Jennifer L. Armentrout

Buď se mnou

1. kapitola

Sladký čaj bude zřejmě znamenat moji smrt.

Množství cukru v něm by vám po jednom loku mohlo způsobit diabetické kóma, ale to není ten důvod. Ani to, že můj bratr málem zavinil havárii tří vozidel, když prudce otočil auto

do protisměru, poté co obdržel textovku s pouhými dvěma slovy.

Sladký čaj.

Ne, ten důvod je jiný. Sladký čaj mě postaví tváří v tvář Jaseovi Winsteadovi, úžasnému fyzickému ztělesnění každého dívčího snu. A tohle bude poprvé, kdy ho uvidím mimo kampus.

A před očima svého bratra.

Svatá matko boží, tohle bude fakt trapas.

Proč, kruci, musel brácha psát Jaseovi a zmínit se, že jsme poblíž, a zeptat se ho, jestli něco nepotřebuje? Cam mě jenom měl provézt kolem, abych se seznámila s okolím. I když to, co

za chvíli spatřím, bude rozhodně lepší pokoukáníčko než to, co jsem tady doteď viděla.

Kdybych zahlédla ještě jeden striptýzový klub, už bych musela někomu ublížit.

Jeli jsme po staré cestě. Silnici číslo 9 jsme opustili už před celými věky. Cam se na mě zadíval a sklouzl očima z mého obličeje na čaj, který jsem svírala v dlaních. Povytáhl obočí.

„Víš, Terezo, v autě existuje taková věc jako držák na kelímek.“ Zavrtěla jsem hlavou. „To je v pohodě. Podržím to.“

„Když myslíííš,“ protáhl a dál se soustředil na cestu před námi.

Chovala jsem se hloupě a přitom jsem to potřebovala zahrát, jako že o nic nejde. To poslední, co by kdokoli na tomto světě potřeboval, bylo, aby se Cam zajímal, jaký mám důvod chovat se jako retardovaná. „Hm, myslela jsem si, že Jase bydlí poblíž univerzity.“

To znělo normálně, že jo? Bože, byla jsem si celkem jistá, že mi během té ne moc nevinné otázky přeskočil hlas.

„Bydlí, ale většinu času tráví na rodinný farmě.“ Cam zpomalil a odbočil ostře doprava. Kelímek málem vyletěl z okna, ale sevřela jsem ho ještě pevněji. Čaj přežil. „Pamatuješ si na Jacka?“

Samozřejmě. Jase má pětiletého bratra jménem Jack a ten kluk pro něj znamená celý svět.

Jako posedlá jsem si pamatovala všechno, co jsem o Jaseovi zjistila, asi podobně, jako to dělají fanynky Justina Biebera. I když to zní trapně, je to prostě pravda. Aniž by o tom Jase nebo kdokoli jiný věděl, poslední tři roky pro mě moc znamenal.

Byl můj kamarád.

A byl jednou z mála výhod mého bráchy. A taky příčinou, proč jsem se zamilovala.

Když ale Jase přijel s Camem loni k nám domů na návštěvu, zrovna na začátku mého posledního ročníku na střední škole, stal se pro mě něčím mnohem komplikovanějším. Něčím, na co jsem se na jednu stranu snažila zapomenout, ale na druhou stranu jsem odmítala přijít

o vzpomínku na jeho rty přitisknuté na mých, na jeho ruce klouzající mi po těle a na to, jak zasténal moje jméno, jako bych mu způsobila nádhernou rozkoš.

Božínku…

Při té živé vzpomínce mi tváře pod slunečními brýlemi zahořely, proto jsem se otočila k oknu. Nejradši bych ho stáhla a vystrčila hlavu ven. Musím se dát dohromady. Jestli Cam někdy zjistí, že mě Jase políbil, zabije ho a zahrabe jeho tělo u venkovské cesty, jako je tahle.

A to by byla zatracená škoda.

Můj mozek si vzal dovolenou, vůbec jsem nevěděla co říct a potřebovala jsem nutně odvést hovor jinam. Ruce se mi třásly a kelímek od čaje byl navlhlý, sotva jsem ho udržela. Mohla bych se Cama zeptat na Avery; to by zabralo, protože on o Avery opravdu rád mluví. Mohla jsem se zeptat na školu nebo na to, že zase trénuje na jarní zkoušky týmu United. Ale nedokázala jsem myslet na nic jiného, než že konečně uvidím Jase za okolností, kdy přede mnou nebude moct utéct.

Což dělal celý první týden ve škole.

Mohutné stromy po obou stranách cesty začaly řídnout a mezi nimi byly vidět zelené pastviny.

Cam odbočil na úzkou cestu. Auto nadskakovalo ve výmolech, až se mi zvedal žaludek.

Když jsme projeli mezi dvěma hnědými kůly, zamračila jsem se. Pletivo leželo na zemi

a nalevo stála malá dřevěná značka s nápisem: WINSTEADOVI – SOUKROMÝ POZEMEK. Přivítalo nás rozlehlé kukuřičné pole, ale klásky byly suché a žluté, jako by měly za pár dní zvadnout a odumřít. Za ním se páslo několik velkých koní za dřevěným plotem, v němž uprostřed hodně příček chybělo. Většinu pozemku nalevo spásaly krávy, vypadaly vykrmené a šťastné.

Jak jsme přijížděli blíž, vynořila se před námi stará stodola – strašidelná stará stodola, taková jako v Texaském masakru motorovou pilou, včetně toho děsivého otáčejícího se kohouta na střeše. Několik metrů za stodolou stál dvoupodlažní dům. Bílé zdi byly šedivé,

a dokonce až z auta jsem viděla, že daleko víc barvy z domu opadává, než na něm drží. Modrá plachta zakrývala několik míst na střeše a komín vypadal, že každou chvíli spadne. Okolo domu byly naskládané zaprášené červené cihly, jako by někdo začal komín opravovat, ale přestalo ho to bavit a vzdal to. Za stodolou se nacházelo pohřebiště autovraků, moře zrezivělých náklaďáků a sedanů.

Trochu jsem se v sedadle narovnala. Hodně mě to šokovalo. Tohle byla Jaseova farma? Bůh ví, proč jsem si představovala něco… modernějšího?

Cam zaparkoval několik metrů od stodoly a vypnul motor. Pozoroval mě, jak koukám na dům.

Odepnul bezpečnostní pás a povzdechl si. „Jeho rodiče si před pár lety prošli dost těžkým obdobím a teprve teď se znovu staví na nohy. Jase se snaží pomáhat s farmou a se vším okolo, ale jak sama vidíš…“

Farma potřebovala mnohem víc než jenom Jaseovu pomoc. Zamrkala jsem. „Je to… kouzelné.“

Cam se zasmál. „To je od tebe milé.“ Sevřela jsem čaj v ruce pevněji. „Fakt je.“

„Jasně.“ Otočil si kšiltovku tak, aby mu stínila oči. Zpod zadního okraje mu lezly prameny černých vlasů.

Chtěla jsem něco říct, ale zpozorovala jsem nějaký pohyb.

Ze stodoly se vyřítil malý kluk v sedadle miniaturního traktoru, troubil a hulákal. Boubelaté paže měl napjaté, jak pevně svíral volant. Čupřina kudrnatých hnědých vlasů mu v srpnovém slunci zářila. Traktor tlačil zezadu Jase, a i když jsem ho sotva slyšela, vsadila bych se, že vrčel, jak napodoboval zvuk motoru. Vozítko na nerovné zemi nadskakovalo. Jase se smál, jak jeho bráška křičel: „Rychleji! Ještě rychleji!“

Jase bratrovi vyhověl, a zatímco Jack vřískal a svíral volant, tlačil traktor cikcak až k našemu autu, kde zastavil v oblacích prachu.

Potom se Jase napřímil.

No, páni.

Spadla mi brada. Nic na světě by mě nedokázalo přimět, abych se na tu nádheru před sebou nepodívala.

Jase byl do pasu nahý a pokožka se mu leskla potem. Nevěděla jsem, kam až sahají jeho rodinné kořeny, ale mezi předky musel mít Španěly nebo Jihoevropany, protože měl celý rok přirozeně opálenou kůži.

Jak obcházel traktor, svaly se mu zajímavě pohybovaly – vlnily se a napínaly. Měl dokonale vytvarovanou hruď a široká ramena; ten typ svalů, které získáte zvedáním balíků sena.

Vypracované břišáky – hodně zřetelných šest buchet – se mu napínaly při každém kroku. Kdo by nezatoužil se jich dotknout? Džíny mu visely ledabyle nízko na bocích, tak nízko, že jsem si říkala, jestli pod vybledlou džínovinou ještě něco nosí.

Poprvé jsem mohla vidět celé jeho tetování. Od té doby, co jsem ho znala, jsem občas zahlédla, jak mu kousek vykukuje na levém rameni z rukávu. Až doteď jsem nevěděla, co to je.

Tetování bylo obrovské – černě vystínovaná nekonečná smyčka mu začínala na krku a kroutila se přes levé rameno až k lokti. Dva provazy na konci se otáčely proti sobě

a připomínaly mi stočené hady hledící jeden na druhého.

Dokonale to k němu pasovalo.

Jak jsem od něj odtrhávala pohled, tváře mi zčervenaly a v ústech mi vyschlo.

Jase zvedl Jacka ze sedadla, a jak ho držel nad hlavou, svaly na pažích se mu napínaly.

Zatočil se s ním a zhluboka se zasmál, zatímco Jack křičel a mával rukama.

Hormony se mnou dělaly divy.

Když Cam otevřel dveře na straně řidiče, Jase postavil Jacka na zem a něco na mého bráchu zakřičel. Znovu se narovnal a ruce si položil na boky. Přimhouřil oči a zadíval se do auta.

Jase vypadal prostě nádherně. To se o mnoha lidech ve skutečnosti tvrdit nedá. Možná

o celebritách nebo rockových hvězdách, ale jen vzácně uvidíte někoho tak omračujícího jako on.

Červenohnědé vlasy mu v rozcuchaných vlnách spadaly do obličeje, lícní kosti měl široké

a pěkně tvarované, rty plné a docela výrazné. Tvrdou linii čelisti mu pokrývalo mírné strniště. Neměl dolíčky jako Cam nebo já, ale když se usmál, byl to jeden z nejkrásnějších úsměvů, co jsem kdy na klukovi viděla.

Právě teď se ale neusmíval.

Ne. Mírně nakláněl hlavu a zíral do auta.

Byla jsem tak vyprahlá, že jak jsem hleděla z okna, upila jsem trochu toho sladkého čaje. Ten otcovský potenciál přede mnou mě dokonale uchvátil. Ne že bych měla právě v plánu zplodit dítě, ale rozhodně bych přivítala pár tréninkových kol.

Cam se zašklebil. „Ségra, to je jeho pití.“

„No jo.“ Začervenala jsem se a sklonila ruku s čajem. Ne že by na tom záleželo. Nebylo by to poprvé, co bychom si s Jasem vyměnili sliny.

Za oknem Jase zamumlal „sakra“ a otočil se. Chystá se utéct? Krucinál. Vždyť to já mám jeho sladký čaj!

Honem jsem si odepnula bezpečnostní pás a otevřela dveře. Z nohy mi sklouzl sandál,

a protože Cam musel mít terénní pick-up s podlahou snad půl metru nad zemí, spadl z docela velké výšky.

Kdysi jsem se pohybovala ladně. Kruci, vždyť jsem byla tanečnice – trénovaná, zatraceně dobrá tanečnice a dokázala jsem tak dobře držet rovnováhu, že by i gymnastky zezelenaly závistí, ale to bylo předtím, než osudový skok ohrozil mou naději stát se profesionálkou.

Všechno – moje sny, cíle, moje budoucnost – si dalo pauzu, jako by bůh stiskl červené tlačítko na ovladači života.

A za pár vteřin dopadnu na hubu.

Natáhla jsem se, abych se chytila dveří, ale nedosáhla jsem na ně. Jako první se dotknu země nohou, kterou jsem si zranila, a ta neudrží mou váhu. Spadnu a ztrapním se přímo před Jasem a ještě se poliju tím čajem.

Jak jsem začala padat, doufala jsem, že přistanu na obličeji, protože tak bych aspoň nemusela vidět, jak se zatváří.

Odnikud vystřelily dvě ruce a chytily mě za ramena. V jedné chvíli jsem padala z vozidla,

ve druhé se ocitla ve vzpřímené poloze. Nohy mi vteřinu visely ve vzduchu a vzápětí jsem stála a tiskla si kelímek s čajem k hrudníku.

„Proboha, ještě si zlomíš vaz.“ Narazil do mě hluboký hlas a všechny chloupky na těle se mi postavily do pozoru. „Jsi v pořádku?“

Bylo mi mnohem líp než jen „v pořádku“. Naklonila jsem hlavu. Stála jsem hodně blízko k té nejdokonalejší hrudi, jakou jsem kdy viděla. Pozorovala jsem, jak mu kapka potu stéká

po hrudníku a břišních svalech a mizí mezi jemnými chloupky, které pokračovaly až pod okraj džín.

Cam rychle oběhl auto. „Poranila sis nohu, Terezo?“

Nestála jsem takhle blízko Jaseovi asi rok a voněl báječně – jako muž s lehounkou vůní kolínské. Zvedla jsem oči a uvědomila si, že mi spadly sluneční brýle.

Husté černé řasy mu lemovaly neskutečně šedé oči. Když jsem je poprvé uviděla, zeptala jsem se ho, jestli jsou skutečné. Jase se zasmál a navrhl mi, jestli si do nich nechci dloubnout, abych to zjistila.

Teď se však nesmál.

Hleděli jsme jeden druhému do očí a síla jeho pohledu mě připravila o dech. Pokožka mi žhnula, jako bych strávila celý den na slunci.

Polkla jsem a snažila se přimět mozek, aby zase začal pracovat. „Mám pro tebe čaj.“ Jase povytáhl obočí.

„Praštila ses do hlavy?“ zeptal se Cam, když došel až k nám.

Tváře mi zčervenaly. „Ne. Možná. Já nevím.“ Natáhla jsem ruku s čajem, přiměla se usmát a doufala, že to nevypadá jako škleb. „Tady to máš.“

Jase pustil moje paže, vzal si čaj a já jsem zatoužila po tom, abych mu ho tak dychtivě nepředala, protože by mě možná ještě pořád držel. „Díky. Víš jistě, že jsi v pořádku?“

„Jo,“ zamumlala jsem a sklopila pohled. Moje brýle ležely vedle pneumatiky. Povzdychla jsem si, zvedla je a očistila, než jsem si je opět nasadila. „Díky, žes… hm, mě chytil.“

Chvíli se na mě díval a potom se otočil, když k němu přiběhl Jack s košilí v ruce. „Mám to!“ vykřikl chlapec a mával košilí jako vlajkou.

„Díky.“ Jase si vzal košili a vyměnil ji za čaj. Rozcuchal klukovi vlasy a k mému zklamání si přetáhl košili přes hlavu a zakryl tak své tělo. Podíval se na Cama. „Nevěděl jsem, že je Tereza s tebou.“

Navzdory horku mi po zádech přeběhl mráz.

„Vozil jsem ji po městě a okolí, aby se tu neztratila,“ vysvětlil Cam a křenil se na toho malého rošťáka, který se ke mně pomalu přibližoval. „Nikdy dřív tady nebyla.“

Jase přikývl a vzal si čaj zpátky. Byla vcelku velká šance, že Jack za tu chvíli polovinu vypil. Jase se vydal zpátky ke stodole. Už jsem ho nezajímala. Prostě jen tak. V hrdle mě pálilo, ale

nevšímala jsem si toho a přála si, abych si ten čaj nechala.

„Přijdete dnes večer s Avery na tu party, že jo?“ zeptal se Jase a upil čaje.

„Budou to hody, to si nemůžeme nechat ujít,“ zakřenil se Cam a na levé tváři se mu objevil dolíček. „Potřebujete pomoct s přípravou?“

Jase zavrtěl hlavou. „Bažanti se o to postarají.“ Zadíval se na mě a mě na chvíli napadlo, že se zeptá, jestli přijdu taky. „Musím tady nejdřív ještě pár věcí zařídit a pak zamířím domů.“

Okamžitě jsem pocítila osten zklamání. A pořád mě pálilo hrdlo. Otevřela jsem ústa, ale ihned je zaklapla. Co asi tak před bráchou můžu říct?

Malá ruka mě zatahala za lem trička. Pohlédla jsem dolů do šedých očí vypadajících mladě i oduševněle.

„Ahoj,“ promluvil Jack.

Roztáhla jsem rty do úsměvu. „Ahoj.“

„Jsi pěkná,“ řekl a zamrkal.

„Děkuju ti.“ Musela jsem se zasmát. Bylo to oficiální; toho kluka mám ráda. „Ty jsi taky moc hezkej.“

Jack se rozzářil. „Já vím.“

Zase jsem se zasmála. Ten kluk byl nepochybně Jaseův bráška.

„Tak fajn, to by stačilo, ty casanovo.“ Jase dopil čaj a vyhodil kelímek do nejbližšího koše.

„Přestaň na tu holku dotírat.“

Chlapec si Jase nevšímal a natáhl ruku. „Já jsem Jack.“

Vzala jsem ručku do dlaně. „Já jsem Tereza. Cam je můj bratr.“

Jack na mě kývl baculatým prstem, ať se skloním, a zašeptal: „Cam neumí osedlat koně.“

Zadívala jsem se na kluky. Bavili se o té party, ale Jase nás sledoval. Naše pohledy se

střetly a on bolestivě prudce uhnul očima, jak to dělal od té doby, co jsem přijela do Shepherdu.

Otráveně jsem obrátila pozornost zpátky k Jackovi. „Chceš znát tajemství?“

„Jo!“ Široce se usmál.

„Já také nevím, jak osedlat koně. Dokonce jsem na něm ani nikdy nejela.“

Oči mu málem vypadly z důlků. „Jasi!“ zakřičel a utíkal za bratrem. „Ona nikdy nejela na koni!“

A to to mělo být tajemství.

Jase na mě pohlédl a já jsem pokrčila rameny. „Je to pravda. Šíleně se jich bojím.“

„Neměla bys. Jsou to skvělá zvířata. Asi by se ti to líbilo.“

„Měl bys jí to ukázat!“ Jack se vrhl na Jase, málem se mu pověsil na kalhoty. „Mohl bys ji to učit, jako jsi to naučitel mě!“

Srdce se mi v hrudi rozbušilo, zčásti kvůli té možnosti, že by mě Jase cokoli učil, a zčásti kvůli mému strachu z těch dinosaurů. Někdo se bojí hadů a pavouků. Nebo duchů a zombií. Já se bojím koní. Připadá mi to jako opodstatněný strach vzhledem k tomu, že vás kůň může zadupat do země.

„Naučil, ne ‚naučitel‘, a myslím, že Tess má lepší věci na práci než jezdit na koni.“

Tess. Zadržela jsem dech. Tak mi říkal jenom on, ale nevadilo mi to. Vůbec ne. Zatímco Jack chtěl vědět, proč jsem mu řekla, že se jmenuju Tereza, a Jase mu vysvětloval, že Tess je zdrobnělina, já jsem si zavzpomínala, kdy mi tak řekl naposledy.

„Vůbec netušíš, co se mnou děláš,“ řekl se rty na mé tváři a já se zachvěla. „Zatraceně, Tess.“

„Můžu si skočit na záchod, než odtud vypadnem? Musím se brzy vrátit,“ vysvětlil Cam. „Slíbil

jsem Avery, že před tou party zajdeme na večeři.“

„Ukážu ti to,“ ozval se Jack a chytil Cama za ruku.

Jase povytáhl tmavé obočí. „Jsem si jistej, že Cam ví, kde máme koupelnu.“

„To je v pohodě,“ mávl na něj Cam. „Pojď, kamaráde, ukaž mi cestu.“

Zamířili spolu do domu a my jsme zůstali sami. Zvedl se teplý větřík a rozevlál mi vlasy, co mi utekly z culíku, a v hrudi mi začal poletovat kolibřík a narážel do mě, jako by si chtěl prodrat cestu ven.

Jase se díval, jak Cam s Jackem klušou pryč po hrbolatém zeleném trávníku, jako někdo, kdo vidí odplouvat poslední záchranný člun před potopením Titanicu. No, docela mě tím urážel, jako kdyby se to, že zůstal se mnou, podobalo potopení, jako by se měl stát žrádlem pro žraloky.

Založila jsem si ruce na hrudi a našpulila rty. Byla jsem podrážděná a hodně mě zabolelo, jak se v mé přítomnosti očividně cítil nesvůj. Vždycky to takové nebylo. Náš vztah byl před tou nocí, kdy mě políbil, rozhodně lepší.

„Co tvoje noha?“

Překvapilo mě, že promluvil, takže jsem se zakoktala: „Hm, není to zas tak hrozné. Už to moc nebolí.“

„Cam mi o tom řekl, když se ti to stalo. Je mi to líto. Vážně.“ Odmlčel se a pohlédl na mě úkosem. Svaly na čelisti mu zacukaly. „Kdy budeš moct zase začít tančit?“

Přešlápla jsem z nohy na nohu. „Nevím. Doufám, že brzy, pokud mě doktor uschopní.

Mačkám pěsti pro štěstí.“

Jase svraštil obočí. „Držím ti palce. Ale stejně je to na prd. Vím, jak moc pro tebe tanec znamená.“

Nezmohla jsem se na víc než přikývnutí, upřímná sympatie v jeho hlase mě zasáhla víc, než by měla.

Konečně se na mě zadíval těma šedýma očima a já jsem zadržela dech. Jeho oči… mě pokaždé ohromily a nutily mě dělat hlouposti. Právě teď měl oči temně šedé jako bouřkové mraky.

Jase nevypadal zrovna štěstím bez sebe.

Prohrábl si vlhké vlasy a zhluboka vydechl. Sval na čelisti se mu začal třást. Moje podráždění se proměnilo ve zmatek a to pálení v hrdle se mi přesunulo do očí. Musela jsem si opakovat, že to neví – že není možné, aby to věděl, a že moje pocity, bolest a krutá rána z odmítnutí nejsou jeho vina. Byla jsem prostě Camova sestřička, příčina toho, proč se Cam před skoro čtyřmi lety dostal do tolika problémů a proč k nám domů Jase začal jezdit každý víkend. Znamenala jsem pro něj jenom ukradený polibek. To bylo celé.

Začala jsem se otáčet. Chtěla jsem na Cama počkat v autě, než provedu něco trapného; třeba se rozbrečím. Emoce si se mnou pohrávaly od té doby, co jsem si poranila nohu, a vidět znovu Jase tomu nepomáhalo.

„Tess, počkej.“ Jase překročil vzdálenost mezi námi jedním dlouhým krokem. Zastavil se tak blízko, že se jeho obnošené tenisky málem dotýkaly mých prstů na nohou. Zvedl ruku k mé tváři. Nedotkl se mě, ale ucítila jsem na kůži horkost jeho ruky. „Musíme si promluvit.“

2. kapitola

Pramen vlasů, po němž se Jase natáhl, povlával nedotčený kolem mého obličeje a jeho slova mezi námi zůstala viset. Žaludek se mi scvrkl, jako to dělával vteřiny předtím, než jsem vstoupila na pódium. Ze strachu se mi v hrudi vždycky utvořila ledová koule, když jsem předstoupila před porotce a držela rovnováhu, dokud nezačala hrát hudba. Bez ohledu na to, kolika soutěží jsem se účastnila nebo kolikrát jsem vystupovala, vždycky jsem prožívala pár vteřin, kdy jsem nechtěla nic jiného než utéct z pódia.

Ale nikdy jsem neutekla a s Jasem to bylo stejné. Neuteču od tohohle rozhovoru. Kdysi dávno jsem bývala zbabělec. Byla jsem moc vyděšená na to, abych řekla pravdu o tom, co mi Jeremy

– bývalý přítel z pekla – prováděl. Ale ta holka už nejsem. Už nejsem zbabělá.

Zhluboka jsem se nadechla. „Máš pravdu. Musíme si promluvit.“

Jase spustil ruku a ohlédl se přes rameno k domu. Mlčky mi položil dlaň mezi lopatky.

Překvapilo mě to, proto jsem sebou škubla a začervenala se.

„Projdeš se se mnou?“

„Jasně.“ Kolibřík se mstivě vrátil a kloval si díru ven.

Nešli jsme daleko, pořád jsme měli na dohled dům. S tak velkým pozemkem okolo mi bylo jasné, že tu musela být místa, kde bychom měli víc soukromí, ale on mě zavedl k blízké dřevěné ohradě obklopující pastvinu naproti louce, kde se pásli koně.

„Posadíš se?“ zeptal se, a než jsem mohla říct, že postojím, chytil mě za boky. Zalapala jsem po dechu, když mě zvedl, jako bych nevážila víc než jeho bráška, a posadil mě na horní příčku. „Takhle je to pro tvoje koleno lepší.“

„Moje koleno…“

„Neměla bys tu postávat.“ Založil si paže.

Chytila jsem se drsného dřeva a nedohadovala se jen proto, že jsem se o svém kolenu nechtěla bavit. Díval se na mě, ale nepromluvil, a já jsem chtěla sedět mlčky, aby začal mluvit jako první.

Vydržela jsem být zticha asi pět vteřin, než jsem vyhrkla to první, co mě napadlo. „Je to hloupost.“

„Co?“ Jase se zamračil.

