. „Tak se neutopil, to je jisté.“

Mulder se na ni díval přísně. Ona Rubiconovi ohmatávala krk. „Několik obratlů má zlomených.“

Přetočila ho. Dolní část krku měl sinalou až nafialovělou z toho, jak byla kůže ponořená ve studené vodě. „Také jsem přesvědčená, že tohle zranění jednoduše nezpůsobil pád,“

pokračovala. „Doktor Rubicon nezakopl o okraj a nespadl do vody. Aguilar asi chce, abychom uvěřili, že zahynul nešťastnou náhodou. Ale jsou tu důkazy, že dostal tvrdý úder do hlavy zezadu. Něco mu roztříštilo krční páteř.

Tipuji, že byl mrtvý již předtím, než ho hodili do cenote.“

„Aguilar si nepřál, aby dnes ráno vysílal,“ poukázal Mulder. „Možná byla ta včerejší hádka vážnější, než jsem myslel. Co před námi tají?“

Scullyová odpověděla: „Nezapomínej, že Aguilar sem v první řadě přivedl Cassandřin tým, a teď jsou všichni nezvěstní. Patrně je musíme pokládat za mrtvé.“

„Myslíš, že nás chce zabít?“ Mulder si uvědomil, že to je zcela vážná otázka, vůbec ne výplod paranoidního stavu. „V

tomhle prostředí mu všechno hraje do not.“

„Když na to přijde, pořád ještě máme pistole.“

Ramena jí poklesla. „Podívej, Aguilar ví, že jsme agenti FBI. A také to, jak Spojené státy zasahují, když se jejich agentům něco přihodí. Jen si vzpomeň, jak tady v Mexiku zavraždili ty špicly z protidrogové správy Ministerstva spravedlnosti USA. Snad není takový hlupák, aby si proti sobě poštval naše úřady. Pořád může uvést, že Rubiconova smrt byla nehoda, pokud nedokážeme, že to bylo jinak. Ale těžko by to vysvětloval jako nešťastnou náhodu, kdyby nás zabil všechny.“

Mulder se nenápadně rozhlížel po náměstí. Aguilar a jeho nerozlučný indiánský doprovod konečně vycházeli zpět z džungle. Nesli bednu s vybavením. Výrazem v Aguilarově tváři Mulder nebyl nijak nadšený.

„Snad by si mohl uvědomit následky,“ připustil Mulder, „ale co když to přece jenom nebyl on? Co když místní lidi vykonávají oběti, tak jako náš přítel Levák, co si včera uřízl prst?“

Scullyová se zachmuřila. „V tom případě by je intervence americké vlády nemusela moc zajímat.“

Aguilar k nim přispěchal, kdežto Indiáni se drželi zpátky, zastrašení Rubiconovým tělem, ležícím s roztaženýma rukama a nohama na kamenných dlaždicích.

„Seňore Muldere,“ oslovil jej, „mám špatnou zprávu.

Vysílačka je rozbitá.“

Mulder se divil: „Jak může být rozbitá? Vždyť jsme ji teprve včera vyndali z bedny.“

Aguilar pokrčil rameny a sundal si skvrnitý klobouk.

„Počasí, déšť, zdejší podmínky“ Podal mu vysílačku a Mulder si všiml, že zadní deska je uvolněná z drážky a ohnutá. Vnitřek byl zablácený a zrezivělý.

„Natekla do ní voda nebo se tam dostal hmyz,“ snažil se o vysvětlení Aguilar. „Kdo ví, že? Vysílačka byla v tom starým chrámu. Od chvíle, kdy sem přijel první tým, ji nikdo nepoužíval. Takže o pomoc zvenčí zavolat nemůžem.“

„To je tragédie,“ zašeptal Mulder. „A taky docela vyhovující.“

Scullyová po něm šlehla pohledem. Došlo mu, že si musejí počínat obezřele. Kdyby svou představivost rozvinul až ke krajní důvěřivosti, mohl by uvěřit, že se vysílačka poničila náhodně, že i Rubiconova smrt byla nešťastná náhoda a zrovna tak zmizení Cassandry a ostatních archeologů bylo náhodné.

Ale všemu naráz uvěřit nedokázal.

Scullyová se přinutila k bezstarostnému úsměvu.

„No co, musíme to vzít z té lepší stránky, co říkáš, Muldere?“

Pochopil, že i ona je v té divočině uvězněná, bez kontaktu s vnějším světem A ostatní lidé okolo mohli být vrazi, kteří si nedělají svědomí, když potřebují odstranit nepohodlné překážky, na něž narazí.

DVACET TŘI

Zříceniny v Xitaclánu, Yucatán, Mexiko úterý 14.43

Scullyová cítila na ramenou tíhu potápěčského obleku z pogumovaného plátna, těžké nepřirozené kůže, která ji omezovala v pohybu a izolovala jí tělo. Na suché zemi, jak klopýtala po zašlé promenádě k obětní prohlubni, jí oblek připadal nepraktický, protože v něm byla strašně neohrabaná. Závaží na prsou na sebe naráželo a řinčelo.

Doufala, že jakmile vleze do vody, oblek jí nebude na obtíž, ale k prospěchu.

Mulder zůstal stát a díval se za ní s rukama v bok a zdviženým obočím. „Scullyová, docela ti to sekne,“ snažil se ji povzbudit.

Na okraji cenote zatahala za tlusté záhyby látky, aby si oblek urovnala. Měla divný pocit, že tam nepatří. Ten oblek zakoupila Cassandra Rubiconová, aby ho používala při pátrání po starověkých artefaktech a odpovědích na mayská tajemství.

Nyní tu byla Scullyová jediným člověkem, který se do něj vešel, a její pátrání bylo mnohem nešťastnější; nepídila se po ničem starodávném, ale naopak velice nedávném.

Po nalezení těla Vladimira Rubicona vzrostl její strach.

Moc nepochybovala o tom, že oněch pět členů výzkumného týmu z Kalifornské univerzity v San Diegu plave pod hladinou obětní jámy, nasáklých vodou a hnijících. Kdyby archeologovu dceru skutečně našla, ve stavu, jako byl její otec –, jedinou útěchou by bylo, že se doktor nedožil smutného závěru vyšetřování.

Mulder držel v rukou těžkou vodotěsnou kuklu. „A na doplnění slušivého oblečku krásný klobouček.“

I když oblek sotva vyndali z bedny, vypadal staře a lacině. Scullyová doufala, že je alespoň vyzkoušený a funkční. Podobně jako mnoho badatelských výprav měl i tým z Kalifornské univerzity v San Diegu k dispozici nedostatečný rozpočet, takže byl nucen omezovat výdaje, kde se dalo. Podle dokladu uvnitř bedny, tedy podle toho, jak jej Aguilar přeložil, oblek darovala mexická vláda v rámci spolufinancování výpravy do Xitaclánu.

Když si Scullyová nasadila těžkou kuklu na ryšavě zlaté vlasy, Mulder zvážněl. „Scullyová, jsi na to připravená?“

„Patří to k mému zaměstnání. Je to náš případ a někdo se dolů podívat musí.“ Ztišila hlas. „Hlavně měj po ruce zbraň.

Budeš tady nahoře na okraji sám a já zase sama tam dole. To zrovna není strategicky výhodná situace.“

Od chvíle, kdy přišli na archeologovu „náhodnou smrt“, měl Mulder pistoli ráže devět milimetrů těsně u boku.

Jenomže Indiáni nad nimi měli vysokou početní převahu a nedělali by si vrásky s tím, někomu ublížit, kdyby se rozhodli vykonat další krvavou oběť.

Ačkoliv se Mulder se Scullyovou nesetkali s násilím, v tom, zda se z džungle dostanou zpátky, byli Aguilarovi vydáni na milost.

To zrovna není strategicky výhodná situace, opakovala si.

Zajistila si těžkou potápěčskou kuklu na krku.

Uvnitř její dech zněl jako vánek v jeskyni. Ztěžka polykala.

Mulder jí pomohl zkontrolovat připojení přívodu vzduchu, dlouhých gumových hadic, které se jí houpaly na zádech obleku. Podobaly se zahradnickým hadicím. Malý generátor měl vhánět vzduch do kukly, třebaže se nezdál ani tak velký, aby poháněl ruční vysoušeč vlasů.

Aguilar s Indiány stáli kolem vybavení a pozorovali ji zvědavě a zároveň úzkostlivě. Ona se na ně dívala upjatě, ale nevšimla si, že by některému z nich chyběl prst, nebo že by měl zavázanou ruku.

„Seňorito, nevím, co tam dole chcete dokázat,“ spustil Aguilar znovu, ruce zkřížené na khaki vestě.

„Jsme tady v hrozný situaci a měli bysme odsuď co nejdřív vypadnout.“

Tiše mluvil k Indiánům a posunkoval. Scullyová pochybovala, že některý z nich rozumí anglicky. „Moji společníci jsou moc rozčilený z toho, že chcete rušit klid posvátného cenote. Je prokletej těma, co v něm byli obětovaný. Říkaj, že se starověký bozi na tom starci pomstili – a jestli je budem rušit dál, obrátí se jejich útok i proti nám.“

„Tak jako se obrátil proti členům archeologického týmu?“ nadhodil Mulder.

Aguilar si narazil ocelotový klobouk hloub. Pod ním se mu bimbal ohon. „Možná existuje důvod, proč Xitaclán zůstává tolik staletí opuštěný, seňore Muldere.“

„Tak já jdu dolů,“ řekla Scullyová odhodlaně dutým hlasem. „Jestliže to pomůže najít naše lidi, jsme povinni cenote prozkoumat. Je to nejpodezřelejší místo, které jsme ještě neprohledali, zvlášť po objevení těla doktora Rubicona.“ Zkontrolovala si závaží kolem pasu a baterku za opaskem. „Pane Aguilare, já sice respektuji jejich náboženskou víru, ale vaši společníci také musejí respektovat mezinárodní právo.“

Scullyová uzavřela obličejovou část kukly a pokynula Mulderovi, aby zapnul generátor. Džunglí se začalo rozléhat vrčení, jako by šlo o nějaký menší stavební stroj. Dýchala zhluboka zatuchlý vzduch, který byl navíc cítit po těsnění a staré gumě. Vzápětí ucítila kolem obličeje slabounký závan, a hned pochopila, že hadicí již proudí dýchatelný vzduch.

Mávla jim, že jí mají pomoct při sestupování do cenote, a doufala, že generátor i oblek vydrží aspoň tak dlouho, aby se stihla pod vodou rozhlédnout.

Indiáni se za ní dívali vážně, jako by se s ní naposledy loučili.

Chytila se lana, s jehož pomocí předtím po nerovné vápencové stěně sestupoval Mulder. Klesala pomalými, těžkopádnými kroky. Proto jí to trvalo mnoho minut. Oblek ji na zádech tížil jako mohutný náklad.

Jakmile se však přiblížila ke klamně klidné hladině, moc se jí do vody nechtělo.

Nepoddala se nerozumnému strachu a pustila se stěny.

Sklouzla do vody a díky závaží kolem pasu se potopila jako příslovečný pytel olova.

Kal ji pozřel jako sirup. Ocitla se ve tmě. Utěsněnou kuklu obklopila samá voda. Jak klesala hloub a hloub, látka obleku se jí přisála k rukám a nohám a důkladněji svírala.

Chvilku se rozkoukávala, protože neprůhlednou vodou neprostupovalo světlo.

Kolem obleku a gumového těsnění šuměly bubliny.

Scullyová opět začala dýchat a ještě jednou všechno překontrolovala, aby se přesvědčila, že dovnitř nevniká voda, a že životodárný vzduch nepřestává proudit hadicemi.

Pozvolna jí stoupala sebedůvěra.

Vlivem zemské přitažlivosti nadále klesala ke dnu, pokud vůbec cenote dno měl.

Sotva se konečně vzpamatovala, viděla, že voda kolem ní je kalná a nazelenalá, asi jako když slabé sluneční světlo přefiltrují tabule kouřového skla.

Zkusmo hýbala končetinami a tak se ve vodě plácala.

Sice byla dezorientovaná, ale vytušila, že stále klesá.

Hlouběji a hlouběji.

Tlak kolem sílil, cítila napětí v uších; voda mačkala kuklu jako svěrák. Znovu si připomněla Rubiconovo vyprávění, jak Thompson utrpěl trvalé poškození sluchu, protože měl při potápění v cenote v Chichén Itzá nevhodné oblečení.

Tyto myšlenky zapudila a snažila se něco zahlédnout.

Nesnadno otáčela hlavu, spoutanou v kukle.

Metr za metrem pokračovala do hloubky. Neměla představu, jak je závrt hluboký. Jistě již překonala devítimetrovou hloubku obdobné prohlubně v Chichén Itzá.

Světelný kruh nad hlavou se scvrkl na slaboulinký odraz jasné mexické oblohy. V uších jí jako vzdálené vlnobití zněla ozvěna vlastního dechu. Stěží vnímala cirkulaci vzduchu v hadicích.

Až když ho zase nabrala do plic, ucítila zápach starých hadic, zbytkových chemikálií, jako pach rozkládajících se mrtvol. V obleku bylo hrozně horko a dusno a v té kukle neměla daleko k záchvatu klaustrofobie.

Na moment se jí udělaly mžitky před očima. Když se chtěla znovu nadechnout, zatočila se jí hlava, ale vzápětí se uklidnila. Její problém byl jenom zdánlivý.

Začala hyperventilovat.

Hluboko pod sebou, mnohem hloub, než se vůbec chtěla vydat, postřehla mihotavou záři, modrobílé světélko, které jako by vycházelo ze dna obětní jámy. Zářivá mlha vyzařující z pórovitého vápence.

Jakmile si oči přivykly, přesvědčila se, že se nemýlí.

Mlhavé světlo pulzovalo, jako kdyby někdo vysílal nějaký signál, například ze záchranného majáku, jenomže v mnohem delších intervalech.

To mdlé světlo dole působilo studeně a nadpozemsky.

Scullyová si vyčítala, že se bláhově nechala vystrašit.

Vyplývalo to z nesmyslné nervozity vyvolané vyprávěním strašidelných příběhů u táborového ohně. Mulderovi by se to líbilo.

Ten by asi nabídl vysvětlení, že světlo pochází z roje duchů, pozůstatků mayských obětí. Vědecky zaměřená Scullyová to přisuzovala spíš světélkujícím řasám nebo anaerobním mikroorganismům žijícím poblíž vápence hluboko dole a vyzařujícím do okolí studené světlo. Mstiví duchové nebo mimozemšťané, tomu ona nevěřila.

Uvědomovala si, že nyní klesá pomaleji. Závaží u pasu dosáhlo rovnováhy s přirozeným vztlakem jejího těla a obleku; vztlakem, který působil proti tendenci potápět se.

Visela ve vodě jako spuštěná kotva, cítila tlak hloubky, ale připadala si, jako by byla beztížná.

Zašmátrala u širokého opasku a nahmatala baterku.

Odjistila ji, řetízek si omotala kolem zápěstí a stiskla rukojeť.

Setřásla ze sebe nejistotu, rozsvítila baterku a její paprsky proťaly kal jako sněhový pluh vánici. Kopala nohama, obracela se v husté, líné vodě a rozhlížela se.

A ocitla se tváří v tvář mrtvole.

Necelý metr od ní se ve vodě vznášelo nafouknuté tělo.

Ruce rozpažené, oči otevřené, svaly v cárech a leprózní, okousané malými rybami. Brada byla pokleslá a mezi čelistmi se proháněly mřenky.

Scullyová vyjekla. Jak sebou trhla, od švů obleku vyrazily vzhůru bubliny. V reakci upustila těžkou baterku, a kužel světla zamířil ke dnu.

Zoufale se za ní vrhla, ale vtom si uvědomila svou chybu. Baterka se zakymácela a zastavila a pak už se jenom pohupovala nahoru a dolů. Teprve teď si Scullyová vzpomněla, že si ji navlékla na zápěstí.

Srdce jí bušilo. Popadla baterku, obrátila ji zase vodorovně a začala si prohlížet mrtvolu, která ji předtím vyděsila.

Byl to muž. Tmavé vlasy měl slepené v chomáčích.

Kolem pasu měl uvázané provazy a na nich zavěšené kameny. Byl zabit a svržen do cenote. Nedávno.

Scullyová cítila, jak jí do kukly stoupá teplý vzduch, zato okolní voda ji skrz plátěný oblek pořádně studila.

Agentka kroužila baterkou jako světlo majáku a tápala po nerušené hlubině cenote. Přestala se zajímat o mrtvolu před sebou a poblíž se pustila do dalšího pátrání.

Paprsky zachytily další siluetu, vznášející se jako rozpláclý, nacucaný a potopený hmyz.

DVACET ČTYŘI

Zříceniny v Xitaclánu, Yucatán, Mexiko úterý 16.16

Dlážděné náměstí bylo poseto těly.

Jelikož Indiáni odmítli pomáhat při vyzdvihování mrtvol z cenote, Scullyové s Mulderem trvalo hodiny, než je jednu po druhé dostali na okraj závrtu.

Ještě v hloubi ďábelské prohlubně Scullyová nožem přeřezala provazy, na nichž visely kameny zatěžující těla, a promáčené mrtvoly pomalu stoupaly na hladinu.

Mulder stál na okraji a úzkostlivě partnerku vyhlížel.

Polekal se, když se na hladině objevilo napuchlé tělo, pak ještě jedno a další. Scullyová zůstávala hluboko dole a dýchala vzduch z hadice. Konečně se i ona vynořila na denní světlo, rozevřela kuklu a zhluboka dýchala vlhký vzduch. Potom se pustila do nejnepříjemnějšího úkolu.

Když odvlekli mokrá, páchnoucí těla z vody ven a rozprostřeli je na suché zemi, Fernando Victorio Aguilar stál opodál, vypadal rozrušený a bylo mu špatně od žaludku.

Mulder měl stále na očích služební pistoli. Nakonec mu průvodce zdráhavě pomohl s provazy a Scullyová mohla vylézt po vápencové stěně nahoru.

Těžce oddychovala, nervy měla na pochodu. Svlékla si nepohodlný oblek, stála v propocených krátkých kalhotách a halence a připravovala se na nejobtížnější část práce. Ležela před ní čtyři těla a spousta otázek.

Aguilar koktal a zíral na šedozelenou, scvrklou kůži mrtvol ležících na zemi vedle cihlové obětní plošiny.

Znetvořené rysy rozkládajících se těl členů výzkumného týmu na něj civěly prázdnýma, vyčítavýma očima. Ohryzek mu poskakoval nahoru a dolů. Drbal si tváře, jako kdyby se potřeboval oholit.

„Pomozte nám je odtáhnout na náměstí,“ vyzvala ho Scullyová. „Sami tam nedojdou.“

Jakmile ta promočená a páchnoucí těla odnesli kolem vysoké pyramidy na otevřené náměstí poblíž jejich tábora, Aguilar se opět nenápadně rozhlížel a pořád polykal, aby zahnal nutkání zvracet. Nakonec si odkašlal a omluvil se: „Jestli tady zůstanu ještě chvíli, udělá se mi špatně. Z toho hnusnýho smradu“ A odvrávoral pryč.

Celá skupina Indiánů mezitím již utekla do džungle.

Cestou tolik kvíleli a ječeli, že Scullyová pochybovala, jestli se ještě vrátí. Ráda by věděla, zda mají někde nablízku vesnici, nebo si prostě najdou nějaké místo mezi stromy a tam se schoulí a budou si vyprávět pověrčivé historky a uřezávat prsty.

„Aguilare, běžte se podívat po těch našich vřešťanech,“

vybídl prchajícího průvodce Mulder. „Bude potřeba, aby nás odtud vyvedli. Když jsme teď objevili pohřešované, můžeme konečně odejít.“

„Ano, seňore,“ odpověděl Aguilar. „Vrátím se co nejdřív a hm“ Přešlapoval z nohy na nohu. „Gratuluju, že jste svý lidi našli, i když je mi líto, že se to vyvrbilo takhle, že? Jako s tím starcem.“ Nato odkvačil po pěšině lemované kapradím, na krku se mu houpal tmavý ohon, a zmizel v nedohlednu.

Mulder byl v pozdně odpoledním světle neklidný.

Pozoroval němé chrámy a zarostlé zříceniny a poslouchal zvuky havěti z džungle. Dával pozor, kdyby zahlédl něco podezřelého. Scullyová zatím věnovala pozornost čtyřem nasáklým mrtvolám, ležícím vedle té Rubiconovy. V porovnání s nimi působila jako spokojený důchodce, který zemřel poklidně ve spánku.

„Protože máme omezený výběr, bude dost jednoduché ta čtyři těla identifikovat,“ řekla Scullyová monotónně, věcně, poněvadž neměla na vybranou.

Ze stanu si vzala fascikl a procházela písemné materiály a fotografie, na nichž se usmívali ctižádostiví mladí postgraduální studenti, kteří si chtěli udělat jméno v tak nepopulárním oboru. Společně se vypravili za nevinným dobrodružstvím na Yucatán a doufali, že po návratu budou hosty v diskusních pořadech nebo při promítání diapozitivů na akademické půdě v různých koutech země.

Místo toho je potkala smrt.

Scullyová mrkla na fotky a identifikační informace.

Porovnávala barvu vlasů, výšku a celkovou stavbu kostry.

Po dlouhém pobytu ve vodě byla těla nadmutá a začala se rozkládat. Hezké rysy ve tvářích byly k nepoznání.

„Tenhle tmavovlasý je Kelly Rowan,“ dedukovala.

„Z celé skupiny byl nejvyšší. Zástupce vedoucí. Ten se identifikuje snadno.“

Mulder si vedle ní klekl. „Měl to být jeden z jeho největších úspěchů,“ prohodil, když si prohlížel jeho zničené rysy. „Doktor Rubicon říkal, že to je talentovaný student, má na to, aby v archeologii vynikal, a pro Cassandru je vhodný partner.“

Scullyová se na toto téma nerozhovořila. Vždycky když pitvala a identifikovala mrtvoly, na těla raději nemyslela jako na skutečné lidi, ale jako na objekty.

Přes primitivní podmínky musela v takové situaci jednat profesionálně.

„Ten druhý je John Forbin,“ přešla k sousední mrtvole.

„Ten byl ze všech nejmladší. Je to na něm vidět. Byl na fakultě pro postgraduální studium v prvním ročníku.