„Jméno toho města.“

Stáhl si delší prameny hnědých vlasů z obličeje. „Jsi naštvaná kvůli tomu, jak se jmenuje město?“

„Je Spring Mills vůbec město? Ty tak trochu žiješ v Spring Mills, že jo?“ Jase se díval zmateně a já jsem pokrčila rameny. „Myslím tím, že to není třeba Hedgesville nebo Falling Waters? Přece jenom proto, že někde postavíš supermarket, se z toho místa ještě nestane město.“

Jase na mě ještě chvíli zíral a pak se zhluboka zasmál – byl to pěkný zvuk. Bože, pomoz mi, ale milovala jsem, když se takhle smál. Bez ohledu na to, jak mě dráždil a jak moc jsem ho chtěla nakopnout, když se smál, jako by celý můj den prozářilo slunce.

Opřel se o plot a vzhledem k jeho výšce jsme měli oči ve stejné úrovni. Natáhl se a objal mě kolem ramen. Přitáhl si mě blíž – dost blízko na to, že kdybych zvedla hlavu, měli bychom ústa pár centimetrů od sebe. Srdce mi v hrudi několikrát poskočilo. Jestli ho hovor o falešných městech a supermarketech dostal do objímací nálady, měla bych začít mluvit o místech jako

Darksville nebo Shanghai nebo…

„Někdy si myslím, že to nemáš v hlavě v pořádku.“ Sevřel mě a opřel se mi bradou o hlavu.

Připravil mě o dech. „Ale líbí se mi to. Líbíš se mi. Opravdu. Jen nevím, co to o mně vypovídá.“

Že mi srdce předtím poskakovalo? Teď sebou šilo jako ninja. Možná tenhle rozhovor nakonec neskončí tím, že budu brečet někde v koutku. Uvolnila jsem se. „Že jsi úžasnej?“

Zasmál se a jeho ruka mi sklouzla dolů po páteři, pak ji odtáhl a vyhoupl se na plot vedle mě.

„Jo, něco takovýho.“ Ticho se protahovalo a on si mě prohlížel. Oči měl teď skoro světle modré. „Mám tě rád,“ přiznal tiše. „A proto je to mnohem těžší. Vůbec nevím, kde začít, Tess.“

Ninja v mém srdci si právě zlomil vaz. Já jsem věděla, kde by mohl začít. Co třeba tím, proč mi neodpověděl na žádný e-mail ani textovku od té noci před rokem? Nebo proč přestal jezdit s Camem k nám domů? Nedostala jsem ale šanci mu tyhle otázky položit.

„Promiň,“ řekl a já zamrkala, protože mi tím vyrazil dech. „To, co se mezi námi stalo, se stát nemělo. Je mi to líto.“

Otevřela jsem ústa, ale nedokázala jsem promluvit. Je mu to líto? Měla jsem pocit, jako by mě praštil do prsou, protože to, že je mu to líto, znamená, že lituje toho, co udělal. Já toho nelitovala, ani trošku. Ten polibek… to, jak mě políbil, dokazovalo, že opravdu existuje něco jako nekontrolovatelná přitažlivost, že touha po něčem silnějším může být slastně bolestná a že když se rty dotknou, skutečně létají jiskry. Lituje toho? Já jsem z toho polibku žila, opatrovala ho a srovnávala s ním všechny předchozí, kterých nebylo moc, a každý poté; těch bylo ještě míň. A on toho litoval.

„Tu noc jsem pil,“ pokračoval Jase a sval na čelisti mu cukal do rytmu mého srdce. „Byl jsem opilej.“

Sklapla jsem ústa, když mi to došlo. „Tys byl opilej?“

Pohlédl stranou a zase si zajel rukou do vlasů, když po mně střelil očima. „Nevěděl jsem, co dělám.“

Žaludek se mi strašně kroutil. Byl to stejný pocit, jako když jsem špatně doskočila na nohu.

To strašidelné varování, že mě čeká velká bolest. „Tu noc jsi vypil tak dvě piva.“

„Dvě?“ Nedíval se na mě. „Hmm, vím, že to muselo být víc.“

„Muselo?“ Hlas mi přeskočil, jak se ve mně začal vzmáhat jiný pocit. „Já si tu noc pamatuju

jasně, Jasi. Vypil jsi sotva dvě piva. Nebyls opilej.“

Jase mlčel, ale jak jsem se na něj dívala, svíral čelisti, jako by si měl rozdrtit stoličky. Už to, že se omluvil, bylo dost zlé, ale svádět to na opilost? To bylo to nejhorší odmítnutí.

„V podstatě tvrdíš, že bys mě nepolíbil, kdybys nepil?“ Sklouzla jsem z plotu a postavila se mu čelem. Odolávala jsem nutkání vrazit mu pěst do břicha. Otevřel ústa, ale předběhla jsem ho. „Bylo to pro tebe opravdu tak nechutný?“

Prudce ke mně otočil hlavu a jeho oči se temně zaleskly. „To jsem neřekl. Nebylo to nechutný. Bylo to…“

„K čertu, jasně že to nebylo nechutný!“ Mockrát v životě mi Cam řekl, že nevím, kdy mám držet jazyk za zuby. Tohle vypadá na jeden z těch momentů. „Tys mě políbil. Dotýkal ses mě. Řekl jsi mi, že netuším, co s tebou dělám…“

„Vím, co jsem řekl.“ V očích se mu stříbrně zablýsklo. Tvrdě se na mě podíval, když seskočil z plotu ladně skoro jako šelma. „Jenom nevím, proč jsem to řekl. Muselo to být tím pivem, protože neexistuje žádnej jinej důvod, abych něco takovýho provedl nebo řekl!“

Mou bolest odplavil rudý hněv. Ruce jsem sbalila do pěstí. Ne, v žádném případě za to nemohla dvě piva. „Nejsi žádná muší váha. Dokonale ses ovládal. A musel jsi něco cítit, když jsi

mě políbil, protože nemůžeš takhle líbat a přitom nic necítit.“ Sotva jsem ta slova vypustila z úst, srdce mi pokleslo. Myslet si to byla jedna věc, ale říct to nahlas… Ta slova zněla tak naivně.

„Jak dlouho jsi do mě byla blázen? Jasně že sis pak myslela, že to znamenalo něco úžasného. Ježíši, Tess, proč si myslíš, že jsem s tebou celou tu dobu nemluvil? Věděl jsem, že si budeš myslet, že je za tím něco víc,“ prohlásil Jase a mně zrudly tváře. „Byla to chyba.

Nepřitahuješ mě, ne takhle.“

Uskočila jsem, jako by mě uhodil. A bůh ví, že vím, jaké to je dostat facku. Zčásti bych jí před tímhle dala přednost. Měla jsme utéct, když řekl, že si musíme promluvit. Nebo jsem měla aspoň dokulhat zpátky k autu. Vykašlat se na hrdinství a konfrontaci. Ranil mě a navíc dostal

do rozpaků, pálily mě z toho oči. Evidentně jsem byla průhledná jako sklo, takže jsem byla vděčná za sluneční brýle skrývající moje emoce, ale Jase musel poznat něco z mého výrazu, protože na okamžik zavřel oči.

„Sakra,“ zaklel tiše a pokožka kolem úst mu mírně zbledla. „Tak jsem to nemyslel. Já…“

„Myslím, že ano,“ odsekla jsem a ustoupila o další krok. Jase měl pravdu. Ta noc byla chyba

– hloupý polibek, s nímž jsem si spojila emoce, a během Jaseovy nepřítomnosti si z něj udělala něco víc. Nemyslím, že jsem se někdy cítila hloupěji než v téhle chvíli. „Nemohl ses vyjádřit jasněji.“

Znovu zaklel a přistoupil blíž. Sklonil hlavu a několik vln mu spadlo do obličeje. „Tess, ty to nechápeš…“

Krátce jsem se zasmála, když mě ponížení zasáhlo jako protržená přehrada. „No, jsem si jistá, že ti dokonale rozumím. Lituješ toho. Je mi to jasný. Byla to chyba. Asi na to chceš zapomenout. Moje smůla. A nezáleží na tom. Je to pryč.“ Mluvila jsem nesouvisle, ale nedokázala jsem se zastavit. Snažila jsem se zachovat si tvář tím nejhorším možným způsobem, a jak jsem mlela dál, nepodívala jsem se na něj. Nedokázala jsem to, proto jsem se soustředila na jeho tenisky špinavé od trávy. „Stejně tady nebudu moc dlouho. Jak se stav kolena zlepší, vypadnu odsud. Snad to bude co nejdřív. Takže si nemusíš dělat starosti s tím, že se se mnou budeš potkávat moc dlouho nebo že tohle téma znovu nadhodím. Rozhodně nejsi jedinej kluk, kterej…“

„Tě políbil?“ Jeho ostrý tón mě přiměl zvednout hlavu. Oči mhouřil tak, že byly vidět jen úzké stříbrné skulinky. „S kolika kluky ses líbala, Terezo?“

Moc jich nebylo. Mohla bych je spočítat na jedné ruce a potřebovala bych jenom dva prsty na ty, co se dostali ještě dál, ale pýcha do mě zaťala drápy. „Bylo jich dost,“ odpověděla jsem a překřížila paže. „Víc než dost.“

„Opravdu?“ Zatvářil se zvláštně. „Ví o tom tvůj brácha?“

Odfrkla jsem si. „Proč bych se o tom měla bavit s bráchou? On vůbec nemá co mluvit do toho, koho a kam líbám.“

„Kam?“ zopakoval a naklonil hlavu, jako by se nad tím jednoduchým slovem musel zamyslet. Ve chvíli, kdy se rozhodl, co by to mohlo znamenat, mu široká ramena ztuhla. „Kam je líbáš?“

„No, do toho ti nic není.“

Podíval se na mě ostřeji. „To teda rozhodně je.“ Copak žije v jiném vesmíru? „To si nemyslím.“

„Tess…“

„Neříkej mi tak,“ okřikla jsem ho a zhluboka se nadechla.

Jase se po mně natáhl, ale jednoduše jsem se mu vyvlékla. To poslední, co potřebuju, je,

aby se mě dotýkal. V neobyčejných rysech se objevilo odhodlání. „Kam je…“

Bouchly za námi vstupní dveře od domu a zachránily mě. Jase ustoupil a zhluboka se nadechl, když se k němu rozběhl přes trávník a štěrk malý bráška.

Z asi metrové vzdálenosti skočil na Jase a křičel: „Superman! Superman!“

Jase Jacka chytil, hodil si ho na záda a přidržel si jeho malé ruce okolo krku. Jak s ním zatočil, Jack mu visel ze zad jako Supermanův plášť.

„Omlouvám se, že mi to tak dlouho trvalo.“ Cam se křenil, jako by si vůbec nevšiml toho pro mě nesnesitelného napětí. „Tvoje máma připravila limonádu. A jablečný koláč. Musel jsem si vzít.“

Jase se usmál, ale zároveň sklonil hlavu. „To je mi jasný.“

Stála jsem tam jako socha. Pták by se mi mohl vykadit na hlavu, a já bych se nepohnula.

Svírala jsem ruce tak silně, že jsem necítila prsty.

Když se Jase otočil stranou, Jack se na mě usmál. „Budeš se učit jezdit?“

Nejdřív jsem nechápala, o čem to mluví, ale když mi to došlo, nevěděla jsem co odpovědět. Pochybovala jsem o tom, že by mě tu Jase ještě někdy chtěl vidět, dokonce i kdybych sebrala kuráž na jednu z těch věcí nasednout.

Cam se na mě podíval s povytaženým obočím, Jase svíral čelisti a zíral do země a Jack čekal na odpověď.

„Já nevím,“ vyhrkla jsem nakonec přiškrceným hlasem. Donutila jsem se neudělat ze sebe ještě větší hlupačku a usmála se. „Ale jestli ano, pomůžeš mi se to naučit, je to tak?“

„Jo!“ Jack přímo zářil. „Můžu tě to naučil!“

„Naučit,“ zamumlal bezmyšlenkovitě Jase a zahákl ruce za Jackovy nohy. „Jak už jsem říkal, prcku, pravděpodobně má lepší věci na práci.“

„Nic není lepší než jezdit na koni,“ nedal se odbýt Jack.

Jase se i s bráškou na zádech napřímil a pohlédl na mě. Tvářil se dokonale prázdně a já si přála, abych se o jízdě na koni vůbec nezmínila. Jase si asi myslí, že jsem to myslela vážně

a snažila se najít způsob, jak se s ním vidět.

Upřímně, po tomhle jsem jeho obličej už nikdy vidět nechtěla.

Bolelo to, že jsem to vnímala takhle. Před tím polibkem jsme se kamarádili – byli jsme dobří kamarádi. Posílali jsme si textovky, psali si e-maily, bavili jsme se, kdykoli k nám přišel

s Camem na návštěvu. A teď jsme to zničili.

Nebudu brečet. Nebudu brečet. To jsem si pořád opakovala, zatímco jsem kráčela zpátky k autu a nasedala dovnitř. Vytáhla jsem se nahoru na zdravé noze. Nebudu brečet kvůli tomu pitomci. Taky jsem si říkala, abych přestala na Jase zírat, ale pozorovala jsem ho, dokud se brácha nevrátil.

„Připravená zamířit zpátky?“ zeptal se Cam, když zavřel dveře.

„Připravená.“ Hlas jsem měla nepřirozeně zastřený.

Jak otáčel klíčkem, zadíval se na mě. Zamračil se. „Jsi v pořádku?“

„Jo,“ hlesla jsem a odkašlala si. „To je alergie.“

Pochybovačný výraz na jeho obličeji jsem mohla čekat. Žádnou alergií jsem netrpěla a brácha to věděl.

Cam mě vysadil před komplexem West Woods. Požádala jsem ho, ať pozdravuje Avery, opatrně vystoupila a zamířila úzkou ulicí k Yost Hall. Nachystala jsem si přístupovou kartu k otevření dveří.

S kolejí jsem měla štěstí. Protože jsem nastoupila později, všechny pokoje v Kenamond Hall a Gardiner Hall, tedy v budovách určených prvákům, už byly plné. Málem jsem nedostala kolej vůbec. Den před zahájením vyučování jsem zašla do kanceláře vedoucí kolejí a modlila se, aby mě mohli někam strčit – kamkoli. Moje jediná další možnost byla zůstat u Cama, a přestože mám bráchu ráda, bydlet s ním bylo to poslední, co bych si přála.

Ukáply slzy, zatahalo se za provázky a já skončila ve West Woods, ubytovně bytového stylu, která byla mnohem lepší než ty malé místnůstky zvané pokoje na jiných kolejích.

Použila jsem přístupovou kartu, vklouzla do chladné chodby a zamířila ke schodišti. Mohla jsem jet do třetího patra výtahem, ale uvědomila jsem si, že chůze a stoupání do schodů je dobré pro mou nohu, když nemám dovoleno dělat nic aktivnějšího. Ale to se brzy změní. Musí, protože jestli se mám na jaře dostat zpátky do studia, musím si udržet figuru.

Když jsem se dobelhala ke dveřím našeho apartmá, ztěžka jsem oddechovala. Hlava mi nechtěla pobrat, jak se moje tělo za tak krátkou dobu mohlo proměnit z Terminátora v měkkého plyšáka.

Povzdechla jsem si, protáhla kartu čtecím zařízením a vstoupila do obýváku. Měla jsem chuť zalézt si do postele, strčit si hlavu pod polštář a předstírat, že se dnešek nestal.

Ale to bych chtěla moc.

Zprudka jsem vydechla, když jsem uviděla na klice dveří ložnice viset tmavě růžový šál.

Zavřela jsem oči a zasténala.

Růžový šál znamenal, že můžete vstoupit jen na vlastní nebezpečí. Neboli že moje kámoška si právě sladce užívá. Nebo že se uvnitř tiše hádají, a jestli jo, brzy se budou hádat hlasitě.

Alespoň koupelna byla volná.

Odbelhala jsem se k odřenému starému gauči, svalila se na něj s ladností březí horské ovce a upustila vedle sebe kabelku. Zraněnou nohu jsem si hodila na konferenční stolek a natáhla se. Doufala jsem, že ulevím tupé bolesti v koleni.

Z druhé strany zdi jsem uslyšela ránu a trhla sebou. Ohlédla jsem se přes rameno

a zamračila se. Asi o vteřinu později jsem zaslechla tlumené zasténání a naježily se mi chloupky na krku.

Neznělo to jako šťastné zasténání na pokraji orgasmu. Ne že bych věděla, jak to zní.

Přestože jsem párkrát měla sex, vždycky to skončilo tak, že jsem proklínala každou romantickou knihu, kvůli níž jsem věřila, že se budu vznášet v oblacích. Ale tohle neznělo dobře.

Nechala jsem nohu na stole, natočila se a naslouchala, co se v místnosti děje. Moje spolubydlící Debbie Lambová byla třeťačka a připadala mi jako opravdu milá holka.

Neukřižovala mě za to, že jsem ji připravila o možnost strávit semestr, aniž by se s někým musela dělit o pokoj, a byla opravdu chytrá a tichá.

Ale její kluk byl úplně jiný.

Uplynulo pár vteřin, když jsem zaslechla tiché chlapské zavrčení. Se zarudlými tvářemi jsem se tak prudce otočila, až jsem si málem zablokovala krk. Popadla jsem polštář a zakryla si jím obličej.

Rozhodně se oddávají sexu.

A já tu sedím a poslouchám jako cvok.

„Ježíši,“ zamumlala jsem. „Proč jsem vůbec na vysoké?“ Tupá bolest v koleni mi to rázem připomněla.

Pomalu jsem polštář odtáhla z obličeje. Dveře naproti mně vedoucí do druhé ložnice

v apartmá zůstaly zavřené. Naše spolubydlící jsem od začátku školy ještě ani jednou neviděla.

Částečně jsem byla přesvědčená, že jsou neviditelní nebo jsou v programu na ochranu svědků, nuceni skrývat se v pokoji. Věděla jsem, že nejsou mrtví, protože jsem je někdy, když jsem byla v obýváku, slyšela. Kdykoli mě ale zaslechli pohybovat se po bytě, ztichli.

Prostě byli divní.

Opřela jsem se o polštář, sáhla do kabelky a vytáhla mobil. Zvažovala jsem, jestli nemám napsat Sadi, ale nemluvila jsem s ní od června, kdy jsem odešla ze studia. S žádnými kamarády jsem se od té doby nebavila.

Většina z nich byla v New Yorku. Sadi začala chodit do Joffreyho baletní školy, kam jsem získala stipendium. To byl můj život, můj sen, ale prožívali ho jiní. Stipendium mi však nezrušili. Odložili ho a slíbili mi místo na příští rok, jestli se mé zranění zahojí. Hodila jsem telefon zpátky do kabelky a opřela se. Doktor Morgan, odborný lékař ze Západovirginské univerzity, který mě operoval, věřil, že mám devadesátiprocentní šanci na úplné zahojení, pokud neutrpím další zranění. Většina lidí by si myslela, že to je velká šance, ale mě těch deset procent děsilo

k smrti a odmítala jsem o tom vůbec přemýšlet.

Než se dveře od ložnice otevřely, uběhlo asi čtyřicet minut. Debbie vešla do obýváku, prohrábla si rukou po ramena dlouhé hnědé vlasy a uhladila jejich konce. Když mě zahlédla, tváře jí zrudly.

Přikrčila se. „Ježíši! Jsi tu dlouho?“

„Ne. Jenom pár minut…“ odmlčela jsem se a lépe se na Debbie zadívala. Upravovala si lem květované halenky. Oči měla zarudlé a napuchlé. Hádali se. Zase. Museli se udobřit, ale hádali se tak často, až jsem se divila, jestli jim mezi hádkami a sexem na usmířenou zbývá čas

na cokoli jiného.

Z ložnice vyšel Erik a prstem lítal po displeji mobilu. Krátké tmavé vlasy mu na hlavě stály.

Vypadal dobře, to musím uznat, ale nerozuměla jsem tomu, jak někoho mohl přitahovat. Vůbec ne. Měl důležité postavení v bratrstvu, do nějž patřil i Jase, na střední byl místní hvězdou

v basketbalu, ale choval se jako hyena zahnaná do úzkých.

Zastrčil si telefon do kapsy džín, usmál se na mě, ale byl to nervózní úsměv, který mě znepokojoval.

„Jsi v pořádku?“ zeptala jsem se Debbie.

„Jasně že je,“ odpověděl se smíchem Erik.

Hleděla jsem na ni a ignorovala ho, ale Debbie prudce přikývla. „Jo, je mi fajn. Jdeme něco sníst, než zamíříme na tu party. Chceš jít taky?“

Otevřela jsem ústa, ale Erik odpověděl i za mě. „Vypadá, že ji bolí koleno, takže tu asi chce zůstat.“

Zaklapla jsem pusu.

Zdálo se, že Debbie je to nepříjemné, ale Erik už ji strkal ke dveřím. „Přijdeš na party?“

Ve skutečnosti mě nikdo nepozval, ale věděla jsem, že kdybych se tam ukázala, nikdo by nic nenamítal – nikdo až na Jase, a jeho jsem vidět nechtěla. Pokrčila jsem rameny. „Ještě nevím.“

Debbie otálela. „Dobře…“

„Zlato, no tak, mám už kurva hlad.“ Erik ji popadl za paži a pevně ji sevřel. „Je pozdě.“ Když jsem se dívala, jak silně ji svírá, zkroutil se mi žaludek. Kolikrát mě takhle chytil

Jeremy? Mnohokrát, ani bych to nespočítala. Když jsem to viděla, dělalo se mi zle. Nutilo mě to myslet na věci, na něž bych nejradši zapomněla.

Debbiin vratký úsměv zakolísal. „Pošli mi textovku, kdybys chtěla… nebo cokoli potřebovala.“ Erik si pro sebe cosi zamumlal a vzápětí byli pryč. A já tu zůstala sedět s nohou nataženou

na stolku, zírala jsem na dveře, ale myšlenky se mi zatoulaly o několik let zpátky.

„Víš, že mám kurva hlad,“ řekl Jeremy, nahnul se a chytil mě za paži. Sevřel mě tak silně, že jsem vykřikla. Auto mi najednou připadalo neskutečně malé. Nebylo v něm dost vzduchu.

„Co ti trvalo tak dlouho? Vykecávala ses do telefonu?“

„Ne!“ Věděla jsem, že mám zůstat v klidu, neodtahovat se, protože to by ho ještě víc rozzlobilo. „Mluvila jsem jenom s Camem.“

Přestal mě svírat tak pevně. „Je doma?“ Zavrtěla jsem hlavou. „Mluvila jsem s ním…“

„Po telefonu?“ Během vteřiny se jeho rysy změnily z roztomilých na děsivé. Trhla jsem sebou, když do mě přes svetr zabořil prsty. „Myslel jsem, že jsi netelefonovala?“

Vytrhla jsem se ze vzpomínky a byla ráda, že všechno, co cítím, je pouze pozůstatek té zloby. Hodně dlouho mi bývalo špatně od žaludku, kdykoli jsem o něm přemýšlela, ale ty dny už jsou dávno pryč.

Jeremy mě zneužíval, ale já jsem již nebyla oběť.

Dostala jsem se přes to, co mi způsobil. Dostala, jo, dostala.

Odtrhla jsem pohled ode dveří a sevřela polštář tak, až mě ruce bolely. Neměla jsem důkaz, že Erik Debbie ubližuje, spíš šlo o šestý smysl a věděla jsem, že většina modřin nebude

na první pohled vidět. Ne jestli je Erik chytrý, jako byl Jeremy.

Zbytek večera jsem strávila tím, že jsem vyjídala automat na chodbě a procházela se historií esemesek v telefonu, než jsem zalehla. Jak jsem ležela a plula na hranici spánku, cítila jsem se pěkně uboze. Je mi skoro devatenáct, je sobota večer, ještě není ani deset a já už skoro spím.

„Uboze“ to ani zdaleka nevystihuje.

Obrátila jsem se na bok, čelem ke stěně, a zatímco jsem uvažovala nad tím, jestli by mě Jaseovo odmítnutí tak bolelo, kdybych neměla zraněnou nohu, odplula jsem do krajiny spánku.

Když mě za nějaký čas probudilo pípnutí mobilu, ten zvuk mi připadal velmi vzdálený. Zmateně jsem zamrkala. Zeleně podsvícený budík na nočním stolku hlásil čtvrt na dvě. Ozvalo se další pípnutí.

Šátrala jsem kolem sebe, až jsem nahmatala mobil, zvedla ho a přimhouřila oči nad textovkou. Jednou jsem si ji přečetla a myslela si, že ještě sním. Když jsem se na ni zadívala podruhé, napadlo mě, že jsem zapomněla číst. Potom jsem se posadila a zamrkala, abych zahnala ospalost. V temném pokoji bylo dost světla na to, abych poznala, že postel na druhé straně místnosti je prázdná. Znovu jsem se zadívala na telefon.

Musím s tebou mluvit.

Bylo to od Jase.

V druhé textovce stálo: Jsem venku. Srdce mi poskočilo. Jase je tady.

3. kapitola

Musím ještě snít.

Tak jsem si alespoň připadala, když jsem našla sandály, vklouzla do nich a popadla přístupovou kartu. Na chvíli jsem zvažovala, že bych tu esemesku ignorovala, ale moje tělo mělo zřejmě svůj vlastní rozum.

Ráno si za tohle určitě budu chtít vlepit pár facek.

Jak jsem odcházela z apartmá, začala jsem se obávat, že jde o nějaký vtip, protože jak mohl Jase vědět, kde bydlím? I kdyby tušil, že jsem ve West Woods, tento komplex tvořilo šest budov. A pochybovala jsem, že se zeptal Cama.