Architekt se specializací na velké starověké stavby.“

Mulder kroutil hlavou. „Musel si tady připadat jako děcko v cukrárně. Na každém kroku nedotčený chrám.“

Scullyová s identifikováním záměrně spěchala. „Tahle dívka je zřejmě Cait Barronová, fotografka a výtvarnice.

Raději malovala akvarely, než fotografovala. Podle barvy vlasů a váhy těla to nemůže být Cassandra.“

Mulder přikývl. Scullyová se zhluboka nadechla a pak zadržela dech, aby necítila puch. Ten často zaháněla tím, že si před pitvou potírala okolí nosních dírek kafrem, ale tady v džungli se musela obejít bez něj.

„Takže nám zbývá Christopher Porte, odborník v mayských hieroglyfech,“ pokračovala. „Jak jsi tomu říkal?

Expert v epigrafii?“

Pokýval hlavou. „Ano, v epigrafii. To je nauka o nápisech tesaných do kamene, rytých do kovu, stěn a zdí nebo malovaných na stěny. Moc lidí se v tom nevyzná. A teď je ještě o jednoho míň.“ Natočil ucho stranou, jako by něco zaslechl, a zarazil se

Prudce se otočil a sáhl po pistoli, protože ho vyplašil náhlý zvuk, ale ukázalo se, že to je pouze hejno hašteřících se ptáků v houští. Zahanbeně se obrátil zpět ke Scullyové.

„Tak co se stalo s Cassandrou? Určitě jsi její tělo pod vodou nepřehlédla? Byla tam tma a chladno“

„Dělala jsem, co jsem mohla. Tihle čtyři byli v jednom chumlu. Zatížení viseli ve stejné hloubce. Věř mi, že jsem s těmi mrtvolami strávila pod vodou víc času, než mi bylo po chuti.“ Kývla směrem k tělům.

„Ale jinak tam nikdo nebyl. Pokud není nějakým nedopatřením na jiném místě, tak tam dole není.“

„Takže jednu záhadu jsme vyřešili, ale zbývá nám ještě jedna, možná stejně složitá.“

Scullyová byla zchvácená, zpocená a umazaná.

Hniloba se z vodnatých mrtvol šířila všemi směry a prosytila celé okolí. Mrtvolný puch jí nepřetržitě pronikal nosem a ústy do plic a zvedal se jí z něj žaludek. Zoufale se chtěla vysprchovat nebo vlézt do vany s horkou vodou, prostě cokoliv, jenom aby zase byla čistá. Koupel v cenote prostě nebyla to pravé.

Jenže ještě nedokončila úkol. Potom by se snad mohla rychle omýt houbou.

„Uvidíme, jestli podle stavu těl dokážeme alespoň přibližně určit příčinu smrti,“ vrhla se zpět do práce.

Nožem rozpárala obětem oblečení a obnažila jejich torza.

„Abych mohla určit, jestli se jednoduše utopili, na to už uplynula dlouhá doba,“ vysvětlovala. „Protože vzduch by z nich beztak dávno vyšel a plíce se naplnily vodou.“

Forbinovu hlavu převrátila ze strany na stranu. Krk se hýbal, ale ne moc pružně. „Na rozdíl od doktora nemá krční páteř zlomenou.“

Pak překulila Barronovou a podívala se jí na šedobílou kůži na zádech. V bederní oblasti měla dvě kulaté díry.

„Rány od projektilů,“ konstatovala Scullyová a zvedla obočí. „Vsadím se, že než je naházeli do závrtu, všechny je postříleli.“ Kroutila hlavou a zamyslela se.

„Ale kde v tu dobu byla Cassandra?“ nadnesl otázku Mulder a přecházel po dlažbě. „Ta je pořád nezvěstná.“

„Ano, ještě můžeme doufat,“ souhlasila Scullyová.

Prohlížela těla jedno po druhém. Všichni čtyři byli zastřeleni Většina do bederní části. Není to smrtící rána, ale ochromující. Podobné místo zranění nebylo náhodné.

Oběti byly do obětní jámy shozeny ještě zaživa.

„Máme tu kolem sebe velmi zlé lidi,“ upozornila kolegu Scullyová.

On se zamračil. „Potom, co jsem viděl ten uříznutý prst jako krvavou oběť, a sledoval, jak jsou domorodci pověrčiví, se mi zdá, že je tady násilnické staré náboženství pořád rozšířené. Ty oběti mohli vykonat Indiáni, povraždili vhodné cizince.

Četl jsem, že staré kmeny zajímaly nepřátele, aby nemusely obětovat vlastní lidi, a pak je zabíjely před bohy a vyřezávaly jim srdce.“ Obrátil se a vzhlédl k ústřední Kukulkánově pyramidě, tyčící se uprostřed náměstí.

„Jenže těmhle srdce nevyřízli,“ namítla Scullyová. „Byli přece zastřeleni.“

Mulder pokrčil rameny. „Hodit oběti do posvátného cenote byl také naprosto přípustný způsob, jak si usmířit bohy. Jestli Indiáni členy archeologického týmu nejdřív ochromili, a teprve pak svrhli do vody, byly oběti ještě živé a dýchaly, byli to tudíž vhodní obětovanci.“

Scullyová vstala, protože ji už bolela kolena. Ruce si otřela do špinavých kalhot. „Vzpomeň si, že je nezabili primitivními obsidiánovými noži, ale střelnými zbraněmi.

Nevypadá to na jejich styl.“

„Třeba své náboženství modernizujou.“

Mulder znovu ostražitě pátral zrakem po džungli, ale tentokrát již vytáhl pistoli. „Jsou tady doma a je jich hodně.

Proto mám pocit, jako bych byl další vhodná oběť, něco jako krocan před Dnem díkůvzdání.“

Scullyová popošla až k němu, blíž, než bylo nutné.

Dívali se spolu do divočiny, jediné lidské bytosti na dohled. I když měla kolegu těsně u sebe, stejně si připadala hodně osamocená.

DVACET PĚT

Zříceniny v Xitaclánu, Yucatán, Mexiko úterý 23.17

Úplně se setmělo a společnost oběma agentům dělal pouze pozdě vycházející měsíc a směšně malý táborák.

Naprostá tma okolní džungle je zcela pohltila. Mulder si v té rozlehlé divočině připadal neskonale nicotný a velmi zranitelný.

Scullyová, zahleděná do ohně, mu připomněla: „Vzpomínáš si, jak jsem tě upozorňovala, že Mexiko zní líp než arktická výzkumná stanice nebo drůbežárna v Arkansasu?“

„Ano.“

„Tak jsem změnila názor.“

Vzhledem k nevyřčené hrozbě mayského obětního kultu či zrádnému Aguilarovi nebo komukoliv jinému, kdo měl na svědomí řadu vražd, se oba agenti rozhodli celou noc střídat na stráži. Ale ani jeden z nich neměl sebemenší pomyšlení na spánek.

Mulder seděl na kamenné dlažbě, pozoroval táborový oheň, díval se na měsíc a poslouchal zpěv hmyzu obývajícího džungli. Kolem nosu se mu nesl hustý a pronikavý kouř z vlhkého pralesa pokrytého mechem. Po tom zápachu rozkládajících se mrtvol to byla úleva. V klíně choval pistoli ráže devět milimetrů, byl bdělý a pozorný.

Přestože se noc snesla již pár hodin předtím, Scullyová vylezla ze stanu a sedla si vedle partnera. „Mohli bychom si ohřát vodu,“ navrhla, „a udělat kafe nebo čaj. V noci u táboráku by to nebylo k zahození.“

Mulder se na ni obrátil a usmál se. „Nevzali jsme si s sebou náhodou kakao a indiánky?“

„Asi nám je odnesl Aguilar.“

Mulder se zadíval na okolní stromy, potečkované svitem měsíce. Indiáni se již neukázali a bohužel ani Aguilar.

Mulder nevěděl, jestli je to dobře, anebo si přeje, aby se všichni vrátili a odvedli ho se Scullyovou zpátky do civilizovaného světa.

Jedinými společníky v táboře mezitím bylo pět nabobtnalých mrtvol, rozvalených nedaleko od stanů a přikrytých flekatou nepromokavou plachtou, kterou Mulder sebral ve skrýši se zásobami archeologického týmu. Nyní tím směrem pomrkával a nedokázal zapudit obraz nafouklých a promáčených těl těchto čtyř lidí a kostnatého Vladimira Rubicona, jehož otevřené modré oči vyhlížely udiveně i ve smrti.

Podíval se na Scullyovou. Oba byli špinaví a zaprášení – již několik dní se nesprchovali. Vlasy jim visely v neupravených, zamotaných pramenech, ulepených potem a vlhkem. Byl rád, že tam je právě s ní, raději než s kýmkoli jiným.

„Scullyová,“ oslovil ji tiše a vážně, „když zkoumám důkazy a často nacházím řekněme netradiční vysvětlení, vím, že se na to vždycky díváš skepticky, ale pokaždé jsi ke mně slušná. I když s mým názorem nesouhlasíš, respektuješ ho.“ Sklopil zrak. „Nevím, jestli jsem se ti s tím někdy svěřil, ale fakt si toho cením.“

Usmála se na něj. „Už jsi mi to říkal. A i kdyby ne slovy, tak jsi mi to aspoň naznačil.“

Polkl a nadhodil téma, jemuž se předtím vyhýbal: „Vím, že mi asi nebudeš věřit ani teď a budeš to svádět na to, že mě klame měsíční světlo nebo že jsem vyčerpaný z nevyspání. Ale předminulou noc jsem slyšel z džungle divné zvuky. Vystrčil jsem hlavu, abych zjistil, co to je, a zahlédl jsem, jak se v dálce hýbe nějaké velké zvíře. Nepodobalo se ničemu, co jsem kdy viděl. No, není to tak docela pravda viděl jsem ho už mockrát, ale ne ve skutečném životě.“

„Co to povídáš?“ kroutila hlavou.

Z džungle bylo slyšet další zvuky. Šelest, jako by se blížilo cosi mohutného. Mulder našpicoval uši a v žilách mu stydla krev.

„Myslím, že jsem viděl jednoho z těch opeřených hadů. Jako je tam na té soše.“ Ukázal ke stočenému hadovi na vápencové stéle na náměstí. „Bylo to větší než krokodýl a pohybovalo se to ladně. Ty, mělas to vidět. Připomnělo mi to draka.“

„Ale vždyť ten opeřený had je mytologická bytost,“

vyvracela mu to. Automaticky se vrátila do role skeptičky.

„To bude tím, že ses celé dny díval na ty mayské petroglyfy a zabýval se předkolumbovskými legendami. Nejspíš jsi zahlédl kajmana, velkého plaza, co žije v džungli. Když jsi ho uviděl, zapojila se tvá představivost a přidal sis detaily, které jsi vidět chtěl.“

„To je možné,“ připustil a přehodil si v klíně pistoli z jedné ruky do druhé. Zapraskaly další větve, v džungli se opět něco hýbalo. Jako by se to plazilo blíž k nim.

Mluvil rychleji: „Na druhé straně: Podívej se na to, kolik opeřených hadů na mayských artefaktech existuje na nejrůznějších místech, konkrétně tady v Xitaclánu. Je to divné. Had s peřím? Kdyby Indiáni z Yucatánu podobnou nestvůru nikdy neviděli na vlastní oči, co je k takovému mýtu mohlo inspirovat? Možná by se tím daly vysvětlit i běžné mýty o dracích a plazech všude na světě.“

Jak dával průchod představivosti, hovořil stále naléhavěji. „Zdá se ti pravděpodobné, že desítky kultur po celém světě vytvořily tolik podobný, div ne přesně shodný obraz? Vezmi si kresby čínských draků, které jsi viděla.

Neříká se jim opeření hadi, ale vypadají stejně. Mají šupiny porostlé dlouhým peřím a klikaté tělo.“

Hrozivé zvuky sílily, jako by se k nim z džungle blížil parní válec. Nějaký velikánský tvor si neomylně razil cestu k Xitaclánu, jakoby přitahován magnetem.

Dokonce to budilo dojem, že jich má na náměstí sraz několik. Mulder zvedl pistoli.

„Poslechni si to,“ nabádal Scullyovou. „Doufám, že nebudeme mít to štěstí, abychom se s některým z těch fiktivních opeřených hadů střetli tváří v tvář.“

Zvuky neustále mohutněly. Stromy se ohýbaly, praskaly a kácely se, kapradí se kolébalo. Scullyová natočila ucho a obrátila hlavu k Mulderovi. Choulili se u táborového ohně, oba měli v ruce zbraň, připraveni postavit se na odpor, kdyby to bylo nutné.

Ale spíš než strach Scullyová najednou pocítila zvědavost. „Počkej, to je rámus stroje,“ opravila si mínění nahlas.

Jen to dořekla, i Mulder si uvědomil, že to vrčení a drnčení vychází z nějakého motoru, křupání zpod pneumatik a bzukot z generátorů.

Vzápětí to zaburácelo, hvězdy na obloze se rozprskly a blýskalo se jako při letecké bitvě. Tento ohňostroj připomínal bílé chryzantémy.

„To jsou fosforové osvětlovací rakety,“ zorientoval se Mulder. „Vojenské.“

V záři oslnivě bílého světla se přes padlý porost hnala dvě hřmotící terénní vozidla a přiřítila se na kamenné náměstí Xitaclánu. Za nimi z džungle vybíhaly tmavé postavy v maskovacích uniformách. Byly přikrčené, držely pušky, a štěkaly na sebe stručné povely. Působily jako kolonie mravenců stěhující se do nového mraveniště.

„Co se to děje?“ Scullyová koukala na partnera vyjeveně a zmateně.

„Asi by nebylo dobré, kdybychom se pokusili vypařit.“

Scullyová vmžiku vyhodnotila sílu zbraní, vojáků a vozidel. Neohrabané terénní vozy drtily stařičkou dlažbu a mačkaly kořeny stromů, až se konečně zastavily. Maskovaní příslušníci přepadového oddílu pobíhali kolem, zcela zaujati svým úkolem. Mulder s údivem poznal, že holé věty, které na sebe pokřikují, neznějí španělsky, nýbrž anglicky.

V prvním momentě ho napadlo, že jde o nějakou středoamerickou partyzánskou armádu, ale i když na uniformách ani vozidlech neviděl označení, bylo mu jasné, že je tomu jinak.

„Vždyť to jsou Američani!“ dovtípil se. „Američtí vojáci. Nějaká záškodnická akce.“

Oba seděli jako přimrzlí u malého táboráku s rukama nad hlavou. Rozhodně nejevili snahu použít pistole. Vojáci přiběhli, obklíčili je a mířili na ně puškami.

„Já věděl, že jsem měl to parkovné radši zaplatit,“

utrousil Mulder.

Zatímco jim dva muži mířili hlavněmi přímo na hrudník, třetí k nim pomalu přistoupil, opatrně jim zabavil zbraně a držel je v natažené ruce co nejdál od těla, jako by ty pistole ráže devět milimetrů byly jedovatí pavouci.

Fosforové osvětlovací rakety pozvolna dohasínaly.

Několik maskovaných vojáků rozsvítilo zářivá oblouková světla, a náměstí zaplavil ostrý jas.

K oběma agentům připochodoval štíhlý, snědý muž, zjevně velitel akce. Měl vysoké lícní kosti, orlí nos, plné rty a špičatou bradu. Oči měl úzké a tmavé jako obsidián. Na náramenících nesl označení majora, javorové listy.

„Habla espaňol?“ blýskl se španělštinou. „Que pasa?“

Scullyová předstoupila. „Mluvíme anglicky. Jsme Američané, zvláštní agenti Federálního úřadu pro vyšetřování.“

Vojáci se zarazili a hleděli jeden na druhého. Major se dál tvářil přísně. „Co tady děláte? Na cizí půdě?“

„Na to bychom se mohli zeptat i my vás,“ neodpustil si Mulder.

„Jsme tady kvůli případu pohřešovaných amerických občanů.“ Scullyová sáhla do kapsy. Vojáci zpozorněli, ona však dělala dost pomalé pohyby. „Chci vám jen ukázat svůj průkaz,“ uklidňovala je a opatrně vytáhla odznak a průkaz opatřený fotografií.

Mulder valil oči. Divil se, že i v džungli nosí průkaz v kapse u košile.

„Jsme zákonní přidělenci na americkém konzulátě,“

vysvětloval. „Naším úkolem v Quintana Roo je pátrat po nezvěstném archeologickém týmu.“

„Majore Jakesi, tady!“ Křičeli dva vojáci, kteří mezitím obhlíželi otevřené prostranství kolem náměstí. Drželi ve vzduchu nepromokavou celtu, která zakrývala pět těl vedle stély s opeřeným hadem.

„Oběti, pane.“ Major se ohlédl a uviděl mrtvoly.

Mulder pokrčil rameny. „Většinu pohřešovaného týmu jsme vlastně již našli.“

Major se rozhlížel po rozvalinách a náměstí. Kromě obou agentů nikoho neviděl. Zvýšeným hlasem vydal vojákům rozkazy: „Pokračujte v zajišťování stanoviště.

Počítali jsme sice, že narazíme na něco jiného, ale rozkazy pořád platí. Musíme dokončit úkol, to jest zničit toto bojové stanoviště a do rozednění zmizet.“

„Když jsme u toho, myslíte, že bychom se odsud mohli svézt s vámi?“ Osmělil se Mulder. „Totiž jestli máte místo na zadním sedadle jednoho z těch terénních vozů.“

„Pokud to dovolí charakter tohoto úkolu,“ odpověděl Jakes s bezvýrazným pohledem. Sklonil se a prohlížel si průkaz Scullyové. „Moji muži zde nejsou oficiálně a máme příkaz reagovat záporně.“

„To už jsme slyšeli,“ vybavilo se Mulderovi.

„Tomuto nároku se dokážeme přizpůsobit,“ vložila se do toho Scullyová. „Jestli je to podmínka, jak se odsud dostat.

Co máte za úkol vy, majore?“

„Zničit zdejší vojenské stanoviště,“ odvětil věcně.

„Zlikvidovat zdroj zvláštního kódovaného vysílání.“

„Tohle že je vojenské stanoviště?“ Nevycházel z údivu Mulder. Rozpažil, jako by chtěl pojmout drobící se pyramidu, zašlé stély a rozpadlé chrámy. „Tohle jsou starověké mayské trosky, tisíc let opuštěné. Můžete se o tom přesvědčit na vlastní oči. S partnerkou jsme to tu prohledávali celé dny, a nenašli jsme sebemenší důkaz o vyspělé technice nebo uskladněných zbraních. Tohle místo nemá vůbec žádný vojenský význam.“

V tom momentě jako by mu někdo chtěl protiřečit, z šeré džungle se ozvala palba z automatických zbraní a zasypala přepadový oddíl.

DVACET ŠEST

Zříceniny v Xitaclánu, Yucatán, Mexiko středa 0.26

Ostré střely hvízdaly vzduchem a vydávaly pronikavý zvuk jako řetězová pila.

Scullyová si reflexivně dřepla.

Mulder po ní skočil a srazil ji k zemi vedle jejich nuzných přístřešků, nízkých stanů. Tvář měla přitisknutou ke studené dlažbě. Koutkem oka viděla záblesky výstřelů; skrytí odstřelovači pokračovali v útoku.

Major Jakes a jeho přepadový oddíl se vrhli do akce.

Reagovali bezprostředně jako roj podrážděných včel.

„Kryjte se, všichni!“ Křičel na své muže velitel.

„Palte podle vlastního uvážení!“

„Samozřejmě jsem se mohl mýlit, že tohle místo nemá vojenský význam,“ kál se Mulder a ztěžka dýchal kolegyni do ucha. „Nejsi zraněná?“ dělal si starost.

„Ne,“ lapala po dechu. „Díky.“

I když nebyla schopna určit, odkud střelba přichází, americká jednotka oplácela ohromnou palebnou silou.

Obrovským množstvím střel nahrazovala ten nedostatek, že nemohla přesně mířit na cíl.

Jeden z vojáků vedle ní udělal piruetu, jako by ho roztočila neviditelná síla, a natáhl se jak dlouhý tak široký na rozbitou dlažbu. Mladý nadporučík vyjekl a dusil se. Z

ran na přední i zadní straně hrudního koše se mu řinula krev.

Scullyová na první pohled poznala, že jeho zranění je smrtelné.

Odstřelovači v džungli pokračovali ve střelbě.

Z bližší vápencové stély se prášilo a létaly z ní četné úlomky kamene. Projektily přeťaly opeřeného hada na reliéfu, který ještě nesl hnědočervené stopy po krvavé oběti z předešlého dne.

Vojáci uháněli zpátky k oběma obrněným terénním vozidlům. Jeden se přikrčil za vápencovou stélu, jiný si lehl na břicho za mrtvoly, přikryté na dlažbě nepromokavou plachtou.

„Kdo to na nás střílí?“ chtěla vědět Scullyová, když se konečně vydýchala.

Američtí vojáci dál pálili mezi stromy, ale šance, že trefí některého nepřítele, byla mizivá. Kdosi mimo dohled řval bolestí, potom veškeré ostatní zvuky utonuly v opakované střelbě. Náhodná kulka z džungle roztříštila jedno z přenosných obloukových světel, která uvedli do provozu příslušníci úderného oddílu.

Z džungle se ozval hluboký hlas, sice nezesílený tlampačem, ale i tak dost zvučný, že přehlušil všechen ten zmatek. Noc prořízl rázný mexický přízvuk.

„Američtí vetřelci!“ křičel muž. „Ve svrchovaném státě Quintana Roo jste nezákonně. Porušujete naše zákony a hranice, a to je proti všem mezinárodním úmluvám.“

Oba agenti zůstávali při zemi, aby tvořili co nejmenší terče. Scullyová se na kolegu podívala tázavě.

Ten hlas poznala. „To je policejní šéf Carlos Barreio.“

Střely jim létaly nízko nad hlavou. „Ale proč na nás šéf státní policie střílí uprostřed noci? Uprostřed džungle? Tohle přece není akce prosazující právo.“

Mulder zdvihl obočí. „Zdá se, že tady Barreio vykonává mimoúřední činnost.“

Jeden z majorových vojáků odpálil k obloze další oslnivě jasnou fosforovou osvětlovací raketu. Sice se rozžhavila do běla, ale na bojišti způsobila spíš zmatek než jasno.

„Identifikujte se!“ Zvolal major Jakes, přikrčený vedle Muldera se Scullyovou v chatrném úkrytu, ve stínu stanu.

„Máme převahu v palebné síle!“

Z pralesa vycházela další střelba a nadělala díry ve stanu.

Jakes uskočil stranou a přepadl na oba agenty.

Na rameni se mu objevila krev; zasažen byl sval, nic vážného. Major jako by si toho ani nevšiml.

„Toto je válečný čin,“ hulákal Barreio. „Jste vetřelci a propašovali jste do naší země zbraně.“ Zatímco vůdce partyzánů řečnil, ozářenou noc okořenilo jenom několik pronikavých výstřelů. „Nezbývá nám nic jiného, než chránit naši kulturu. Nemůžeme dovolit, aby nám vojenští interventi ze Spojených států amerických odnášeli naše národní poklady.“

„Ale my jsme sem nepřijeli krást artefakty,“ šeptal major Jakes sám pro sebe a kroutil hlavou. „Jsme tady proto, abychom vyhodili do povětří pyramidu.“

Mulder se podepřel jedním loktem a podíval se na majora. „Jestli je to jenom jedno velké nedorozumění, tak to si s ním tedy můžeme podat ruce a popovídat si o tom, ne?“

Major Jakes to zřejmě přeslechl. „Teď to dává smysl,“

uklidnil se. „Jsou to bojovníci za svobodu, členové násilnické revoluční fronty na Yucatánu, Liberación Quintana Roo. Chtějí svou vlastní zemičku, odtrhnout se od mexického státu, bez ohledu na to, co si přeje zbytek obyvatel Yucatánu. Nemají moc zbraní ani výčitek svědomí.“

Mulder se na něj díval chladně. „Na rozdíl od vás a vašich mužů.“

Jakes mu pohled oplatil. Výraz měl prázdný, vůbec ho to nerozčililo. „Správně, agente Muldere.“

„Odhoďte zbraně a vzdejte se!“ křičel dál Barreio.

„Zatkneme vás, budeme vás soudit jako cizí narušitele zákonů a náležitě vás potrestáme, ledaže by se vás vaše země rozhodla vydat.“

Majorovi se rozšířily nosní dírky. Jak si Scullyová uvědomila, vláda by tuto akci zapřela, protože nebyla oficiální, a přepadový oddíl by odepsala. Jakese a jeho muže by nechala napospas samozvanému soudu nebo mučení podle libovůle partyzánů.

„Moji muži se nikdy nevzdají,“ křičel Jakes zpátky.

Výsledkem

byla

další

palba.

„Ne

zbabělým

odstřelovačům a teroristům.“

„Vždycky jsem si přál zaujímat k Mexiku neutrální postoj,“ řekl Mulder.

Scullyová věděla, že by tajná americká přepadová jednotka pravděpodobně přemohla povstalce z Liberación Quintana Roo v řádné přestřelce i boji muže proti muži, ale když se v džungli skrývalo tolik odstřelovačů, nemohla uprchnout ani ustoupit. V Xitaclánu byla v pasti.

Fosforové osvětlovací rakety dosyčely a dohasly a střely vyřadily i druhé obloukové světlo, takže celý prostor opět upadl do tmy, přerušované pouze nahodilou střelbou a přetrvávajícími vjemy v očích Scullyové.

„Vy dva zůstanete u mě,“ poručil jim Jakes. „Chápu, že jste oba civilisti a boje se neúčastníte, ale nemám jistotu, že se to dá uspokojivě vyřešit.“

„Tak byste nám snad mohl vrátit zbraně, ne?“ zkusil to Mulder. „Když už jsme se ocitli v boji.“

„Ne, agente. Myslím, že by to nebylo ve vašem nejlepším zájmu.“ Nato se major v nočních brýlích otočil směrem k pralesu.

Jak leželi na dlažbě a ucukávali, pokaždé když jim nad hlavou zahvízdaly kulky, Scullyová cítila, že se země chvěje. Toto chvění přerůstalo v mohutné otřesy, jako by k nim přijížděla další těžká technika. Až pak jí došlo, že to vychází z hloubi země. Pod vápencovou kůrou se vyvíjel vulkanický tlak.

„Scullyová, vydrž,“ řekl jí Mulder a uchopil ji za ruku.

Zato major a jeho lidé nechápali, co se děje.

Půdou otřásaly seizmické síly. Velká xitaclánská pyramida se chvěla a s rachotem drolila. Uvolněné kusy kamenů se sypaly dolů po strmém schodišti.

Někteří odstřelovači v džungli hrůzou ječeli, Jakesovi vojáci ve zmatku pobíhali sem a tam.

Vzdálenější z obou stél s opeřenými hady na náměstí zaskřípala a skácela se na dlažbu. Ze starodávného obelisku zbyla hromada rumu. Stromy se kývaly a mávaly větvemi.

Z malých otvorů v dlažbě na náměstí stoupala pára. Na několika místech půdu rozčísla malá fumarola, horké a prudké sopečné exhalace, způsobené obrovským tlakem.

„Pojďme, Scullyová, vypadneme odsud!“ křikl na ni kolega a zatahal ji za ruku. „Můžeme utéct a někde se schovat.“ Vstal a potácel se pryč. Země mu pod nohama poskakovala jako při jízdě na horské dráze.

Scullyová se zvedla, aby ho následovala, ale major se postavil proti ní a zastoupil jí cestu. „Ne tak rychle, vy dva.

Zůstanete tady.“

Z pralesa se ozývaly hrozivé výkřiky. Bylo slyšet, jak se kácejí stromy, vyvrácené otřesy z kořenů. Jak na ni Jakes mířil zbraní, snažila se ho zmást upřeným pohledem. Z

výrazu v jeho očích poznala, že mu nemůže uprchnout.

Mulder mezitím již přeběhl půl náměstí. Krčil se a uhýbal, měl namířeno do jednoho ze zřícených nízkých chrámů, aby se tam ukryl. S mučivou úzkostí se otočil k partnerce.

Zastavil se, jako by se chtěl rozběhnout zpátky, vzdát se Jakesovi a zůstat po jejím boku.

„Utíkej!“ povzbudila ho. „Zmiz odsud!“

Vzal si to k srdci, zrychlil a upaloval do úkrytu na dolní plošině pyramidy. Za patami mu o nerovnou dlažbu pleskaly střely a odrážely se do noci. Ani nebylo poznat, jestli to střílejí partyzáni z džungle, nebo majorovi vojáci.

Země se zakymácela titánským otřesem a Scullyová zaslechla podobný zvuk, jako když se trhají svaly. Jako by země dole rodila. Zpoza Kukulkánovy pyramidy vytryskl obrovitý sloup páry a v kapalném stavu pokropil zem.

Uvědomila si, že ten výron páry pochází z cenote.

Dno velmi hlubokého závrtu se roztrhlo a velký sopečný kotel vychrstl svůj obsah.

Koutkem oka zachytila obrys partnerovy postavy.

Vyděsila se, až ji píchlo u srdce. Běžel totiž přímo k prohlubni, jako by ho přitahovala.

DVACET SEDM

Zříceniny v Xitaclánu, Yucatán, Mexiko středa 1.31

Než Mulder doběhl do chabého úkrytu, zem se mu pod nohama přestala houpat a škytat. Pár odstřelovačů po něm pálilo, ale většina se starala spíš o vlastní bezpečí.

Než mohli ve střelbě pokračovat, využil toho, že ohromením strnuli, utíkal dál a schoval se na okraji rozměrné pyramidy.

Strašilo ho, že nechal Scullyovou na místě, jako zajatkyni, nebo snad „pod ochranou“, majora Jakese a jeho přepadového oddílu. Ale sama ho pobídla, aby běžel a uprchl jim. Její poslední slova, jimiž překřikovala sopečné otřesy, mu dala volnost, jako by se najednou přetrhla šňůra, na které byl uvázaný. Kdyby tu záhadu mohl vyřešit a nalézt odpovědi na to, co chtěli jak Barreiovi partyzáni, tak američtí vojáci, možná by tím dokázal partnerku osvobodit.

Ať tomu bylo jakkoli, nyní uháněl jedním směrem.

Věděl, že sám, navíc neozbrojený, protože Jakes mu zabavil pistoli, proti dvěma proti sobě stojícím vojenským silám nic nezmůže. Doufal, že ho něco napadne a najde nečekané řešení.

Potřeboval odhalit tajemství xitaclánské velké pyramidy.

Co tam našla Cassandra Rubiconová?

Nedokončená erupce a otřesy se obešly bez chrlení lávy a popela, ale když Mulder klopýtal k sráznému okraji obětního závrtu, prudce se zastavil a zkoprněle zíral.

Kdesi hluboko ve svém nitru země pukla a dno obětní prohlubně se roztrhlo. Vápencový závrt vychrstl svůj obsah do čadící jámy a sopečný žár ohřál studenou, klidnou vodu cenote, nehybné hlubiny, která pochovala potopená těla týmu Cassandry Rubiconové i jejího otce, starého archeologa. Mulder za běhu sledoval, jak k obloze stoupá hřibovité mračno smrduté páry, asi jako po výbuchu parního kotle

Nyní byl závrt prázdný a vybublaný a prskal; jako suchá ústa otevřená dokořán. Vápencové stěny zůstaly hladké a hroudovité. Pára se kroutila vzhůru a spolu s ní kyselý, štiplavý zápach vulkanických plynů.

Mulder se díval dolů do těžce oddychujícího cenote, vstupní jámy do pekla, připomínající legendární vchod do Hádu v řecké mytologii. Hluboko pod sebou uviděl slabý žár. Mlhavé světélko se nepodobalo světlu z ohně ani doutnající oslnivé záři sopečného žáru. Spíš to vypadalo na studený žár, třpyt, který pulzoval jako světelné znamení v bezedné šachtě.

Od Scullyové věděl, že když se potápěla, i ona zahlédla pod hloubkou, kde objevila těla výzkumného týmu, podobnou znepokojivou záři, jako vzdálené blesky. Přičítala to světélkujícím řasám rostoucím daleko mimo dosah slunečního světla. Jak Mulder civěl skrz opar na to blikající světlo, nemohl partnerčino vědecké vysvětlení přijmout. Ten střídavě sílící a slábnoucí jas se zdál příliš pravidelný, systematický, uspořádaný, jako jakýsi signál.

Pomyslel na majorovo tvrzení, že zříceniny v Xitaclánu jsou zdrojem nějakého záhadného kódovaného signálu, vysílání, jehož šifru americké vojenské kruhy údajně nedokázaly rozluštit Ale co když to vysílání vůbec nebylo šifrované ani zakódované, nýbrž jednoduše v jazyce, jemuž major Jakes nemohl rozumět a jemuž se žádný člověk nikdy neučil?

Vladimir Rubicon Muldera mírně pokáral za to, s jakou představivostí interpretoval rytiny na chrámu, za jeho výklad, že moudrý bůh Kukulkán, který přiletěl ve stříbrné lodi s ohnivým ocasem, byl nějaký starověký astronaut, mimozemšťan, jenž navštívil Zemi za úsvitu lidské civilizace. Když však nyní pozoroval tajuplnou záři hluboko na dně vyprahlého cenote, byl si jist, že to musí být nějaké nouzové světelné znamení.

Zamotaná lana byla dosud přivázaná k samorostlým stromům. Volně visela podél stěny nyní již prázdné obětní jámy. Díval se na strmé a křivolaké vápencové stěny. S

pomocí nerovností, záchytů a šikmých výstupků a také starých lan by mohl sestoupit. Snad.

Ta záře ho sváděla. Musel se tam dolů jít podívat.

O tom nebylo pochyb.

Chytil se provazů. V dlaních cítil jejich mokrý, teplý a kluzký povrch. V té nechutné páře, co vycházela z obětní prohlubně, se musely uvařit jako zelenina. Přesto se zdálo, že se nepoškodily. Jeho váhu by měly udržet, alespoň v to doufal.

Nahoře je pevně zajistil uzly, zatahal za ně a spustil se přes okraj. Patami bot tápal po vlhkém vápenci. Jak předpokládal, nahmatal dostatek boulí a opor, které by mu při sestupu pomáhaly. Ale byla to strašná hloubka.

Mulder napínal svaly na rukou, zrychloval, protože mu rostla sebedůvěra, přesouval se od výčnělku k výčnělku, a tak postupoval dolů. Svíral drsné lano, ale většinou ho používal jenom jako oporu.

Z odporného zápachu, který syčel nahoru a byl cítit jako smrdutý dech saně, se mu začala točit hlava.

Nedovedl si představit, jak hluboko až závrt ve skutečnosti sahá. Naštěstí ta záře, co ho přitahovala, nevycházela až úplně z absolutní hlubiny.

Vzduch opět prořízla střelba ostrá jako břitva.

Přestal se hýbat a přitiskl se ve tmě pod převisem, neboť se palba ve vymleté dutině cenote odrážela.

Hned si však uvědomil, že na něj nikdo nestřílí úmyslně.

Boj začal nanovo. Schovaní útočníci se vzpamatovali ze strachu a zmatku, vyvolaných silnými otřesy.

„Měl bych zvýšit tempo,“ mumlal si pro sebe.

Nechtěl dopustit, aby mu něco tak bezvýznamného jako nicotná středoamerická revoluce zmařilo pátrání po tom, co potřeboval vědět.

Spustil se k dalšímu výstupku. Barva vápence se v tom místě změnila z vybledlého bílého odstínu na tmavší, hnědší, potřísněný slizkou usazeninou. Nyní byl pod místem, kam dřív sahala hladina vody.

Vysoko nahoře zazněla další rána a slabé hlasy ve španělštině nebo hrdelním mayském nářečí, jímž mluvili místní Indiáni. Napadlo ho, že se vrátili. Aguilar a jeho domorodí pomocníci a vmísili se do konfliktu, anebo byl Aguilar možná nějak spolčený s Barreiem a jeho hnutím Liberación Quintana Roo.

Se Scullyovou teď měli další podezřelé z vraždy.

Barreiova skupina násilnických vzbouřenců se zřejmě rozhodla zavraždit tým amerických archeologů za to, že znesvětili jejich národní poklady. Cena revoluce.

Jenže kdyby se potvrdila Mulderova domněnka o fantastickém původu starodávného mayského města, pak xitaclánské památky nepatřily žádnému národu na Zemi.

Vždycky si lámal hlavu tím, proč Mayové opustili prosperující, ojedinělé místo a tolik velkoměst. Proč vůbec postavili Xitaclán tady, daleko od obchodních cest, od řek a silnic? Co přispělo ke zrodu celé jejich velkolepé říše? Proč se tolik zajímali o astronomické znalosti, kalendářní cykly, oběžné dráhy planet?

Mayové byli posedlí časem a hvězdami, pohybem Země kolem Slunce. Puntičkářsky sledovali dny a měsíce, jako když si dítě zaškrtává data v kalendáři celý měsíc před narozeninami.

Měl pocit, že všechny odpovědi jsou uloženy dole, v tom světle.

Pod místem, kde předtím stála hladina, byly výčnělky a výchozy cenote hustší, ještě nerovnější a méně poznamenané povětrnostními vlivy. Lezl dolů, srdce mu bušilo rychleji, hořel zvědavostí.

Dál už mu nestačilo lano.

Podíval se na jeho otřepaný konec, dlouhé rozmotané prameny, přilepené ke stěně cenote, a nahoru k okraji prohlubně. Neměl jinou možnost, než pokračovat dolů bez pomoci.

Záře byla nyní kolem něj jasnější, studenější.

V prázdné jámě cenote se potil v sopečném žáru, zbylých výparech, páře jako v sauně. Ale světlo bylo nyní bělavě modré a ještě studenější; jako by procházelo okolní skálou a stěny nebyly s to tuto energii zadržet.

Jak zdolával poslední úsek cesty ke dnu, prsty svíral záchytné body a boulovité výchozy vápence, konečně stanul na širokém převislém skalisku a spatřil obloukovitý otvor Ten mu odhalil hladký kovový obdélník.

Nocí se nesla další střelba, ale Mulder ji neslyšel.

Slitinový rám byl potažený povlakem a zkorodovaný, zato pozoruhodně čistý, na to, že po staletí spočíval ve studené vodě cenote. Tvar a vzhled vchodu byl neomylný.

Mulder natáhl ruku a třesoucími se prsty se ho dotkl.

Nepochybně to byly jakési dveře.

Dveře do kosmické lodě.

DVACET OSM

Zříceniny v Xitaclánu, Yucatán, Mexiko středa 2.15

Letitý kovový poklop zasyčel, jak se vyrovnával tlak vzduchu, a otevřel se. Mulder si při tom zvuku představil opeřeného hada těsně před útokem

Přestože byl zoufale zvědavý, otočil se a zatajil dech, aby se nenadýchal případných jedovatých látek, které by právě otevřená komora mohla obsahovat. Během jednoho vyšetřování ho totiž přemohl zápach zhoubné krve hnijících těl mimozemšťanů. Ať leželo pod xitaclánskými troskami cokoliv, bylo to tam pochováno po staletí a on neměl tušení, co se může ukrývat v té dávno opuštěné lodi.

Oči ho ještě štípaly z plynů stoupajících ze sopečných puklin ve dně cenote. Doufal, že země v dohledné době znovu nevybuchne.

Výrazněji než odraz kapání vody o zakřivené vápencové stěny slyšel tlumený zvuk střelby, připomínající praskání pražené kukuřice. Ten ho popoháněl, aby nemařil čas a energii obavou o vlastní bezpečí.

Musel rychle najít odpovědi na své otázky a pak se honem vrátit ke Scullyové.

Nejprve však potřeboval prozkoumat vnitřek.

Překročil práh jednou nohou a ucítil pod ní pevnou podlahu. Vstupní chodba měla hladké stěny a působila jako lůno. Stěny byly z nablýskaného kovu, který pohlcoval světlo a odrážel je zpět. Nikde Mulder neviděl zdroj oné záře. Podle něho bylo to ostré, oslňující světlo záměrně řešeno pro oči uzpůsobené světlu jiného slunce.

Mayové neopracovávali kovy, neuměli tavit, takže materiály, které ho nyní obklopovaly, nedokázali vyrobit.

Postupoval chodbou, jako by ho něco táhlo dál.

Ze stěn se linul vysoký bzukot, jakási mimozemská hudba. Projevovalo se to chvěním, které cítil v kostech, zubech a v týlu. Chtělo se mu něco říct, podělit se o překvapení. Ale to muselo počkat, až se odtud vyprostí.

Připomněl si daleko všednější výjev: to když na běžecké dráze u ústředí FBI zrovna dokončil dlouhý, vzpružující běh a podruhé se setkal s „mužem z Pentagonu“. Když se ho Mulder zeptal na návštěvy mimozemšťanů, na důkazy o spiknutích, které vláda držela v tajnosti v trezorech, jako obvykle od něj dostal vyhýbavé odpovědi.

„Jsou tady, nemám pravdu?“ naléhal Mulder znovu a po tom běhu se potil.

Muž z Pentagonu se klidně a skromně usmál, zdvihl obočí a hlasem člověka, který si je vědom, že zná neobyčejné informace, pravil: „Ale pane Muldere, vždyť jsou tady už hodně dávno.“

Mohlo však dávno znamenat tisíce let?

Nyní kráčel dál okovanou chodbou, prohlížel si zbytky opuštěného vraku starodávné lodě mimozemského návštěvníka, jenž před mnoha staletími přistál, nebo havaroval, na poloostrově Yucatán, v místě zrodu mayské civilizace.

Před ním se objevily klikaté průchody a tmavé, polozbořené komory, další místnosti obložené kovem.

V místech, kde zrezivělé slitinové desky odpadly na podlahu, byly díry opraveny kusy tesaného kamene.

Z původní lodě toho zůstalo málo, kovová kostra záplatovaná vápencovými kvádry.

Mulder si představoval, jak dávno potom, co mimozemští návštěvníci zmizeli, mayští kněží vcházejí do „posvátné“ pyramidy a snaží se trosky spravovat, jenomže nevědí jak. A tak tam leštily podlahu generace a generace užaslých návštěvníků.

Chybějící zařízení a nosníky byly možná z hlavní konstrukce odneseny a použity v jiných mayských chrámech, nebo je třeba vybrakovali a zničili hledači pokladů, anebo je zlikvidovali náboženští fanatici jako páter Diego de Landa.

Přepadla ho zvědavost. Pustil se do dalšího pátrání.

Nikdy dřív neviděl tak ohromující důkazy, takové neuvěřitelné zbytky mimozemské konstrukce.

Chodby ztroskotané lodě měly něco společného s tím, na co narazil v bludišti chodeb nahoře v pyramidě, když tam den předtím pátral po Vladimiru Rubiconovi. Tam se také setkal s tmavými chodbami a najednou vešel do zvláštního uzavřeného průchodu.

Možná to byl horní vchod do pohřbené lodě, napadlo ho.

Byl zvědav, zda loď havarovala a vyhloubila uprostřed džungle kráter. Když to místní, necivilizovaní lidé přišli zjistit, Kukulkán, „moudrý bůh z hvězd“, jim předal obrovské vědomosti, a tím podpořil zrod velké civilizace.

Prsty ohmatával otvory v kovových stěnách a chlazený vápenec. Hrozně litoval, že se toho nedožil doktor Rubicon.

Během tisíciletí Mayové, nebo pozdější hledači pokladů, odstrojili vrak lodě až na kost, takže z té původní zbyla jenom kostra. Ale i to stačilo. Mulder věděl, že tento důkaz nelze vyvrátit.

Kéž by sem dolů mohl zavést Scullyovou, aby to viděla na vlastní oči.

Tím si na ni s bolestí v duši zase vzpomněl. Doufal, že je v pořádku, že ji major Jakes alespoň ochránil před útokem partyzánů; kdyby nic jiného, tak jako rukojmí.

Modlil se, aby z toho se Scullyovou vyvázli živí.

Kdysi mu při šíleném útěku od radioteleskopu v Arecibu v Portoriku řekla, že „důkazy jsou bezcenné, pokud nepřežiješ“.

Mezitím došel ke stoupající spirálovité rampě a mířil prudce nahoru za jasnou, pulzující září. Neměl potuchy, jak hluboko pod zemí se nachází.

Jeho údiv vzrostl, když se dostal k dalšímu patru.