Jak jsem scházela ze schodů a držela se zábradlí, žaludek se mi šněroval do malých uzlíků. Z oken v mezipatře se na schodiště valila temnota. Možná opravdu sním a z tohohle se stane noční můra. Zábradlí se promění v hada – bože, nesnáším hady – prostě jako v Beetlejuice.

Vyděšeně jsem spustila ruku z hladkého kovového zábradlí a dokulhala do přízemí. V hale bylo až na mírné vrčení sušičky umístěné v prádelně ticho.

Sotva jsem vyšla do noci, naskočila mi husí kůže. Kéž by mě napadlo vzít si bundu. Noční vzduch byl překvapivě studený.

Zastavila jsem se na verandě, pevně sevřela kartu, až se mi od ní do dlaně vyryly zářezy, a prohlížela si chodník a stromy podél něj. Všechny lavičky byly prázdné. Nikdo venku nebyl.

Kromě cvrlikání cvrčků bylo slyšet jenom vzdálený smích a tichou hudbu, kterou tu a tam přeťal veselý křik.

Srdce mi prudce bušilo. Sešla jsem z verandy a odhrnula si vlasy z tváře. Byl to vtip. Nebo chtěl možná napsat někomu jinému a čekal u její koleje. Při pomyšlení na to, že psal jiné holce v jednu ráno, mě mravenčila kůže, což bylo opravdu směšné.

Ušla jsem pár kroků po chodníku a nahlížela mezi stromy a hustý živý plot. Zastavila jsem se uprostřed cestičky a tváře mi začaly hořet. Přešlápla jsem z nohy na nohu. Co tady venku vlastně dělám? Dokonce jsem si s sebou ani nevzala telefon. Musel to být omyl nebo vtip nebo…

Zpoza stromů se oddělil velký stín a pohyboval se kolem živého plotu. Postava, která vstoupila do kruhu světla z pouliční lampy, byla vysoká a mohutná. Spadla mi brada. Byl to Jase, ale co tam vzadu dělal? Když se ke mně otočil, spustil ruce od zipu na džínách. Proboha.

„Jasi?“ zasyčela jsem a pospíchala k němu.

Jakmile mě uslyšel, zvedl hlavu. „Tady seš.“ Řekl to, jako by na mě čekal celou věčnost.

Povytáhl koutek rtů. „Přišlas.“

Když jsem zahlédla jeho křivý úsměv, srdce se mi zachvělo. Ale jak jsem si vzpomněla, co mi dnes řekl, pomohlo mi to ty hloupé motýlky ve své hrudi dostat pod kontrolu. „Ty ses byl vyčurat?“

Úsměv se mu rozšířil. „Musel jsem.“

„Do křoví?“

„Někdo to tam musel zalít.“

Zírala jsem na něj a rty mi cukaly. Rozcuchané vlasy mu padaly do čela, skoro až k očím. Staré značkové tričko mu obepínalo široká ramena a hrudník. Když zvedl ruku, aby si shrnul vlasy dozadu, odhalil proužek kůže mezi tričkem a džínami visícími mu nízko na bocích.

Vykoukly mu břišáky pevné jako skála.

Odvrátila jsem pohled, protože to bylo to poslední, na co jsem potřebovala zírat. „Jsi namol.“

„Noo…“ Zhoupl se doleva, jako by ho tam táhla neviditelná gravitační síla, o které jsem nevěděla. „Nemyslím, že jsem namol, tak daleko bych nezacházel. Možná jenom trochu omámenej.“

Povytáhla jsem obočí, když zavrávoral doprava. V tu chvíli jsem si všimla malé růžové krabičky na lavičce. „To je tvoje?“

Sledoval můj pohled a zakřenil se. „Sakra. Zapomněl jsem na to. Přinesl jsem ti dárek.“

Jakmile se naklonil, málem dopadl na obličej, než se na poslední chvíli zachytil a zvedl krabičku. Zamračila jsem se. „Co je to?“

Podal mi krabičku. „Něco tak úžasnýho jako já.“

Zasmála jsem se a pohlédla na to. Skrz průhledné plastové víčko jsem uviděla velký sladký košíček. Zadívala jsem se na Jase.

Pokrčil ramenem. „Košíčky jsou dobrý. Myslel jsem, že se s tebou podělím.“

„Děkuju.“ Otevřela jsem víčko a ponořila malíček do polevy. Ochutnala jsem a nad tou sladkou, bohatou chutí málem zasténala.

Jase polkl a pohlédl stranou. „Myslím, že se posadím. Měla bys taky… víš, kvůli svý noze.“ Jako bych na to mohla zapomenout.

Jase mě pozoroval, jak si sedám. Koleno jsem měla ztuhlejší než obvykle. „Bolí tě to?“

Otevřela jsem ústa, ale předběhl mě. „Vůbec jsem si to neuvědomil. Asi bys na té noze neměla dlouho stát a…“

„Jsem v pohodě.“ Kousla jsem si rychle do košíčku a v ústech mi vybuchla sladká rozkoš.

„Chceš taky?“

„No jasně.“

Rozdělila jsem košíček na poloviny a jednu mu podala. Zhltl ji snad za pět vteřin. Já jsem dojedla docela rychle svůj kousek, a poté co jsem vyhodila krabičku do nejbližšího koše, jsem se zhluboka nadechla. „Nepřišel jsi sem jenom proto, abys mi přinesl košíček, co?“

„Aaa, ne.“

„Proč… proč jsi tady, Jasi?“

Neodpověděl mi hned, ale když se na mě zadíval šedýma očima, pohled měl překvapivě jasný. „Chci s tebou mluvit.“

„To mi došlo, ale myslím, žes už mi řekl všechno, cos chtěl. Že ses tu objevil, je to poslední, co bych čekala.“ Cítila jsem se jako mrcha, že jsem to na něj tak vybafla, ale byla to pravda.

A taky si to zasloužil. Nebyla jsem ničí rohožka.

Jaseovi ztuhla ramena a pohlédl stranou, potom přišel blíž a posadil se vedle mě. Podíval se na mě. Trochu z něj táhl alkohol. Mlčky se naklonil a chytil mě za ruku. Vytřeštila jsem oči, když mou ruku zvedl, otočil ji a políbil mě do dlaně.

Jo. Byl namol.

Na místě, kde se mě dotkl rty, mě pokožka mravenčila jako po zásahu elektřinou. Připravil mě o řeč. Pozorovala jsem ho, jak mi položil ruku zpátky do klína.

„Jsem pitomec,“ vydechl. Pomalu jsem zamrkala.

„Neměl jsem ti dneska říkat ty kraviny. Nebylo to správný a lhal jsem.“ Zhluboka se nadechl a stočil pohled na prázdnou lavičku naproti. „Tehdy v noci jsem nebyl opilej. Zdaleka ne.“

Srdce mi začalo bít rychleji od té chvíle, kdy mi políbil ruku, a jak mluvil, ještě víc zrychlilo.

Sotva jsem dokázala zašeptat: „Já vím.“

„A opravdu mě nenapadlo, že si budeš myslet, že je za tím něco víc, protože jsi do mě byla blázen nebo co.“ Povytáhl koutek rtů, ale v tomhle ohledu měl pravdu. Ten polibek pro mě znamenal všechno. „Prostě jsem… Neměl jsem tě tehdy v noci políbit ani se tě dotýkat. Ne kvůli tomu, že by se mi to nelíbilo, ale protože jsi Camova sestřička. Jsi nedotknutelná.“

Jak jsem na něj hleděla, motýlci se mi z hrudi přestěhovali do žaludku. To byl Jaseův problém? Cítil se špatně, protože Cam byl jeho kámoš. To jako vážně? Částečně jsem měla chuť ho praštit. Ale taky bych mu nejradši vlezla na klín, protože jestli tohle je ten jeho velký problém, můžeme s tím něco udělat. Nebo ne? Záleží na tom?

Jenom jsem tam ale seděla a zírala na něj jako vždycky, když přišel navštívit Cama. Jestli se začnu hihňat, dám si ránu.

„Ta chvíle… Úplně se mi to vykouřilo z hlavy, Tess. Ty… ty jsi nádherná holka. Vždycky jsi byla, zatraceně, a to se nezměnilo.“

Myslel si, že jsem krásná – počkat. Ta chvíle se mu vykouřila z hlavy? Udělal mi radost, a zároveň mě urazil. Zavrtěla jsem hlavou.

„Každopádně jsem se ti chtěl omluvit.“ Pohlédl na mě. Polovinu obličeje měl ve stínu. „A jestli si myslíš, že jsem největší pitomec pod sluncem, dokonale to chápu.“

To, co mi dřív řekl, mě stále pálilo, jako bych rozkopla hnízdo plné sršňů, ale tahle slova tu bolest trochu zmírnila. „To si nemyslím.“

Jase na vteřinu ztuhl a potom se ke mně s nakloněnou hlavou otočil. Naše pohledy se střetly a já jsem od něj nedokázala odtrhnout oči. „Jsi pořád tak… sladká.“

Sladká? Odolala jsem pokušení si odplivnout. Jasně že se Jase domníval, že jsem sladká, milá a tak nevinná a roztomilá jako starý medvídek. Ale nechtěla jsem, aby mě vnímal právě takhle.

Uhnul pohledem jako první a já si oddechla. Olízla jsem si rty a přejížděla okrajem karty přes měkké flanelové pyžamové kalhoty. „Takže ses rozhodl přijít sem uprostřed noci, abys mi tohle řekl?“

„Není to přesně uprostřed noci,“ namítl a mírně se usmál. „Spíš začátek pozdní noci.“ Povytáhla jsem obočí. „To nedává moc smysl.“

„Kdybys vypila devět piv, tak by možná dávalo.“

Našpulila jsem rty a vzpomněla si, že je víc než trochu pod parou. „Proč jsi prostě s tímhle hovorem nepočkal, než, já nevím, budeš střízlivej a vysvitne slunce?“

„Nemohl jsem čekat,“ odpověděl bez zaváhání, tak rychle, že nebylo pochyb o tom, jak to pro něj bylo důležité. „A ta party stála za prd.“

„Jo?“ Bůh ví, proč jsem si nedokázala představit, že by ta velká party byla tak hrozná.

Jase přikývl a zamračil se. „Tohle… Prostě mi to zvonilo v hlavě. Snažil jsem se to zapít, ale nepomohlo to. Rozhodl jsem se ti to říct, než si způsobím otravu alkoholem.“

Takže ta party nebyla tak strašná, ale spíš se cítil dost provinile na to, aby mě vyhledal.

Nevěděla jsem, co si o tom mám myslet. Ani o celé téhle situaci. Byla jsem jím posedlá

a v jedné chvíli jsem byla přesvědčená, že jsem do něj šíleně zamilovaná. A tu noc, kdy mě políbil, jsem myslela… No, myslela jsem si spoustu hloupostí. Že se další ráno probudí a vyzná mi nehynoucí lásku a úctu před Ježíšem a celou mou rodinou. A všichni z toho budou nadšení, včetně Cama. Že prostě vztah mezi maturantkou a třeťákem na vysoké může fungovat. Že místo Cama bude Jase každý víkend navštěvovat mě, že bude chodit na moje vystoupení

a jezdit za mnou do New Yorku, až odjedu na baletní školu a…

A nic z toho se nestalo.

Další ráno odjeli Cam s Jasem dřív, než jsem se probudila. Od té doby jsem ho neviděla. Až nyní, když jsem nastoupila na univerzitu v Shepherdu. Během loňského roku nastala chvíle, kdy jsem se domnívala, že jsem se s tím, že Jase odjel a už se nevrátil, vyrovnala. Svedla jsem to na hloupé, naivní představy, a dokonce šla jednou či dvakrát na rande, ale ve skutečnosti mě to nepřešlo. Nesmířila jsem se s tím. Očividně. A když jsem znovu spatřila Jase a byla mu nablízku, všechno, co mě k němu přitahovalo – jeho laskavost, humor, inteligence – se mi opět vybavilo. A přestože některé z těchhle vlastností nebyly teď tak patrné, věděla jsem, že takový pořád je. Skutečnost, že mě vyhledal v jednu ráno, aby se omluvil, toho byla důkazem.

Opřel se dozadu a natáhl dlouhé nohy. „Tess… Tess… Tess…“

„Co je?“ Zase jsem se přinutila se na něj zadívat, poté co jsem moc dlouho hleděla na živý plot.

Jase si mě znovu prohlížel, ale z tváře mu nešlo nic vyčíst. Oči mu jasně svítily, skoro stříbrně, když do mě zabodl pohled. Zhluboka vydechl, znělo to napůl jako klení, napůl jako zasténání. Nechápala jsem to. Sledovala jsem jeho pohled a překvapeně a roztřeseně se nadechla.

Uvědomila jsem si totiž, že nemám podprsenku a studený noční vzduch a tenké tričko udělaly svoje. Nic nezakrývalo, co se se mnou děje.

A právě v tu chvíli se dělo hodně.

Bradavky jsem měla tvrdé a tlačily se proti látce. Tváře mi zrudly a chtěla jsem si založit paže přes hrudník, když mi došlo, že se Jase dívá, opravdu dívá. A na někoho, kdo tvrdil, že se mu

„ta chvíle“ vykouřila…

Počkat. Právě teď byl opilý.

Založila jsem si ruce. „Co je?“ dotírala jsem znovu.

Zvedl planoucí pohled a přísahala bych, že se zastavil na mých rtech. „Proč jsi sem přišla?

Na tohle místo?“

Ta otázka mě zaskočila nepřipravenou a taky způsob, jakým ji položil. Jako by nikdy, ani za milion let, nečekal, že se tady ocitnu, na stejné škole jako on. „Já… Moje noha…“ Copak

nedokážu mluvit v celých větách? Zvedl se mírný větřík a rozevlál mi vlasy. „Nevěděla jsem, co jiného mám dělat.“

„Nikdy jsi neměla v plánu jít na vysokou, že ne?“

„Ne. Ne takhle.“

„Tak proč…“ Jase se odmlčel a zachytil pramen mých vlasů. Když mi ho zastrčil za ucho, dotkl se mě prsty na krku, až mě zabrněla celá páteř. Asi na vteřinu tam ruku nechal, než ji spustil mezi nás. Najednou mi prostor mezi námi připadal mnohem menší. „Co studuješ?“

Můj mozek okamžik odmítal spolupracovat, než otázku strávil. „Základní vzdělání.“

Opět povytáhl koutek rtů a přehodil pravou paži přes opěradlo lavičky. Pořád se na mě díval.

„To vyžaduje zvláštní osobnost.“

„Proč?“ Obor jsem si vybrala na poslední chvíli, protože jsem neměla v plánu běžnou kariéru.

V podstatě jsem otevřela registrační příručku a jeden si zvolila. Učitelství mi přišlo jako dobrý nápad. Jako plán B, který jsem neměla v úmyslu použít.

„Děti jsou drsné, Tess, zvlášť v tom věku.“

„Ty to musíš vědět.“ Usmála jsem se, když jsem si vzpomněla, jaký má vztah k mladšímu bráškovi. „Ale já mám děti ráda.“

Najednou mu přes obličej přelétl stín. „Jo, hele, raději bych měl jít. Je pozdě a ty asi chceš jít spát.“ Začal se zvedat, ale zarazil se. „Jsme kamarádi, že jo? Ty a já? Jako… jako předtím?“

Jako předtím, než mě políbil. Obrnila jsem se proti prudkému výbuchu svého srdce. Tohle bylo ono. I když si Jase myslí, že jsem krásná, a přestože se mu líbím, nic s tím neudělá. Jestli to bylo kvůli Camovi nebo něčemu jinému, pak cokoli, co ke mně cítí, nestačí. Nezáleží na tom. Můžu být jeho kamarádka. Stejně jsem neplánovala zůstat tady dlouho. Jestli mě doktor uschopní, dokončím semestr a potom zamířím zpátky do studia.

Jase… Jase se stane jenom vzpomínkou. Přinutila jsem se k úsměvu. „Jo. Jsme kamarádi.“

„Dobře. To je skvělý.“ Roztáhl rty do úsměvu, a byl to široký úsměv, takový, který mu ani trochu neubíral na kráse a kvůli němuž celé národy odhazovaly kalhotky. Jase vstal a já si všimla, jak zavrávoral doleva. Rozhodil ruce, aby udržel rovnováhu. „Sakra.“

Když vytáhl z kapsy klíče od auta, zvedla jsem se z lavičky. Tentokrát mě koleno nebolelo.

„Nemůžeš řídit.“

Střelil po mně pohledem a zasmál se. „Jsem v pohodě.“

„Nejsi. Nedokážeš ani stát rovně.“

„No, takže je dobře, že při řízení nemusím stát rovně.“ Vytřeštila jsem oči. „Jasi…“

Udělal další nejistý krok. Chytila jsem ho za paži a sevřela mu předloktí. Prsty jsem ho ani nedokázala obejmout. Ten kontakt Jase překvapil. Okamžitě ke mně stočil pohled. Samotnou mě to taky vyplašilo. Jeho pokožka se propalovala do mé. Využila jsem situace.

Sebrala jsem mu klíče z ruky, pustila ho a ustoupila od něj. „Nebudeš řídit.“

Jase se po klíčích nenatáhl. „A co chceš, abych udělal? Vyspal se tady na lavičce?“ Mohla jsem navrhnout, aby zavolal některému kámošovi, ale místo toho jsem odpověděla:

„Můžeš zůstat u mě.“

Vytřeštil oči a krátce se zasmál. „Zůstat u tebe?“ Zamračila jsem se. „Jo. Co je na tom tak legračního?“

Chystal se odpovědět, ale zdálo se, že si rozmyslel, co chtěl říct. Ticho se protahovalo. „Cam mě zabije.“

„Cam zabije mě, jestli tě nechám řídit. Kromě toho máme v apartmá gauč. Nebudeš spát v mé posteli.“

Ve světle lampy se mu zaleskly oči. Z jeho pohledu mi začaly hořet uši.

„V apartmá, nebo v posteli,“ pronesl nakonec. „Tvůj brácha mě zabije tak jako tak.“

Existovala malá šance, že by Cam nezuřil, ale ještě víc by ho naštvalo, kdybych Jase nechala řídit. A kromě toho jsme ani jeden nemohli zavolat Camovi, aby zkárovaného Jase odvezl. Jak bychom mu vysvětlili, co tu Jase dělá? „Nemusí se o tom dozvědět.“

Jase nevypadal přesvědčeně, ale když jsem se otočila zpátky ke vchodu, vrávoral za mnou.

Tiše mě následoval do budovy a otevřel dveře od bytu.

„Debbie se ještě nevrátila.“ Rozsvítila jsem lampu. „Možná zůstane na noc s…“

„Erikem,“ skočil mi do řeči Jase a rozhlížel se po malém obýváku. Dost jsem pochybovala, že by to bylo poprvé, co je v takovém typu apartmá. „Jsou ještě na té party. Kdo je v té druhé ložnici?“

„Nevím.“ Sebrala jsem polštář z podlahy a položila ho na gauč vedle područky. „Nikdy jsem je neviděla. Myslím, že jsou upíři nebo tak něco.“

Zasmál se, protáhl se kolem mě a posadil se na gauč. V další vteřině už ležel na zádech, oči zavřené, hruď mu pravidelně klesala a stoupala. Páni. Usnul děsivě rychle.

Povzdychla jsem si a odešla do svého pokoje. Stáhla jsem z postele prošívanou pokrývku,

kterou ušila moje máma, a vrátila se s ní do obýváku. Nepohnul se, když jsem přišla k němu a zastavila se vedle jeho dlouhých nohou a konferenčního stolku, ale stříbrné oči měl pootevřené.

„Kamarádi?“ zamumlal.

Bodnutí zklamání pominulo, jakmile se na mě usmál a srdce mi poskočilo. Jsem tak hloupá.

Přikryla jsem ho dekou a začala se odtahovat.

Pohnul se však rychleji, než by mě napadlo, že toho bude jako opilý schopen. Chytil mě za zápěstí a zadržel mě na místě. Svíral mě překvapivě jemně. „Tess?“ Přivíral oči. „Jsme kamarádi?“

Když mi začal pomalu kroužit palcem přímo pod dlaní, zastavil se mi dech. Ten jemný dotek mě připravoval o rozum. Šílela jsem z toho. „Jo. Jsme kamarádi.“

„Dobře,“ vydechl. Zopakoval slova, která pronesl venku. „To je skvělý.“

Nepustil mě. Přitáhl mě k sobě dolů, až jsem seděla bokem vedle něj na pohovce. Myšlenky mi v hlavě vířily, ale netušila jsem, proč jsem se ho zeptala: „Jak jsi věděl, na které koleji bydlím?“

„Mám své způsoby.“ Pohladil mě po ruce, zastavil se až u lokte a polaskal palcem citlivou pokožku.

Co to dělá? Byla jsem si docela jistá, že tohle kamarádi nedělají. Já tohle rozhodně neprovádím s kluky, které považuju za kámoše. Ve skutečnosti jich ale nemám moc, pouze několik ze studia. A Jase se mě nikdy dřív takhle nedotkl. Dokonce ani ne tehdy, když mě políbil. Tenkrát jsme se jenom bavili a já ho objala na dobrou noc, ale když jsem se odtáhla, nepustil mě a… ta chvíle se mu vykouřila z hlavy. Zmizí tento okamžik taky? Je namol. Je to docela pravděpodobné a věděla jsem, že bych se od něj měla odtáhnout ze stovky různých důvodů, ale neudělala jsem to.

Takže to znamenalo, že jsem hloupá. Stejně jsem se však nepohnula.

Pomalé kroužení jeho palce mě rozechvívalo. Rozbolela mě ňadra i nižší partie mého těla.

Rty se mi samy od sebe pootevřely. Bože, co to se mnou je? Upřímně jsem to věděla, ale nikdy, ještě nikdy jsem nereagovala takhle na prostý dotyk. Netušila jsem, že je možné, aby se mi tělo tak slastně kroutilo kvůli palci spočívajícímu na mém lokti.

„Kamarádi,“ zamumlal zase a stáhl mě k sobě.

Srdce mi bušilo, ale nevzepřela jsem se. Nic takového mě ani omylem nenapadlo, když zaklonil hlavu a jeho teplý dech mi tančil po rtech a po tváři. Zachvěla jsem se, jak se mu zvedla hruď a dotkla se mé.

V prsou se mi probudila hluboká emoce a chutnala jako panika. Probrala se ve mně sebekontrola, zrodila se vůle. Překvapilo mě to. Odtáhla jsem se dřív, než jsem se opravdu mohla proměnit v rohožku s nápisem VÍTEJ.

Jase se mě držel a mým pohybem se vytáhl do sedu. Kombinace mé nerovnováhy

a nedostatku síly a jeho opilosti a deky, kterou jsem ho tak hezky přikryla, nedopadla dobře. Jaseovi se do přikrývky zamotaly nohy a já jsem ustoupila a narazila do stolku. Jase napůl seděl, napůl se otáčel a stahoval mě dolů. Oba jsme se svalili z gauče.

Dopadla jsem na záda, Jase na mě a vyrazil mi dech. Uplynulo pár vteřin, než jsem zamrkala a otevřela oči. Ležela jsem na koberci, neschopná pohnout rukama ani nohama.

„Proboha,“ vydechla jsem. „Jsi mrtvej?“

Zhluboka se zasmál, položil ruce vedle mého těla a nadzvedl se ze mě. Pořádně jsem se nadechla. „Ne. Ježíši… Jsi v pořádku?“

„Jo. A ty?“

Sklopil husté tmavé řasy a zakřenil se. „Nevím. Myslel jsem, že jsem tě zlomil.“

„Ptala jsem se, jestli jsi v pořádku,“ zopakovala jsem hlasem, který zněl zvláštně. Jeho váha a blízkost mi rozbušily srdce. „To, jestli jsem zlomená, s tím nemá nic společnýho.“

„Dělám si starosti spíš o tebe. Zastavilas můj pád. To je od tebe milý, Tess.“ Zasmál se a, bože, věděla jsem, že má opičku, ale musí vypadat tak zatraceně rozkošně, i když je namol?

Zavrtěla jsem se, abych si vyprostila ruce, Jase se posunul a naše těla se tak k sobě tiskla v těch místech, na kterých záleželo. Ztuhla jsem, když mu z hrdla vyrazil drsný sexy vzdech.

Zvedla jsem zrak a setkala se s jeho očima. Ani jeden z nás se nepohnul. Mlčeli jsme. Jase pootevřel ústa, aby se slabě nadechl. Moje hruď se zvedala a klesala hlubokými, roztřesenými nádechy. Přes tenkou látku pyžama jsem mezi stehny cítila, jak tvrdne. Nebylo o tom pochyb, nemohl to nijak skrýt.

Tělem mi prostupoval sladký a opojný žár. Jak se na mě díval, několik míst v mém těle prudce pulzovalo. Omámeně jsem pozorovala, jak jeho oči nabírají barvu tekutého stříbra. Páteří mi několikrát projelo zachvění. Tlukot v mém nitru sílil a rozšiřoval se mi do všech údů.

Pohled měl jakoby rozostřený a já si opět připomenula, že je opilý, ale ani to neztlumilo mé vzrušení ani žár v jeho očích.

„Tohle… To jsem nečekal,“ zamumlal hlasem, který mě dráždil. „Tess, já…“ Zavřel oči a zhluboka vydechl. „Je skvělý tě pod sebou cítit, až moc skvělý.“

Srdce se mi na jeden tep zastavilo a znovu se rozběhlo. Jeho slova probudila touhu, s jakou jsem neměla moc zkušeností, ani ji nechápala. Věděla jsem jenom, že mám chuť se kolem něj pevně ovinout a už ho nepustit.

„Skvělý není to správný slovo. Možná dokonalý?“ Znělo to, skoro jako by si povídal pro sebe.