Narazil totiž na komoru, z níž vyzařoval světelný signál.

Musel si před tím světlem zakrýt oči. Zářilo tak ostře, až ho z něj rozbolela hlava. Tohle musí být řídicí můstek, pomyslel si. Pomalu se rozhlížel po celé místnosti.

Prakticky zůstala netknutá, podivně spletité výčnělky – stroje?, zřejmě funkční. Mulder si hned uvědomil, že to místo mělo pro Maye určitě nesmírný náboženský význam.

Najednou ztuhl, až se mu sevřel žaludek. Jedna komora byla plná zvláštní průhledné látky, nadpozemského gelu, a v něm stín, obrys, silueta jakoby lidské postavy, znehybnělé ve vzdálených dveřích, ruce rozpažené, nohy mírně od sebe.

Silueta byla štíhlá, spíš vyhublá na kost, zkreslená hustou tmou.

Muldera přitahovala jako plamen můru. Tápal k té úzké komoře po šikmé palubě můstku, a vtom rozpoznal, že ta postava obklopená želatinovou látkou je dívka s dlouhými vlasy a lidskými rysy.

Zaváhal. Rozum mu napovídal, že to nemůže být jeho sestra, po níž nepřestával pátrat. To nemohla být ona.

Jakmile stanul před siluetou, v jasném světle kolem mžoural a mhouřil oči a pak si prohlížel dívku, zmrazenou a lapenou jako hmyz žárovkou

Natáhl se, aby viděl detaily. Výraz v obličeji měla překvapený, ústa pootevřená, oči dokořán, asi tak, jako by ji fotografický přístroj zachytil na momentce.

Želatina byla najednou průzračnější, jako by ji nějaké neviditelné proudy energie zamíchaly. Povšiml si zelenohnědých očí a drobné postavy. Ta by se klidně vešla do potápěčského obleku, který si vypůjčila Scullyová. Měla rozpuštěné skořicové vlasy a na jedné tváři několik čerstvých červených škrábanců.

Ze všech divů, na něž v té ztroskotané lodi narazil, to bylo největší překvapení.

Po pár dnech pátrání konečně nalezl Cassandru Rubiconovou.

DVACET DEVĚT

Zříceniny v Xitaclánu, Yucatán, Mexiko středa 2.33

Major Jakes Scullyové nařídil, aby si klekla a jí nezbývalo, než poslechnout.

Na své muže řval rozkazy, aby zahájili mohutný protiúder. Nahodilé ostřelování z džungle vyřadilo jedno z nahonem instalovaných obloukových světel, ale náhradou se na nebi zableskly fosforové osvětlovací rakety. Jejich účinek bleskového světla zdůraznil výbuchy a střelbu.

Ze zásoby zbraní v jednom obrněném terénním vozidle dva vojáci rozmístili malé tarasnice a granátomet. Scullyová si zakryla uši, protože vojáci spustili směrem na hustou džungli hotový Harmagedon, aby si vylili zlost.

Roztroušené bojovníky za samostatnost státu Quintana Roo to sice zaskočilo, ale v palbě neustávali.

Jakmile se však stromy vzňaly a porostem hřměly detonace, bylo slyšet divoký řev, panický ryk a výkřiky bolesti.

Nato z lesa zarachotila salva z automatické zbraně.

Dva majorovi vojáci padli k zemi, rozervaní projektily těžkého kalibru. Jeden ještě sténal, druhý už ani nehlesl.

„Zůstaňte v úkrytu!“ zakřičel Jakes a pevnou rukou přitiskl Scullyovou k zemi vedle nízkých stanů, které představovaly žalostný kryt.

Okolní džungle začala hořet. Další voják zaujal místo padlého kamaráda za tarasnicí a vypustil čtyři malé rakety doprostřed prostoru, odkud vycházela střelba. Detonace byly hlasitější než nedávné sopečné otřesy.

Palba odstřelovačů zase utichla. Přes praskání plamenů v kouřícím porostu Scullyová slyšela z džungle ztrácející se křik mužů pod ochranou mahagonových stromů a popínavých rostlin. Osvětlovací rakety na obloze vrhaly nepřeberné množství stínů.

Přiběhl jeden z umazaných a udýchaných mladých vojáků a sedl si na bobek, aby nebyl snadným terčem. Z

jemných, zakulacených rysů v jeho obličeji Scullyová usoudila, že mu nemůže být víc než dvacet let, ale podle očí, tvrdých jako kámen, by mu hádala víc.

„Pane, zdá se, že nepřítel ustupuje,“ hlásil mladík.

„Přinejmenším na čas.“

Major pokýval hlavou. „Na zastrašení povýšenců vždycky stačí převaha v palebné síle. Běžte vyhodnotit ztráty.“

„Předběžnou zprávu můžu podat hned, pane. Nejmíň čtyři vyřazení, z toho tři smrtelně ranění, jeden no, pořád to s ním vypadá moc špatně, majore.“

S Jakesem to otřáslo, na moment ztratil řeč, potom se zhluboka nadechl a dírky v orlím nose se mu viditelně rozšířily. „Takže zbývá šest mužů,“ počítal.

Vtom k nim chvátal jiný voják. Krvácel z pravého boku.

Navzdory zranění nezpomaloval. „Pane, partyzáni zmizeli v pralese,“ chrlil ze sebe. „Máme podezření, že se přeskupujou k dalšímu útoku.“

„Vědí, že při přestřelce na nás nemají,“ vyjádřil Jakes své mínění. „Ale mohou si na nás počíhat.“

„Máme je pronásledovat, majore?“ zeptal se rozrušený voják a úporně si mačkal bok, jako by tím mohl zastavit krvácení.

Jakes zavrtěl hlavou. „Víte něco o jejich vůdci? O tom, co nám kladl požadavky?“

„Jenom předběžné, pane,“ odpověděl voják, sundal si ruku z rány na boku a ohýbal lepkavé prsty.

Scullyová zahlédla v ráně potrhaný sval, vypálený rozžhavenou kulkou. Voják se podíval na krev v dlani a ledabyle si ji otřel do nohavice maskovacích kalhot, jako by se chtěl zbavit rozmáčknutého brouka.

„Máme dojem, že i vůdce se utekl schovat. Bohužel musíme předpokládat, že není raněný. Naposledy byl viděn, když běžel do hlavního opevnění v troskách. Tamhle.“

Voják ukázal ke Kukulkánově pyramidě. „Možná je to nějaká pevnost povstalců nebo další skladiště zbraní. Jasně náš hlavní cíl.“

„Toto je archeologické naleziště, a ne vojenský cíl,“

opravila jej Scullyová. Zvedla se na kolena a snažila se odtáhnout od Jakese. Rozzuřilo ji, když viděla mrtvé a raněné a bezohledné ničení, které měli na svědomí jak Barreiovi bojovníci za svobodu, tak příslušníci majorova přepadového oddílu. „Copak nevidíte, že to je jenom stará mayská zřícenina? Nic víc?“

„Všechno svědčí o opaku.“ Jakes ji zpražil kamenným pohledem. „Jestli je Xitaclán jenom historicky zajímavé naleziště, tak proč ho ta banda povstalců brání smrtícími zbraněmi?“ Obrátil se k raněnému vojákovi, který čekal na další rozkazy. „Pokračujte v plnění úkolu. Do deseti minut ať máte postavené dva minomety a připravené k palbě.“

„Ano, pane,“ odpověděl voják a běžel pryč. I když předtím střelba utichla, cestou přes rozbité náměstí se krčil a hledal, čím by se kryl.

„Jakým právem se sem přiženete, útočíte na svrchovanou zemi a ničíte neocenitelné archeologické naleziště?“

Scullyová obviňovala majora. „Tyto zříceniny jsou staré tisíce let a dosud nikdy je vědci ani historici nezkoumali.

Nemáte důkaz, že to je skladiště zbraní nebo základna revolucionářů.“

Z nadité kapsy u maskovacích kalhot Jakes vytáhl její zabavený odznak a průkaz, znovu si přečetl její údaje a pouzdro jí podal. „Tak dobrá, zvláštní agentko Scullyová z Federálního úřadu pro vyšetřování. Tak já vám tedy důkazy ukážu. Protože se na vás již vztahují bezpečnostní zákazy spojené s tímto úkolem, ať zde uvidíte cokoli, jste vázána tajemstvím.“

„Pro mě je utajení samozřejmost a umím držet jazyk za zuby,“ upozornila ho. „Ale nemám co odpovědět.

Prozatím.“

„Pojďte se mnou, prosím,“ vyzval ji, „tam k tomu prvnímu vozu.“ Ani na ni nečekal, shýbl se a utíkal k obrněnému terénnímu vozidlu. Ona pospíchala za ním a napodobovala jeho úhybné manévrování, čímž si připomněla výcvik, který prodělala v Quanticu.

Udivilo ji, jak nebezpečí podněcuje vzpomínky. Avšak tato akce se lišila od obyčejné přestřelky s pachatelem.

Xitaclán se proměnil v dějiště totální války. Naštěstí již nezazněla palba útočících odstřelovačů a jí s majorem se podařilo dospět k vozidlu s rozměrnými koly bez úhony.

Z důkladně uzavřeného prostoru Jakes vyndal tenký balíček s informačními materiály, fotografiemi a textem tištěným na průklepovém papíře rozpustném ve vodě.

Silnýma rukama vytáhl dva zkroucené černobílé družicové snímky. Byly rozmazané, jako by několikrát prošly faxem.

„Tato fotografie ukazuje, co zbylo z opevněné rezidence významného středoamerického drogového magnáta Xaviera Salidy,“ vysvětloval Jakes. „Dokonale střežené a vybavené zbraněmi. O jeho nezákonné činnosti jsme již nějakou dobu věděli. Protidrogová správa Ministerstva spravedlnosti USA spolupracovala s místní mexickou policií. Chtěli ho dostat do pasti, jenže Salida byl nedotknutelný. Měl v hrsti až moc zkorumpovaných politiků. To je tady u narkomafiánů běžný problém.“

„Jestli jste spolupracovali s místními policisty, jako je Carlos Barreio, tak si to dovedu vysvětlit,“ poznamenala Scullyová uštěpačně. Sehnula se, aby na družicový snímek viděla líp. „A proč si mám prohlížet kráter? Když jste se mu nedostali na zoubek zákonnou cestou, tak ho váš tým odstranil? Totéž chcete způsobit tady, v Xitaclánu? Zanechat po sobě velikánský kráter?“

„Ne.“ Jakes se ani v nejmenším neurazil. Neotřásl jím ani ten otevřený boj. Rána v rameni mu již přestala krvácet.

„My jsme s tím neměli nic společného.

Poloměr kráteru, stav na povrchu země i potvrzení současné seizmické činnosti a slabý atmosférický záblesk zachycený jedním z našich satelitů nás vedou k jedinému závěru: bezpochyby totiž jde o následek taktického jaderného útoku.“

„To chcete říct, že někdo svrhl atomovou bombu na mexického drogového magnáta?“ Scullyová nevěřícně kroutila hlavou.

„To jsou nezvratné důkazy, agentko Scullyová. Nic jiného by při jediném výbuchu nevyvinulo takový žár a energii.“

„Ale jak?“ nechápala. „Kde by soupeřící drogový magnát sehnal hlavici?“

Jakes sám pro sebe přikývl a našpulil rty. „Načrtnu vám scénář: určitá část odstavené jaderné výzbroje se ztratila během rozpadu bývalého Sovětského svazu. Je možné, že něco z toho padlo do rukou teroristům. Tohle svinstvo má na jejich vzájemnou likvidaci větší účinek než naše prostředky na jejich zatýkání.“

Scullyová se opět podívala na zkroucenou fotografii.

„Jadernými zbraněmi? Nezacházejí příliš daleko?“

Jakes se odpovědi vyhnul. „Také víme, že revoluční skupina Liberación Quintana Roo, ti pánové, co na nás ještě před chvílí stříleli, shromažďují zbraně na beznadějný boj proti ústřední mexické vládě. Velmi nás znepokojuje, že se pár těch zmizelých taktických jaderných zbraní mohlo dostat do jejich rukou.

Bojíme se, že by se tato partyzánská skupina moc nerozpakovala je použít i v hustě zalidněné oblasti.“

Scullyová pokývala hlavou. Argumenty, jež stály za drastickou akcí, kterou major a jeho lidé podnikli, ji znepokojily. Stiskla rty a usilovně přemýšlela. Dumala, zda mají vrazi archeologického týmu něco společného s černým obchodem se zbraněmi nebo s jejich pašováním a prodejem drogovým magnátům. Mohla si ilegální revoluční skupina udělat z Xitaclánu tajnou základnu a využívat jí nepozorovaně, dokud se tam neobjevil slídivý tým amerických vědců a nezačal se hrabat v místních rozvalinách?

Ale Mulderovi to nebylo nic platné. Ten uprchl před dvěma hodinami směrem k pyramidě. Doufala, že ho revolucionáři nezajali, nebo dokonce nezastřelili.

„To mi pořád nedává odpověď, proč zrovna Xitaclán,“

polemizovala s majorem. „Proč právě tady? Těchto osamocených ruin se po staletí nikdo nedotkl.

Nejsou tady silnice, vybavení, elektřina. Samozřejmě to není maximálně střežený opevněný objekt. Není tady nic.

Proč takový mohutný zásah uprostřed ničeho?“

Jakes sáhl pod palubní desku terénního vozu. Zapnul obrazovku se souřadnicemi. Rozsvítila se do šeda a stříbřitě modra a vzápětí se vykreslila topografická mapka poloostrova Yucatán s detailem jejich polohy.

Major naťukal několik povelů, a mapka se zobrazovala ve stále podrobnějším měřítku. V místě, kde se nacházeli, blikalo na mapce světélko, jako signál ultrazvukového lokátoru nebo znázornění srdečního tepu.

„Agentko Scullyová, toto vysílání vychází odsud. Před útokem na pevnost Xaviera Salidy jsme tento signál zachytili na vojenských přijímačích. Zdá se, že je zakódovaný. Nemůžeme určit jeho původ ani účel, ale domníváme se, že souvisí s touto činností. Proto jsem dostal rozkaz, abych se svým týmem pronikl libovolnou obranou do této izolované základny v džungli, a zničil vysílač.“

Scullyová sledovala pulzující signál, hypnotické blikání světélka na obrazovce. „Jak víte, že ten vysílač je vojenský?“ namítla. „Jestliže je v kódu, který nedokážete rozluštit, nemáte důvod se domnívat, že znamená ohrožení.

To je docela logické.“

Jakes ani neodtrhl soustředěné tmavé oči od obrazovky.

„Naše zpravodajská služba to klasifikovala jako vojenskou hrozbu.“

„Která zpravodajská služba?“ vyzvídala Scullyová a opřela se o vnitřní stěnu vozu. „Co ještě vědí kromě toho, co jste mi řekl?“

„Agentko Scullyová, mým úkolem není je vyslýchat,“

ohradil se major. „Já potřebuji znát pouze cíl a znění úkolu.

Moje jednotka rozkazy plní a nediskutuje o nich. Ze zkušeností víme, že to je pro všechny zainteresované to nejlepší řešení.“

První raněný voják se dobelhal k vozu a zabouchal na něj. Scullyové neuniklo, že se mu úzká rána v boku zase rozšklebila a čerstvá krev se mu řine na uniformu.

„Všechno přichystáno, pane. Jsme připraveni to odpálit, jen co nám dáte pokyn.“

„Výborně. Tak ho máte,“ řekl Jakes bez obalu, ruce zkřížené na prsou. Na Scullyovou se neobrátil, protože neměl chuť se jí podívat do očí. „Můžete tu pyramidu zbourat.“

Scullyová pohlédla na obrys zikkuratu přes plápolající oheň v džungli a myslela na to, zda se Mulderovi podařilo někam ukrýt.

„Zrušíme ji, pane!“ potvrdil mladý voják hlasitě.

Scullyová zděšeně přihlížela a nevěřila vlastním očím, když členové přepadového oddílu začali pyramidu ostřelovat z minometů.

TŘICET

Zříceniny v Xitaclánu, vrak kosmické lodě, Yucatán, Mexiko

středa 2.41

Mulder se konečně vzpamatoval z otřesu, že našel Cassandru Rubiconovou polapenou ve ztroskotané lodi jako moucha v pavučině, a couvl. Chvíli zhluboka dýchal, aby se uklidnil, a pak se soustředil, všímal si detailů, vstřebával všechny informace a dával pozor, aby se neunáhlil.

Vyhodnocoval situaci

Přikročil k nehybné postavě co nejblíž, tak aby se nedotkl podivné, želatinové bariéry, a pak vyčkával a rozmýšlel si, co má dělat dál. Nemohl riskovat, že tam něco poškodí, a neměl nejmenší chuť nechat se uvěznit tak jako ta dívka.

Ale bylo to neuvěřitelné!

Přinutil se odvrátit, otáčel se dokola, zkoumal místnost a hledal další stopy. Trhl sebou, když zpozoroval, že ve stěnách kolem něj jsou vchody do dalších temných komůrek podobných té, v níž se do pasti chytila Cassandra, do tmavých výklenků připomínajících prázdné rakve v mauzoleu, prázdných až na jeden, který obsahoval někoho – něco, jiného.

Odolal zneklidňující zvědavosti na archeologovu dceru a přešel k jediné další obývané komoře ve stěně řídicí místnosti. Hrozil se toho, co tam asi nalezne.

„Podíváme se, co se skrývá za dveřmi číslo dvě,“

napovídal si.

Postava ležela zmuchlaná, hromada vycpaných hadrů a vysušeného masa, jako by zahynula přímo na tom místě.

Mumifikované, ztvrdlé pozůstatky byly pokroucené jako naplavené mahagonové dříví, zbavené veškeré vlhkosti, sotva víc než cucky tkáně tvrdé jako železo, která držela rozpadávající se kosti pohromadě.

Na první pohled Mulder nedokázal říct, jestli je mumie vůbec lidská. Vzpomněl si na podobné vyschlé mrtvoly, s nimiž se setkal při vyšetřování jiných případů, v hrobě jednoho středoškoláka z Oregonu a v zahrabaném nákladním vagónu v Novém Mexiku, vysušené pozůstatky, možná mimozemského původu, možná ne.

S údivem a zoufalou nadějí přemýšlel, zda je ta bezprizorní postava původním obyvatelem ztroskotané lodě.

Snad dokonce sám Kukulkán?

Scullyová by tento závěr nikdy nepřijala, dokud by sama neprovedla pitvu. Avšak v kombinaci s ostatními důkazy – utopenou lodí a jejími artefakty a mayskými rytinami astronautů a opeřených hadů, by tento dávno mrtvý tvor musel přesvědčit i nejzarytější skeptiky. Dokonce i Scullyovou.

Otočil se zpět k temné, bizarní komoře, která přechovávala Cassandru. Zarazily ho rozdíly mezi oběma exempláři Cassandra visela perfektně zachovalá v rakvi ze zkamenělého světla, jako by se čas v jejím případě zastavil, kdežto druhý obyvatel vypadal, jako by ho čas převálcoval jako parní válec a tělo zanechal v prachu silnice.

Tuto vyschlou mrtvolu potkala nějaká nehoda. Mulder by rád věděl, co se přihodilo.

Nadále se zdráhal vejít do výklenku s mumií. Alespoň prozatím. Stěny hlavní komory se naplňovaly pulzujícím světlem, které do jeho hlavy vysílalo záchvěvy. Poselství určené teprve nedávno vzdáleným lidem, kteří museli přestat poslouchat již před tisícem let.

Opět se odtrhl od mumifikované mrtvoly a polapené Cassandry a prohlížel si vápencové stěny v místech, kde v hlavní komoře odpadl kov. Viděl vytesané obrazy podobné těm z chrámu na vrcholu pyramidy.

Jenže tyto byly méně ztvárněné v jednotném stylu a naopak realističtější.

Podle jeho názoru výjevy zobrazovaly obrysy vysoké božské postavy, mimozemšťana obklopeného Indiány, kteří ho zřejmě uctívali nebo se ho báli.

Božská postava, Kukulkán?, stála ve společnosti několika obludných opeřených hadů.

Mulderovi přejel mráz po zádech. Byly to dobře provedené obrazy bytostí, které zahlédl dva dny předtím v šeru za svitu měsíce. Hladké a lesklé, nadpozemské.

Přecházel od jedné rytiny k druhé. Všechny ztvárňovaly představy Mayů, kteří v džungli budovali chrámy a města a na starověkého astronauta hleděli s posvátnou úctou. Na každém výjevu byl návštěvník otočený zády a hlavu měl zdviženou tváří k nebi, jako by čekal, až pro něj někdo přiletí. Snad záchranář?

Z nějakého důvodu, uvažoval Mulder, se „Kukulkán“

schválně vrátil do havarované lodě a vlezl si do jedné z těch komor, aby tam přečkal, nebo zemřel.

Ledaže ho stihla nehoda.

Znovu přistoupil k výklenku se zmrazenou dívkou, aby se podíval, jestli se pohnula, zamrkala, nadechla, ale nic se nezměnilo.

Skrz tu jantarovou želatinu však nevypadala bez života.

Obličej jí stále zbarvovala krev. Na jedné tváři měla drobná poranění, jakoby od střepin. Vlasy měla upocené, pleť zaprášenou, jako by se plahočila částečně rozpadlými katakombami nahoře v pyramidě. Vypadala vyčerpaná, rozpálená, vystrašená.

Ale ne mrtvá. Mulder již viděl dost mrtvol, aby to poznal.

Vycházeje z předpokladu, že to je skutečně havarovaná kosmická loď, se zabýval myšlenkou, je-li to snad nějaká oživovací komora, kde se pro mimozemské badatele vykonávající nesrovnatelně předlouhou cestu prázdným prostorem zastavuje čas. S podobným principem se setkal ve spoustě

vědeckofantastických

filmů

Třeba

ji

mimozemšťané zamýšleli pro sebe.

Zkoumal stěny vedle Cassandřina zářivého vchodu, ale nenašel žádné ovládání, ukazatel stavu, barevné knoflíky, které by mu daly návod, jak zmrazenou látku rozmrazit.

A tak se místo toho rozhodl natáhnout ruku a dotknout se studeného, matného gelu. Představoval si, že by tím mohl Cassandru vzít za ruku a vysvobodit ze skleněné rakve, tak jako princ, který v lese probudil Šípkovou Růženku.

Než prsty přejel po hmotě, okamžik váhal. Bál se totiž, aby ho také nevsála dovnitř, jako mimozemský plovoucí písek. Dva vzorky za cenu jednoho. Ale měl nutkání to zjistit. Musel dát všechno v sázku. Ještě než obavy stačily přerůst v mocný strach, prostrčil ruku studenou želatinovou stěnou.

Sotva se jí dotkl lup, praskla jako mýdlová bublina. Po podlahových deskách se rozlila kluzká, lesklá, prchavá tekutina.

Cassandra se rozkašlala a lapala po dechu, vrazila do něj a rozběhla se, jako by předtím zkameněla uprostřed panického úprku. Zároveň s tím, jak do něj poplašeně strčila, vykřikla. Na obranu proti ní vztáhl ruce. Ona ho tlačila k zemi a bušila do něj pěstmi.

„Ne!“ zaskřehotala. „Nechte nás na pokoji!“ Popadla těžkou baterku, kterou měla viset u pasu, a rozmáchla se na něj, jako by to byla veliká kovová tyč.

Zaujal obranné postavení. Využil výcviku v boji muže proti muži, uchopil ji za zápěstí a druhou rukou jí baterku vyrazil. Pak jí ruce přidržel ve vzduchu a řekl: „Klid! Jsem z FBI. Agent. Přišel jsem vás zachránit.“

Roztřesená zůstala bez hnutí stát, ale chvěla se jako tuhá pružina. „Někdo střílel a to jasné světlo.“ Rozhlédla se, avšak kalné zelené oči nedokázala zaostřit.

Z obličeje si setřela řídký sliz. Pořád se ještě třásla a byla omámená. Nemohla si dát dohromady souvislosti, jako by jí mozek ještě docela nerozmrzl.

On se opatrně napřímil, ale nespouštěl ji z očí.

Věděl, že na něj musí být děsivý pohled. Byl ztrhaný, zpocený a zablácený od toho, jak lezl dolů po kluzké stěně cenote, a utrmácený po několika dnech putování džunglí.

Přitom ona, obalená prchavým slizem, vypadala daleko hůř.

Oprašoval si košili. „Mám za to, že jste Cassandra Rubiconová,“ začal. Přikývla a on pokračoval: „Vy a váš tým jste byli nezvěstní přes dva týdny.“

„To není možné,“ namítla, pak znova zakašlala a znechuceně si otřela ruce do kalhot. „Přijeli jsme sem teprve před pár dny.“ Přičichla si k mokré košili.

„Co to je za sajrajt?“

Mulder zavrtěl hlavou. „Váš otec se s námi spojil minulý týden v úterý. Přijeli jsme vás sem, do Xitaclánu, hledat s ním a s mou kolegyní.“ Váhal, ale rozhodl se, že je třeba, aby to věděla. Lepší to na ni vybalit všechno najednou, dokud je v šoku, i když o otci jí to chtěl říct až později.

„Ostatní čtyři členy vašeho týmu jsme bohužel našli mrtvé.

Zastřelené a pak shozené do cenote.“

Cassandra zamrkala, rozhlédla se a odkašlala si.

Promluvila pevným a zvučným hlasem, v němž zněl spíš vztek než strach. „Ti lumpové, muži se zbraněmi. Darebáci.

Co chtěli? Kdo to byli?“

„Myslím, že patří k bojovné revoluční organizaci.

Dneska nám venku dělali společnost.“

Podívala se na své prsty a zase zamžikala, ale zřejmě neviděla. Podle ní se to všechno odehrálo teprve před momentem. „A jak jak jsem tomu já unikla?“

Stiskla zuby a zasyčela: „Gauneři.“

„Ty čtyři jsme našli, ale vás jsme pořád pohřešovali,“

pokračoval. „Objevil jsem vás tady náhodou. Byla jste uvězněná, vysvobodil jsem vás z toho, no, to už je jedno, v čem jste to byla.“

Promnula si oči a civěla na kovové stěny kolem.

Ale stále nebyla schopna zaostřit. „Pálí mě z toho oči Moc toho nevidím.“

Otřel jí obličej svým rukávem.

Mluvila dál: „Vběhla jsem do pyramidy, abych jim unikla, zabloudila jsem, doklopýtala jsem sem. Co se stalo potom, už nevím. Zaplavilo mě světlo. Pálilo a studilo.“ Sedla si na podlahu vedle něj. Měla z toho v hlavě zmatek.

„Ublížila jsem vám?“

Zavrtěl hlavou. „Dobře že neovládáte karate,“ obrátil to v žert a masíroval si pohmožděnou ruku.

Vtom si náhle uvědomil, že jakmile ji vyprostil z výklenku, pulzující nouzový signál se přerušil. Éterické světlo v hlavní komoře sláblo. Signál byl vypnutý a ztroskotaná loď jako by čekala a ukládala se opět ke spánku.

Ze zarudlých, podrážděných očí Cassandře tekly slzy.

Mulder jí znovu osušil tváře a pochopil, že by toho na ni bylo přespříliš, kdyby před ní vyslovil domněnku, že se nacházejí ve vraku kosmické lodě, mimozemského vesmírného korábu,

pohřbeného

pod

xitaclánskou

pyramidou. Nebo že narazila na záchranný člun.

A že spustila samočinný systém a ten ji uzavřel v oživovací komoře.

Vstal a pomohl jí na nohy. Protáhla se a zkusmo ohnula paže. Chladný, vlhký gel jí na šatech a pokožce začal schnout a stával se z něj řídký povlak. Na moment se zakymácela a potom zhluboka nadechla.

On se rozhlédl, ale pulzující signál se již neobjevil.

Napadlo ho, že to volání o pomoc, naváděcí signál, spustila ona tehdy na útěku. Možná se původní obyvatel pokusil o totéž, ale nepodařilo se mu to, protože se záchranný člun nějak poškodil.

Mulder usoudil, že je čas jít. „Díky vašemu průzkumu teď víme, že je tady průchod přímo do pyramidy. To je dobře. Netěšil jsem se, až polezu po stěně cenote nahoru.“

„Pořád ještě moc nevidím,“ postěžovala si a držela se cestou z hlavní komory těsně vedle něj. Pak se váhavým hlasem odvážila zeptat: „Co otec, přijel s vámi?“

Mulder polkl a srdce měl jako z olova. Chodby byly rázem tmavší. „Ano, přijel s námi. Přemlouvali jsme ho, aby zůstal ve Státech a čekal tam, ale nechtěl o tom ani slyšet.

Chtěl vám pomoct osobně. Jenomže se stal další obětí lidí, kteří se snažili zabít i vás. Je mi to líto.“

Zastavila se v půli kroku, zakolísala a opřela se o drsnou zeď v místě, kde se kovové desky uvolnily a spadly na podlahu. Tvářila se, jako by jí Mulder právě zasadil ránu pod pás.

Nic neříkala, jenom se sesunula k zemi, dřepla si, opřela se o stěnu a rozklepala se. Kolena si přitáhla k hrudníku a jako bez duše zírala na špinavé ruce.

Mulder se na ni podíval a dovedl se vžít do jejích pocitů.

Letmo si prohrábl vlasy a lehce jí položil ruku na rameno.

Potřebovala být sama.

„Půjdu napřed, hledat cestu ven. Vy tu zůstaňte, jak dlouho chcete.“

Přikývla. Byla notně vyčerpaná. Naposledy se za ní ohlédl a vydal se šikmo vzhůru. Srdce mu tlouklo soucitem s ní. Byl ohromený vším, co za poslední dobu zažil. Ale stejně silný byl i strach z toho, co ho čeká nahoře, bojiště, odstřelovači, výbuchy. Doufal, že Scullyové se podařilo zůstat naživu a v bezpečí.

Chodba ještě víc potemněla. Stěny tam byly ze sklovitého kamene. Půda pod nohama se proměnila z podlahových desek ve vápencovou cestu. Došlo mu, že se již dostal do pyramidy. Před sebou poznával prostor, kde pátral po Vladimiru Rubiconovi, i když nyní stál na opačné straně spadlé bariéry. Zachvátila ho povznesená nálada – konečně zase bude na čerstvém vzduchu, pod širým nebem!

Zahnul za roh, a ocitl se tváří v tvář Barreiovi.

Policejní šéf si v šeru svítil baterkou a kuželem světla Muldera připíchl jako sběratel můru ve skříňce s exempláři.

V druhé ruce držel poniklovaný revolver a mířil jím na Muldera.

TŘICET JEDNA

Zříceniny v Xitaclánu, Kukulkánova pyramida, Yucatán, Mexiko

středa 3.27

Mulder reflexivně o krok couvl, ale neměl kudy uniknout.

Barreiův policejní revolver neochvějně mířil přímo na něj. Mulder neviděl na jeho prst na spoušti. Proto nemohl vystihnout, kdy ji stiskne, až se rozhodne vystřelit.

Znovu jenom litoval, že mu major Jakes nenechal osobní zbraň.

„Když se na to podívám logicky,“ spustil Mulder a udělal další krok dozadu, „tipuju, že smrt členů archeologického týmu máte na svědomí vy.“ Opatrně začal couvat po chodbě dolů.

Barreiovi koukala z očí posedlost po pronásledování.

Vykročil za agentem, revolver v ruce natažené dopředu.

Odpověděl pouze tajuplným úsměvem, koutky úst mu cukaly a knír nad nimi se pohupoval.

Mulder pokračoval: „Nechal jste archeology, aby pro vás odkryli nové poklady, neocenitelné předkolumbovské památky, za které se na černém trhu platí pohádkové sumy.“

Barreio pokrčil širokými rameny. „Liberación Quintana Roo potřebovala peníze.“

Mulder zase o krok couvl. Světlo baterky ho oslepovalo.

Barreio se jeho snahou utéct bavil.

„A počítám, že Fernando Victorio Aguilar vám sháněl zákazníky,“ domyslel si Mulder. „Veze se v tom také, nemám pravdu?“

„Ten na tom jenom bohatnul,“ zavrčel Barreio. „Je smutné vidět člověka, jehož jedinou motivací, hnací silou a cílem je vlastní hrabivost.“

„Jo, zato ty vaše jsou mnohem obdivuhodnější,“ podotkl Mulder kousavě.

Chodba se příkře svažovala. Nepřestával couvat a přitom odpoutávat pozornost hovorem. Barreio ho sebevědomě následoval a tlačil hloub a hloub do pasti.

„Ale proč jste museli zabít ty archeology?“ vyčetl mu Mulder. „Jenom jste tím na sebe upozornili. Byli to Američané na návštěvě schválené ústřední mexickou vládou.“

Barreio zase pokrčil rameny. „Vláda neví nic o problémech státu Quintana Roo. Máme svou vlastní zem, vlastní historii. Měli bychom mít vlastní zemi, tak jako Honduras, Salvador nebo Belize.“

„Nemáte nějakou brožurku nebo něco, kde bych si to mohl přečíst?“ provokoval Mulder. „Abyste mi nemusel dávat celou přednášku.“

„Měli jsme v úmyslu vzít ty Američany jako rukojmí. To je všechno. Jako politické rukojmí.“

Mulder zdvihl obočí. „Mám dojem, že byli zastřeleni na útěku. A pak vám nezbývalo, než je hodit do cenote.“

„Někteří naši revolucionáři pořád věří na oběti starým bohům,“ vysvětloval Barreio a přistrčil revolver blíž k Mulderovi a baterkou mu posvítil přímo do očí. Ten zamrkal a zvedl ruce, aby si je před jasnými paprsky zakryl. Zároveň ustoupil k rohu. „Všichni musíme přinášet oběti,“ dodal Barreio.

Mulder obešel roh. Nemohl uvěřit, že v něm policejní šéf vzbuzuje falešné naděje, jen si s ním tak zahrává.

Barreio šel za ním dál a naposled zkrátil vzdálenost mezi nimi. Pak se zakřenil a v šeru mu zasvítily sněhobílé zuby.

Mulder věděl, že jeho čas vypršel.

Zrovna když ten bachratý muž zahnul za roh, vynořila se ze tmy Cassandra. V ruce držela jednu z kovových desek, které odpadly ze stěn. Zvedla ji nad hlavu a vší silou jí praštila Barreia do spánku. Policejní čepice mu spadla na jednu stranu a tělo odlétlo na druhou.

Dívka stále ještě dost dobře neviděla a mžourala.

Udivená tím, co provedla, desku upustila a ta zařinčela o zem. Barreio bolestí a leknutím sténal, motal se, vrávoral ke zdi. Nebyl mrtvý, dokonce ani v bezvědomí, jenom na chvíli otřesený.

Mulder nechtěl riskovat, a tak nechňapl po jeho revolveru. Raději chytil Cassandru za ruku a vlekl ji za sebou. „Honem, musíme utéct!“ popoháněl ji. „To je jeden z těch, co na vás stříleli.“ Běžela za ním směrem k řídicímu můstku.

„Tenhleten zabil Cait, Johna, Christophera a Kellyho?“

zeptala se ledovým hlasem.

„Ano, bohužel ano,“ potvrdil.

„Tak to jsem ho měla praštit silněji,“ mrzelo ji.

Mulder jí pomáhal, protože sbíhali po kluzké šikmé ploše. S malým zpožděním se Barreio hnal za nimi.

Dvakrát vystřelil naslepo z revolveru, náboje trefily zdi a odrazily se do tmy.

Cassandra lapala po dechu. „Právě střelba mě především zahnala sem dolů. Pořád skoro nic nevidím moje oči pálí!“

Pospíchali zpět do tunelu, v jehož stěnách ještě žhnulo slabé světlo, každou minutou matnější a matnější. Zrezivělé, napůl zbořené výběžky z kovu a křišťálu byly krutým anachronickým protějškem mayských glyfů, vyrytých do obnažených vápencových stěn. Symbolů, jimiž se starověcí kněží snažili obnovit poškozené nebo ukradené artefakty odnesené z vraku.

Mulder vedl Cassandru kupředu. Ona si celou dobu protírala zrak a tápala v prostoru. Táhl ji kolem hromady třpytivého kovu. „Zůstaňte tady,“ zašeptal.

„Máte nějaký plán?“ byla zvědavá. „Nebo jenom prcháme?“

„Momentálně je útěk dobré řešení.“ Mulder polkl a zastavil se v řídicí komoře, která působila rozpaky a naháněla hrůzu.

Potom se na můstek dopotácel Barreio. Nejistě se kolébal. Pohled měl rozmazaný a opakovaně pomrkával, jako by chtěl zahnat zvonění v uších. Z rány na hlavě mu crčela krev, máčela mu tmavé vlasy a stékala kolem ucha a po tváři. Policejní čepici nechal ležet v podzemní chodbě, kde mu ji Cassandra srazila z hlavy.

Ta se krčila v úkrytu a rozkoukávala se a Mulder se zatím vydal jiným směrem. Barreio jeho pohyb zaregistroval. Napřáhl revolver a křečovitě vypálil, nemířil však přesně. Několik nábojů se odrazilo od kovových desek na zdi. Jedna zakotvila v tmavé záchranné komoře obsahující mumifikované pozůstatky domnělého Kukulkána.

„Kde jste?“ zaskřehotal policejní šéf, setřel si krev z očí a rozmázl si ji na tvářích. Jak se bezděčně dotkl rány na hlavě, zařval bolestí. „Kde to jsme?“ V nenadálém prostředí se nemohl zorientovat, Mulder nevylučoval, že mu Cassandra způsobila otřes mozku.

Hromotluk vrávoral vpřed, mával revolverem a střílel naslepo. Jedna kulka trefila hlavní změť kovových a křišťálových částí. Zajiskřilo se z nich, vyšlehl modrozelený plamen a ten se rozšířil na ledově studený oheň.

Mulder chtěl policejního šéfa nějak zmást, a proto z hrubé podlahy popadl malý, zlomený kus krystalu a odhodil jej v naději, že Barreia zasáhne do hlavy.

Jenže minul. Policista zahlédl, jak mu něco letí kolem obličeje, prudce se otočil a uslyšel úder o stěnu v úzkém výklenku, komoře, v níž předtím uvízla Cassandra. Barreio vyrazil za zvukem jako čtvrtkař a zase mával zbraní.

Jednou vypálil a vkročil do záchranné komory.

Náhle ho zalilo světlo, jako když se na nebi zablýskne.

Mulder si instinktivně zakryl oči.

Barreio rozhodil ruce, zatřásl se, stiskl čelisti a doširoka otevřel oči. Nadpozemský gel ho oslnil a tuhl, jako by houstl a tvrdl na vzduchu. Nosní dírky se policejnímu šéfovi rozšířily a v následujícím okamžiku na místě zmrzl – účinkem automatického systému stáze v záchranném člunu.

Jantarová želatina ztuhla.

Barreio tam zůstal jako přikovaný, jako výstavní kus v muzeu. Dech se mu zastavil, oči mu sice ještě plály, ale měl je zakalené, krev mu přestala kolovat.

Mulderovi zase začalo tepat v hlavě. Souviselo to s tím, že se v havarované lodi opět spustil nouzový signál, volání o pomoc a naváděcí maják.

Koho měl přivolat, Mulder netušil.

Cassandra se zvedla ze země a těžce oddychovala.

Oprášila se a vypadala spokojeně. Zatřásla hlavou, aby si urovnala myšlenky. Šourala se kupředu, až stanula přímo před stěnou se žhnoucím světlem. Mhouřila oči a zaostřovala.

Mulder si stoupl vedle ní, díval se do komory a cítil, jak mu tluče srdce.

Dívka zakroutila hlavou a chladně se na Barreia usmála.

„Aspoň že jsem tentokrát na správné straně,“ zašeptala.

„Takhle se mi to líbí víc.“

TŘICET DVA

Zříceniny v Xitaclánu,

Kukulkánova pyramida, Yucatán, Mexiko středa 3.51

Nad hlavou jim začalo hřmít. Mulder vzhlédl ke stropu řídicí komory a uviděl, že se otřásá. Při druhém zaburácení se rozechvěly zdi. Dostal strach, že Xitaclán postihlo další sopečné zemětřesení.

Tentokrát

byl

uvězněn

v

rozpadávajícím se podzemním vraku, který nebudil dojem, že by takové silné otřesy mohl vydržet.

Při další hlasité ráně se shrbil. Shora na něj padal prach.

„To zní jako exploze,“ řekla Cassandra a skrčila se vedle něj.

„Ano,“ potvrdil Mulder, „to vybuchují granáty.

Zdá se, že major Jakes trochu vystupňoval vojenskou taktiku. A já si nejsem jistý, jestli to tahle stařičká zřícenina snese. Nijak mě neláká představa, že bych se tu nechal pohřbít zaživa. Vás ano?“

Zbledla a zavrtěla hlavou. „Mým životním cílem není stát se exemplářem pro nějaké budoucí archeology.“

„Tak to zkusíme znova,“ navrhl Mulder a vedl ji k hornímu východu. „Půjdeme do pyramidy. Jestliže se tudy dostal Barreio dolů, musí být průchod otevřený.“

„Aspoň prozatím,“ podotkla Cassandra.

Vyrazili spolu k příkré rampě. Zločineckého policejního šéfa nechali lapeného ve světelné rakvi. Kdyby všechno dopadlo dobře, vždycky by se pro něj mohl později vrátit a zatknout ho.

Cassandra šla nahoru před ním. Vlasy měla rozevláté kolem celého obličeje. Mulder svítil dopředu baterkou, protože v místech, kde zbytky vraku ustupovaly vápenci a ručně tesaným kvádrům, byly chodby čím dál tmavší.

S vůlí zachránit se Cassandra pospíchala v čele.

Dostali se k bodu, kde byl průchod částečně zasypaný kameny. Robustní Barreio si udělal dostatečný průlez pro sebe, takže oni se tudy museli protáhnout bezpečně.

Cassandra se drala k prašnému otvoru. Mulder ji zezadu ještě popostrčil, a svalnatá mladá archeoložka mu zmizela ve tmě. Provlékla se a pak se obrátila a podala mu dírou ruku, aby mu pomohla. Překvapivou silou ho vtáhla mezi rozmlácené kameny, do úzkého otvoru. Protlačil se hromadou sutě a skutálel se vedle ní, do horních chodeb xitaclánské pyramidy.

Rozhlédl se a trochu se oprášil.

Shora a zvenčí se ozývaly další hromové rány, nyní již z větší blízkosti. Ve světle baterky uviděl, jak se z kamenného stropu sype prach. Jeden z nosných trámů pod tím napětím začal vrzat.

„Měli bychom si pospíšit, než z toho tady budou ještě větší trosky,“ pobídla ho Cassandra. Běželi klikatou podzemní chodbou, podél sklovitých kvádrů vnitřního chrámu, který ukrýval pohřbený vrak jako hrobku světce.

„Okamžik,“ zadržela ho, sáhla do zadní kapsy a vyndala zmačkaný kus milimetrového papíru, na nějž si zakreslila trasu chodeb v dolních patrech pyramidy. „Podívám se, kudy dál. Musíte to přečíst sám, pořád nemůžu dost dobře zaostřit.“

„Tady jsem byl už předevčírem.“ Vzpomněl si, jak tam na něj Scullyová volala, že v cenote objevila tělo Vladimira Rubicona. „Ale dál jsem se nedostal. Něco mě vyrušilo.“

Cassandra v jeho hlase nepostřehla smutek. Olízla si rty a řekla: „Hm, mně to připadá, jako by to bylo asi tak před hodinou. Myslím, že se musíme dát tudy,“ ukázala na jinou chodbu, vedoucí vzhůru.

Zblízka k nim dolehl další výbuch. Podlaha pyramidy a tlusté zdi se houpaly. Ručně tesané vápencové kvádry drkotaly, jako když někomu cvakají zuby.

„To je příšerný rámus,“ bědovala. „Kladem je to, že už musíme být blízko východu.“

„Doufejme,“ přizvukoval Mulder. Vtom se ozvala další rána, zasvištění a vzápětí stejně silná detonace.

„Hele, to jsou minomety. Někdo na nás odpaluje miny.“

Pak se mu sevřelo hrdlo, neboť se mu vybavil major Jakes a jeho tajná záškodnická akce s cílem vypátrat a zničit. „Asi se rozhodli pyramidu zbourat.“

„Není nad úctu ke starověkým památkám,“ poznamenala Cassandra suše.