„Kurva,“ zavrčel a pomalu zatlačil boky přesně do toho místa, kde mě to bolelo nejvíc. Palce na nohou se mi zkroutily a zalapala jsem po dechu. Jaseovo mohutné tělo se zachvělo. „Věříš v osud?“

Ta otázka se zjevila odnikud, ale mlhu v mé hlavě nerozřízla. „Nevím,“ zašeptala jsem. „A ty?“

„Myslím tím, jestli věříš, že některé věci se prostě mají stát?“ zamumlal, když sklonil hlavu a otřel se rty o můj krk. Další přidušený vzdech mi proklouzl přes rty. „Jako že ať děláš, co děláš, ať si namlouváš cokoli, stejně k tomu dojde? K něčemu, co nedokážeš zastavit?“

Moje tělo zatlačilo mozek do pozadí, nechápala jsem, o čem mluví, a dokonce jsem si ani nebyla jistá, že Jase ví, o čem mluví. Uvolnila jsem si pravou ruku, pomalu ji zvedla a dotkla se hedvábných pramenů jeho vlasů.

Rty mi opět přejel po kůži a potom mi špičkou jazyka olízl tepající místečko na hrdle. Trhla jsem sebou a naše těla se k sobě ještě víc přitiskla. Políbil mě na tomtéž místě, okusoval kůži jemně, aby na ní nezůstaly žádné stopy, ale pocity se ve mně bouřily.

„Netušila jsi to.“ Jednou rukou se podepřel a druhou mi zaklonil hlavu. Žílami se mi proháněla nebezpečná letní bouřka. „Co jsem netušila?“

Jase zavrtěl hlavou a drsným bříškem palce mě pohladil po spodním rtu. „Nepřijel jsem vždycky… kvůli Camovi. On nebyl jedinej důvod, proč jsem k vám každej víkend jezdil.“ Tím mě šokoval. Jase se zasmál a zavřel oči. „Jezdil jsem, abych viděl tebe. Jsem pěknej parchant, opravdu. Kolik ti bylo? Šestnáct? Do prdele.“

Jeho slova v kombinaci s tím, jak na mně ležel, ve mně explodovala, ale nebyl čas na to, abych se zabývala jejich významem, nebo je dokonce zpochybňovala. Jase sklonil hlavu a moje tělo se napjalo. Chystal se mě políbit a já ho nemínila odstrčit. Teď ne. Ne po tom, k čemu se

právě přiznal. Hruď se mi dmula a mizel z ní ten mizerný pocit z dřívějška.

Přejel mi rty po nose a políbil mě na čele, pak se ze mě svalil na bok. Ruka, kterou mě hladil po tváři, sklouzla dolů mezi má ňadra a zastavila se kousek nad pupíkem. Pod tím sladkým polibkem jsem roztála a čekala, že zamíří ústy níž.

Ale to se nestalo.

Otočila jsem k němu hlavu a otevřela oči. Spadla mi brada, když mi to došlo. Jase se vedle mě na podlaze odebral do říše snů.

4. kapitola

V hlavě se mi usídlil Forrest Gump. Pořád mi opakoval, jak jsem hloupá. Měla jsem se na Jaseovu textovku vykašlat. Měla jsem souhlasit, když říkal, že je pitomec. Měla jsem

někomu zavolat, aby pro toho opilce přijel. Neměla jsem toužit po ničem víc než po polibku na čelo. A opravdu bych se neměla nechat zlákat čímkoliv, co včera večer řekl, bez ohledu na to, jak moc jsem mu chtěla věřit, protože byl opilý.

Slova opilcova jsou myšlenkami střízlivého muže. To tvrdil vždycky můj táta, ale nemyslela jsem si, že je to pravda. Ne za denního světla.

V noci jsem nebyla schopná dostat Jase na tu pohovku. Takže jsem mu nakonec dala polštář pod hlavu a přehodila přes něj deku. Poté jsem si sedla na gauč. Chtěla jsem vstát a odejít

do postele, ale nějak jsem se ztratila, když jsem ho pozorovala, jak spí. Jak už jsem se zmínila, jsem prostě hloupá. Zatímco jsem si prohlížela jeho měkké rysy, které nebyly vidět, když byl vzhůru, usnula jsem.

Když jsem se v neděli ráno probudila, byla jsem zabalená do deky, kterou jsem ho přikryla.

A pod hlavou jsem místo područky měla ten polštář. Jase byl pryč.

Z velké části jsem chtěla věřit tomu, že v noci mluvil pravdu a že to něco znamenalo, protože ten polibek… byl tak sladký. Ale on vyřešil svůj problém a teď byl fuč. Byla jsem ráda, že se omluvil. Můžeme se od toho odpíchnout a být kamarádi, ale měla jsem sto chutí si nafackovat za to, že jsem se za ním hnala uprostřed noci, jako bych byla zoufalá a doufala, že mě políbí.

Na žádné jiné místo kromě čela mě nepolíbil, ale to bylo tak… tak sladké.

„Bože.“ Sevřela jsem si hlavu do dlaní.

Jeho esemeska mě prostě ohromně překvapila. Kruci, vždyť jsem si myslela, že si úmyslně vymazal moje číslo a… no, byla jsem holka. To mě omlouvalo. Jsme jenom kamarádi.

Opakovala jsem si to pořád dokola. Musím to dostat do té své tvrdé palice.

„Nevypadáš, žes měla hezkou noc.“

Zvedla jsem hlavu, když jsem uslyšela Debbiin hlas. Stála ve dveřích se dvěma hrnky kávy v rukou. „Noo…“

Hnědé vlasy měla sepnuté neonově fialovým klipsem a strčila mi do rukou teplý hrnek. „Mám otázku.“

„Jasně.“ Posadila jsem se na svou postel a překřížila nohy. „Možná budu znát odpověď.“

Skopla si sandály, zakřenila se a hodila sebou na postel naproti mně. „Ráno jsem přišla domů okolo… hmm, asi okolo čtvrté a myslela jsem si, že špatně vidím, protože na naší podlaze ležel jistý Jase Winstead a tys usnula na gauči stočená do klubíčka jako miminko.“

Do tváří se mi hrnula červeň. „Hm, jo, no…“

Debbie se mému kuňkání zahihňala. „No, a když už najdu Jase na nečekaných místech, předpokládala bych, že ho najdu v posteli, a ne na podlaze. No tak, už to vyklop. Co tu dělal? Viděla jsem ho na večírku, ale nevypadal, jako by tam chtěl být – aha! Teď už to dává smysl!“ Usmála se. „Chtěl být někde jinde, a to tady, s tebou.“

To byla hodně odvážná dedukce. „Tak to není.“ Když se na mě pochybovačně zadívala, upila jsem sladké kávy a odolávala jsem nutkání zeptat se, na jakých „nečekaných místech“ Jase někdy viděla. „Myslím to vážně. Známe se už dlouho. Víš, že jsou dobří kámoši s mým bráchou, ne?“

„Vím, kdo je tvůj brácha. Všichni to vědí.“ Uhladila si ofinu. „Ale nevěděla jsem, že se dobře

znáš s Jasem.“

Pokrčila jsem rameny. „Byl opilej, proto jsem ho nemohla nechat jet domů. Přespal na pohovce. To je celý. Žádný vzrušující příběh.“

Povytáhla tmavé obočí. „A proč byl tady, když byl opilej?“

Sakra. Dobrá otázka. Pořádně jsem se napila kávy, abych oddálila odpověď. „Doprovázel někoho jinýho nebo co. A byl opilej a poslal mi textovku.“

Pokrčila nos. „No, to je nudný.“ Zasmála jsem se. „Promiň.“

„Zatraceně, doufala jsem, že se dozvím nějaký pikantnosti a zprostředkovaně je prožiju.“ Zasmála se, když jsem vykulila oči. „No tak, Jase je… Nevím, prostě je to síla. Jako ten typ kluka, který když tě šuká, změní ti život.“

„Ošuká tě a změní ti tím život?“ zopakovala jsem tupě. „To musí mít pěkně schopnýho ptáka.“

Debbie se smála a svalila se na záda. Dokázala držet plastový kelímek, aniž by něco polila.

„Schopnýho ptáka? Panebože…“

Ušklíbla jsem se a svírala hrnek. „Erik s tebou nebyl, že?“

„Ne.“

Ulevilo se mi. Kdyby tu Erik byl, věděla jsem určitě, že by to vyžvanil Camovi nebo klukům z bratrstva. „Můžu tě o něco požádat? Neříkej Erikovi, že tady Jase byl. Nechci, aby si lidi mysleli…“

„Což by si určitě mysleli,“ popichovala mě.

„Přesně. A nechci, aby se Cam bezdůvodně vytočil.“

Převrátila se na bok a položila kelímek na noční stolek. „Cam má přehnané ochranitelské sklony?“

Odfrkla jsem si. „To si ani nedokážeš představit.“

„Ale je milý mít někoho, kdo na tebe dává pozor,“ namítla a natáhla nohy. „Vsadím se, že je jako osina v zadku, když dojde na tvoje kluky.“

Napila jsem se a došlo mi, že je na čase změnit téma. „Když mluvíme o klucích, překvapilo mě, že s tebou nepřišel Erik.“

Kousla se do rtu. „Chtěl se vrátit na tu party, takže…“

A co Erik chtěl, to dostal. Stejně jako Jeremy. Pohlédla jsem do hrnku, chtěla něco říct, ale cítila se, jako bych měla překročit mez. Zůstat zticha mě ovšem zabíjelo. Nikdo na škole se na nic neptal, když viděli Jeremyho, jak mě popadl za paži nebo na mě křičel kvůli úplným blbostem. Všichni dělali, že jsou slepí. Bylo to tak jednodušší.

Zavřela jsem oči, když se pocit bezmoci vrátil jako starý kamarád v nouzi, kterého se nemůžete zbavit. Už však nejsem ta holka, co jsem bývala. Už nejsem oběť.

Když Debbie zazvonil telefon, otevřela jsem oči a uviděla, jak ho rychle vytáhla z kapsy.

„Ahoj, zlato, byla jsem…“ Náhle umlkla a já jsem ztuhla. „Vím… ano. Ano! Zašla jsem si jenom pro kafe. Ty…“ Stočila se v pase a spustila nohy na podlahu. Když vstala, zadívala se na mě. Začervenala se. Prudce se odvrátila a pospíchala pryč z pokoje. „Eriku, zlato, omlouvám se. Nevěděla jsem…“

Zastavila se u dveří a sehnula se, aby zvedla sandály, které si předtím vyzula. Bavlněné kraťasy jí vyjely po stehnech vzhůru a odhalily kůži těsně pod zadkem. Zalapala jsem po dechu, ale ten zvuk se zřejmě ztratil mezi tím, co jí říkal Erik.

Její stehna pokrývaly modré a žluté modřiny. Některé staré. Jiné čerstvé, tmavě fialové.

Věděla jsem, že musely být způsobeny za posledních čtyřiadvacet hodin.

Debbie se napřímila, sandály se jí houpaly na konečcích prstů. „Hned přijdu. Prostě jsem potřebovala natankovat. Vím, žes mi říkal, ať naberu benzin včera, ale bylo už pozdě…“ Prudce se nadechla. „Omlouvám se.“

Na hrudi mě bolelo, když jsem se dívala, jak za sebou zavírá dveře. Zavřela jsem oči, ale nedokázala jsem vymazat z hlavy, co jsem viděla a co to znamená. Všechny ty modřiny, velký shluk podlitin, byly způsobeny tam, kde nemohly být běžně vidět.

Byly skryté.

Košile se mi začínala lepit na záda a pravé koleno mě bolelo. Jít z hodiny historie ve Whitehallu až do západní části kampusu na hudební nauku v tom horku byl děs. Ještě horší bylo, že jestli se budu chtít najíst, budu se muset dovalit zpátky do východního kampusu.

„Měla jsi jet autobusem,“ řekla mi Calla Fritzová a přehodila si tašku na druhé rameno. „Není důvod, abys šla pěšky tak daleko.“

„Jsem v pohodě.“

„To je pěkná blbost.“ Calla si vytáhla dlouhý blonďatý cop zpod popruhu tašky. Seznámila jsem se s ní teprve minulý týden při vyučování. Chodily jsme spolu na historii a na hudbu, ale za tu krátkou dobu jsem zjistila, že umí být pěkně přímočará, když chce.

Vedle Debbie byla mou jedinou kámoškou. Nepočítala jsem Avery, protože byla bráchova holka, takže mě musela mít ráda. Než jsem odjela do školy, máma mi řekla, že některá z jejích nejdelších kamarádství začala v prvním roce na univerzitě.

Nemyslím si, že se to přihodí i mně.

Dokonce ani moje kamarádství se Sadi, a to jsme spolu tančily od pěti let, nevydrželo.

„Začala jsi kulhat, sotva jsme došly k fotbalovému hřišti,“ dodala.

Kvůli potu mi sluneční brýle sklouzly po nose. Posunula jsem je zpátky nahoru a usmála se na ni. Malá a boubelatá Calla Fritzová mi připomínala spoře oděné krásky z padesátých let. Takové holky, které tančily v burlesce a vydělávaly si tím hromadu peněz.

Ale stejně jako já, ani Calla nebyla dokonalá.

Levou tvář jí brázdila vystouplá jizva, od koutku rtů až k uchu. Pod make-upem nebyla moc znatelná. Nevěděla jsem, jak se jí to stalo, a neptala jsem se. Došlo mi, že to je něco, co mi musí chtít říct sama.

„Vždycky kulhám,“ povzdychla jsem si. Nebylo možné skrývat, že kulhám, když mi koleno zdobil jasný růžový šrám. Raději bych to skrývala, jenže to srpnové vedro jsem nemohla vystát.

„A potřebuju pohyb.“

Calla si odfrkla. „Nekecej, sakra, to moje stehna potřebují pohyb. Ty potřebuješ hamburger.“

„Vidělas můj zadek? Poznal spoustu hamburgerů pěkně zblízka. A je velkej kámoš s hranolkama.“

„To je v pohodě. Moje stehna randí s mléčnými koktejly.“

Zasmála jsem se a povzdychla si, když jsme vstoupily do tunelu, který spojoval obě strany kampusu. Jelikož vedl podzemím a byl osvětlený, bylo v něm o dobrých deset stupňů chladněji.

„Myslíš, že by si někdo všiml, kdybych si tady uprostřed lehla?“ zeptala se Calla.

„Pravděpodobně, ale lehla bych si s tebou.“

Calla strávila zbytek cesty tím, že nadávala na to, že musí – jako studentka ošetřovatelství – chodit na hudební nauku. Nedivila jsem se jí. Ten předmět byl celkem jednoduchý, ovšem ne moc zajímavý. Náš profesor se opravdu moc nesnažil. Nakonec tam skoro všichni ve třídě byli

jenom proto, že museli.

Univerzita byla tak zvláštní. Byla jako střední škola bez dohledu nebo jen s malým dohledem rodičů. Pořád jsme museli chodit na předměty, na které jsme nechtěli, a navíc jsme za ně museli platit, což bylo fakt na nic.

Aula byla z poloviny plná. Vybraly jsme si místa vzadu. Jakmile jsem se v půlce řady posadila, měla jsem chuť zasténat úlevou. Koleno mi okamžitě poděkovalo. Posunula jsem si sluneční brýle a zděsila se, jak mokré jsem měla čelo. Není nad to sedět upocená ve třídě. Opravdu jsem se už těšila na podzim.

„Probuď mě tak za deset minut,“ požádala mě Calla a sklouzla na sedátku níž. Brýle si nechala na očích. „Protože pak budu mít pocit, jako že jsem se pokusila dávat pozor.“

Zakřenila jsem se. „Dobře.“

Jak se třída začínala plnit, procházela jsem si poznámky a hledala tu část, kterou jsem si zapsala minulý týden. Nevšimla jsem si, že někdo míří na volné sedadlo nalevo ode mě, dokud jsem neuslyšela židli vrznout. Otočila jsem se a spadla mi brada.

Vedle mě se arogantně roztahoval Jase Winstead, dlouhé nohy ohnuté a paže uvolněně

na opěradlech. Oblečený ve vybledlých džínách a tričku vypadal, jako by měl plné právo tu být, obzvlášť když měl o nohu opřený batoh.

Jenže mně nedocházelo, proč tu je. Pousmál se a povytáhl koutek rtů. „Ahoj.“

Rozhlédla jsem se, chtěla jsem se ujistit, že jsem ve správné třídě. Calla vedle mě si sundala brýle a zírala na Jase. Byla jsem ve správné třídě. „Ahoj.“

Jeho úsměv se rozšířil. „Vypadáš překvapeně.“

„Taky jsem,“ vyhrkla jsem, když jsem se probrala z omámení. „Co tady děláš?“

Poklepal dlouhým prstem na svůj zápisník. „Minulý týden jsem se sešel se svým poradcem, abych se ujistil, že mám všechny kredity. Ukázalo se, že potřebuju ještě hudební nauku, a tohle byla jediná hodina, kde nebylo plno. Takže jsem si ji doplnil.“

Jase se odmlčel a pomalu mi přejížděl očima po tváři. Tělo měl dokonale uvolněné, ten tichý pohled mě však znervózňoval. „Vlastně jsem seděl před tebou. Nevšimla sis mě, ale já tě zahlédl.“

Jase rozhodně nemohl znát můj rozvrh a to, že tu byl, nemohlo mít vůbec nic společného se mnou nebo s jeho sobotní noční návštěvou. Dokonale jsem si to uvědomovala, přesto jsem nedokázala zastavit tu bublající naději a vzrušení. „No, to je… Hm, to je fajn.“

Jase povytáhl i druhý koutek rtů.

Tváře mi zahořely a rychle jsem pohlédla stranou. Tak fajn. Tohle přece zvládnu. S Jasem jsme si všechno vyjasnili. Jsme v pohodě. Všechno je v pohodě. Jsme kamarádi. A na tom, co mi řekl a jak na mě spadl v sobotu v noci, nezáleží. Byl opilej. Další chyba. Upínala jsem se

k tomu, protože kdybych měla uvažovat o čemkoli jiném, jenom bych si způsobila velké trápení.

Střelila jsem po něm pohledem. Pořád ještě zíral na můj obličej, ale pomalu se sunul dolů k mému klínu. Pravou nohu jsem měla nataženou a to, jak jsem držela zápisník, nezakrývalo dlouhou jizvu na mém koleni. Cítila jsem, jak ještě víc rudnu, a posunula jsem ho na pravou nohu.

„Tenhle předmět je opravdu nuda,“ poznamenala Calla, natáhla ruku a odvedla jeho pozornost. „Mimochodem, já jsem Calla.“

Napřáhl levou ruku, potřásl si s ní a střelil po ní pohledem. Nezastavil se očima na její jizvě a díky tomu si u mě získal hodně kladných bodů. „Já jsem…“

„Jase Winstead,“ dopověděla Calla a opřela se. „Já tě znám. Teda neznám, ale slyšela jsem o tobě.“

Široké tváře mu mírně zrůžověly. On se červená? „Opravdu?“ zeptal se.

Přikývla a na rtech se jí objevil skoro potměšilý úsměv. „Myslím, že každá ženská v kampusu o tobě slyšela.“

Protočila jsem panenky.

Jase se zasmál. „Aha, chápu…“

„Fakt?“ Povytáhla jsem obočí.

Profesor vešel do třídy a Jase se otočil dopředu a kousl se do rtu. Bylo na tom něco chlapeckého, ale zároveň zvláštně smyslného. Žaludek se mi stáhl, když jsem si představila, že okusuje můj spodní ret, tak jako mi okusoval hrdlo. Při té vzpomínce mě pokožka na tom místě zabrněla. Žíly jako bych najednou měla pod proudem, když jsem si připomněla, jak proti mně pohnul boky.

Dobrý bože, potřebuju si vrznout nebo něco.

„Někteří by řekli, že jsem celkem populární…“ poznamenal konečně.

„U dam?“ doplnila jsem a vytáhla z tašky pero.

Sklopil husté řasy a úkosem na mě pohlédl. „Možná.“

„Rozhodně,“ zamumlala tiše Calla.

Zakřenila jsem se, jak se Jase pohnul na své židli. Jako by mu nebylo příjemné mluvit o jeho tak hvězdné reputaci.

To si smlsnu.

„Hmm.“ Nemohla jsem odolat, abych si do něj nerýpla. Mluvila jsem tiše, protože profesor začal probírat šest prvků hudby. „A tyhle dámy by o tobě říkaly dobré, nebo špatné věci?“

Mlčel a zapisoval si slova rytmus a melodie do zápisníku. Nemyslela jsem si, že odpoví.

„Záleží na tom, koho by ses zeptala.“

„Na čem by to záleželo?“

Znovu se pousmál. „Na několika faktorech, ovšem můžu tě ujistit, že většina z nich by o mně mluvila dobře.“ Jeho světle šedé oči opět vyhledaly moje a sklonil hlavu, až jsem jeho horký dech ucítila na tváři. „Samé skvělé věci.“

Srdce mi poskočilo. To se mnou flirtuje? Polkla jsem. „Jaké věci?“

Na to neodpověděl, takže jsem se soustředila na vyučování. Cítila jsem, jak na mě Calla zírá. Netušila, jak znám Jase, a pravděpodobně si myslela, že jsem jedna z těch holek, které o něm můžou říkat spoustu dobrých věcí.

Chtěla bych říct, že jeho slova byla arogantní a nic jiného, jenže vzhledem k tomu, že jsem věděla, jak dobře líbá, jsem si byla jistá, že má stejně dobré schopnosti i ve všem ostatním. Holky o jeho dovednostech pravděpodobně básnily na internetu.

Jase si poposedl. Ztuhla jsem, když jsem ucítila jeho dech na krku, přímo pod uchem. Dráždil to citlivé místečko, až jsem měla chuť se zavrtět, totéž místečko, které okusoval, olizoval

a políbil. Zašeptal: „Myslím, že víš přesně, o jakých věcech by mluvily dobře.“

Vůbec jsem netušila, co se na hodině probíralo. Jaseova blízkost mě dokonale rozptylovala. Kdykoli se o mě otřel nohou nebo rukou, byla jsem úplně ztracená.

A tohle mě čeká celý semestr.

Částečně jsem kvůli tomu chtěla být naštvaná, ale co bych si nalhávala. Uvidím Jase třikrát týdně a díky tomu se budu na hodinu těšit.

Nakonec, co bylo špatného na tom kochat se pohledem na pěkného kluka?

Jase vyšel ven se mnou a Callou a mně se zdálo, že teplota vystoupala o pět stupňů a slunce pražilo ještě silněji.

„Kam, holky, míříte?“ zeptal se Jase a prohrábl si rukou rozcuchané vlasy.

„Já jdu zpátky na kolej,“ odpověděla Calla, když si upravila sluneční brýle. Pohlédla na mě.

„Nejdeš zpátky do východního kampusu?“

Pomyslela jsem na útrpnou cestu, která mě čekala, a přikývla. „Jo, vlastně jo. Od jedné mám vyučování v Knutti. Takže mám hodinu na to, abych se tam dopravila.“

„Můžu tě tam odvézt,“ nabídl se Jase a zastavil se na okraji pavilonu obklopujícího uměleckou sekci. Krátce sjel pohledem níž, ale ne natolik rychle, abych si nevšimla, že kontroluje moji

nohu. Ztuhla jsem. „Můžu být tvůj osobní řidič,“ dodal s úšklebkem, který byl přímo uličnický.

Na chvíli mě tím úsměvem dostal a žaludek se mi zkroutil, ovšem dokázala jsem potřást hlavou. „Díky, ale nemusíš kvůli mně narušit svůj program.“

Jase mávl na kohosi, kdo zavolal jeho jméno, ale pozornost soustředil na mě. „Svezu tě.

Stejně tady vzadu parkuju.“

„Ale…“

„O nic nejde.“ Zamžoural očima do ostrého světla projíždějícího auta. „Stejně tam mám namířeno.“

„To je od tebe fakt milý,“ řekla Calla a vyslala ke mně pohled, aby mě umlčela. „Opravdu ji trápí to koleno.“

Zrudla jsem rozpaky. „Až tak mě ta noha netrápí. A musím s ní cvičit. Chůze je dobrá…“ Zaječela jsem, když mě Jase chytil kolem pasu, sehnul se a hodil si mě přes rameno, jako bych nevážila víc než pytel cukru. Taška mi sklouzla z ramene a dopadla na chodník. „Co to děláš?“

„Opravdu nemám trpělivost tady v tom horku stát a dohadovat se s tebou, jestli jsi schopná dojít do východního kampusu.“

Chytila jsem se ho za tričko. Přes vlasy jsem nic neviděla. „Tak odejdi! Co s tím má sakra společnýho, že si mě hodíš přes rameno jako neandrtálec?“

„Protože tam nepůjdeš pěšky.“ Sevřel moje stehna, rukou se dostal nebezpečně blízko k mému zadku. „Proto.“

Calla se zasmála. „No, i tak se dá vyřešit problém.“

Zvedla jsem hlavu a zadívala se na ni skrz vlasy. „Nepomáháš mi.“

Usmála se na mě, zvedla mou tašku a podala ji Jaseovi do natažené ruky. „Měj se.“

„Zrádkyně,“ zamumlala jsem.

„Díky.“ Jase se otočil a já se ho pevně držela. Vykročil po cestě. „Jak se máš tam nahoře?“

„Jak myslíš?“ odsekla jsem.

Když jsme míjeli skupinku studentů, vybuchli smíchy. Jeden z kluků zakřičel. „Tak takhle Jase loví holky!“

Úplně jsem ztuhla.