Zahnuli za roh a přímo před sebou uviděli východ na širokánské náměstí. Venku noční oblohu osvětloval požár v džungli a oslnivé záblesky hořícího fosforu.

„Nezdá se mi, že by bylo rozumné vletět rovnýma nohama do té vřavy,“ upozornil ji Mulder. „Skloňte hlavu.“

Vtom zahlédl záblesk, uslyšel hvízdnutí a instinktivně Cassandru chytil. Vrhl se s ní ke zdi. Jedna mina dopadla na schodišťové průčelí přímo nad vchodem, s obrovským rachotem vybuchla a zanechala po sobě oheň, kouř a sutiny Zalehlo mu z toho v uších.

Lavina rumu, kamení a tesaných vápencových kvádrů jim zablokovala východ. Nízký strop klaustrofobické chodby pukl a rozpadl se. Mulder táhl Cassandru zpátky do podzemních chodeb. Oba oslepil záblesk a náhlá tma.

Mulder dýchal palčivou směs horkých plynů a vápencového prachu, dusil se a kašlal. Trmáceli se zpět cestou, kudy přišli. „To je směšné,“ sípala Cassandra.

„Z téhle pyramidy už se nedostaneme.“

„Zpátky,“ zavelel Mulder. „Zkusíme to tudy, kudy jsem se sem dostal já. Do třetice všeho dobrého.“

Hluboko v podzemí se Mulder řídil výbornou pamětí, i když trochu podváděl tím, že stopoval vlastní otisky, které předtím zanechal v prachu dávno opuštěných chodeb.

„Tahle chodba vede ven k cenote,“ vysvětloval.

„Tam budeme muset šplhat po rukách.“

„V cenote?“ divila se. „Vždyť musíme být pod hladinou vody. To máme plavat, nebo co? No, aspoň ze sebe spláchnu zbytek toho slizu.“

Mulder se na ni podíval překvapeně. „Aha, něco jsem vám zapomněl říct: z toho obětního rybníku je teďka jenom velikánská prázdná díra v zemi, vinou posledních otřesů.“

„Otřesů? Jakých otřesů?“ nechápala.

„Jak jsem říkal, dlouho jste spala.“

Dorazili k letitým kovovým dveřím, k těm, které Mulder objevil, když slezl po stěně cenote. U tajemného vchodu do vraku Cassandra koukala na vysychající spirálovité stěny nerovného vápence. Prázdný závrt byl ještě vlhký a páchl sirnatými sopečnými plyny.

„Slýchala jsem stížnosti, jak se prastará archeologická naleziště pustoší, když je zaplavují nepovolaní,“ reagovala Cassandra. „Ale tohle předčí mé nejčernější představy.“

Nebe nad hlavou jim osvětlovaly záblesky pokračující minometné palby a kouř z požáru v pralese.

„Pomalu.“ Mulder ji přidržoval rukou. Oba si stoupli na vápencový výčnělek, pokrytý řasami. „V první polovině výstupu si budeme muset poradit bez pomoci,“ informoval ji. „Odtud nahoru budeme mít k dispozici lana, která jsme uvázali a spustili.“

„Lana? K čemu jste potřebovali lana?“ Nevycházela z údivu.

Mulder polkl. „No, moje kolegyně, agentka Scullyová, si vypůjčila váš potápěčský oblek, aby mohla pátrat pod hladinou. Tam našla těla členů vašeho týmu a já jsem pomocí těch provazů vytáhl vašeho otce. Objevili jsme ho předtím na hladině.“

Zbělely jí rty, jak je tiskla k sobě. Potom pokývala hlavou. „Jsem ráda, že jste ho z té vody hned vytáhli, i když si pro takového zarytého archeologa nedovedu představit příznačnější pohřeb.“

Mulder se přidržel prvního záchytu a opatrně lezl nahoru. Z výstupu neměl takovou hrůzu, jako když sestupoval. Takhle se totiž mohl dívat nahoru a vidět cíl, kdežto předtím mířil do neznámých hlubin bezedné jámy.

Cassandra, šlachovitá jako divoká kočka, využívala i těch výstupků, na které si Mulder netroufl stoupnout.

Vybrali si cestu po obvodu, stoupali v úhlu a obětní závrt úplně obkroužili, až dospěli ke správné výšce, odkud se již mohli přidržovat zavěšených provazů.

Zdola nadále vycházely sopečné výpary. Mulderovi bylo jasné, že erupce ještě nedosáhla vrcholu, jenom na čas ustala, aby se nadechla k druhé vlně.

Bota mu uklouzla, táhlo ho to dolů, a tak honem sahal po nějakém výčnělku. Cassandra po něm pohotově hmátla, jako když zaútočí chřestýš, a stiskla mu ruku v zápěstí. Druhou se držel lana.

„Díky,“ ocenil její pomoc.

„Není zač,“ odpověděla. „Hlavně abyste mi to oplatil, až bude potřeba.“

Jakmile zase získal stabilitu, vylezli posledních pár metrů k okraji cenote, ke konci vápencové plošiny, odkud bývali obětovanci shazováni do této bezedné prohlubně a ta je pak pohlcovala na tisíce let.

Mulder s Cassandrou se tiše dohodli, že musejí být nenápadní. Opatrně zvedli hlavu a nakoukli přes okraj. Ve světle ohně uviděli obrysy Kukulkánovy pyramidy.

Polovina jedné strany byla zhroucená. Výbuchy granátů vytvořily velký kráter v pečlivě postaveném schodišti vyzdobeném hieroglyfy. Po náměstí pobíhali lidé, matné postavy hledající úkryt.

Obě stély s opeřenými hady byly skácené a stál už jenom jeden stan. V akci bylo vidět obezřelé postavy v maskovacích uniformách. Jedna byla oblečená odlišně: Scullyová.

Než se však stačil přehoupnout přes výstupek, z džungle se ozval nový křik a volání hrdelním mayským jazykem.

Následovala hlučná salva ze střelných zbraní. Přeskupení partyzáni znovu útočili, krytí stromy. Pálili na příslušníky vojenského oddílu, kteří přežili předchozí přestřelku, a ti odpovídali stejnou mincí.

Střelbu doplnil ohlušující rámus z černé oblohy.

Rozprskly se na ní další dvě fosforové osvětlovací rakety a zcela přebily měsíční svit.

Mulder zůstával na místě, sledoval scénu před sebou a myslel na relativní klid ve vraku kosmické lodě.

TŘICET TŘI

Zříceniny v Xitaclánu, Yucatán, Mexiko středa 3.26

Scullyová si zakryla uši, protože minomet odpálil na polozbořený zikkurat další projektil. Skrčila se a ostatní vojáci udělali totéž: přitiskli se k zemi a zacpali si uši: Náboj trefil přesně cíl: spodek velké pyramidy. Vyšlehly z ní plameny a kouř a všemi směry se rozletěly střepiny a úlomky roztříštěného kamene.

Po zásahu se na obřadním schodišti objevily trhliny na schodech, po nichž ještě před několika dny stoupala na vršek, aby si dopřála panoramatický výhled do okolní džungle.

Burácení trvalo ještě skoro hodinu, ale starověká stavba odolávala i nejmohutnějšímu bombardování, k němuž dal povel major Jakes.

Prozatím.

Scullyová se s Jakesem stále dokola hádala a trvala na tom, aby ničení archeologického pokladu zastavil.

Ale v duchu se strachovala především o Muldera. Dělala si starosti, kde v tu chvíli zrovna je. Nevěděla, kam se uchýlil, ale i tak jí bylo jasné, že je uprostřed bitevní vřavy.

„Jak dlouho v tom hodláte pokračovat?“ křičela, protože jí zvonilo v uších a sama se neslyšela. „V té pyramidě mohou být lidé!“

„Politováníhodné oběti,“ odpověděl major cynicky.

„Vám je to jedno?“ sahala mu do svědomí a tahala ho za rukáv jako neodbytné dítě a připadala si bezmocná.

„Nevidíte, čeho se dopouštíte?“

Jakes sklopil zrak a bezcitně se jí podíval do očí.

Tmavou pleť mu zbarvilo zvláštní světlo. „Ano, agentko Scullyová, je mi to jedno. Nesmím si dovolit, aby mi to jedno nebylo. To by bylo moc nebezpečné.“

„To si namlouváte, jenom abyste měl důvod nedbat dosahu svých nerozumných činů? Copak nedokážete vzít v úvahu následky?“

Ani se nepohnul. „Můj rozum je nástroj, který mi umožňuje provádět zdánlivě nemožné úkoly, ale jenom proto, že si nikdy nedovolím odchýlit se od rozkazů. Když člověk moc přemýšlí, vzniká zmatek, plané žvanění, pochybnosti.

Mockrát jsem zažil peklo. Na mapách bylo napsáno Bosna, Irák, Somálsko, ale bylo to peklo.“ Nyní mu oči plály jako žhavé uhlíky. „A kdybych někdy připustil, abych si dělal těžkou hlavu, tak bych byl teďka buďto cvok, anebo mrtvola.“

Scullyová polkla a major se otočil zpět ke svým zbývajícím mužům.

Po opakovaných přímých zásazích z minometu to vypadalo, že se starověká pyramida co nevidět zhroutí.

Těžké kvádry skřípaly a uvolňovaly se z míst, kde spočívaly po staletí. Padaly a složité rytiny a glyfy na nich se obracely v prach. Sloupy chrámu na vrcholové plošině se zřítily, sochy opeřených hadů rozpadly. Na východním průčelí zikkuratu se uvolnila kamenná lavina, s hromovým rámusem si razila cestu dolů po strmém schodišti a zvyšovala již tak obrovský noční hluk.

„Už to skoro máme,“ liboval si Jakes. „Ještě pár přímých zásahů, a náš úkol bude úspěšně dokončen. Shromážděte oběti. Budeme se moct vydat na zpáteční cestu.“

„To ne! Nemůžeme tady nechat Muldera!“ ječela Scullyová. „Musíme ho najít. Majore Jakesi, je to americký občan. Vy jste ho svou akcí dostal do víru nezákonné vojenské akce, a proto vás činím osobně odpovědným za jeho bezpečnost.“

Jakes se na ni znovu podíval klidnýma tmavýma očima.

„Agentko Scullyová, já tady ani nejsem. Můj tým tady není.

Náš úkol neexistuje. Oficiálně neneseme zodpovědnost ani za vás, ani za nikoho jiného.“

Vtom ho do levého ramene trefila kulka. Zapotácel se a přepadl na Scullyovou. Oba skončili na zemi.

Zaklel, ale nekřičel bolestí.

„Odstřelovači se vracejí,“ hulákal jeden voják.

Ostatní se rozutekli od minometu, protože je z džungle pokropila nová palba. Revolucionáři provokativně vyřvávali.

Vojáci se kryli, krčili se vedle terénních vozidel a minometu. Popadli automatické zbraně a stříleli bez rozkazu na partyzány z organizace Liberación Quintana Roo, kteří útočili schovaní za stromy.

Major se odpoutal od Scullyové. Zadržoval bolest a jen tak sykl. Postavil se a zmáčkl si rameno. Uniformou mu prosakovala krev. Podíval se na Scullyovou; i ona byla rázem postříkaná krví.

„Omlouvám se, že na vás krvácím,“ prohodil a podal jí ruku.

Voják stojící nejblíž k minometu se svalil na záda, ani nestačil vykřiknout. Hlavu měl rudou od krve.

„Zase o jednoho míň,“ konstatoval Jakes a koukl se na vlastní rameno. „Každým okamžikem se mi tým scvrkává.“

„Také je nejvyšší čas odsud vypadnout,“ komentovala to Scullyová se zaťatými zuby. „Najít Muldera a mazat pryč.“

„Akce ještě neskončila,“ odbyl ji major.

Partyzáni najednou dostali kuráž, vylezli z pralesa a stříleli ostošest. Jakesovi vojáci se nedali zahanbit, i když se zdálo, že se jejich obrana rozpadává. Jeden voják odpálil granát do klubka bojovníků z Liberación Quintana Roo.

Vybuchl rovnou uprostřed. Vzduchem létaly kusy trupů a končetin. Současně následkem exploze začaly hořet další stromy.

Tahle zběsilá odezva partyzánům sebrala odvahu.

Major vzal Scullyovou za ruku. „Pojďte, vrátíte se do stanu. Schováte se tam, abych se mohl soustředit na obranu.“

„Já se do stanu nevrátím,“ protestovala. „Musím být venku a hledat kolegu.“

„Ne, venku nebudete,“ trval na svém. „Budete se řídit mými rozkazy. Tečka.“

„Stejně mě stan vůbec neochrání.“

„Bohatě to stačí,“ vyvracel jí to. „Útočníci vás neuvidí.

Nebudete pro ně konkrétní terč. Nic lepšího pro vás nemohu udělat.“

„Však jsem se vás o to neprosil“

„Ale ano,“ opravil ji. „Řekla jste, že jsem osobně odpovědný za vaši bezpečnost. Proto vás nechci mít na očích tam, kde bych se o vás musel bát, a kde bych musel poslouchat vaše věčné nářky a snášet vaši nekázeň.“

Zdravou rukou ji nacpal do stanu. Zápasila s ním, pak se obrátila a z plných plic zařvala: „Muldere!“

„Ten vám nepomůže, ať je kde chce. Já se vás pokusím ochránit, milostivá paní.“

Zlobně ho propíchla očima. „Potřebuju, aby věděl, kde jsem.“

„Hlavně zalezte do stanu, milostivá paní.“

Naježila se. „Neříkejte mi milostivá paní!“

„Nenuťte mě, abych byl surový.“

Poražená a bezmocná uprostřed válečné vřavy se proplazila do šera stanu a schoulila mezi deky. Jakes za sebou stan zavřel.

Scullyová se tam cítila jako v plátěné kobce. Zvuky zvenčí byly tlumené. Tlustou plachtovinou dovnitř slabounce proudil měsíční svit, chvílemi doplňovaný záblesky osvětlovacích raket, střelby a vzdálených výbuchů granátů.

Naslouchala ohlušujícím, chaotickým zvukům bitvy a klekla si na deku. Prudce zdvihla polštář, aby se přesvědčila, že pod srolovanou látkou nečíhá štír.

Střelba zněla dál. Zaslechla, jak major vyjekl, a potom tupou ránu. Venku zahlédla siluety tmavých postav. Vzápětí stanovou plachtu protrhla kulka. Jenom o vlásek minula její hlavu. Nato jiná střela udělala v celtovině kulatou dírku, po obvodě spálenou.

Scullyová se skrčila a pak natáhla na zem a poslouchala průběh boje.

TŘICET ČTYŘI

Bojiště v Xitaclánu, Yucatán, Mexiko středa 4.06

Mulder pomohl Cassandře přes vápencový převis obětní prohlubně a potom se protáhl. Přestože byl vyčerpaný, ulevilo se mu, že zase stojí na pevné půdě. Rozhodoval se, kterým

směrem

utíkat,

aby

co

nejvíc

snížil

pravděpodobnost, že zahynou.

Když sledoval, jak pokračuje ničení pyramidy, udělalo se mu špatně od žaludku. Artefakty pohřbené v havarované lodi by daly odpovědi na otázky, které si archeologové kladli takřka celé století. Jenomže každý výbuch pomalu likvidoval důkazy o mimozemském vlivu na mayskou kulturu. Nyní byly z odpovědí pouze trosky a rum.

S Cassandrou využívali každého okamžiku, kdy to šlo, a sprintovali po obvodu zikkuratu k dalšímu a dalšímu útočišti, seč jim nohy stačily. Ačkoliv bylo náměstí nebezpečně otevřené, bylo to nejpravděpodobnější místo, kde by našel Scullyovou. To byla jeho prvořadá starost kromě toho, aby vyvázli živí.

Další mina plachtila vysoko vzduchem a přistála na horní plošině, kde dávní kněží vykonávali krvavé oběti.

Sloupy, které podpíraly chatrný chrám Opeřeného hada, se již rozdrolily a sesypaly a proměnily v hromadu sutě.

Cassandra si mnula oči a zděšeně přihlížela. Vzteky byla bez sebe. „Nejdřív můj tým, pak otec, a teď tohle takové znesvěcení!“ Vycenila zuby, stoupla si, zatnula ruku v pěst a zakřičela do noci: „To nemůžete udělat!“

Jakoby jí navzdory se ozvala další detonace. Tlaková vlna smetla trosky z jedné schodišťové terasy přímo nad nimi, takže dolů pršely rozmlácené kvádry.

„Pozor!“ Varoval Cassandru a vrhl se k ní, avšak roztříštěné sutiny ji zasypaly jako příslovečná tuna cihel.

Drsný kus kamene vyzdobený mayskými glyfy jí spadl přímo na temeno. Vyjekla bolestí, složila se, krvácela z hlavy a krev jí zbrotila skořicové vlasy.

Mulder se nad ni sklonil a položil si její hlavu do klína.

Kolem ještě dopadaly zbývající úlomky. Sám jako zázrakem utrpěl jenom silné pohmoždění jednoho ramena a ošklivou tržnou ránu na pravé noze.

Jak odpadávala suť a celé kamenné kvádry, stěna pyramidy se sesedala.

„Cassandro,“ mluvil na ni Mulder s obličejem těsně u jejího. „Cassandro, slyšíte mě?“ Její pleť měla popelavou barvu a na čele jí naskočily kapky potu.

Sténala, posadila se, zamrkala a byla omráčená.

Zavrtěla hlavou a pak se svíjela bolestí. „Přímo do černého,“ zachroptěla a přitiskla si ruku ke spánku.

„Au!“

Mulder jí jemně osahával kůži na hlavě, aby zjistil, jak je rána vážná. Krvácela sice pořádně, ale zdálo se, že není hluboká. Dělal si starosti, aby neměla otřes mozku nebo zlomeninu lebeční kosti.

„Cassandro, tady nemůžeme zůstat. Musíme si najít nějaký úkryt, nebo to bude za pár minut ještě mnohem horší.“

Rozhlížel se a snažil se v té neurčité přerušované záři osvětlovacích raket na černém pozadí zaostřit.

„Jestli najdeme kolegyni Scullyovou, aspoň provizorně vám to ošetří.“

Zrakem pátral po náměstí, pozoroval běžící postavy a střelbu, připomínající světlušky rojící se v noční tmě. Na širokém prostranství před sebou uviděl vysokou postavu, jak tlačí menší, ženskou postavu ke stanu. Vypadalo to, že se spolu hádají. Potom ji muž strčil dovnitř, stan zavřel a stál vedle něj na stráži.

Aby ji chránil anebo věznil? Mulder na tu dálku nedokázal rozeznat, jestli to je americký voják, nebo Barreiův bojovník za svobodu.

„Cassandro, pojďte se mnou,“ pobídl ji, zavěsil si její ruku přes rameno a pomohl jí na nohy. Zasténala, zamrkala, ale stále viděla rozmazaně. Zřítelnice měla v šedozelených duhovkách rozšířené. Krev jí pořád stékala po obličeji.

„Počkat, umím chodit sama,“ chlubila se hlasem, jako když chce dítě udělat dojem na otce předstíranou odvahou.

Pustil ji, a ona se sunula k zemi jako převařené těstoviny.

„No, radši vám přece jen pomůžu,“ řekl, objal ji a podpíral. Takto spolu klopýtali k náměstí. Mulder nespouštěl oči z nezřetelné postavy vedle stanu Scullyové.

Trvající střelba znemožňovala byť jen chvilinku klidu.

Všeobecný hluk umocňovaly série výstřelů.

Vojáci se opět rozptýlili, jenom postava na stráži u stanu se nehýbala dost rychle. Déšť nábojů z automatické zbraně ho div nepřepůlil. Několik jich prošpikovalo vršek stanu jako tlusté látací jehly. Mulder doufal, že se kolegyně drží co nejvíc u země.

„Musíme se dostat tamhle,“ řekl Cassandře naléhavěji.

Ta škobrtala po jeho boku, shrbená, aby nepředstavovala tak velký terč. On počítal, že co nejdřív upoutá nějakého střelce.

Došli k vzdálenější z obou stél s opeřeným hadem na okraji náměstí. Oba zdobené sloupy byly převrácené; při svém pádu ještě víc poničily kamennou dlažbu.

Část sutin zasypala mrtvoly, které se Scullyovou vylovili ze cenote a potom přikryli celtami, ale obětem už to zřejmě nevadilo.

Cassandra byla naštěstí natolik omráčená, že členy svého týmu nepoznala. Možná jí ani nedošlo, co ty plachty zahalují. Pomohl jí schoulit se vedle zříceného vápencového monolitu, nyní jakéhos takéhos útočiště.

Pak k jeho údivu dunění přestalo. Bojiště utichlo, ale najednou to bylo skličující, jako by se v Xitaclánu znovu zastavil čas. Mulder se nehýbal a Cassandru opřel zády o zhroucený sloup. Natáhl krk, aby se porozhlédl. Jak vyčkával, ticho se zdálo ještě nesnesitelnější. Dělo se něco zvláštního.

Měl pocit mravenčení a chloupky na zátylku se mu naježily statickou elektřinou. Skrčil se za stélou vedle Cassandry. Nějaká síla ze vzduchu ho přiměla pohlédnout vzhůru.

Z oblohy se snášelo světlo.

Záře vycházela z nitra obrovského létajícího předmětu, který se udržoval v rovnováze. Zahlédl ho jenom na moment, ale zbytek si domyslel díky své představivosti.

Byla to rozměrná konstrukce, oslnivá kombinace úhlů a křivek dávajících geometrický tvar, jaký dosud žádný architekt nevymyslel. Kolem něj zářilo oslepující světlo jako svatozář, takže se nedaly rozeznat detaily.

Kosmická loď.

Byl si tím jistý. Musela to být vesmírná loď. Když se Cassandra nešťastnou náhodou ocitla v záchranné komoře, musela tím dát podnět k pulzujícímu poselství, tísňovému signálu vysílanému do mezihvězdného prostoru světelnému znamení zachytitelnému nekonečně daleko.

Až se konečně dostavilo záchranné plavidlo.

Mulder si vzpomněl na obrazy Kukulkána na stěnách pohřbené v řídicí místnosti, mimozemský návštěvník s nadějí vzhlížel ke hvězdám. Avšak záchrana přišla s víc než tisíciletým zpožděním.

„Cassandro, podívejte se na to!“ Mrkl se na ni a zacloumal s ní. „Koukněte!“

Zasténala a zamžikala. „Píchá to do očí,“ byla její jediná reakce.