Náhle se otočil a já zapištěla. Šel pozpátku a zasmál se. „Některé vyžadují osobnější přístup.“

„Já bych byla pro,“ ozval se jemnější ženský hlas. „Až nebudeš tak zaměstnanej.“ Zaklela jsem.

Jase se otočil a napomenul mě: „Pozor na slova, Tess.“ Jednou rukou jsem se ho držela a druhou ho praštila do ledvin.

„Au!“

Roztáhla jsem rty do úsměvu.

„Kdybych měl druhou ruku volnou…“

Věděla jsem přesně, na co myslí. „Jestli budeš jenom vteřinu uvažovat, že bys… Au!“ Zalapala jsem po dechu, když najednou poskočil. „Ty pitomče!“

„Myslím, že potřebuješ naplácat.“

Otevřela jsem ústa, abych mu něco ostře odsekla, ale došel k svému autu a mně z nějakého důvodu „naplácat“ neznělo tak špatně. Musel si však ze mě utahovat, protože by přece

v žádném případě nepoložil ruku na zadek Camovy malé sestřičky.

Jase pustil mou tašku a otevřel dveře. Pohnul rukou, drsnými mozoly na dlaních přejížděl

po zadní straně mých stehen. Navzdory horku jsem se zachvěla a nadávala si za reakci svého těla na něj.

Zvedl ruce a uchopil mě za boky. „Už můžeš pustit moje tričko.“

„Jo.“ Uvolnila jsem sevření.

Zasmál se, až se mu zatřásla ramena, a pak jsem sklouzla dolů po jeho hrudníku. Nečekané mrazení po těle mě připravilo o dech. Byla jsem jako na jehlách. Stála jsem nohama na zemi, ale Jase mě pořád držel za boky.

„Tak to bychom měli,“ poznamenal hlasem hlubším než dřív a spustil ruce. „Dokážeš nastoupit, že jo?“

Odhodila jsem si vlasy z obličeje a zhluboka se nadechla. „Nejsem invalida.“

„Nic takového jsem neřekl.“

„Můžu chodit, víš, a nasednout do džípu taky.“

Zvedl mou tašku a hodil ji na zadní sedadlo. „To určitě můžeš.“

Když povytáhl obočí, uvědomila jsem si, že bude doslova stát na místě, dokud nenasednu do auta. Povzdychla jsem si, otočila se a nasedla. Usmál se na mě, zabouchl dveře a přeběhl na druhou stranu.

Nastartoval džíp a mě ovanul teplý vzduch z ventilátorů a rozfoukal mi vlasy okolo obličeje.

Když se na mě Jase zadíval, oči měl jasně ocelově šedé. „Tak fajn, proč jsi nechtěla, abych tě svezl?“

Jakmile mi došlo, že vtipkování skončilo, zavrtěla jsem se. „Není to kvůli tomu, že bych nechtěla, abys mě svezl.“

„Opravdu?“ Zvedl ruku a sňal ze stínítka sluneční brýle. Posadil si je na nos a opřel se do sedadla. Prameny vlasů mu spadly do čela a dotkly se obrouček.

V těch slunečních brýlích vypadal zatraceně dobře.

Přestože měl skryté oči, jeho pohledu jsem neunikla. Nikdo se na vás nedíval jako Jase Winstead. Měla jsem pocit, jako by viděl přímo do mě, jako by pronikl skrz všechny vrstvy. „Je to kvůli sobotní noci? Byl jsem pěkně zkárovanej. Sakra, nepamatuju si nic od chvíle, kdy jsem vešel do tvého pokoje.“

V zátylku mě zabrnělo. „Nic?“

Zavrtěl hlavou. „Takže bůh ví, co jsem vykládal a prováděl, a musel jsem něco říct, protože jsi se mnou nechtěla nasednout do auta.“

Částečně jsem měla chuť ho nakopnout do koulí, přestože jsem bez pochyb věděla, že byl opilý – opilý dost na to, aby si nevybavoval, že mi řekl, proč navštěvoval Cama tak často, ani naši epizodu na podlaze. Dalo mi dost práce, abych na něj kvůli tomu nezaječela, ale k čemu by to bylo? Byl namol a to já jsem šla za ním ven a pozvala ho do apartmá. Všechno tohle je dočasné a nemůžu dovolit, aby se tahle podivná situace ještě zhoršila.

Zhluboka jsem se nadechla a pomalu vydechla. „Neřekl jsi ani neudělal nic, čím bys mě naštval.“

Chvíli neodpovídal. „Ale spal jsem na podlaze a ty na pohovce?“

„Jo… No, tys spadl a už jsi na zemi zůstal.“ Pokrčila jsem rameny. „Já jsem usnula na gauči.“

„To je pěkný.“ Odkašlal si. Uplynulo několik vteřin a já uvažovala, jestli nemám utéct z auta.

„Jsme kamarádi, že jo?“

Srdce mi pokleslo navzdory tomu, jak jsem se přesvědčovala o našem vztahu. „Jo.“

„Oprav mě, jestli se pletu, ale kamarádi se vzájemně vozí v autě, je to tak?“ Přikývla jsem. Věděla jsem, kam tenhle hovor směřuje.

„Tak v čem je problém?“

Pohlédla jsem stranou a dlouze vydechla. To, že s ním trávím čas, nijak nepomáhá tomu, že se chci zbavit toho hloupého pobláznění, ale měla jsem i jiný důvod. „Nechci, aby si lidi mysleli…“ Hrála jsem si s lemem kraťasů a zavrtěla hlavou. „Existuje spousta věcí, které teď nemůžu dělat – tancovat, cvičit, běhat, dokonce ani pomalu. Můžu chodit. To jediné můžu.“

Cítila jsem se trochu hloupě, když jsem mu to vykládala, a pochybovala jsem, že pochopí, jak obtížné pro mě je, že jsem se musela vyhýbat fyzické aktivitě. A nebyla jsem ani roztomilý lenochod.

„Aha. A to jsem si myslel, že tajně doufáš, že tě ponesu.“ Zařadil zpátečku. Zasmála jsem se. „Promiň, že tě musím zklamat.“

„Ty mě nikdy nezklameš.“ Jak se při couvání díval přes rameno, usmál se a mě napadlo, jestli si všiml, jak mi po jeho slovech vyskočil pulz. „Chápu, co tím myslíš. Je těžké, když nesmíš dělat něco, co je pro tebe přirozené jako dýchání.“

„To je.“ Zatáhla jsem za nitku uvolněnou z lemu kraťasů. „Chybí mi to vzrušení z tance

a běhání. Chápeš? Ta energie. Je to uklidňující a jsem to jenom já…“ Nebyla jsem si jistá, jestli moje slova dávají smysl. „A teď mi to chybí.“

Otočil se a lehce sevřel volant. Mlčel, když vyjížděl z parkoviště. „Víš, existují jiné věci, které můžeš dělat.“

Jako sex? Vsadím se, že to je uklidňující, když je všechno hotové.

„Víš, jakou nejvíc uklidňující činnost jsem objevil?“ zeptal se, aniž by tušil, co se mi odehrává v hlavě. „Jízdu na koni.“

Zamrkala jsem. „Aha.“

Jase se zakřenil. „Opravdu neexistuje nic, co by se tomu podobalo, to ti povím, Tess. Cítila ses někdy při tanci, jako že létáš?“

„Jo,“ zašeptala jsem trochu ohromeně. To mi chybělo nejvíc.

Jase přikývl. „Stejně tak se cítíš v sedle koně. Měla bys to zkusit. Myslím, že by se ti to líbilo.“

Zavrtěla jsem se a nevěděla, co na to říct. Byla to pozvánka na farmu jeho rodičů? Záleží na tom? Posadit se na koně mi přišlo stejné jako hrát si s naštvaným tyranosaurem.

„Máš hlad?“ zeptal se a změnil téma dřív, než jsem mohla odpovědět. „Mířím do Doupěte.

Jsou tam Cam a Avery. Musí tam mít lepší jídlo než v jídelně.“ To mají. Pokrčila jsem rameny.

„No tak.“ Natáhl se a šťouchl mě do paže. „Pojď se najíst s námi.“

Pohlédla jsem na něj a pousmála se. Tohle… tohle byl Jase, jakého jsem znala. Otevřený, zábavný, škádlivý. Někdo, s kým můžu mluvit, komu se můžu svěřit. Přestože to bylo hloupé, přála jsem si, aby si pamatoval, co se stalo, když vešel ke mně do apartmá. Na druhou stranu

to možná bylo takhle lepší. „Nechci vypadat jako mladší sestra, která se za ním táhne jako ocásek.“

„To nejsi.“

Střelila jsem po něm pohledem. „Táhnu se za ním půlku života. Jsem s ním na stejné univerzitě.“

„Netáhneš se za ním, Tess.“ Odmlčel se, když zpomalil na stopce, a zadíval se na mě.

Pousmál se. „A hádej co?“ Povytáhla jsem koutky rtů. „Co?“

„I kdyby ses za ním táhla, bylo by mu to jedno. Je rád, že jsi tady,“ odpověděl Jase. „Mně je taky jedno, jestli jsi sem nastoupila kvůli němu. Jsem rád, že tady jsi.“

5. kapitola

Přestala jsem se vzpírat tomu, aby mě Jase vozil, vcelku rychle, obzvlášť když listí z velkých javorů osázených v kampusu změnilo barvu ze zelené do krásných odstínů červené, zlaté

a hnědé. Září přešlo do října a pořád pršelo. Podzim se ujal vlády a každé ráno i večer se

od řeky Potomac šířil chlad jako varování před tím, že zima může být velice studená a mokrá. A alespoň jednou týdně ukrýval Jase v džípu košíček v malé chladničce na zadním sedadle.

Cestou do východního kampusu jsme tu sladkou dobrotu společně snědli. Tímhle tempem brzy přiberu pět kilo. Měla jsem ale různé druhy – Twix, Oreos, jahodové, s bílou čokoládou, s želé bonbonky – ty byly docela nechutné – banánové a čokoládové. Košíček s hořkou čokoládou byl tak hříšně lahodný, že jsem měla pocit, že až ho sním, budu se muset pomodlit.

Dnes jsme se dělili o červený sametový košíček s nějakou krémovou polevou. Byl božský.

Za tenhle košíček by si cukrář zasloužil zlatou medaili za úžasnost.

Když nám ve středu skončila hodina hudební nauky, oblohu brázdily těžké mraky. Bude pršet.

Zase. S tím svým kolenem jsem na kluzkých chodnících musela být super opatrná. Spadnout na zadek by bylo stejně tak trapné jako zničující.

Mávla jsem na rozloučenou Calle a nastoupila do džípu. Sotva Jase nastartoval, v rádiu začali hrát Elvise Presleyho. Proboha. Jak couval, naklonila jsem se a přepnula na stanici Octane.

Jase zastavil – prostě úplně zastavil uprostřed parkoviště. „Udělala jsi právě to, co si myslím, žes udělala?“

„Co?“ zeptala jsem se nevinně.

Auta se za námi zařazovala, ale džíp jim blokoval cestu. Podle toho, jak se Jase tvářil, bylo jasné, že je mu to fuk. „Vyměnila jsi Mistra za…“ Pohlédl na rádio a ušklíbl se. „Za Godsmack?“

„Hele, nenadávej na Godsmack.“

„Nemám s nimi problém.“ Někdo zahoukal, ale Jase to ignoroval. „Pokud to není na úkor Elvise.“

„Nemůžu poslouchat Elvise.“

Otevřel ústa a povyjelo mu obočí. „Už nemůžeme být kamarádi.“ Zahihňala jsem se.

Jase přimhouřil oči a konečně – díkybohu – se rozjel. „Máš štěstí, že jsi roztomilá, jinak bych tě vykopl z auta.“

Zasmála jsem se naplno a opřela se do sedadla. „To bych vzhledem k tvému zpochybnitelnému vkusu mohla říct i o tobě.“ Když po mně střelil naštvaným pohledem, usmála jsem se. „Country hudba se nedá poslouchat.“

„Kriste, ty nevíš, co je dobrá hudba.“ Jase odbočil doleva. „Budu tě muset doučovat.“

V hrudi jsem ucítila horko a měla jsem co dělat, abych to ignorovala. Pořád jsme mluvili

o hudbě, zatímco hledal místo k zaparkování. Chvíli to trvalo, protože minul několik volných míst cestou sem. Věděla jsem proč. Nechtěl, abych musela jít daleko. Přestože mi obvykle vadilo, když se někdo přehnaně staral o mou nohu, neřekla jsem nic, zatímco několikrát kroužil velkým vozem, než se objevilo místo mezi Doupětem a budovou Sary Creedové. Bylo to od něj milé, dokonce galantní a nechtěla jsem myslet na to, že by to mohlo znamenat cokoli jiného.

„Jak se má Jack?“ zeptala jsem se, když mi začal dělat kázání o Johnnym Cashovi.

Oči se mu pyšně zaleskly a já jsem úplně roztála. „Daří se mu skvěle. Začal letos chodit

do školy. Jeho učitelka paní Higginsová říká, že je nejchytřejší kluk ve třídě.“ Usmála jsem se a sklouzla ze sedadla. „Víš určitě, že je tvůj bratr?“

„Co tím myslíš?“ Objevil se přede mnou a popadl mou tašku ze zadního sedadla dřív, než jsem se vůbec mohla pohnout. Měl zvláštní pohled v očích. „Samozřejmě že je můj bratr.“

„Dělala jsem si legraci.“ Natáhla jsem se po své tašce, ale hodil si ji přes rameno. „Však víš, když je nejchytřejším klukem ve třídě, není mi jasný, jak může být tvým příbuzným.“

Ostražitost z jeho pohledu zmizela a Jase se usmál. „Cha. Jack je chytrej, hezkej a okouzlující po mně.“

„No jasně.“

Zhluboka se zasmál, v jedné ruce držel mou tašku a druhou mě objal kolem ramen.

Překvapilo mě to a rozptýlilo, zátylek mě začal mravenčit a celá paže se mi chvěla.

Pro Jase o nic nešlo. Pravděpodobně si ani nevšiml, jak na nás lidi koukají, když jsme stoupali po schodech k Doupěti a míjeli studenty, kteří ho znali – protože ho znali všichni. Hned se mi vybavilo, jak tohle udělal poprvé – ten večer, kdy přijel bez ohlášení.

Bylo to týden po tom… Camově incidentu. Brácha se zahrabal ve sklepě, poté co se propil skrz tátovu sbírku whisky. Jase si s Camem psal esemesky a dělal si starosti. Všeho nechal a jel k nám několik hodin, aby ho viděl.

Ohromilo mě, když jsem uviděla Jase, jak v hale mluví s mámou a tátou. Byl to nejhezčí kluk, jakého jsem kdy viděla – vlasy měl kratší než teď, ale stejně divoké, a oči ocelově šedé, jak se rozhlížel a zastavil se pohledem na místě, kde jsem se víceméně schovávala za dveřmi obývacího pokoje.

Něco tenkrát naplnilo jeho oči a já se bála, že v té chvíli vidí jen příčinu Camova problému. Tu noc mrzlo, jak to bývá obvyklé na začátku prosince, ale v domě se najednou udělalo velmi horko.

Znovu jsem se schovala, ale venku. Schoulila jsem se do houpací židle na verandě a pozorovala hvězdy. Přemýšlela jsem nad tím, jak se to všechno seběhlo.

A tak mě tam Jase našel. Místo aby mi dal kázání kvůli tomu, co se stalo s Jeremym a co udělal Cam, když to zjistil, bavil se se mnou o Vánocích, o mém tancování, o mých oblíbených předmětech a o všem možném, co nemělo nic společného s tím, co naši rodinu skoro roztrhalo na cucky. Až dodnes se mě nikdy nezeptal na Jeremyho ani se nebavil o tom, co Cam provedl. Jako by to mezi námi neexistovalo.

Když už jsem měla zmrzlé prsty, Jase mě objal kolem ramen a zavedl mě zpátky do domu, do tepla. A pravděpodobně právě v té chvíli jsem se do něj zamilovala.

Tohle jednoduché gesto pro něj tedy asi nic neznamenalo.

Ale pro mě – vnitřnosti se mi zkroutily do malých uzlíků. A když se můj cop zachytil pod jeho paží a zvrátil mi tím hlavu, pokožku jsem měla jako v ohni. Zadrhl se mi dech, a když jsme se zastavili před modrozlatými dvoukřídlými dveřmi, zvedla jsem k němu zrak.

Jeho oči byly jako tekuté stříbro; hluboká třpytivá šeď, která ostře kontrastovala s tmavými zorničkami. Pohled měl nečitelný, ale bylo v něm cosi žhavého, něco tak intenzivního, co mě do nich vtahovalo. Pootevřela jsem ústa.

Jase sklopil řasy. Chtěl něco říct, ale dveře se otevřely a studený vzduch valící se ven zarazil jeho slova. Na rtech se mu objevil zvláštní tajemný úsměv, když pohlédl stranou.

Pustil moje ramena a vstoupili jsme do Doupěte vchodem, kde se objednávalo jídlo. Teprve potom mi podal mou tašku. Naše prsty se dotkly, když jsem chytila řemínek, a tváře mi zčervenaly.

Jase sklonil hlavu se rty nebezpečně blízko mé tváře a promluvil: „Něčeho jsem si na tobě všiml.“

Jak jsme stáli tak blízko, srdce se mi ze dvou různých důvodů rozbušilo rychleji. Okamžitě jsem vyhledala očima stůl, kde obvykle sedával brácha. Naštěstí byl na opačné straně místnosti. Zahlédla jsem temeno Averyiny měděné hlavy. Seděli k nám zády.

„Čeho?“ zeptala jsem se trochu zadýchaně.

Jase neodpověděl ihned a to, že mi všechno v téhle chvíli připadalo intimní a přitom veřejné, bylo o nervy. „Mnohem víc se teď červenáš.“

A zrudla jsem ještě víc.

Jaseův poloúšklebek se rozšířil. „Opravdu jsem zvědavej, na co myslíš.“

To bych raději tisíckrát umřela, než bych ho zasvětila do svých myšlenek. „Na nic nemyslím.“

„No jasně.“ Přejel mi prstem po horké tváři a napřímil se. Otočil se k tvořící se frontě a poznamenal: „Nevím, jak ty, ale já umírám hlady.“

Pomalu jsem přikývla a následovala ho na konec řady. Taky jsem byla hladová, ovšem ne

po jídle – po něm. Po jeho doteku, po jeho polibku, pohledu, při kterém se usmíval tak, že to se mnou dělalo divy. Ale neměla bych takhle přemýšlet.

Obzvlášť když se za pár minut posadíme vedle bráchy, kterému by se nelíbilo, že slintám nad jeho kámošem.

Využila jsem čas ve frontě, abych se vzpamatovala. Vzala jsem si kuřecí salát. Snad to

zelené kolem převáží tu křupavou dobrotu. Jase si objednal košík hranolek a takový hamburger, který by se mi celý usídlil na zadku.

S tácky v ruce jsme kráčeli ke stolu. Holčičí hlavy se otáčely a skláněly k sobě, šeptaly si

a chichotaly se, zatímco jsme procházeli mezi bílými čtvercovými stoly. Pochybovala jsem, že si to Jase neuvědomuje. Navíc se potměšile ušklíbl.

Přimhouřila jsem na něj oči.

„Haló!“ Avery poplácala volné sedadlo nalevo vedle sebe. Na obličeji se jí objevil široký přátelský úsměv. S kouzelnými vlasy a velkýma očima byla nádherná. „Už jsme se divili, kde se vy dva touláte.“

Snažila jsem se nevšímat si náhlé horečky ze slov „vy dva“, jako bychom byli pár. „Ahoj.“

Cam se na mě zakřenil a zaklonil se. Zapletl prsty Avery do vlasů. Začínala jsem věřit, že není schopen se jí aspoň částečně nedotýkat. „Co se děje?“

„Všechno.“ Jase se posadil naproti místu, kam jsem mířila, a ušklíbl se na mého bráchu.Obrátil oči v sloup. „To je chytré.“

„Taky si myslím,“ přikývl Jase.

S úsměvem na tváři jsem se posadila vedle Avery a mávla na Brit a Jacoba. Ty dva jsem moc dobře neznala. Většinou s námi sedávali u stolu. Z Brittaniny slabosti pro majonézu

a hranolky se mi dělávalo zle. Dnes díkybohu ta blondýnka jedla pizzu. Jacob vedle ní listoval tlustou učebnicí a tvářil se zmateně.

„Začalo už pršet?“ zeptala se Avery.

Zavrtěla jsem hlavou a vybalila si plastovou vidličku. „Ale vypadá to, že každou chvíli začne.“

Povzdechla si a pohlédla na Brit. „Začne pršet v tu chvíli, co se vydáme do západního kampusu.“

„Máme fakt štěstí.“ Brit šťouchla loktem do Jacoba. „Půjčíš mi klobouk, když začne pršet?“ Zvedl bradu a dotkl se vršku klobouku. Podle mě vypadal trochu jako Bruno Mars. „Ne,

nemůžu si nechat zmáčet vlasy. Promiň.“

Brit do něj zapíchla prst. „Vůbec se nechováš jako džentlmen.“

„Tak to je fajn, že na to nestuduju, co?“ Tmavé oči se mu blýskaly smíchem, když se otočil na mě. „Zlatíčko, opravdu doufám, že si najdeš lepší kámošku, než je tahle vedle mě.“

„Hele!“ Brit spadla brada. „Co to k čertu kecáš? Jsem ta nejlepší kamarádka. Zeptej se Avery.“

Avery přikývla a pravá ruka jí zmizela pod stolem. „To je pravda.“

Usmála jsem se a nabodla křupavý kousek kuřete. „Myslím, že Brit je hodná holka.“

„Děkuju.“ Ďábelsky se usmála na Jacoba.

Když jsem dojedla kuřecí salát, hovor se přesunul od Camova tréninku na jarní zkoušky fotbalového týmu United k nastávajícímu víkendovému večírku.

„Nevím, jak velkolepá akce to bude.“ Jase spořádal hamburger a teď se vrhl na hranolky.

„Vím jen, že to chystají Erik a Brandon. Přijdete, že jo?“ zeptal se Cama.

Cam se nejdříve podíval na Avery. To bylo milé. „Půjdeme?“ Kousla se do rtu a přikývla. „Myslím, že jo.“

Moc jsem Avery neznala, ale věděla jsem, že jít na party pro ni není žádná maličkost. Zdálo se, že na tyhle akce není.

Brit a Jacob plánovali jít a já jsem stočila pozornost k salátu a vyrýpávala z něj okurky.

Na střední jsem na večírky moc nechodila kvůli tanci, takže jsem opravdu neměla tušení, co čekat od univerzitní party. Ne že by to vypadalo, že to brzy zjistím.

„Ty přijdeš, viď?“ zeptal se Jase a já se divila, koho se ptá. Pak jsem ucítila, jak se mě pod stolem dotkl nohou, a vzhlédla jsem. Povytáhl obočí. „Tess, přijdeš?“

Zamrkala jsem. Překvapil mě. „Jo,“ zaskřehotala jsem a odkašlala si. „Jo. Můžu přijít.“

„Počkat. Cože?“ Cam spustil ruku z Avery. Krucinál. To by se mělo zaznamenat. On se jí nedotýká. Naklonil se dopředu a díval se na mě stejnýma modrýma očima, jako mám já. „Je ti osmnáct…“

„Skoro devatenáct,“ přerušila jsem ho, jako by to znamenalo velký rozdíl. Nakonec narozeniny jsem měla druhého listopadu, což bylo za necelý měsíc.

„Jo, ale pořád je to nelegální.“ Cam pohlédl na Jase. „Opravdu jsi ji právě pozval na party bratrstva?“

Proboha, já snad bráchu zabiju.

„Mrzuté,“ zamumlal Jacob a zavřel učebnici.

Jase si vsunul hranolek do úst. „Ty svou holku na party bereš.“

„To je něco jinýho,“ odsekl.

Povzdychla jsem si. „Came, mohl bys zavřít…“

„Nelíbí se mi, že by ses měla potloukat po domě bratrstva. Ti kluci jsou…“

„Jako já,“ přerušil ho Jase a mrkl na mě. Tváře mi zahořely.

„Přesně,“ zavrčel Cam. „To vypovídá o všem.“

Brit se zahihňala. „Came, kdy jsi začal chodit na večírky bratrstva ty?“

„A netvrď, že to je něco jinýho,“ skočila jsem do toho a nabodla kousek salátu. „Protože tys obrážel večírky od patnácti.“

Cam se opřel a v tu chvíli jsem si všimla, že Avery měla celou tu dobu ruku na jeho stehně.

Falešný poplach. Nepřestali se dotýkat. „To je jiný,“ trval na svém. „Já jsem chlap.“

„Neříkej, vážně?“ Jase vytřeštil oči a já se zakřenila. „Málem bys mě zmátl.“

„Já nejsem ten, kdo potřebuje ostříhat.“ Cam zvedl svou láhev s vodou. „Jsem v pokušení ti

je začít zaplétat.“

„Do toho bych šel.“ Zapištěl Jacob a usmál se. „Cop umím splétat opravdu dobře.“ Jase vtáhl do úst spodní ret. „Myslím, že to si nechám ujít, ale díky.“

Jacob si povzdechl. „A takhle já žiju.“

Avery si zastrčila pramen vlasů za ucho. „Opravdu bys měla přijít a užít si to s námi. Cam…“ střelila po něm pohledem, kterým ho hned umlčela. „Cam bude v pohodě. Vlastně bychom tě tam mohli odvézt.“

Brácha znovu otevřel ústa, ale tentokrát mu do řeči skočil Jase. „A jestli tě Cam nechce svézt, vezmu tě já. Tak či tak půjdeš. Je to hotový.“

„Nebo já,“ nabídla se Brit. „Na druhou stranu nejsem zrovna nejlepší řidička, takže…“

„Já ji přivezu.“ Cam si povzdechl.