Mulder se zase podíval nahoru. V okamžiku, kdy svítivá loď stanula nad částečně zdemolovanou pyramidou, z břicha lodě vyšlehly dlouhé paprsky pátracího světla Byla to tak pronikavá záře, že se Mulder zajíkl a musel si před ní zakrýt oči.

Půda se pod ním otřásala, napínala a trhala jako tenký plech roztahovaný silným magnetem. Z chrámu na vrcholku zikkuratu odlétávaly kvádry. Sutiny se sypaly na všechny strany. Trosky dopadaly kolem nich jako meteory.

Mulder měl snahu koukat nahoru, ale sžíravé světlo ho oslepovalo, takže si znovu musel zakrýt oči.

Slyšel, jak loď pokračuje ve „vykopávání“, a úplně zapomněl na americký tajný oddíl, středoamerické partyzány i na agenty FBI. Mocný paprsek rozbořil celou pyramidu se širokými základy, odřezával jeden stupeň za druhým, jako když dítě bourá dům ze stavebních kostek.

Teď už měl Mulder v hlavě jasno. Věděl, že jeho dohady byly správné. Kukulkán se za celou minulost nedočkal záchrany, protože jeho záchranná komora selhala a stala se jeho hrobem, ale Cassandřina nehoda přivolala pomoc z vesmíru.

Záchranářská loď přijela vyzvednout vrak.

Země se vzdouvala a poskakovala. Loď zpustošila zbytky pyramidy; zůstaly z ní jenom rozvaliny. Z džungle a z okruhu členů přepadového oddílu bylo slyšet panický řev.

Cassandra zase zanaříkala: „Nebourejte ji, prosím vás.“

„Nic proti tomu nezmůžu,“ odpověděl Mulder a mezi prsty ruky zakrývající oči se snažil rozeznat detaily. Světlo proudící z břicha vznášející se lodě však bylo stále jasnější a žhavější. Intenzita záření se zvyšovala. Mulder to pozoroval a v posvátné hrůze hltal detaily.

Nakonec zůstal vnitřek pyramidy, původní stavby, která sloužila jako schrána pro ztroskotanou loď. Náhle opět padla tma, a když se dezorientovaný Mulder rozkoukal, záchranářské plavidlo se tiše vznášelo nahoře. Předpokládal, že sonduje, pátrá Vtom zase vyšlehly zářivé paprsky a titánská síla odlupovala vrstvy země, aby vykopala zbytky konstrukce Kukulkánovy starověké lodě.

Země pukala a otřásala se, až se pronikavé světlo ze vznášející se lodě konečně prokousalo k pozůstatkům havarované lodě. Tlaková vlna srazila Muldera k zemi. Ze základů bývalé velkolepé xitaclánské pyramidy stoupaly kovové nosníky a desky z trupu. Riskoval, že z pohledu do světla ostrého jako slunce oslepne, ale nepřestával sledovat, jak záchranná loď vyzdvihuje ze země Kukulkánův vrak – jako když mayský kněz vyrvával srdce z těla oběti.

Všude kolem pršel prach a kamení. Mulder se krčil, protože létající trosky byly ostré jako břitva.

Navzdory zemské přitažlivosti zbytky havarované lodě stoupaly do vzduchu. Zářící záchranná loď s úžasnou rychlostí nabrala výšku a táhla nosníky s sebou. Nad celým prostranstvím řádila bouře a rozhazovala po něm sutiny.

Mulder zíral na oblohu, v ústech měl sucho. Pozoroval, jak mu k nebi odplouvá naděje, že ještě najde artefakty a nezvratné důkazy Navždycky mizely z jeho dosahu.

Záchranná loď se dostavila jako voják, který překročí nepřátelskou linii, aby odtud přivlekl mrtvého kamaráda.

Mulder nemohl tušit, kam loď míří a jací Kukulkánovi potomci třeba truchlí nad mumifikovanými ostatky.

V očích ho pálily slzy. Díval se za jasným stlačeným světlem, dokud se nesmrsklo na zářící hvězdičku, která pak zanikla na noční obloze a zanechala mu jenom přetrvávající vjemy.

S hrůzou si uvědomil, že v jedné záchranné komoře zůstal uvězněný mexický policejní šéf Barreio. Snad cestu přežije. Nebo třeba již zemřel při vyprošťování vraku ze země. Tak či tak, mimozemské plavidlo si vůdce revolucionářů odneslo s sebou.

Mulder nepochyboval, že tohoto únosu želet nebude. A také si nebude dělat těžkou hlavu z toho, že tento únos mimozemskou kosmickou lodí nikdy nevyšetří. Díval se na rozšklebený, kouřící kráter, kde stávala pyramida. „Dobrá práce,“ poznamenal uznale.

TŘICET PĚT

Zříceniny v Xitaclánu, Yucatán, Mexiko středa 4.19

Scullyová si připadala bezmocná a uvězněná. Choulila se ve zdánlivém úkrytu uvnitř stanu a zvenku poslouchala vřavu, ničivé zvuky, jako kdyby nastal konec světa nebo přinejmenším mayská verze posledních dnů Pompejí.

Slyšela výbuchy a tříštění kamene, ale nezdálo se jí, že to je ještě následek pokračující minometné palby. Vojáci se utekli schovat, a tak minomety oněměly. Několik dalších nábojů jí ve střeše stanu nadělalo dírky, jako malé vikýře.

O majoru Jakesovi ani jeho lidech nic nového nevěděla.

Rozhodovala se, jak dlouho ještě čekat. Nelíbilo se jí být odříznutá od světa jako nějaká princezna zamčená v hradní věži. Jakes ji strčil do dusného stanu jenom proto, že je žena nebo civilistka. Jenže tím, že se krčila ve stanu, neměla větší šanci přežít, než kdyby vyrazila přes náměstí k rozvalinám a do džungle, hledat Muldera.

„Dost bylo čekání,“ řekla si. „Padám odsud.“

Rozhrnula vchod do stanu, vyplazila se ven, sehnula se a čekala, že ji každým okamžikem některý voják nacpe zpátky dovnitř. Sužovaný major by ji možná i praštil do hlavy pažbou pušky, napadlo ji –, jen aby se podřídila a „v zájmu vlastní bezpečnosti“ dodržovala kázeň.

Ale nikdo si jí nevšímal. Dřepla si vedle stanu, připravená zalehnout a krýt se. Avšak dlažbu u jejích nohou neskropila dávka střel.

Postavila se na roztřesených nohou, aby se rozhlédla, a mrkala v plápolavém světle hořící džungle. Stejně jako její nohy se třásl i celý Xitaclán.

Majora objevila tam, kde padl. Projektily těžkého kalibru mu rozervaly hrudník. Ležel jak dlouhý, tak široký ve vlastní krvi, která potřísnila kamennou dlažbu jako další oběť pradávným mayským bohům. I v okamžiku smrti zůstal jeho obličej bezvýrazný, jako by to byla součást jeho milovaného úkolu.

Vtom k ní běžel rozčilený voják, vyhýbal se spadaným kamenným kvádrům a vyvráceným stromům.

Uniformu měl roztrhanou a špinavou. Na rameni se mu houpala puška bez munice. Držáky na opasku visely prázdné, jako by do jednoho vypotřeboval všechny granáty, které na něm nosil, a odhodil i nůž.

„Útočej na nás ze vzduchu,“ informoval ji. „Takovejdle útok jsem nikdá nezažil. Nemůžem je odrazit! Už zničili pyramidu.“ Obličej měl zpocený, oči vykulené.

Potom sklopil zrak a ten mu spočinul na zkrvaveném těle majora Jakese. „Do prdele!“ zaklel a rozpačitě mrkl na Scullyovou. „Promiňte, že jsem sprostej, madam.“

„Neříkejte mi madam,“ vyprošovala si šeptem.

Vzpomněla si, jak se ohradila před Jakesem, ale nepočítala, že to tenhle mladý voják pochopil.

„Tak teda ustupujem!“ křikl na spolubojovníky, které nebylo vidět. Vystrašeně se podíval na Scullyovou.

„Madam, co nejrychlejc byste měla po vlastní ose zmizet z džungle, než se ta loď vrátí. Můžete požádat o ochranu u každý úřední osoby, kterou potkáte. Naše jednotka tudle možnost nemá. Jestli nás dopadnou, je po nás. Zbyli jsme jenom tři.“

Bez dalších slov vyrazil zpět přes náměstí, vybitou pušku držel před sebou a utíkal se skrýt mezi stromy.

Scullyová se otočila do míst, kde stávala vysoká xitaclánská pyramida, ale uviděla pouze zející kráter.

„Panebože!“

Leknutím

přestala

dýchat.

Měla

nezadržitelné nutkání se pokřižovat. Před ní ležela hromada sutin, masivní kvádry se válely stovky metrů daleko, jako by je rozházela nějaká titánská síla. Mrkla na Jakesovo nehybné tělo. „Vypadá to, majore, že jste svůj úkol dokonal.“

V hloubi srdce však pochybovala, že by tisíciletou stavbu tak dokonale srovnalo se zemí sebevětší množství min a granátů. Zamyslela se nad tím, co slyšela od vojáka: útok ze vzduchu. Nějaká jiná vojenská jednotka? Letectvo?

Pumový nálet?

Další taktická jaderná zbraň, atomové dělostřelecké granáty?

„Scullyová!“ Ten hlas jí zněl v uších jako rajská hudba.

Trhnutím se obrátila, protože v něm poznala Muldera.

„Scullyová, tady!“

Uviděla kolegu, urousaného a vyčerpaného, jak podpírá jinou ženu, klopýtající vedle něj. Vlekli se přes náměstí.

„Muldere, ty jsi živý a zdravý!“ Rozběhla se k němu.

„Nedělejme předčasné závěry,“ usměrnil ji. V obličeji byl červený, oči nesly stopy šoku, nebo úžasu.

„Scullyová, viděla jsi to? Viděla jsi to?“ Zuřivě ukazoval ke kráteru, kde ještě docela nedávno stávala pyramida.

Kroutila hlavou. „Byla jsem uvězněná ve stanu, tak jsem toho moc vidět nemohla. Major Jakes je mrtvý.

Většina jeho mužů taky. Řekli mi, abychom co nejrychleji zmizeli. Musíme se dostat pryč na vlastní pěst.“

Jako by revolucionáři chytili druhý dech, z pralesa zazněla další střelba. Scullyová cítila, jak je bezbranná a nechráněná. Všichni tři Jakesovi podřízení, kteří dosud byli naživu, mezitím již uprchli a nahrnuli se do jednoho z terénních vozidel. Nečekali na opozdilce a řítili se do džungle.

„Hele, je zraněná,“ upozornil na zrzku, kterou podpíral.

„Dostala do hlavy střepinou při výbuchu miny, ale hlavně že žije.“

Scullyová mrkla na ránu na Cassandřině hlavě a rychle zjistila, že se krev již sráží, což se projevilo i tím, že měla uschlou krví slepené vlasy. „To je Cassandra? Kde jsi ji našel?“

„To je dlouhá historka. A rovnou ti můžu říct, že jí nebudeš věřit. Ale ona je tady jako živý důkaz.“

Než mohl vykládat dál, země se znovu začala vlnit.

Kamenná dlažba se vrtěla ze strany na stranu, jako by se nějaký obr pohřbený pod zemskou kůrou dobýval na povrch pomocí sbíječky.

„Tak tentokrát to legrace asi nebude,“ uznala.

Jeden úsek dlažby vylétl do vzduchu jako gejzír.

Celé náměstí se vlivem podzemního tlaku posunulo stranou. Ten byl tak silný, že se nádvoří roztrhlo vejpůl a zeď dávno opuštěného hřiště se zhroutila k troskám pyramidy.

„Země je tady dost nestabilní,“ Mulder trhal hlavou, jako by z ní chtěl setřást omámenost. „Po všech těch explozích to vypadá, že celý Xitaclán už patří jenom minulosti.“

Z kráteru po pyramidě se valil sirný popel, vodopád lávy a kouře vzhůru nohama. Vápencové kameny praskaly a začínaly hořet jako vosk svíce. Země se rozštěpila a stěny vyschlého a syčícího cenote se zbortily.

„Vzpomeň si na ten nový vulkán Paricutin z roku 1948,“

připomněl kolegyni. „Mám pocit, že tady dojde k erupci a ta bude pokračovat, dokud nesáhneme na další národní pamětihodnost.“ Omráčené Cassandře zase pomohl na nohy.

„Scullyová, jestli ti to nevadí, byl bych radši, kdyby moje jméno nestálo na pamětní desce. Pojď, vypadneme odsud.“

Střelba skončila, partyzáni se rozutekli do zničené džungle. Cítili se jako vítězi, protože prakticky všechno, co předtím v Xitaclánu stálo, se dočkalo zkázy.

Scullyová ukázala na zbylé terénní vozidlo. „Můžeme jet tady tím vozem. V něm bude cesta džunglí rychlejší, i když nemám tušení kam.“

„Co třeba pryč odsud?“ navrhl Mulder. „Umíš ten krám řídit?“

Podívala se na něj. „Jsme přece inteligentní lidi, ne?

Měli bychom na to přijít.“ Ale sama o tom přesvědčena nebyla.

„Já bych si tím tak jistý nebyl. Je to vojenská technika.“

Oba pomáhali zraněné Cassandře a společně se potáceli ke zbývajícímu vozu ve světle vytékající lávy a požáru v džungli.

TŘICET ŠEST

Džungle na Yucatánu, Mexiko

středa 5.01

Gejzíry oranžové lávy za jejich zády vystřelovaly k nebi.

Mulder mezitím zápolil s ovládáním terénního vozidla.

„Musíš si pospíšit,“ popoháněla ho Scullyová, v rozpáleném obličeji naléhavý výraz.

Cassandru posadila na sedadlo ve voze. Prohlížela ji a jedním okem přitom mrkla přes rameno na plameny, pukající zem a prudký požár a výpary.

„Jsem zvyklý řídit fordky z půjčoven,“ hájil se Mulder.

„Tohle je trochu náročnější.“

Motor terénního vozu naskočil, zablafal a rozeřval se.

Mulder zkusil pedály a řadicí páku. Rozjelo se to snadno.

Řízení bylo pohodlné. Vydali se zdusanou trasou, kudy den předtím do Xitaclánu přijel americký přepadový oddíl.

Tlusté pneumatiky se otáčely v hustém porostu, drtily kapradí a spadané větve.

Scullyová vší silou podpírala Cassandřino téměř bezvládné tělo. Utrženým pruhem látky osahávala ránu na hlavě a zkoumala, jak je vážná. „Čím je to potažená?“ divila se.

Mladá archeoložka sebou cukla a snažila se z její péče vykroutit. „Nic mi není,“ zaprotestovala, vzdychla a ztrácela vědomí.

Mulder zajel hloub do džungle, ale protože se musel vyhýbat kmenům a balvanům a brodit se přes potoky a mělké příkopy, pokračovali k zbláznění pomalu.

Plameny z čerstvých trhlin v zemi osvětlovaly džungli. Z

otevřených ran, kudy obrovská mimozemská záchranná loď vyzdvihla Kukulkánův dávno pohřbený vrak, prýštilo magma. V místech, kde granátomety zpustošily část pralesa, se vířil šedivý kouř.

Na pozadí rachocení a přetrvávajícího syčení pokračující erupce bylo slyšet málo slabých zvuků, ale Mulderovi neunikl pohled na běžící postavy v porostu. Některé tmavé obrysy mohly patřit prchajícím partyzánům, jiné dosud živým členům Jakesova záškodnického oddílu na cestě k nějakému bezpečnému shromaždišti.

„Ta dívka potřebuje lékařské ošetření,“ konstatovala Scullyová, „ale zatím bude v pořádku. Není to nic vážného, jenom je otřesená ranou do hlavy Hlavní je, že kromě čerstvých ran jsem nenašla žádné, které by byly týdny staré.“ Podívala se na Muldera. Zvedla obočí a její modré oči prozrazovaly zvědavost. „Tak kde tedy celou tu dobu byla?“

„Byla uvězněná dole v pyramidě.“

Scullyová se skepticky zamračila. „Nevypadá na to, že by se schovávala celé dny. Nevidím příznaky podvýživy ani fyzické zátěže.“

Napjatě ho pozorovala a vnímala, jak se mu tváře rozpalují vášnivým přesvědčením. „Jestli z toho vyvázneme živí, všechno ti budu vyprávět.“

Scullyová držela Cassandřinu hlavu opřenou v klíně, aby se nemlátila o bok vozu. Daleko za nimi do noci zaburácela nová mohutná exploze, která otevřela dalšímu popelu a lávě k nebi průchod. Oheň prskal všemi směry. Mulder sebou cukl a snažil se ze skřípajícího terénního vozidla vyloudit větší rychlost.

Přední částí levého boku narazil do ohnutého kmene stromu. Kompenzoval to tím, že volant strhl doprava, a potom kličkoval, aby se vrátil do původního směru. V té tmě a zmatku již stejně sjel z trasy amerických vojáků. Dostal bláhový nápad, že by mohl zastavit u některé čerpací stanice a zeptat se na cestu.

Opět se prudce odchýlil. Mohl si oči vykoukat, aby udržoval rozumný směr zarostlou džunglí. „Doufám, že zbytek života nebudeme bloudit v téhle divočině. Mám permanentku na celou sezónu na zápasy Redskins.“

Podíval se dolů na přetechnizovanou palubní desku s přístroji. „Mrkni se do příruční skříňky, jestli tam najdeš autoatlas vydaný Americkou automobilovou asociací.“

Scullyová natáhla ruku a šmátrala. „Major mi ukazoval složku materiálů, družicové snímky obrovského kráteru v místě, kde byl údajně spáchán útok taktickou jadernou zbraní na místního drogového magnáta. Ty bys asi tvrdil, že se nějakým mimozemšťanům vymkla z ruky technika, ale do toho se nebudeme pouštět. Jakes měl přesné mapy, topografické vrstevnice, podrobnou studii zdejší džungle.“

Ještě chvíli se šťourala pod palubní deskou, a potom rezignovaně vzdychla. „Ale to všechno bylo samozřejmě v tom druhém voze.“

Z náhlého popudu stiskla plochou mřížku na přístrojové desce, a zjevil se jí digitální kompas a zářící mapa Yucatánu na displeji s kapalnými krystaly.

„Tady to máme!“ zajásala. „Nemohla jsem objevit zapalovač ani rádio, ale tohle by nám mohlo být užitečnější.“

Mulder si úlevou oddechl.

Najednou z porostu vyskočila hubená, šlachovitá postava a zastoupila jim cestu. Muž byl zpocený a vyčerpaný, khaki vestu měl roztrhanou, ocelotový klobouk ztratil někde v džungli. Tmavé oči se mu zúžily a fanaticky svítily. V ruce držel hrůzostrašnou automatickou pušku, nepochybně kořist od jednoho z prchajících vojáků z Jakesovy jednotky.

„Zastřelím vás hned, nebo až pozdějc,“ vybafl na ně Fernando Victorio Aguilar a namířil pušku proti nim. „Ale tak nebo tak zastavíte. Teď hned!“

TŘICET SEDM

Džungle na Yucatánu, nedaleko Xitaclánu středa 5.26

Mulder vyšlápl spojku, vyřadil rychlost a zastavil.

Aguilarova namířená puška byla silná pohnutka.

V tom hustém listoví, těsně namačkaných stromech, propleteném kapradí a popínavých rostlinách neměl dost vysoké otáčky ani sebejistotu v řízení nemotorného vojenského vozidla, aby se vyřítil vpřed a vlasatého průvodce převálcoval. Kdyby ho na první pokus minul, Aguilar by se jim uhnul a zblízka je zastřelil. Mulder nemohl riskovat život Scullyové a Cassandry.

Aguilar si jí všiml, polekal se, ale pak na ni sebevědomě ukázal puškou. „Kde jste vyhrabali tu archeologovu dceru, co? Barreiovi lidi po ní pátrali celý dny, ale pořád bloudili v pyramidě.“

„Našla velmi dobrý úkryt,“ odpověděl Mulder.

„Pan Barreio to místo vlastně objevil taky, ale jeho už těžko někdy uvidíme.“

„To je moc zlý. Ale stejně to byl politickej blázen.“

Aguilar pozvedl pušku a zamířil Mulderovi přímo mezi oči. Ten cítil, jak mu černá díra v hlavni provrtává čelo, jako by mu ten vlasáč trepanoval lebku.

„Co od nás chcete?“ zeptala se Scullyová.

Aguilar máchl puškou a namířil ji pro změnu na ni.

Mulder si všiml, že má rozpletený culík a tmavé vlasy mu visí v umaštěných, spletených pramenech na ramena.

Domorodý průvodce se na Scullyovou usmál.

„Momentálně bych rád získal rukojmí, a tendle auťák, seňorito.“ Jednou rukou se podrbal na tváři, jako by ho rašící strniště rozčilovalo. Všechny zamýšlené plány se mu zhroutily, ale zdálo se, že se vzniklou situací baví.

„Abych vám sliboval, že když uděláte přesně, co vám řeknu, na to už je pozdě, ale věřte mi, že to Liberación Quintana Roo chtěla províst bez krveprolití. Já chtěl jenom artefakty a oni zase jenom politický rukojmí. Mohli jsme z toho všichni vyjít bez obětí, ale okolnosti to bohužel nedovolily. Vinou vašich americkejch vojáků a vaší tvrdohlavosti, že?“

Z větví nad hlavou Mulder zaslechl praskání, a mrkl do stromů. Aguilar jeho náhlý pohyb postřehl, a tak puškou trhl opět směrem na něj. „Ani hnout!“ okřikl ho.

Mulder se tedy nehýbal, ale z vysokých větví nad sebou nepřestával slyšet šelestění a plížení. Za Aguilarem se začalo komíhat kapradí, jenže on nadále věnoval pozornost vozidlu.

„Získávali jsme artefakty ze zapomenutejch mayskejch nalezišť,“ vyprávěl jim. „Z našich mayskejch nalezišť. Bylo to něco jako loupení, ale nikoho to nepálilo, nikdo o nic nepřicházel. Bueno! Džungle ty dle poklady ukrejvala celý staletí a my na nich teďka vydělávali, že?