Úsměv se mi rozšířil, protože Cam byl hromadně poražen. Chvěla jsem se vzrušením a cítila se trochu uboze, ale byla to moje první univerzitní party. Zamyslela jsem se. Musím najít něco pěkného na sebe. Hodilo by se mi nové sexy tričko. Možná bych mohla přemluvit Avery, ať jde se mnou na nákupy.

Jacob zavrtěl hlavou, když sjel pohledem na něco za námi. „Proboha, už zase.“

Brit se přikrčila, sklopila bradu a plácla se rukou přes oči. „Nemůžu se na to ani dívat. Vážně.

Stydím se i za ně.“

Otočila jsem se napůl na židli a okamžitě jsem spatřila, o čem se baví. Žaludek se mi stáhl, když jsem uviděla Debbie a Erika stát na konci řady stolů před beranem namalovaným

na stěně. Erikovi jela pusa na plné obrátky a Debbie čím dál víc bledla.

„Není to tvoje spolubydlící?“ zeptal se tiše Jase.

Přikývla jsem a pozorovala je přes rameno. „Jo. Její kluk… On je…“

„Čurák,“ dokončil Jase a já se překvapeně otočila. Zvedl hranolek. „Přímo ukázkovej.“

„Má pravdu.“ Cam se otočil k Avery a objal ji kolem pasu. Položil si bradu na její rameno

a zavřel oči. „Občas je v pohodě, ale neumí se chovat.“ Odmlčel se a políbil ji na krk. „Na rozdíl ode mě.“

Jase si odfrkl.

„Nezáviď,“ zamumlal Cam.

Na chvíli jsem se střetla s Jaseovým pohledem, nemohla jsem si pomoct. Znovu jsem se ohlédla přes rameno. Erik svíral Debbie za paže a teď mluvila rychle ona. Ať už si říkali cokoli, poutali tím pozornost celého stolu před nimi.

Měla jsem chuť vstát a utrhnout Erikovi ruce. Nebo jsem ho spíš chtěla nakopnout do koulí.

Když jsem se přinutila otočit zpátky, v hrdle mi vřela slova – slova podezření.

Jacob zavrtěl hlavou a protáhl si paže. „Holky jsou hloupé. Nic osobního nebo tak.“ Brit se ušklíbla. „No jasně.“

„Vysvětlíš to?“ Avery se opřela o Cama. Ti dva byli ukázkový příklad toho, jak by zamilované páry měly vypadat.

„Hele, je mi jedno, co má v kalhotách, jak je chytrej nebo pohodovej.“ Jacob se opřel

a pozoroval Debbie a Erika, kteří se zastavili za otevřenými dveřmi a pořád se hádali. Debbie vypadala, že brzy začne brečet. „Jakákoli holka, která si nechá něco takovýho líbit, je zatraceně hloupá.“

Ztuhla jsem s vidličkou napůl cesty k ústům. Visel na ní kousek salátu. Brit se stejně jako Jacoba ta slova nedotkla. Oni netušili, že jsem byla jednou z těch zatraceně hloupých holek. A i když už nikdy vědomě takovou holkou nebudu, nejsem stejně pořád tou holkou?

Spustila jsem ruku a po zádech mi přeběhl mráz. Přešla mě chuť k jídlu. Avery zmlkla

a stejně tak Jase a brácha. Samozřejmě, oni to věděli. Avery jsem to neřekla, ovšem věděla jsem, že Cam ano, protože jsem mu určitým způsobem před lety zničila život.

Protože jsem neměla kuráž nebo zdravý rozum nebo cokoli nezbytného k tomu, abych řekla pravdu nebo Jeremyho jednoduše opustila. A moje mlčení nastartovalo řetězec událostí, který bráchu skoro zničil.

„Půjdu už do třídy.“ Zvedla jsem svou tašku, vstala a hodila si ji přes rameno. „Nechci, aby mě zastihl déšť.“

„Terezo,“ promluvil Cam vážně. „Ty…“

„Uvidíme se později.“ Chytila jsem tác a hleděla na salát. Neodvažovala jsem se na nikoho podívat.

Vyhodila jsem jídlo a zamířila ven dveřmi, kterými jsme vešli. Úmyslně jsem se vyhýbala místu, kde jsem viděla Erika s Debbie. Na obloze se srocovaly těžké mraky a ve vzduchu bylo silně cítit déšť, ještě však nepršelo.

V hrdle jsem měla knedlík, když jsem vstoupila na chodník. Jacob to tak nemyslel. Věděla jsem to, ale v jeho slovech vězela pravda. Šlo o víc než o rozpaky. Nechtěla jsem myslet

na Jeremyho – už nikdy. Jenže se pořád objevoval, jako zatracený vřed. Kdybych mohla dobu s ním vymazat ze své paměti, udělala bych to.

Možná jsi ještě nepřekonala, co ti provedl, zašeptal otravný hlásek, který jsem hned okřikla, aby zmlkl.

„Tess.“

V půli cesty do kopce jsem se zastavila a otočila. Srdce mi poskočilo jako pokaždé, když jsem uslyšela jeho hlas. Nezáleželo na tom, že jsem s ním právě strávila dvě hodiny nebo že moje hrozná minulost vybuchla při našem obědě. Byla jsem beznadějná.

Laskavě se usmíval, když ke mně došel. Jemně mě vzal za ruku a odtáhl mě z chodníku, z cesty pohybujícímu se davu, pod strom. Pevněji jsem sevřela tašku.

„Rychle jsi utekla,“ poznamenal. „Neměl jsem možnost se tě na něco zeptat.“ Pořád mě držel, jeho ruka na mé kůži byla teplá a silná. „Na co?“

Jase se na mě díval, jako by Jacob nic neřekl a jako bych právě neutekla s ocasem staženým mezi nohama. Místo toho se na mě usmál a sevřel mi prsty okolo zápěstí.

Proboha, jestli nás takhle Cam uvidí…

„Co děláš zítra po vyučování?“ zeptal se.

Vykulila jsem oči a najednou mi mozek zaplavil snad milion otázek. Chystá se? Žádá?

Opravdu? Musela jsem se doslova zastavit a přinutit hlavu pracovat správně. „Hm… Končím zítra v jednu a nic dalšího nemám v plánu.“

„To je dobře.“

Čekala jsem na vysvětlení, ale nepokračoval.

„Dobře?“

„Jo.“ Přistoupil blíž, takže se jeho boty dotýkaly mých. „Protože teď už plán máš.“

6. kapitola

Calla stála ve dveřích a držela sladkou tyčinku. „Takže nemáš tušení, co budete dnes dělat?“

„Ne.“ Zatahala jsem za lem svého topu. „Jase jenom řekl, ať se obleču na ven. Tohle je dobré, ne?“

Přejela pohledem po mých džínách a teniskách. „Venku je pořád ještě trochu teplo. Možná by sis měla rozmyslet ty džíny.“

Zadívala jsem se dychtivě na malou skříň a osamělé šortky v ní, ale opravdu jsem si nechtěla celou dobu dělat starosti s tím, jestli nehledí na mou jizvu. Neměla bych se toho obávat, ale prostě to tak bylo. A nebylo zase takové teplo, ne jako před měsícem. „Nechám si ty džíny.“

Pozorovala mě, zatímco konec svého culíku otáčela v prstech. „Není to tak nápadné, víš. Jen abys věděla. Nicméně,“ pokračovala, než jsem mohla něco říct, „kde je Debbie?“

Pohlédla jsem na prázdnou ustlanou postel. „Nevím.“ Neviděla jsem ji od včerejška a byla v pokoji jenom na pár vteřin, než zase vyletěla.

„A tví další spolubydlící?“

„Dobrá otázka.“ Odtrhla jsem pohled od postele. „Ještě jsem je neviděla.“

„Divný,“ zašeptala a otočila se. Plížila se k jejich dveřím. „Chci zaklepat.“

„Ne!“

„Ale…“

Telefon mi zazvonil a srdce poskočilo. Sebrala jsem ho z postele a honem si přečetla zprávu.

„Čeká na mě venku.“

Calla se zakřenila. „Aha! Tak pojďme!“

Popadla jsem kabelku a hodila do ní telefon, poté co jsem mu poslala rychlou textovku. Vyšly jsme z apartmá a minuly otevřené dveře do pokojů, kde lidi očividně měli normální spolubydlící.

„Takže tohle je rande?“ zeptala se Calla, když šla k výtahu a tlačila mě dál od schodů. „Je to tak?“

„Ne.“

Když se dveře zavřely, povytáhla obočí. „Myslím, že se mu líbíš.“

Na chvíli jsem si užívala tu myšlenku, že tohle je možná rande a že mě možná má rád. Jsem rád, že tady jsi. Z hrudi se mi vydralo zachichotání. Fajn, myslet si, že tohle je rande, není dobré. Zavrtěla jsem hlavou. „Vysvětlovala jsem ti to. Znám ho už dlouho. Je nejlepší kámoš…“

„Camerona,“ přerušila mě. „Já vím. Ale není s ním. Je s tebou. A pochybuju, že tě bere ven kvůli tvému bráchovi.“

Otevřela jsem ústa, ale protože mě nenapadlo, že by tohle mohl dělat kvůli kamarádství s bráchou, zase jsem je zaklapla. Co když je to ten důvod? Položila jsem si ruku na břicho.

Nechtěla jsem jeho lítost ani nic takového. Ještě horší by bylo, kdyby o mně smýšlel jako o sestře.

No, tu sestru asi můžu vyloučit.

„Hmm, tvůj výraz mě docela děsí.“ Snažila jsem se uvolnit.

Zasmála se, když výtah zastavil a dveře se otevřely. „To je lepší.“

„Opravdu?“ Když přikývla, prohrábla jsem si vlasy, spustila ruce a vystoupily jsme. Na chodbě bylo plno. Polovina lidí polehávala na gaučích a křesílkách. Zastavila jsem se u dveří a zahlédla jeho džíp na místě zákazu parkování.

„Můžu ti něco říct?“ zeptala se, když jsme vyšly ven. Srdce mi prudce bušilo. „Jasně.“

Na jejím pěkném obličeji se pomalu objevil úsměv a zastínil tak slabou jizvu. „Prostě to musím říct, jo? Ten kluk…“

„Co?“ zeptala jsem se a zastavila se několik kroků od džípu. Calla pocházela odsud. Byla mladší než Jase, stejně stará jako já, ale možná ví něco, co já ne. Ne že by na tom záleželo. Nemůže na tom záležet. Jsme kamarádi.

Zním už jako poškrábaná gramodeska.

Calla si povzdychla a začala ode mě ustupovat. „Ten kluk je zatraceně neuvěřitelně sexy. To je celý.“

Na rtech se mi objevil úsměv a zasmála jsem se, svaly se mi stáhly a zase uvolnily. „Jo, s tím musím souhlasit.“

Zadívala se na džíp, usmála se a zamávala mi. „Dobře se bav.“

Mávla jsem jí na rozloučenou, zhluboka se nadechla a došla k autu. Jase se naklonil a otevřel mi dveře spolujezdce zevnitř. Několik pramenů tmavě hnědých vlasů mu spadlo do čela a otřelo se mu o řasy. V rádiu zpíval Luke Bryan.

„Ahoj, krásná dámo.“

„Ahoj.“ Vytáhla jsem se nahoru a zabouchla dveře, moc potěšená jeho přivítáním. A došlo mi, že to není moc zdravé. Natáhla jsem se pro pás, koukla na něj a snažila se nezírat s otevřenými ústy.

Neměl tričko.

Jase měl asi – a byla jsem na to ochotná vsadit prachy, které jsem neměla – to nejdokonaleji tvarované tělo. Dokonce i když seděl, jeho břišáky se rýsovaly a zdály se tvrdé na dotek.

Pohledem jsem přejížděla provazce svalů na jeho předloktí a sledovala to kroutící se tetování.

„Máš to?“ zeptal se a pousmál se.

Netušila jsem, o čem mluví, a prostě na něj zírala. Tiše se zasmál a vzal mi bezpečnostní pás z ruky. Jak táhl pás přese mě, otřel se prsty o můj hrudník.

Zadržela jsem dech, když mi tělem projelo vzrušení.

Zacvakl pás na místo a zvedl bradu. Oči mu stříbrně blýskaly. „Dobrý?“ Přikývla jsem.

Stále s úsměvem se stáhl na své sedadlo a zvedl růžovou krabičku, jíž jsem si všimla teprve teď. Bože, jsem tak nepozorná.

Podal mi ji. „Už jsem půlku snědl. Nemohl jsem se dočkat.“

Usmála jsem se, otevřela krabičku a zakousla se. Na košíčky jsem se vždycky těšila. Bylo docela vzrušující nevědět dopředu, jakou bude mít příchuť.

Po jednom kousnutí jsem zasténala. „Proboha, to v tom jsou bonbonky z burákovýho másla?“ Přikývl. „Jo. Je to dost dobrý, co?“

„Asi se za něj vdám.“

Jase se hluboce zasmál a odlepil se s džípem od chodníku. Nevěřila jsem si, takže jsem nepromluvila, dokud jsem nedojedla košíček a dokud neopadlo vzrušení z jeho zřejmě náhodného doteku. Tou dobou už jsme byli na hlavní silnici a mířili k Martinsburgu.

„Kam jedeme?“ zeptala jsem se.

„To je překvapení.“ Sklouzl na mě pohledem. „I když možná budeš litovat těch džín.

V předpovědi počasí říkali, že odpoledne bude okolo třiceti stupňů.“ Což bylo na říjen nezvyklé teplo, ale co už. „Je mi fajn.“

Usmál se. „A taky jsi fajn.“

Zírala jsem na něj a vybuchla smíchy. „Tys… To bylo fakt…“

„Úžasný?“

Potřásla jsem hlavou a křenila se jako dokonalý blázen. „To bylo pěkně zlý.“ Zasmál se a přeladil rádio na blues. „Myslím, že to byla lichotka.“

Chtěla jsem se ho zeptat, proč se mi snaží lichotit, ale naštěstí jsem se zarazila. Kdyby mi na tu otázku odpověděl, vypadala bych asi jako hlupačka.

Přiměla jsem se podívat z okna a sevřela jsem ruce v klíně. „Tak… jak jde zatím škola?“ Ta otázka zněla tak uboze, že jsem se vyděsila, ale nezdálo se, že by si toho Jase všiml.

„Celkem dobře. Pokud se dostanu do zbývajících předmětů příští semestr, na jaře skončím.“

„To je skvělý.“ Zeširoka jsem se usmála, možná až moc. Vůbec jsem netušila, co má Jase v plánu, až skončí školu, ale pochybovala jsem, že tady zůstane. A nemělo by mě to ani zajímat. „Kam půjdeš pak?“

Jase se v sedadle posunul, jednou rukou svíral volant a druhou měl položenou na noze. „No, se vzděláním v oboru životní prostředí bych mohl jít kamkoli, ale zůstanu tady nebo budu dojíždět do D. C., jestli se dohodnu s ministerstvem vnitra nebo se Západovirginskou univerzitou. U Kearneysville mají zemědělské výzkumné centrum.

„Ty neodjedeš?“ vyhrkla jsem.

„Nemůžu,“ odpověděl a rychle dodal: „Chci říct, že to tady mám rád.“

Nemohla jsem si nevšimnout, jak se mu náhle napjala ramena. Okusovala jsem si spodní ret a koukla na něj. „Nemůžeš?“

Neodpověděl a natáhl se, aby přeladil stanici na country. Někdo začal zpívat o slzách v pivu, ale stěží jsem dávala pozor. Co mohl myslet tím, že nemůže odjet? Nic ho tady nedrží. Vážně by mohl jít kamkoli, obzvlášť kdyby ho zaměstnalo ministerstvo vnitra.

Prohrábl si rukou rozcuchané vlasy a pohlédl na mě. „A co ty?“

„Já?“ Snažil se zjevně změnit téma.

„Jo. Ty. Zůstaneš tady?“ Z výsměchu v jeho hlase jsem ztuhla. „Budeš učit?“ Rozhořčilo mě to. „Co to má znamenat?“

Zasmál se, ale z nějakého důvodu to znělo drsně a tvrdě. „No tak, Tess, učila bys bandu děcek na základce? Jako vážně?“

Otočila jsem se k němu a překřížila si paže. „Tak fajn. Nechápu to. Choval ses, jako by učení byl dobrý nápad a já…“

„Je to dobrý nápad, ale není…“

„Co?“ dožadovala jsem se připravená se bránit. „Není to co?“

„Ty.“ Podíval se na mě, když odbočil na Queen Street. „Nejsi to ty.“

Zírala jsem na něj a pak se ostře zasmála. „To je blbost. Jak víš, co jsem já a co ne?“ Zlobila jsem se a nechtěla jsem přemýšlet o tom proč. „Sotva mě znáš, Jasi.“

„Já tě ale znám.“

Vysmála jsem se mu. „Ne, neznáš.“

Na tváři se mu objevil ten nesnesitelný poloúšklebek. „Ach, Tess…“

„Žádný ‚ach, Tess‘. Chci vědět, proč jsi tak přesvědčený, že ze mě bude hrozná učitelka.“

„Neřekl jsem, že budeš hrozná učitelka.“ Na obličeji mu tančil pobavený výraz a já jsem chtěla vědět, co je na tom všem tak legračního. „Byla bys skvělá učitelka. Děti by tě asi milovaly

a možná bys byla šťastná, ale to není to, co chceš.“

„Ve skutečnosti jsem s dětmi ráda. Když jsem byla ve studiu, dobrovolně jsem pomáhala

s výukou mladších žáků.“ Hleděla jsem z okna, dívala se na obchodní centra a byty, které rychle nahradily stromy a pole. „Tak co?“

„Fajn. Nechápeš, co říkám.“

„Zjevně ne,“ odsekla jsem.

Jase si povzdechl. „Byla bys skvělá učitelka, Tess, ale ty jsi… ty jsi umělkyně. To jsi vždycky chtěla.“

Pevně jsem zavřela oči, jako by to nějak mohlo zablokovat pravdu. „To není to, co jsem chtěla dělat vždycky.“

„Ne?“

„Ne.“

„Nevěřím ti,“ řekl. „A víš proč? Protože jsi tančila, sotva ses naučila chodit. Jsi tady jen do té doby, než zase budeš moct tančit, ne? To učení je jenom záložní plán pro případ, že bys tančit nemohla. Není to to, co bys skutečně chtěla dělat. Sama ses k tomu přiznala.“

Otevřela jsem ústa a chtěla mu říct, že se plete, ale proboha, z úst mi vyletělo úplně něco jiného. „Před rokem jsem si nemyslela, že budu tady na univerzitě. Vůbec mě to nenapadlo.

A máš pravdu. Až mi příští měsíc doktor Morgan řekne, že můžu za tři měsíce nebo tak začít tančit, udělám to, protože jsem to vždycky milovala. Co je na tom špatného? Nebudu tady, kde se cítím, jako bych ničemu nerozuměla.“

Jase chvíli mlčel. „Není na tom nic špatného.“

Měla jsem pocit, jako bych se svlékla do naha pro nic za nic, a otráveně jsem rozhodila ruce.

„Tak jaký má tenhle rozhovor smysl?“

Usmál se a pokrčil ramenem. „Nevím. Tys to začala.“

„To teda ne!“

Jase odsekl: „Jo, začala. Zeptala ses mě, co mám v plánu dělat. Jenom jsem ti tu otázku vrátil.“

Protočila jsem panenky. „Mám chuť tě praštit.“ Zasmál se.

„Teď ještě víc.“ Střelila jsem po něm pohledem.

Zpomalil, aby mohl odbočit na úzkou cestu, jež vypadala neurčitě povědomě. Naklonil hlavu, uplynula chvíle ticha. „No, jestli zůstaneš tady a rozhodneš se učit, budeš v tom výborná. A jestli ne, taky dobře. Vím, jak moc pro tebe tanec znamená.“

Nevěděla jsem, co na to říct, ale pak jsem si uvědomila, kde jsme. Napřímila jsem se v sedadle a zadívala se na ceduli visící na řetězu. „Jsme na farmě?“

„Jo.“

Najednou jsem byla nervózní. „Proč?“

„Prostě mě něco napadlo.“ Mrkl na mě a já polkla zasténání, jak mi žaludek poskočil.

„Uvidíš.“

Soustředěně jsem hleděla před sebe, zatímco jsme jeli po hrbolaté cestě. Za kukuřičným polem a loukou, kde se pásly krávy, jsem uviděla, co asi Jase napadlo.

Po zádech mi přeběhl mráz, když jsem si vzpomněla na náš hovor o tanci a jízdě na koni. „To ne…“

Jase se zasmál a zaparkoval džíp před stájí. „Ani nevíš, čemu říkáš ne.“ Zrychlil se mi pulz, zvlhlé dlaně jsem si otřela do džín a ztěžka polkla. To poslední, co bych chtěla, je umřít hroznou smrtí před klukem, k němuž jsem chovala něžné city. „Jasi, já nevím. Koně jsou velcí a nikdy jsem na nich neseděla. Pravděpodobně spadnu…“

Položil mi prst na rty. Překvapilo mě to. „Přestaň,“ napomenul mě jemně a tmavě šedé oči upíral do mých. „Nemusíš dělat nic, co nechceš. Jasný? Musíš mi důvěřovat. A ty mi důvěřuješ, že jo?“

Než jsem mohla odpovědět, pohladil mě prstem po spodním rtu. Zachvěla jsem se, když mi rukou sklouzl po bradě a potom ji odtáhl.

„Tess?“

Mělce jsem se nadechla, přikývla, ale asi bych souhlasila, že si budu hrát na minovém poli, kdyby se znovu dotkl mých rtů. „Důvěřuju ti.“

„Dobře.“ Přes tvář se mu mihl úsměv a pak už byl Jase z auta venku.

Hleděla jsem za ním a cítila se trochu malátně. Byla to pravda. Důvěřovala jsem mu a pro mě to znamenalo hodně. Od Jeremyho jsem žádnému klukovi kromě bráchy opravdu nevěřila.

Jaseovi jsem důvěřovala od chvíle, kdy jsem ho potkala.

7. kapitola

Dneska neumřu. Alespoň jsem se o tom přesvědčovala, když jsem vystoupila do nepříjemného horka. Léto se na tomhle místě ještě nechtělo vzdát své vlády.

Ruce se mi chvěly, když se ke mně Jase připojil. Naneštěstí si přes hlavu přetáhl tričko

a zakryl mi tak pastvu pro oči. A to byla zatracená škoda, protože jestli si dneska zlomím vaz, alespoň by se mi to mohlo stát při zírání na jeho hrudník a břišáky.

Dveře od stáje se otevřely a vyšel z nich starší muž. Přestože jsem ho nikdy neviděla, hned jsem poznala, že je to Jaseův táta. Jako bych hleděla na Jase za třicet let.

Měl stejně tmavě hnědé vlasy a tmavou pokožku buď od neustálého pobytu na slunci, nebo dlouho zapomenutého původu. Vysoký a štíhlý byl jako jeho syn. Ocelově šedé oči přeskočily z Jase na mě a rozšířily se, když spočinuly zpátky na synovi.

Kovové vědro, které nesl, položil na chodník a stáhl obočí. Na pěkném obličeji se objevil překvapený úsměv.

Jase se zakřenil a položil mi ruku na záda. „Ahoj, tati, tohle je Tereza. Camova sestra.“ Rozsvítilo se mu. „Camova sestřička? Ach, ta tanečnice.“

Cítila jsem, jak mi rudnou tváře. Jak to ten chlap pro všechno na světě věděl? A jestli mu to řekl brácha, kdo ví, co všechno mu ještě napovídal.

„To je ona,“ přikývl Jase a posunul ruku na mých zádech kousek výš.

„Ahoj,“ mávla jsem tak nešikovně, jak jen to bylo v lidských silách možné.

Jaseův táta se zeširoka usmál a zamířil k nám. Hlavu klonil na stranu a připomínal mi tím Jase. „Ty přece nemůžeš být Camova příbuzná. Není možný, aby tak krásný děvče mělo stejnou krev jako to ošklivý trdlo.“

Překvapeně jsem se zasmála. Myslím, že ho budu mít ráda.

„A taky není možný, abys tu byla s tímhletím.“ Kývl hlavou na Jase a ten se zamračil.

„Musela ses ztratit.“

Tak fajn, mám ho opravdu ráda. „Máte pravdu. Ani nevím, kdo to je.“ Jase na mě pohlédl a zamračil se. „Kruci, cože?“

Zakřenila jsem se.

Jeho táta na mě mrkl a v tu chvíli jsem si uvědomila, že Jase nezdědil jenom jeho podobu, ale i charakter. „Tak co tady děláte?“ Ze zadní kapsy vytáhl červený látkový kapesník a utřel si

do něj ruce, zatímco se díval na syna. „Jack je s tvojí mamkou u Betty.“

„Já vím. Chodí tam každej den po školce.“ Jase spustil ruku a místo, kde se mě dotýkal, mě mravenčilo. „Chci ukázat Tereze koně.“

Pan Winstead syna chvíli pozoroval. „Dobrá, budu vzadu venku, kdyby něco.“

„Nic nepotřebujeme, tati.“ Jase se začal otáčet.