Barreio svůj výtěžek rozhazoval na politický představy o nezávislosti a všechny ty nesmysly, co s tím souvisej, kdežto já je vynakládal na dobrý účely: abych si žil pohodlně – aspoň jednou v životě. Víte, agente, já vyrůstal na ulicích v Méridě,“ posteskl si. „Máma byla prostitutka. Od osmi let jsem se protloukal sám, přehraboval se v popelnicích, okrádal turisty, a když pršelo, tak jsem se choulil pod krabicí.

Ale díky Xitaclánu se ze mě stal docela slušnej boháč. A nikomu to nevadilo, dokud zbytečně moc lidí nezačlo strkat nos tam, kam nepatřej!“ Hodil hlavou. „Místní lidi dobře věděli, že maj ty trosky nechat na pokoji. Měl to vědět i ten americkej archeologickej tým a vy taky.“

„Už jste nám slíbil, že nás zastřelíte,“ přerušila jej Scullyová. „Snažíte se v nás ještě vzbudit soucit?“

Aguilar pokrčil rameny. Smrtící konec pušky se kýval nahoru a dolů. „Všichni toužíme, aby nás druhý chápali,“

odpověděl s úsměvem. „To je lidská vlastnost, že?“

Vtom větve nad hlavou praskly a zlomily se. K

Mulderovu naprostému úžasu se shora spustil obrovský klikatý tvor, jako lesklé chapadlo, svinutá hora svalů.

Aguilar se podíval nahoru, vykřikl, rozmáchl se puškou – jenže příliš pomalu a příliš pozdě.

Zatřpytily se průsvitné tesáky dlouhé jako dýky a ostré jako jehly. Rozevřela se široká, hladová tlama.

Jako vějíř se rozprostřely opeřené šupiny. Dělaly dojem, jako by byly vytepané z drahého kovu. Nestvůra se pohnula rychlostí blesku.

Aguilar se pod její tíhou svalil na zem. Strašidelný plaz ho obtočil a utahoval své spirálovité tělo jako ocelová lana.

„Můj ty bože!“ zašeptala Scullyová.

Aguilar řval bolestí i hrůzou. Pušku upustil do porostu.

Škrábal a bušil do tvrdého a pružného těla opeřeného hada.

Z úst mu vytryskla krev, rudý pramen. Had ho rozmačkával.

Průvodce vřeštěl. Kosti mu praskaly jako suché dřevo.

Nato se obrovitá příšera odplazila do porostu a rozdrcenou oběť táhla s sebou, až zmizela z dohledu v houští.

Aguilar zařval ještě dvakrát, následovalo zabublání a potom už zase jenom šelest, lámání kostí a trhání masa.

Scullyová seděla vedle Muldera jako opařená. V obličeji byla bílá jako stěna, oči vyvalené, rty bledé, krve by se v ní nedořezal. „Kukulkán.“

Na opačné straně terénního vozu se propleteným porostem mihlo cosi rychlého a prchavého. Byl to takový mžik, že to Mulder nestačil sledovat. Zmizelo to mezi popínavými rostlinami a kapradím a pak to rozhodilo hromadu spadaného listí a větviček pokrytých mechem.

Koukalo to na ně.

Byl to další opeřený had, ale dokonce ještě větší než ten první. Vztyčil se před nimi jako kobra před krotitelem hadů, vycenil tesáky a zasyčel. To všechno pouhých pár kroků od nich.

„Co to je?“ nevycházela z údivu Scullyová. Dýchala pomalu a zlehka.

„Radím, abychom se teď nehýbali,“ procedil mezi zuby Mulder.

Točitá zrůda se před nimi kroutila sem a tam, obrovitá, hrůzostrašná, větší než kterýkoliv krokodýl na světě.

Opeřené šupiny vystrkovala jako ostny.

Dech měla jako ostrý nekonečný sykot, jako když se z kotle vypouští pára.

„Co to chce?“

Duhově zbarvený, hladký plaz se pohyboval rozmazaně jako optický klam, jako by měl celé tělo ze rtuti a byl stvořen pro jinou gravitaci a odlišné životní podmínky.

Mulder se nebyl schopen pohnout. Jenom na tu stvůru civěl a doufal, že ji svým jednáním nevyprovokuje.

Jakmile na ně zaměřila pozornost, oči jí svítily jako perly a vyzařovala z nich nezměrná inteligence daná nepochopitelně cizokrajným mozkem.

Mulder si připomněl rytiny, stély, obrazy Kukulkána v útrobách lodi. Tito hadovití tvorové byli miláčky, společníky nebo pomocníky dávného mimozemšťana anebo něčím úplně jiným.

Ačkoliv Kukulkán sám zemřel před mnoha staletími a jeho mumifikovaná mrtvola nebyla nic víc než zkamenělé cucky masa držící na obnažených kostech, potomci původních opeřených hadů zde zůstávali.

Vlastně tu uvízli. Stovky let museli brát středoamerickou džungli za svůj domov a přežívat v úkrytu hustého pralesa.

Monstrum před nimi je upřeně pozorovalo a potom se sehnulo blíž. Byl to nekonečný okamžik, jako by se zastavil čas.

„Co budeme dělat?“ strachovala se Scullyová.

Její kolega se obludě podíval do planoucích očí, hrajících duhovými barvami. Chvíli si je oba prohlížela a ohromnou propast jako by na moment překlenul záblesk porozumění.

Mulder si uvědomil, že zadržuje dech.

Scullyová vedle něj zírala s vytřeštěnýma očima, prsty zaťaté do sedadla, až jí klouby zbělely. Cassandra sténala. I ona se však dívala příšeře do skelných očí.

Konečně se napětí nevysvětlitelně vytratilo. Opeřený had zacouval a zmizel v porostu. Ztratil se stejně rychle, jako se objevil. Zůstaly po něm jenom zlámané větve a šelest.

Prales zase utichl.

„Snad už nám dají pokoj,“ zašeptal Mulder vroucné přání.

„Doufám, že máš pravdu,“ přidala se Scullyová a polkla.

„Ale honem odsud zmizme, než si to některý z těch netvorů rozmyslí.

TŘICET OSM

Jacksonova nemocnice, Miami, USA

sobota 11.17

Hladce oholený, v čistých šatech a dobře vyspalý Mulder vcházel do Jacksonovy nemocnice v Miami, kde se Cassandra Rubiconová zotavovala ze zranění, a připadal si, jako když jde navštívit příbuzného.

Když se vrátil do civilizace, hustá divočina v džungli jako by byla někde na konci vesmíru. A s ní všechen ten hmyz, štíři, hadi a mizerný déšť A to od návratu uplynuly teprve dva dny. Kruté zážitky měl samozřejmě ještě v živé paměti.

S pomocí automatizované mapy se jim podařilo dostat na východ k jedné z vydlážděných silnic ve státě Quintana Roo.

Potom se hnal po vozovkách, lekal ovčáky a chodce, tmavovlasé Indiány v pestrobarevných vyšívaných mayských krojích.

Scullyová našla ve voze lékárničku a ošetřila Cassandře nejhorší zranění, dala jí prášky proti bolesti a dezinfikovala rány. Víc nemohla dělat, dokud nenarazí na nemocnici.

Nakonec je zastavil policejní hlídkový vůz. Policista chtěl vědět, co tam dělají v americkém vojenském vozidle.

Scullyová ho zdvořile požádala, aby je zavedl na nejbližší americký zastupitelský úřad.

Během zničující jízdy neznačeným pralesem objevili mezi zásobami dávky suché stravy a lahvovou vodu.

Cassandra nebyla schopna jíst ani mluvit. Byla svým utrpením tak zmámená, že Mulder pochyboval, zda si vůbec vzpomene na něco, čím by podpořila jeho teorii o záchranné akci mimozemské kosmické lodi.

Stěží totiž mohl doufat, že najde svědky mezi vojáky, kteří se zúčastnili tajné operace. Se Scullyovou pojedli trochu suché stravy a před zatčením se zase cítili poměrně příjemně a těšili se domů.

Cassandru ošetřovali v ambulanci jednoho mexického zdravotního střediska a Mulder si mezitím vyřídil potřebné telefonáty a spolu se Scullyovou vyplnili spoustu papírů. Po příjezdu do Miami Cassandru přijala Jacksonova nemocnice na pozorování a zotavení. Po tom očistci byla tak zmožená, že nucený pobyt v nemocnici nebrala jako přítěž, ale úlevu.

Když Mulder kráčel po chodbě potažené linoleem, byl zvědavý, jestli ho archeologova dcera takto oholeného a převlečeného pozná. Ve služebním obleku s kravatou ho ještě neviděla.

Stiskl knoflík u výtahu a vyjel za ní nahoru. Těžké dveře se za ním zavřely a v malém výtahu zůstal sám.

Pocítil nečekaný strach, protože mu to připomnělo Carlose Barreia uvězněného v záchranné komoře na palubě havarované lodě a odvlečeného spolu s vyzdviženým vrakem do kosmu a odtud ke hvězdám.

Nemocniční výtah naštěstí nebyl zdaleka tak nebezpečný.

Cassandra

ležela

podepřená

v

naškrobených

lůžkovinách, hlavu ovázanou jako účastník občanské války, a koukala na televizi umístěnou vysoko na zdi.

Tvářila se napůl znuděně a napůl pobaveně, protože zrovna sledovala odpolední diskusní pořad pro ženy.

Námět vášnivé debaty zněl O ženách, které tvrdí, že jsou provdané za mimozemšťany z kosmu.“

„A jé, já si zapomněl naprogramovat video,“ chytil se za hlavu Mulder. „Tohle jsem nechtěl zmeškat.“

Cassandra se k němu otočila, ještě když byl ve dveřích, a tvář se jí rozjasnila. „Některé věci mi v džungli nechybějí,“

utrousila narážku na televizi, vzala dálkový ovladač od televizoru a zmáčkla knoflík POWER.

Obraz blikl, scvrkl se a zmizel. Zároveň zvuk zaskuhral a televizor ztichl.

„Už je vám líp?“ zeptal se a došel k nočnímu stolku vedle postele.

„Mnohem líp,“ odpověděla. „Však vy také hned vypadáte sympatičtěji.“

Mrkl na nevábné a netknuté jídlo na podnosu.

„Měla byste si sníst tu želatinu. Koneckonců jste si prožila pěkné martyrium.“

Přinutila se k úsměvu. Vydatná bandáž jí zakrývala většinu skořicových vlasů. „Víte, pane Muldere, archeologie není pro slabochy.“

„Prosím vás, říkejte mi jenom Muldere,“ požádal ji. „To pane Muldere, si vždycky spojuju s otcem.“

Jakmile se zmínil o otci, rázem posmutněla.

„Cassandro, musím se vás na něco zeptat,“ začal a zvážněl. „Protože všechno, co jsme tam viděli, je beze stopy zničené. Nepodařilo se vašemu týmu náhodou propašovat nějaké poznámky, fotografie, prostě nějaký pevný důkaz o xitaclánském nalezišti?“

Zavrtěla hlavou, škubla sebou a tváří se jí mihl záchvěv bolesti. „Ne, nic. Celý můj tým tam zahynul. John, Cait, Christopher a Kelly. Všichni jsou mrtví, zabiti na prahu kariéry. Kvůli mně a kvůli Xitaclánu byl zavražděn i můj otec.“ Polkla a podívala se zpátky na televizor, jako by si raději přála se znovu rozptylovat besedou, zkrátka čímkoli, jenom ne tímto rozhovorem s Mulderem. „Ne, Muldere.

Všechno je to pryč, včetně našich záznamů. Jediné, co mi zbylo, jsou vzpomínky, a ani ty nejsou moc jasné.“

Mulder stál vedle ní, na moment obrátil pozornost k zhasnuté obrazovce a hledal správná slova.

Cassandra byla uzavřená do sebe, jako by pátrala po zdroji síly. Když opět promluvila, překvapila ho.

„Muldere, na Yucatánu je dosud hromada neodkrytých archeologických nalezišť. Až se dám do kupy, možná uspořádám novou výpravu. Kdo ví, co bychom ještě mohli objevit?“

Mulder si dovolil mírný úsměv. „Kdo ví?“

TŘICET DEVĚT

Domov Scullyové, Annapolis, Maryland, USA neděle 13.07

Scullyová se podívala na pejska, stočeného do klubíčka na gauči, zapnula počítač, posadila se za stůl a zhluboka se nadechla.

Je to něco úplně jiného, než se potloukat po mokré středoamerické džungli plné hmyzu, pomyslela si.

Rozhodně změna k lepšímu.

Když teď byla zase doma, musela se jako obvykle soustředit na vypracování oficiální zprávy o Xitaclánu.

To obnášelo trochu kouzlení s fakty, mezerami a nejasnostmi, až se jí nakonec podaří všechno spojit dohromady. Čekaly na ni nové případy, nová vyšetřování, další akta X. Proto musela tento případ uzavřít a přejít k dalšímu.

Za pár hodin klidu a samoty ve svém bytě se prokousala stohy papíru, které se jí navršily během cesty do Mexika.

Bylo to fajn, být zase v civilizovaném světě.

Dala si v křesle nohy křížem, opřela si poznámkový blok o koleno a pustila se do psaní. Nanečisto si načrtávala myšlenky, než je potom přenesla do zprávy v počítači.

Naškrábala několik nadpisů, sepsala nápady a zařadila je do široce definovaných kategorií.

Zvláštní

úkol

–

vypátrat

pohřešované

členy

archeologického týmu, splnili. Vždycky byla vděčná, když mohla oficiální případ označit za UZAVŘENÝ, alespoň technicky. Zástupce ředitele Skinner bude spokojený.

V notesu nalistovala jména čtyř zavražděných členů výpravy a připojila podrobnosti o tom, jak jejich těla objevila potopená v cenote a jak je s Mulderem z vody vyzdvihli. Popsala zjevnou příčinu smrti: zavraždění střelnou zbraní, zlomené obratle a případné utopení.

Uzavřela, že Cait Barronová, Christopher Porte, Kelly Rowan a John Forbin byli všichni zabiti příslušníky partyzánské organizace Liberación Quintana Roo.

Nevěděla, co napsat ke jménu Cassandry Rubiconové.

Ta byla nalezena živá a zdravá, i když Scullyová nechápala, jak je to možné. Stále neměla uspokojivé vysvětlení pro její zmizení a dva ztracené týdny v jejím životě. Courala někde po džungli, nebo se schovávala v xitaclánských ruinách, zatímco ostatní členové jejího týmu leželi mrtví v obětním závrtu? Mulderovo povídání o havarované kosmické lodi a zavěšených oživovacích komorách ve spisu uvést nemohla.

Jako poznámku na okraj si načmárala větu o tom, jak bezprostředně po xitaclánské katastrofě a debaklu tajné americké vojenské akce mexická vláda nakonec nasadila početné síly a partyzánskou činnost potlačila.

Vojáci zkonfiskovali zbývající ilegální zbraně a zatkli zbylé revolucionáře, kteří přežili a schovávali se ve vesnicích v džungli.

Násilnické hnutí Liberación Quintana Roo bylo rozdrceno. Jejich vůdce, přeběhlík, policejní šéf Carlos Barreio, zůstal na svobodě. Mulder sice trval na vlastním výkladu, co se s tím člověkem stalo. Přestože Scullyová z kolegy objasnění mámila, nepředložil jí dostatečné podrobnosti, aby jeho verze mohla být důvěryhodně zařazena do zprávy. Zvláštní vztah k případu neměli.

Pokud jde o taktickou jadernou zbraň, která údajně vyhladila pevnost Xaviera Salidy, jejich vyšetřování neodhalilo žádný důkaz o další výzbroji na černém trhu, žádné jaderné zbraně, které by se dostaly do rukou středoamerických zločinců. Po tom by musely dále pátrat jiné celostátní orgány, jako například CIA nebo ministerstvo zahraničních věcí.

Pod hlavičkou Vladimir Rubicon Scullyová shrnula scénář, jak byl zabit: Fernando Victorio Aguilar ho udeřil do hlavy, protože starý archeolog pohrozil, že odvysílá svou zprávu a povolá další vládní pomoc, což by Aguilarovi překazilo obchodování s kradenými artefakty.

Váhavě se zmínila, že jejich průvodce Aguilara, Rubiconova vraha, zabilo v džungli „divoké zvíře“.

Potom polkla, otálela, kreslila si tužkou a nakonec práci přerušila a odskočila si uvařit instantní kávu.

Vodu ohřála v mikrovlnné troubě.

Nejhůř se jí vysvětlovali zrůdní opeření hadi. Jejich přítomnost jí v racionální zprávě působila největší obtíže.

Neuměla je vylíčit, a přitom je viděla na vlastní oči. Jejich existenci nemohla popřít.

Již předtím jí Mulder útržkovitě popsal, jak v měsíčním svitu letmo zahlédl nadpozemské opeřené nestvůry, ale ona to připisovala pouze jeho představivosti. A přece i ona sama pozorovala vytáhlého a svinutého netvora s dlouhými, duhově zbarvenými šupinami a zakřivenými tesáky.

Konečně se obrnila, znovu usedla za psací stůl a zvedla pero. Bez dalšího přemýšlení napsala své vysvětlení, nejlepší, jaké svedla.

Opeření hadi musejí být zástupci velkého, dosud nezaznamenaného druhu plaza, možná téměř vyhynulého.

Odpradávna však muselo přežívat dostatek jedinců, aby mohly vznikat legendární obrazy na mayských stavbách a artefaktech. Zpětně si uvědomila, že Mulder měl pravdu: motiv opeřeného hada se objevil na tolika glyfech a stélách, že bylo pravděpodobné, že se s tímto druhem staří Mayové setkávali. Mulder dokonce vyslovil domněnku, že tito masožraví opeření hadi třeba mají na svědomí četné zprávy o zmizení lidí v oblasti Xitaclánu.

Rovněž přidala poznámku o hustotě středoamerických deštných pralesů, kolik tisíc nových druhů se každý rok identifikuje. Podle ní tudíž nelze zcela vyloučit, že velký masožravý plaz, zejména s tak zjevnou inteligencí, zůstal vědeckým výpravám a studijním skupinám zoologů dodnes utajený.

Agent Mulder jí připomněl, kolik obrazů podobných stvoření existuje v mytologii po celém světě: draků, kříženců kohouta s ještěrem, okřídlených draků, čínských vodních draků Čím víc o tom uvažovala, tím větší smysl jí to dávalo a přikláněla se k možnosti, že tyto vzácné kreatury skutečně existovaly.

Vzhledem ke zničení Xitaclánu a četné nové sopečné činnosti na poloostrově Yucatán Mulder nebyl schopen předložit přesvědčivé důkazy. Jeho mimozemské artefakty zůstaly nepotvrzeny, jeho vrak kosmické lodě byl zničen.

Měla pocit, že kdyby uvedla jeho očité svědectví, nemohla by je ničím podepřít.

Upila hořké kávy, prolétla vyhotovené poznámky a otočila se k počítači. Pár řádků načmáraných v bloku vyškrtla, uspořádala si myšlenky na papíře a pak položila prsty na klávesnici.

Bylo jí jasné, že v závěrečné zprávě musí všechno uhladit. Zmohla se jenom na konstatování, že v Xitaclánu zůstalo mnoho nevyjasněného.

ČTYŘICET

Ústředí FBI, Washington, USA

neděle 14.12

Ústředí FBI vlastně nikdy nemívalo zavírací den, ale klid nedělního odpoledne Mulderovi dodával příjemný pocit ve srovnání s obvyklým shonem běžného pracovního dne.

Na stropě svítila jenom jedna řada zářivek, ostatní byly šedočerné. Atmosféra v kancelářích FBI na něj doléhala jako hmatatelná přítomnost. Spousta vyšetřování, spisů k jednotlivým případům, věčné drnčení telefonů, vrčení fotokopírovacích přístrojů a jiný lomoz až do noci.

Telefon vedle jeho pracovního stolu byl tentokrát tichý.

Stejně tak počítače a telefony v sousedních kancelářích a místnůstkách na chodbě.

Nezřídka docházel do práce i o víkendu. Však si ho Scullyová často dobírala, že šidí společenský život.

Nyní seděl zamyšlený, měl stažené žaluzie a rozsvícenou stolní lampičku. Mnul si hřbet nosu a druhou rukou odhrnul hromádku knih o mayských mýtech a archeologii.

Pečlivě si prohlížel svazek družicových snímků, které získal vhodnou výměnou za dva lístky na Washington Redskins. I když míval kvůli vyšetřování málokdy čas chodit na zápasy, kupoval si sezónní permanentku.

Vstupenky se mu pak mnohdy hodily jako užitečná forma úplaty za neoficiální projev přízně v úřadě.

Díval se na kvalitní detailní fotografie. Pár z nich zachycovalo kráter, který zůstal v místě někdejší soukromé vily mexického drogového magnáta. Zvědavě sáhl po další fotce a zkoumal detail zpustošené krajiny kolem xitaclánských zřícenin.

Vulkanické ohnisko již vyvolalo mezi geology ohromné vzrušení. Tamější část Yucatánu by měla být z geologického hlediska stabilní, a ne aby byla místem zrodu soptícího vulkánu, podobně jako se v roce 1948 zničehonic tajemně objevil Parícutin. Již se začal rýsovat kužel nové sopky a předběžné geologické zprávy předpokládaly, že erupce potrvá roky.

Mulder dumal, zda může existovat spojitost mezi Parícutinem a Xitaclánem, ale pak to pustil z hlavy.

K návratu na Yucatán už nebude mít příležitost.

Ani k tomu neměl důvod, neboť vytékající láva a sopečné otřesy musely smazat všechny důkazy, včetně pozemských archeologických trosek. Z někdejší slávy Xitaclánu nezbylo ani zbla.

Vzal do ruky vzácný jadeitový artefakt, hlaďounký zelenkavý kámen zpracovaný do tvaru opeřeného hada.

Tentokrát mu pohled na něj nahnal hrůzu, až mu přejel mráz po zádech, protože ho viděl ve skutečnosti. Nehtem přejížděl po zářezech, hladil opeřené šupiny a zuby v rozevřené tlamě. Tam na tom místě a v tomto artefaktu leželo zakleté tajemství staré mnoho staletí.

Jelikož však byl Xitaclán zničen, nikdo jeho vysvětlení neuvěří. Jako obyčejně.

Vzdychl a položil jadeitovou sošku na stůl. Aspoň mu může sloužit jako nádherné těžítko.