„To jsem neříkal tobě.“ Uličnicky se na mě zadíval. „Jestli se nebude chovat slušně, dej mi vědět a já se o něj postarám.“

„Kriste,“ zavrčel Jase a promnul si bradu. „Je to kamarádka, tati.“

„Jasně.“ Táta poodešel a zvedl vědro. „Kamarádit se s takovým pěkným děvčetem, to asi děláš něco špatně, synku.“

Můj úsměv dosáhl až k uším, když jsem se pomalu otočila na Jase.

„Ani na to nemysli,“ varoval mě. Vypadal, jako by chtěl tátu uškrtit, když mě vzal za ruku.

„Pojď, než ztrapním svýho tátu tím, že mu pěkně postaru dám přes hubu.“

Jeho táta se zachechtal, když se podíval na naše spojené ruce. „Kamarádi?“

„Tati,“ povzdychl si Jase.

Zahihňala jsem se, když mě nasměroval k plotu a jeho táta zmizel zpátky ve stáji. „Mám tvýho tátu ráda.“

Odfrkl si. „To věřím.“

„Choval se, jako bys sem… holky moc nevodil.“

„Nevodím.“ Zastavil se, pustil mou ruku, a když překročil malou zídku, otočil se ke mně čelem. „A právě jsi poznala mýho tátu, tak asi chápeš proč.“

Částečně mi polichotilo, že mě přivedl domů, na místo, kam jiné holky nevodil. Ale já jsem byla jeho kamarádka, a to ty další holky asi nebyly.

„Tak,“ řekl, chytil mě za boky a přenesl přes tu zídku, jako bych nic nevážila. „A jsi tady.“

„To bych zvládla sama,“ zamumlala jsem.

Pokrčil rameny. „Já vím.“ Zase mě vzal za ruku a opatrně mě vedl vysokou trávou k okraji dřevěného plotu. „Buď opatrná. Na farmě žije asi svišť nebo celá rodinka, všude jsou díry.“

„Dobře.“ Nepřemýšlela jsem ani o farmě, ani o svištích. Vnímala jsem sílu a pocit z jeho ruky omotané pevně okolo mé, v hlavě mi nezbývalo moc místa na to, abych si dělala starosti kvůli dírám v zemi.

Jase mě mlčky vedl k brance v ohradě. Pustil mou ruku a odsunul závoru. Panty zavrzaly, když se železná branka rozevřela.

Zaváhala jsem. „Nevím, jestli bych měla.“

Na rtech se mu objevil úsměv, když ke mně pyšně kráčel. „Tess, no tak. Říkalas, že mi věříš.“

Přešlápla jsem z nohy na nohu a pohlédla přes jeho rameno. Na druhé straně velké ohrady se pásli dva koně a mávali černými ohony. „Tobě věřím.“

„Tak pojď se mnou.“

Jeden z koní s černými a bílými skvrnami zvedl masivní hlavu. Otočil tlamu směrem k naší straně plotu. Ani jeden kůň neměl sedlo.

„Neudupou tě k smrti.“ Opět mě vzal za ruku. „A dokonce ani nečekám, že na ně nasedneš.“ Zvedla jsem bradu. „Ne?“

Mírně se usmál a zachytil pramen vlasů, který mi vletěl do obličeje, a zastrčil mi ho za ucho.

„Ne. Tohle je jenom seznámení a přivítání.“

„Nikdy jsem se neseznamovala a nevítala s koněm.“

„Budou se ti líbit.“ Táhl mě dopředu a mně cukly rty. „Jsou opravdu krotcí. Jack na nich byl milionkrát, a kdybych si myslel, že jsou nebezpeční, nedovolil bych mu to.“

To byla dobrá připomínka. „Tak fajn.“ Zhluboka jsem se nadechla. „Do toho.“

Nedal mi šanci si to rozmyslet. Za pár vteřin jsme stáli uvnitř ohrady. Na zemi leželo další vědro, plné zrní. „Zavolám je k nám, ano? Přiběhnou sem rychle. Blíží se doba krmení. Tak se připrav.“

S knedlíkem v krku jsem přikývla.

Moje obavy se zdály docela nerozumné, dokud Jase nezvedl dva prsty k dokonale tvarovaným ústům a nezahvízdal. Koně zvedli hlavy a pak se rozběhli, bili kopyty do udusané země a letěli přímo k nám.

Krucinál.

Ucouvla jsem o krok, narazila na pevnou zeď svalů jménem Jase a odrazila se. Když jsem se začala odtahovat, kolem pasu mě zezadu objala paže a držela mě pevně na místě. Hrudí se

tiskl na moje záda.

„Je to v pohodě,“ pošimral mě na uchu jeho teplý dech a já jsem nevěděla, jestli mám šílet z toho, že naším směrem míří dinosaurus, nebo z toho, že se tisknu k Jaseovi. „Vedeš si skvěle.“

Sevřela jsem jeho paži a pevně zavřela oči. Srdce mi pracovalo přesčas. Jak se dupot kopyt blížil a zem se chvěla, poskakovalo mi v hrudi. Vzduch naplnil náhlý oblak prachu a teplý vlhký větřík ovanul mou tvář. Natlačila jsem se na Jase, snažila jsem se dostat pryč.

„Máš tu návštěvu, Tess.“ Položil si bradu na moje temeno a můj pulz se pokusil předběhnout moje srdce. „Dokonce dva návštěvníky, abych byl přesnej.“

„Fajn.“

Chvíli bylo ticho. „Máš zavřený oči?“

„Ne.“

Sklouzl bradou z mé hlavy a pak se mu zachvěla hruď, jak se zasmál. „Máš zavřený oči.“ Zase se zasmál. „Otevři je.“

Tiše jsem zaklela, otevřela jedno oko a škubla sebou proti němu. Sevřel mě pevněji. „No páni…“

Ten černobílý kůň byl nejblíž, stál ani ne půl metru ode mě. Hnědý stál nedaleko, potřásal hlavou a jemně odfrkával. Oči mi těkaly z jednoho na druhého. „Nejsou masožraví, že ne?

Protože jsou tak velcí, že by mě mohli sežrat.“

Jase se zhluboka zasmál a posunul ruku výš, na mé břicho, těsně pod má prsa. „Koně nežerou lidi, ty trdlo.“

Přimhouřila jsem oči. „Vždycky se to může stát poprvé.“ Černobílý kůň stáhl pysky, jako by na mě chtěl mrknout.

„Tady ten? Pan Přátelský? Jack mu říká Bubba jedna,“ promluvil tichým, uklidňujícím hlasem.

Pak začal palcem kroužit po tenké látce mého topu, dotkl se okraje podprsenky a mně se zadrhl dech. „A ten hnědý je Bubba dvě.“

V ústech mi vyschlo. Olízla jsem si rty. „To se dobře pamatuje.“

Zasmál se a malíčkem a ukazováčkem začal klouzat nahoru a dolů, k pupku a zase zpátky.

Jako by si ani neuvědomoval, co dělá, ani to jiskření, které ve mně ty drobné pohyby vyvolávaly. „Taky si myslím, ale jeho pravé jméno je Blesk.“

Jmenovaný kůň potřásl hlavou a pohodil chundelatou hřívou.

„Blesk se zdá jako mnohem vhodnější jméno,“ uznala jsem a postupně se uklidňovala. Možná to byl jeho záměr. Rozptýlit mě jemnými, skoro nevinnými doteky. Zabíralo to. „A co Bubba dvě?“

„Aaa, ta, co zírá na vědro, jako by to byla svatá Mekka plná zrní?“ Otřel se o mou tvář, když jsem se zasmála. „To je Bouře. Nakrmíme je. Společně.“

Jak mě prsty hladil přes tričko, po páteři mi přeběhl mráz. „Rukama?“ Zasmál se a já jsem povytáhla koutky úst. „Jo. Rukama.“

„Když jsem viděla ty jejich sekáčky, nejsem si moc jistá.“

„Budeš v pohodě.“ Sundal ruku z mého břicha a chytil mě za zápěstí. Pomalu mi zvedl ruku před sebe. „Drž klidně.“

Srdce mi poskočilo. „Jasi…“

Blesk přiklusal a vtiskl mokrý čenich do mé dlaně. Přikrčila jsem se, čekala jsem, kdy mi sežere chudáčky prsty. Ale neudělal to. Vůbec ne. Šťouchal mě do ruky a jemně frkal.

Jase vedl mou ruku přes Bleskovu bradu až ke špičatým škubajícím se uším. „Vidíš?“

zamumlal. „Není to tak zlý, co?“

Zavrtěla jsem hlavou a stočila prsty na jemnou kůži. Zdálo se, že Blesk čeká na pohlazení.

Tlačil dlouhou hlavu do mé dlaně a mé prsty se zamotaly do hřívy. Vůbec to nebylo zlé.

Jase se za mnou přesunul a v okamžiku se všechny myšlenky na koně vypařily. Opíral se

o mě boky. Kousla jsem se do rtu a soustředila se na bílou skvrnu pokrývající Bleskův čenich.

Cítila jsem ho – cítila jsem Jase. A vůbec jsem nepochybovala o tom, že naše blízkost na něj má vliv. To vědomí a jeho tvrdý úd mi způsobovaly závrať, stejně jako v tu sobotu v noci.

V hrdle jsem měla sucho. Snažila jsem se vysvětlit si rozumně jeho fyzickou reakci. Je to chlap. Naše těla se k sobě tisknou. Když na chlapovy intimní partie zafouká větřík, ztvrdne. Prostě bych to měla ignorovat, ale moje tělo nechtělo hlavu poslouchat. Tělo si hrálo na jiném písečku. Vnitřnosti se mi svíjely. Žíly jsem měla jako v ohni.

„Nejsou tak děsiví, co?“ Hlas měl hlubší a sytější. „Jsou jako psi. No, jako psi, co unesou sto kilo, jestli ne víc.“ Pustil mou ruku, ustoupil a ta náhlá prázdnota byla jako studená sprcha. „Věř mi.“

Pak mě plácl po zadku.

Vyjekla jsem, vykulila oči a začala se k němu otáčet, ale Bleskovi zjevně ten nedostatek pozornosti vadil a šťouchl mě do paže. „Au…“

„To je v pohodě. Pěkně jsi ho hladila. A on nesežral tvou ruku.“

Přemýšlela jsem o tom, zatímco Blesk na mě hleděl tmavýma očima. Poškrábala jsem ho za uchem, ale pořád jsem byla vyděšená k smrti. Koně byli takhle zblízka ohromně velcí

a upřímně jsem si nedokázala představit, že bych na nich seděla, obzvlášť na tom pojmenovaném Blesk.

Jase se ke mně vrátil a postavil mezi nás vědro. Bouře přiklusala a netrpělivě pohazovala ocasem. Jase nabral hrst zrní a napřímil se. Hnědý čenich měl okamžitě v dlani. Jase se na mě podíval. „Je to snadný.“

Sice jsem si nepředstavovala, že někdy nechám koně, aby se krmil z mé ruky, ale nestěžovala jsem si, když mi Jase nasypal zrní do dlaně. Se skřípajícími zuby jsem nabídla ruku Bleskovi.

„Měla by ses teď vidět.“ Jase se zasmál a zavrtěl hlavou. „Jsi roztomilá.“

A asi pěkně směšná. Do tváří se mi hrnula horkost, zatímco Blesk pošťuchoval zrní v mé dlani. „Je vybíravej?“

Jase se zakřenil a hladil volnou rukou po krku Bouři. „Řekl bych, že si dává na čas, protože se mu líbíš.“

„Myslíš?“ Usmála jsem se, pomalu jsem natáhla druhou ruku a pohladila elegantní čenich.

Zatímco jsem přemýšlela, jak jsem se tu ocitla, uplynula nějaká doba. Tohle znamenalo víc než seznámení se s koňmi. Chápala jsem, o co se Jase snaží. Všechno pramenilo z našeho rozhovoru v džípu. Mělo mi to nahradit vzrušení a potěšení z tance.

Dojalo mě, že mu na tom tak záleží, že tohle dělá a věnuje mi čas. Znamenalo to víc než ukradený polibek před rokem nebo letmé dotyky. Zatímco Blesk přebíral zrní a lechtal mě v dlani, zachvátily mě emoce.

Nevěděla jsem, proč to Jase pro mě dělá. Ano, byli jsme kamarádi – už nějakou dobu. Když navštěvoval Cama, navštěvoval i mě, ale tohle působilo jako něco důležitějšího, než co by udělal kamarád.

Na druhou stranu jsem nebyla na kamarádství žádný odborník.

Jak jsem tam stála a ani jemný větřík nezmohl nic s jemnou vrstvou potu pokrývající mou

pokožku, najednou jsem si jasně uvědomila, že jsem skoro… bez přátel. Protože kdyby Sadi nebo kdokoliv další ze studia byli mí opravdoví kamarádi, pořád bychom byli v kontaktu, i když už jsme neměli stejný cíl. Nestála mezi námi jen závist a hořkost. Bez tance jsme neměli nic společného.

Ztěžka jsem polkla. „Je to opravdu jako létání?“ Jase na mě pohlédl a přikývl. „Rozhodně.“

Ještě jednou jsem polkla nepříjemný pocit, obrátila svou pozornost zpátky k Bleskovi

a nabrala víc zrní, když už sežral to, co jsem měla v dlani. Bylo na tom něco mírumilovného – ten klid na farmě, ta prostá činnost.

„Není to špatné,“ přiznala jsem tiše.

„Já vím. Bude to lepší, až pochopíš, co pro tebe být tady znamená.“

Skousla jsem ret a vzpomněla si, co jsem řekla v džípu. „Odkdy jsi tak moudrej?“

„Vždycky jsem byl nekonečně moudrej. Tak moc, že to považuju za prokletí.“ Tiše jsem se zasmála.

„I když je to asi dáno zkušenostmi. Občas se dějí věci, které nečekáš, Tess. Věř mi. Věci, co ti obrátí život naruby – změní se to, co sis myslela, žes chtěla, kdo sis myslela, že jsi. Věci, které tě přimějí všechno přehodnotit, přestože ti na začátku nepřipadaly jako dobrá věc.“

Pokrčil rameny a pohlédl na Bouři. „Někdy to vyjde líp, než by sis myslela.“

V jeho hlase zaznívala taková jistota, že jsem nepochybovala o tom, že mluví z vlastní zkušenosti.

„Víš ty co?“ zeptal se Jase po pár minutách. „To, co řekl včera Jacob v Doupěti, nebyla pravda.“

Ta rychlá změna tématu mě překvapila. Zatímco mi Blesk žral z dlaně, pohlédla jsem na Jase. „Cože?“

Bouře s jídlem skončila, otočila se a odklusala. Jase si otřel ruce do džín. Došoural se ke mně a líně škrábal Bleska za uchem, protože já jsem sklonila volnou ruku. „Víš, o čem mluvím, Tess. A já vím, proč jsi hned potom odešla.“

Nejdřív jsem to chtěla popřít, protože to bylo vždycky snadnější než čelit pravdě. Obzvlášť když ta pravda byla ponižující. Ale Jase o téhle pravdě věděl všechno. Právě teď by popírání vyznělo hloupě.

„Nechci se o tom bavit.“

„Tess…“

„Mohla bych žít šťastně až do smrti, kdybych nikdy nemusela slyšet jeho jméno znovu nebo vůbec nepomyslela na to, jak se choval nebo jak jsem se s ním cítila a myslela…“ Hlas mi nečekaně přeskočil a přiměla jsem se zhluboka nadechnout. „Nechci vzpomínat na to, jaké to bylo.“

Nastala chvíle ticha. „Ale ty víš, že na to nikdy nezapomeneš, a musíš pochopit, že to, co Jacob řekl, nebyla pravda.“

Povzdychla jsem si a pozorovala Bleska, jak žere poslední zrní. „Byla to pravda.“

„Ne…“

„Je to pravda. Byla jsem jedna z těch ‚hloupých holek‘, která dovolila klukovi, aby ji bil.“ Zasmála jsem se, ten zvuk mi však skřípal v uších. „A málem jsem bráchovi zničila život, protože jsem dovolila, aby to zašlo tak daleko. Věř mi, vím to.“

„Evidentně víš kulový.“ Jase mě vzal za ruku a oprášil z ní prach od zrní. „Nezničila jsi bráchovi život. To on se rozhodl jít po tom kreténovi. Ne ty. A opravdu se mu nemůžu divit.

Kdybych byl na jeho místě, zašlápl bych toho hajzla do země.“

Ostře jsem se na něj zadívala a viděla jsem v jeho očích, že to myslí upřímně. „Ne. To bys neudělal, Jasi.“

Povytáhl obočí. „No, jo, udělal. A víš co? Je to zlý, ale byla by to moje volba. Stejně jako byla Camova. Není a nikdy to nebyla tvoje vina. Bez ohledu na to, co se stalo mezi tebou a tím čurákem,“ – vyplivl to slovo – „to, co se stalo na Díkůvzdání, nebyla tvoje vina.“

Hleděla jsem do jeho očí a – proboha – chtěla mu uvěřit. Tíha té odporné viny byla horší než zpackaná budoucnost. Váha té zodpovědnosti o něco klesla, to byla pravda, ale sklopila jsem pohled a dívala se za vzdalujícím se Bleskem. Při nedostatku pozornosti se kůň vydal za Bouří.

Jase mě pořád držel za ruku, sjel prsty na mé zápěstí. „A nebyla jsi hloupá.“

Ostře jsem se zasmála a zvedla k němu oči. „Fajn. Proč mi to všechno říkáš? Proč se snažíš, abych se cítila líp?“

„Protože je to pravda.“ Stiskl rty a zatvářil se ustaraně. „Kolik ti bylo, když jsi s tím klukem začala chodit?“

Pokrčila jsem ramenem.

„Kolik, Tess?“ nevzdával se.

Potřásla jsem hlavou. Snažila jsem se mu vytrhnout ruku, ale držel mě dál. Z celého tohohle rozhovoru jsem měla chuť zalézt do hustých a širokých kopek sena za námi. „Bylo mi čtrnáct, když jsme se začali scházet – v létě před tím, než jsem nastoupila na střední. Šťastnej?“

Nevypadal šťastně. „Byla jsi mladá.“ Bezmocně jsem skrčila prsty. „Byla, ale on…“

„Tenkrát tě ještě nebil?“ Jase to vyslovil tak bez obalu, že jsem sebou škubla. Vrásky kolem jeho úst zjemněly. „Kdy tě poprvé uhodil?“

Neměla jsem problém si to vybavit. Ta vzpomínka byla v mé mysli až moc čerstvá. „Když mi bylo šestnáct. Šlápla jsem omylem na jeho tenisky.“

Jase pohlédl stranou. Na čelisti mu zacukal sval. Od chvíle, kdy mě Jeremy poprvé uhodil, až do toho posledního incidentu uplynulo deset měsíců. Deset měsíců jsem to držela v tajnosti, skrývala modřiny a přemýšlela, čím jsem si to zasloužila.

Deset měsíců, které jsem nikdy nechtěla prožít znovu.

„I v šestnácti jsi byla mladá. Pořád jsi mladá,“ dodal nakonec vyrovnaným, ale napjatým hlasem. „Nedokážu si ani představit, čím sis prošla, ale bylas teprve dítě, Tess. Nebyla jsi hloupá. Bylas vyděšená.“

V krku se mi utvořil knedlík. Hlas mi zaskřípal, když jsem promluvila. „Myslela jsem, že je to moje chyba.“

„Nebyla to tvoje chyba.“ Oči mu stříbrně zablýskaly. „Prosím, řekni mi, že víš, že to nebyla tvoje chyba.“

„Teď to vím.“ Rychle jsem zamrkala a odkašlala si. „Nemohla jsem za to, co mi provedl, ale moje mlčení tomu nijak nepomohlo.“

„Tess…“

„Chápu, co se mi snažíš říct, ale měla jsem si o tom s někým promluvit. O tom se nemůžeš přít. Mlčení není ctnost. Je to nemoc – rakovina, která tě požírá a zahrává si s tvou hlavou. Teď už to vím. Ale tehdy…“ Odmlčela jsem se, potřásla hlavou a nadechla se. V té chvíli jsem pomyslela na Debbie. „No, teď už je jiná situace.“

„To je, ale nebyla jsi hloupá a nebyla to tvoje vina. A protože to říkám, tak to tak je. Konec diskuze.“

Povytáhla jsem obočí. „Konec diskuze?“

Přikývl a povytáhl koutek úst. „Jo. Co řeknu, to platí.“

„Jo, jasně.“

Jemně mě zatahal za ruku a usmál se ještě víc. Oči mu zjasněly do světle šedé.

„Nezpochybňuj mou autoritu.“

Zasmála jsem se a sama byla překvapená, že jsem toho schopná po tak vážném a smutném rozhovoru. „Ty nemáš vůbec žádnou autoritu.“

Uculil se. „Ale to teda mám. Celou dobu. Prostě je to nenápadná autorita. Ani nevíš, že se to děje.“

Protočila jsem panenky, ovšem jak počáteční bodnutí nepříjemného hovoru vyprchávalo, uvědomovala jsem si hodnotu jeho slov. I když jsem měla problém přijmout, že jsem nenesla vinu na té situaci, věděla jsem, že Jase pevně věří tomu, co řekl. A to něco znamenalo. Kruci, znamenalo to opravdu hodně.

„Tak co si myslíš o tom seznámení s koňmi?“ zeptal se. Měla jsem pocit, jako by odplul těžký mrak. Vrátili jsme se k bezpečnému tématu. „Nebylo to zlý?“

„Ne.“ Usmála jsem se na něj. „Vůbec to nebylo zlý.“

„Příště se možná na jednom z nich projedeš? Na Bleskovi?“ Žaludek se mi trochu převrátil. „Nooo…“

„Budu s tebou,“ dodal a sklonil hlavu. „Celou dobu.“

Představila jsem si, jak mu prakticky sedím v klíně, s jeho paží okolo pasu, opírám se o něj a… čelila jsem návalu horka. Musím zabrzdit ten pornovlak, než moje mysl sklouzne

do zakázané oblasti. Zasmál se, zhluboka a sexy, a přistoupil blíž. Jeho tenisky se dotkly mých a musela jsem zaklonit hlavu, abych se mu podívala do očí. „Myslím, že se ti ten nápad líbí.“

„Cože?“ vyštěkla jsem a doufala, že divoce, a ne hloupě. „Ne. Přemýšlela jsem o zítřejší hodině hudby. Budeme probírat baroko? Podnětné období. Úplně mě to vzrušuje.“

Ušklíbl se. „Nemyslím si, že jsi vzrušená kvůli tomu, ani že tě to vzrušuje.“

„Ani ty ne.“

„To je fuk.“ V očích měl škádlivý pohled. „Přemýšlela jsi o mně.“ Odfrkla jsem si. „Tak to si nemyslím. O tobě vůbec nepřemýšlím.“

„Jsi hrozná lhářka.“

„A ty máš hrozný ego. Horší než můj brácha, a to už je co říct.“

„Můžeš si říkat, co chceš. Ale já to vím.“ Sklonil hlavu a rty mi přejel po tváři. Okamžitě mi zrudly. „Vidíš? Červenáš se, a přitom jsem nic neprovedl.“

„To je od slunce,“ nedala jsem se a odtáhla se, abych neprovedla něco hloupého. Jako třeba popadla jeho obličej do svěráku a zneužila ho. „Začínám mít úpal.“

Zadusil smích. „Slunce ani nevylezlo.“ Nafoukla jsem se. „To je fuk.“

„Víš ty co?“

Sklonila jsem hlavu na stranu a čekala.

Zdálo se, že ten nesnesitelný úšklebek mu k obličeji přirostl. „Je to roztomilý.“

„Co?“ Doufala jsem, že si to nemyslí o mně, protože bych byla ráda, kdyby mě vnímal jako něco víc než roztomilou.

„Ty.“ Chytil pramen mých vlasů a lechtal mě konečky na krku, zatímco já jsem bojovala s tím, abych na něj nevyplázla jazyk. „Tohle chování – jak předstíráš, že nesedíš a nepřemýšlíš o mně celou dobu. Na koleji pravděpodobně píšeš moje jméno přes celou svou tabuli.“

„Proboha.“ Zasmála jsem se.

„A potom o mně sníš, že jo? Zůstáváš vzhůru a…“

Se smíchem jsem ho přerušila tím, že jsem se ohnala volnou rukou po jeho hrudníku. To, co říkal, bylo úplně směšné. Tak fajn – možná ne ta část o snech. V několika z nich hrál totiž hlavní roli. Moje ruka se ho však nikdy nedotkla. Zachytil ji překvapivě rychlým reflexem ve vzduchu druhou rukou a přitáhl si mě na hruď jedním prudkým plynulým pohybem.

Působivé.

„Rozdávat rány není moc pěkný,“ řekl s úsměvem. „Ani sebeklam.“

S mojí hrudí na jeho byl tenhle rozhovor ještě obtížnější. Bradavky mě ostře brněly. „Měl bys poslouchat, co říkáš. Tvrdil jsi, že lituješ toho, žes mě políbil, tak proč bych o tobě měla přemýšlet? Přenesla jsem se přes to, kámo.“

Ve chvíli, kdy jsem ta slova vypustila z úst a moje oči se střetly s jeho, jsem si uvědomila, že jsem udělala chybu. Nevím, co si myslel, ale intenzivní pohled jeho očí mě pohlcoval. Nějak jsme přešli od neškodného škádlení a blbin – protože to, co jsem na něj chrlila, byly pěkné lži – k tomuhle… a dokonce jsem ani nevěděla, co to bylo.

Humor se z jeho hezké tváře vytratil. „Nikdy jsem neřekl, že lituju toho polibku.“

„Jsem si docela jistá, žes to řekl.“

Oči se mu stříbrně zaleskly. „Já si jsem jistej, že ne.“

Pomalu jsem zavrtěla hlavou. Byla jsem zmatená a nevěděla co říct.

„Nelituju toho, že jsem tě políbil.“

Po těch slovech mi srdce v hrudi poskočilo. „Ne?“

„Ne.“ Na vteřinu se podíval stranou, zaťal čelist a pak se na mě znovu zahleděl. „Měl bych.

Přál bych si to.“

„Já ne,“ zašeptala jsem, než jsem se mohla zarazit. „Já toho vůbec nelituju.“

Chvíli na mě zíral a zatínal ruce na mých zápěstích. Odtáhl paže, aby mezi našimi těly vytvořil malý prostor. Měla jsem držet hubu.

„Sakra,“ vydechl ochraptěle a přitáhl si mě zpátky.

Jase sklonil hlavu a přitiskl ústa na moje, dřív než jsem si vůbec uvědomila, co se děje. Můj mozek nechápal, oč jde, ale on mě políbil – líbal mě. Jeho rty se tiskly k mým. A ten polibek nebyl jemný ani sladký.

Ocejchoval si mě během vteřiny.

Jeho ústa se pohybovala a jeho ruce sevřely moje tváře, zaklonily mi hlavu. Zvedla jsem se v teniskách na špičky a opřela se rukama o jeho hruď. Pod dlaní mi jeho srdce bilo stejně prudce jako moje. Zachvěl se, roztáhl prsty a já jsem asi přestala dýchat.

Tři roky jsem do něj byla zblázněná a už to byl rok, co mě naposledy políbil, a Jase… Ach, bože, konečně mě líbal.

Hlava se mi motala, smysly se točily, chvěla jsem se, když mi okusoval spodní ret stejně jako předtím krk. Kmitl jazykem přes mé rty, nutil je otevřít se. Prohloubil polibek a ochutnal mě – přivlastnil si mě a zároveň mě osvobodil. Tenhle polibek se nepodobal tomu ukradenému před rokem. Převálcoval ho, zatímco v mé hrudi narůstalo hluboké, skoro primitivní dunění.

Vpíjel se do mě.

Na zlomek vteřiny jsem se obávala, že nás tu najde jeho táta, což by bylo pěkně trapné. Ale když mi rukama sklouzl po krku přes ramena a na boky, zapomněla jsem na to. Nedělalo mi starosti, jestli nás někdo uvidí.

Když mi sevřel zadek pevněji, myslela jsem, že už víc nezvládnu. Jase mě zvedl, aniž by

přerušil polibek. Instinktivně jsem mu omotala nohy kolem pasu a paže okolo krku. Prsty jsem mu vjela do jemných vlasů.

Udělal pár kroků. Nevěděla jsem, kam míří, ale žasla jsem nad jeho schopností dělat tolik věcí najednou. Jazyk proplétal s mým, rukama mi svíral zadek a ani jednou neklopýtl.

Když klesl na kolena a já dopadla zády do sena, projela mnou šílená bouře pocitů. Jeho silné tělo se sklánělo nad mým, byla jsem jako v kleci. Úzká ostrá stébla mě bodala do paží a jeho rty sežehly moje, a když se na mě celý přitiskl, připravil mě o dech. Seno se poddalo naší

spojené váze, leželi jsme v něm jako v kolíbce. Jase mě chytil rukou za stehno a přehodil si mou nohu přes svou. Tohle se nedalo srovnat s tou nocí, kdy byl opilý. Oba jsme věděli, že si je plně vědom toho, co dělá. Byli jsme v tom oba společně.

Ten tlak – v partiích, kde on byl nejtvrdší a já nejměkčí – mi však nenechal prostor

na myšlenky. Cítila jsem ho, a když se na mě spodní částí těla přitlačil, vyjekla jsem, jak mě zachvátila prudká rozkoš. Zvedla jsem k němu boky a on zasténal tak, že mi způsobil bouři

v žilách.

„Zatraceně,“ zabručel do mých naběhlých rtů. „Zatraceně, Tess, já…“

Jeho ústa se opět vpila do mých, ale ten polibek byl hlubší a pomalejší. Skoro něžnější. Měla jsem pocit, že se mu třese ruka, když ji přesunul z mého pasu pod tričko. Já věděla určitě, že se mi ruce třesou, jak jsem mu prsty prohrabovala vlasy. Drsnou dlaní se dotýkal mého břicha

a já sebou škubla. Potřebovala jsem a chtěla jsem víc.

V té chvíli, kdy se zdálo, že neexistuje nic než jeho polibky, jeho chuť a pocity, bych mu dala všechno.

Na farmě. Poblíž stáje. Na seně.

Odtáhl rty od mých a já zaprotestovala, protože mi okamžitě chyběly. Samolibě se zasmál

a vyslal mi tak šípy touhy do žil. Potom se jeho rty vydaly na cestu po mém hrdle. Zvrátila jsem hlavu, aby měl ke mně lepší přístup.

A on toho využil.

Políbil citlivé místečko pod mou čelistí, otíral se mi o krk. Rty mírnil pálení od jemného strniště kolem úst. Celé moje tělo mě bolelo touhou po něm – po všem, co by mohlo následovat.

Jako bych byla v tunelu, když jsem zaslechla hlasitý motor auta. Nejdřív mě napadlo, že si se mnou zahrává představivost – modlila jsem se, aby to tak bylo. Ale jak vteřiny ubíhaly, zvuk sílil.

Jase se ode mě odtrhl, vyskočil na nohy a couvl. Navzdory teplému dni mě ovanul studený vzduch. Omámeně jsem si prohlížela jeho tělo. Na tričko a jemné chloupky na rukou se mu lepila stébla slámy. Zrak se mi zastavil pod jeho boky, než jsem se zadívala na sebe.

Tričko jsem měla shrnuté pod podprsenku.

Vozidlo projelo zatáčkou a za vysokými žlutými a zelenými stébly kukuřice se objevil červený záblesk.

Zpracovávání vjemů mi ještě nenaskočilo. Takže když se ke mně Jase přiblížil a vytáhl mě na nohy, nebyla jsem na to připravená. Naklonila jsem se napravo a snažila se napřímit, pak

jsem přenesla váhu na svou zraněnou nohu. Jase mě zachytil, než se mi to podařilo, a narovnal mě, zatímco jsem lapala po dechu, jako bych právě předvedla sérii kouzel na pódiu.

„Sakra, Tess,“ vydechl a chytil mě za lem trička. Narovnal mi ho, já jsem tam stála jako blbec. „To…“

Auto zastavilo vedle Jaseova džípu, dveře spolujezdce se otevřely a ven vyskočila malá postavička. Žena zakřičela.

„Jasi!“ zavřískl dětský hlas. Jeho bráška pelášil k ohradě.

Ztuhla jsem na místě, věděla jsem, že jsem pokrytá senem a pokožku mám zrudlou, jako by mi opravdu hrozil úpal. Divoce jsem se zadívala na Jase.

„Omlouvám se. To se nemělo stát,“ vyhrkl Jase, otočil se a odešel pryč.

8. kapitola

Jack skočil do Jaseovy připravené náruče. Zvedl malého chlapce a zatočil s ním v širokém kruhu. Kdokoli poblíž by přišel o oko. Jack šťastně vřískal, oči pevně zavřené a ústa otevřená.

Hruď se mi stáhla, jak jsem je společně viděla. Jase… bude jednou úžasný táta. Ale zřejmě nebudu mít možnost zjistit z první ruky, jaký bude táta, když jsem podle něj jedna obrovská neustálá kráčející chyba. To vědomí mě bodalo, jako bych vkročila do hnízda sršňů a začala ho rozkopávat. Nevěděla jsem, proč mě to tak zraňuje. Myšlenka na děti byla ještě v hodně vzdálené budoucnosti, ale to bolest v mé hrudi nijak nezmírnilo.

Jack se mu vykroutil, a sotva se nohama dotkl země, utíkal za mnou. Objal mě malýma rukama kolem nohou, koukl na mě nahoru a zakřenil se tak, že mi roztálo srdce. Byl rozkošný.

„Naučila ses jezdit na koních?“ zeptal se a překvapil mě, že si to pamatoval.

Přinutila jsem se usmát. „Krmila jsem je, ale neučila jsem se jezdit.“ A zřejmě ani nikdy nebudu, podle toho, jak si s Jasem stojíme.

„Proč jsi ji neučit?“ dožadoval se odpovědi Jack, když se otočil k bratrovi.

„Neučil,“ opravil ho Jase automaticky. Došel k nám a omotal prsty okolo Jackových nadloktí.

„Jsi jako malá měňavka.“

Jack svraštil obočí a držel se mých nohou. „Co je to mě-ťav-ka?“

Jase se uchechtl a zatahal ho. „Něco, co se rádo lepí na jiné věci. Měl bys ji pustit.“

Na vteřinu to vypadalo, že ho neposlechne, ale pak uvolnil překvapivě silný stisk. Jase vzhlédl, když ode mě brášku odtáhl. Naše pohledy se střetly, ale pak rychle odvrátil zrak.

Paráda. Cesta zpátky bude fakt zábava.

Ale nebude to tak strašné jako seznámit se s jeho mámou a vypadat přitom, jako bych se právě s někým válela v seně. Což se v podstatě stalo.

Když jsem šla za oběma bratry k džípu, paní Winsteadová se docela vřele usmála, ovšem v obličeji se jí zračilo překvapení. Byla to hezká žena s jemnými vrásky kolem očí a úst.

Oblečená v džínách a obnošené košili vypadala jako někdo, kde se na farmě vyzná a kdo se nebojí, že si zašpiní ruce od práce.

Zhluboka jsem se nadechla a napřáhla ruku, zatímco Jase brášku zvedl a přehodil si ho přes ramena jako pytel brambor. Zřejmě se mě nechystá představit, jako to udělal předtím s tátou. Ne po tom, co se stalo. Cítila jsem se divně, úplně mimo, jako bych tu neměla co pohledávat.

A taky že neměla. V hrdle mě začalo pálit a bolest na hrudi zesílila.

Tváře mi zčervenaly. „Dobrý den. Já jsem Tereza.“

Jase na mě vrhl ostrý pohled, když zaslechl můj ochraptělý hlas. Odkašlala jsem si a soustředila se na jeho mámu. „Jsem Camova sestra.“

V hnědých očích se jí zablýsklo poznání. „Aha, ano. Jak se má tvůj bratr?“

Bezpečné území. Začala jsem se mírně uvolňovat. „Má se dobře. Začátkem příštího roku se pokusí dostat do D. C. United.“

„Opravdu? To ráda slyším.“ Pohlédla na Jase, který si s bráškou opět hrál na Supermanův plášť. Kriste, společně byli tak roztomilí. Povzdychla jsem si. „Věděla jsi, že Jase hrával fotbal?“

„Mami,“ zasténal Jase.

Přikývla jsem. „Jo, Cam se o tom jednou nebo dvakrát zmínil, ale nikdy mi nepověděl, proč toho Jase nechal.“

Paní Winsteadová otevřela ústa, ale Jase s Jackem zatočil a bezpečně ho postavil na zem.

„Budeme už muset jet, mami.“ Sotva se na mě podíval. „Pojď, Tess.“

Překřížila jsem si paže a o krok ucouvla. Kousla jsem se do jazyka. Nejsem pes a neposlouchám povely.

„Já chci jet!“ Jack okamžitě vykročil k džípu, ale Jase ho dohnal.

„Ne, kamaráde, tentokrát jet nemůžeš.“

Spodní ret se mu začal třást. „Ale já chci jet s tebou.“

„Já vím, jenže musím odvézt Tess, dobře?“

Jack našpulil rty, zjevně neměl daleko k mohutnému záchvatu vzteku. Jase si před něj

s povytaženým obočím klekl a chytil chlapce za ramena. Snížil se na jeho výšku, což bylo

u kluků v jeho věku celkem neobvyklé. „Vrátím se, ano? Zajedeme si na zmrzlinu. Co říkáš?“ Jackovi se rozsvítily oči, ale máma se zamračila. „Jasi, znechutíš mu večeři. Už zase.“ Jase vyplázl jazyk. „Nic neznechutíme, že ne?“

Chlapec se zahihňal. „To teda ne!“

„Tak dobře. Teď běž dovnitř.“ Vstal a odvedl Jacka k paní Winsteadové. „Za chvíli budu zpátky.“ Otočil se ke mně a já se napjala.

Cítila jsem se trapně jako tanečník poprvé na pódiu. Mávla jsem na paní Winsteadovou a na Jacka. „Ráda jsem vás poznala.“

Pohlédla na Jase a potom na mě a široce se usmála. „Doufám, že tě zase uvidím.“ No, tak teď je to ještě trapnější.

Přikývla jsem, protože co jiného jsem mohla udělat? Jack se vytrhl paní Winsteadové a ještě naposledy mě objal. Pevně jsem ho sevřela. Věděla jsem, že bude těžké toho chlapečka nemilovat.

Zčásti jsem toužila se tu zdržet a jet do kampusu stopem, ale to by vypadalo divně, takže když Jack odběhl, vydala jsem se k džípu. Jase mi otevřel dveře. Uměl být džentlmen, když chtěl.

Nepoděkovala jsem mu.

Jase nasedl a oddechl si tak, že se to nemohlo měřit s ničím, co bych mohla provést já, což mě naštvalo, protože proč se on cítí otráveně? Stiskl čelisti, otočil auto a rozjel se po štěrkové cestě. Nepromluvil, dokud jsme se nepřiblížili ke konci dlouhé cesty.

„Tess…“

„Přestaň,“ odřízla jsem ho. „Opravdu zrovna teď nechci slyšet nic, co mi chceš říct. A jestli mi zase povíš, že to, co se stalo, byla chyba…“ Hlas mi trapně přeskočil. „Vážně ti jednu vrazím.“

Zkroutil rty, jako by si myslel, že žertuju. „Neměl jsem to formulovat takhle, ale…“

„Ne,“ varovala jsem ho, protože jsem cítila, že vysloví ještě něco horšího. „Prostě mě odvez domů.“ Stiskla jsem rty, aby se mi nechvěly. Vnímala jsem na sobě jeho oči. „Jenom chci jet domů.“

Chvíli byl klid a potom vydechl: „Kurva.“

Místo aby jel dál, zastavil. Džíp běžel naprázdno a Jase se ke mně v sedadle natočil. „Ty to nechápeš, Tess.“

Protočila jsem panenky, chtěla poznamenat něco vtipného, ale zarazila se, protože se mi sevřelo hrdlo. „Máš pravdu. Nechápu to. Líbím se ti. Chceš mě, ale odstrkuješ mě od sebe. Je to kvůli Camovi? Protože jestli jo, je to dost ubohý, Jasi. Je můj brácha. Nemá klíč od mýho pásu cudnosti.“

Jase se zašklebil, jako by ochutnal něco kyselého. „Fajn, to není obrázek, kterej bych si chtěl

představovat.“

„Bože, drž hubu.“

Sevřel volant a zvážněl. „Dobře, není to kvůli Camovi. Možná ze začátku bylo, protože zaplést se s jeho mladší sestrou znamená překročit hranici všemi možnými způsoby, ale to bych zvládl.“

„Zjevně ano,“ zamumlala jsem a odvrátila zrak k bočnímu okýnku. „Tvůj pták to zvládl opravdu rychle.“

Jase si přiškrceně odkašlal. „Tess, já… Prostě se mnou být nechceš. Opravdu to nechceš.“

Krátce jsem se zasmála. „No, páni. To je novej přístup. Ty mě neodmítáš, ale spíš já odmítám tebe? To je chytrý.“

„Tak to není,“ trval si na svém. „Věř mi. Jsou věci, který o mně nevíš, a kdybys je věděla, neseděla bys tu.“

Podívala jsem se na něj a povytáhla obočí. „Zabils někoho? Rozřezal jejich těla a dal je sežrat prasatům?“

„Cože?“ Svraštil obočí. „Ne.“

„Zmlátil jsi nebo znásilnil holku? Máš někde ve sklepě zamčenou bandu děcek? Nebo jsi tajnej terorista?“

Obličej se mu zkroutil odporem. „Do prdele. Ne.“

„Faaajn,“ protáhla jsem pomalu. „Tak teda nevím, cos mohl provést tak hroznýho.“ Odvrátil se a potřásl hlavou. „Nechápeš to, Tess. Já tě nemůžu mít.“

„Ale ty mě máš,“ zašeptala jsem a pak si přikryla ústa. Fakt jsem to vyslovila? Celá zděšená jsem jenom zírala, jak vytřeštil oči.

Proboha, opravdu jsem to pronesla nahlas. Byla to však pravda. Jase mě měl, aniž si to uvědomoval, nebo ne, jestli mě chtěl, nebo nechtěl. Nemohla jsem změnit, co k němu cítím ani po čem toužím.

„Nemám,“ odporoval a v očích se mu utvořily stíny. „Nechci zranit tvoje city.“ Ale… Bylo to nevyslovené „ale“, jež se do mě hluboko zarylo.

Zavřela jsem oči a ostře se nadechla, jak mi hruď pod tím tlakem hrozila, že vybuchne.

Vyložila jsem mu karty na stůl tak uboze, a to je všechno, co k tomu řekne? Bylo mi trapně až na půdu a chtěla jsem se dostat pryč. „Prosím, odvez mě domů.“

Ani se v sedadle nepohnul. „Tess…“

„Odvez mě domů!“

Na vteřinu bylo ticho, když si spustil ruce do klína. „Je to můj syn!“ zakřičel Jase a vylekal sebe i mě. Potom to zopakoval tišeji, jako by nemohl uvěřit, že to opravdu říká: „Jack je můj syn.“

9. kapitola

Nejdřív jsem si myslela, že jsem se přeslechla. Musela jsem slyšet něco jiného, než co opravdu řekl, protože není možné, aby Jack byl jeho syn. Jack je jeho bratr.

Ale jak jsem na něj hleděla a vnímala, jak zbledl v obličeji, a spatřila jas jeho šedých očí, věděla jsem, že to, co vyslovil, je mimořádné a skoro nikdo o tom neví, že je to však pravda.

Celá zmatená jsem zavrtěla hlavou. „Jack je tvůj syn?“

Jase se mi chvíli díval do očí a pak se odvrátil. Uplynulo několik vteřin, než zase promluvil.

„Kruci. Já… Nikdo to neví, Tess. Moji rodiče ano, Cam taky, ale on by to nikdy neprozradil. Nikdo další o tom neví.“

Nepřekvapilo mě, že Cam zná pravdu, ale šokovalo mě, že mi o tom neřekl. Na druhou stranu mi do toho nic nebylo.

Opravdu jsem neměla tušení, jak si to přebrat, zatímco jsem hleděla na Jase. Myšlenky v hlavě mi vířily. Jack a Jase si byli hodně podobní, ale to mohli být i bratři. Jase si byl

s Jackem hodně blízký, jako by sdíleli silné pouto, ale to platilo taky o spoustě bratrů. Zdálo se, že Jase Jacka upřednostňuje před mnohým jiným, ale to také bratři dělávají. Ovšem oni bratři nejsou.

Jsou otec a syn. No, páni.

Spousta věcí najednou dávala smysl. Kromě toho, jak se choval k Jackovi, i náš dřívější rozhovor. Jak věděl z vlastní zkušenosti, že nejlepší věci v životě se nedají naplánovat. A zřejmě se tím i vysvětlovalo, proč už nehraje fotbal a proč po škole nepřijme práci, kvůli které by se musel odstěhovat. Chtěl být tady se svým synem bez ohledu na jejich vzájemnou roli. Také se tím objasnilo, proč neudržuje vztahy s holkama. Protože má dítě. A i kdyby ho přímo on nevychovával, jednou možná bude. A to by mohlo být na holku moc. Což jsem chápala. Docela mě to šokovalo.

Jase je táta.

Rozhodně je pěkně žhavej táta.

Zavřela jsem oči. Proboha, nemohla jsem uvěřit, že jsem si právě tohle pomyslela. Ale on je

táta.

Připravil mě o dech. Polkla jsem, když natáhl ruku a sebral něco – stéblo sena – z mých vlasů. Otáčel ho mezi prsty a já ho pozorovala. „Ví… ví to Jack?“

Jase zavrtěl hlavou. „Ne. Myslí si, že jeho babička a děda jsou jeho rodiče.“

„Proč?“ zeptala jsem se, než jsem se zamyslela, jak dotěrná ta otázka je. Bože, bylo to ode mě neomalené. Ale chtěla jsem to vědět. Potřebovala jsem vědět, proč Jase, který zjevně toho kluka miluje víc než cokoli jiného, nechá někoho jiného, aby ho vychovával.

„Je to složitý,“ odpověděl a opřel se do sedadla. Promnul si obličej a povzdechl si.

„Vychovávají ho od narození jako vlastního. Dokonce ho adoptovali. To vypadá, jako že stojím za hovno, co?“ Naklonil ke mně hlavu a oči mu naplnila bolest, až se mi z toho sevřela hruď.

„Dokonce ani nevychovávám vlastního syna. Zatraceně, vychovávají ho mí rodiče a on to ani neví. Kdo by nechtěl někoho tak úžasného, co?“

Prudce jsem zamrkala, otevřela jsem pusu a neměla tušení, co na to říct.

Krutě se zasmál a opřel si hlavu o sedadlo. Z ramen mu sálalo napětí. „Nevychovávám vlastní dítě,“ zopakoval a já najednou věděla, že tohle sám sobě vyčítá dost často. „Rodiče se o něj

starají pět let. Chci to změnit, ale těch pět let už nevrátím a jak to teď změním? Kdybych mu to řekl, mohl bych mu zničit jeho svět, a to mu nechci udělat. Taky by to zlomilo srdce mým rodičům, protože o něm smýšlí jako o vlastním.“ Zavřel oči. „Jsem zatracenej flákač, a ne táta.“

Jase se znovu nevesele zasmál a já jsem se napřímila v sedadle. „Nejsi flákač.“

„Ale no tak.“ Na tváři se mu objevil sebeponižující úsměv. „Zrovna jsem ti řekl, že mám dítě. Je mi skoro dvaadvacet a mám pětiletýho syna, kterýho vychovávají moji rodiče. Spočítej si to, Tess. Bylo mi šestnáct, když jsem ho zplodil. Šestnáct. Ještě jsem byl na střední. Zjevně to není nic, na co bych mohl být pyšnej.“

„Copak je to něco, za co se stydíš?“

Podíval se na mě ostřeji a zdálo se, že si to promýšlí. „Ne,“ odpověděl tiše. „Nestydím se za Jacka. A nikdy nebudu. Ale je mi trapně, že se nepřihlásím k zodpovědnosti jako jeho táta.“

Kousla jsem se do rtu a chtěla mu položit spoustu otázek. Projel kolem nás náklaďák. „Takže ti bylo šestnáct, když jsi ho zplodil? Byl jsi ještě dítě, že? Stejně jako jsem já byla dítě, když jsem byla s Jeremym.“

„To je jiný.“ Zavřel oči. „U mě to nic neomlouvá.“

„Kolik šestnáctiletých znáš, kteří dokážou být rodiči?“

„Existuje jich mnoho.“

„Takže co? To přece neznamená, že to každej v šestnácti zvládne a je na to připravenej. Já bych sakra nebyla. A moji rodiče by mi pomohli.“ Odmlčela jsem se a uvědomila si jako hlupačka, že pokud vím, na stvoření dítěte musí být dva. „A taky jsi nebyl jedinej, kdo je za to zodpovědnej. Musí mít matku. Kde je…“

„Nebudu o ní mluvit,“ odsekl tak ostře, až jsem sebou trhla. „Nic z toho s ní nemá nic společnýho.“

Páni. V tom určitě něco bylo.

„A pomáhat není to samý jako adoptovat.“ Otevřel oči na malé škvírky. „Když jsem pověděl rodičům, co se děje, znepokojilo je to, ale chtěli, abych dostudoval, šel na vysokou a dál hrál fotbal. Nechtěli, abych se všeho vzdal.“

„To jim nevyčítám,“ zašeptala jsem. Co je však s tou matkou?

„Takže to šlo buď takhle, nebo dát Jacka k adopci, protože já nebyl připravenej se o něj postarat. A i když to zní strašně, nejdřív jsem o něj nestál. Nechtěl jsem s ním mít nic společnýho. Ještě dřív, než se narodil, než jsem ho uviděl, vzdal jsem se ho…“ Hlas se mu naplnil bolestí, musel si odkašlat. Bylo jasné, že ať už byla matka kdokoli, byla mimo hru, když se Jack narodil. Umírala jsem zvědavostí proč. „Takže zažádali o adopci a ta byla povolena.

Když se ohlédnu zpátky, uvědomuju si, jak jsem byl sobeckej. Měl jsem tenkrát převzít zodpovědnost, ovšem neudělal jsem to, a teď už to nemůžu nijak změnit.“

„Ale jsi součástí jeho života, Jasi. A já na tobě vidím, že si přeješ, aby ses zachoval jinak.

Copak to není to nejdůležitější? Že ho přes to všechno miluješ?“

Jase zase zaklonil hlavu a prudce vydechl. „Miluju ho víc než život, ale to neomlouvá moje dřívější rozhodnutí.“

Popadla mě zlost a zapomněla jsem na tu otázku Jackovy matky. „Není to tak dlouho, co jsi mi tvrdil, že v šestnácti jsem byla moc mladá – že se nemůžu obviňovat za to, že jsem mlčela o Jeremym. Můj věk a naivita mě omlouvá, ale tebe ne?“

Otevřel ústa.

„Tak jak? Jestli ne, je to nefér a je to vážně hodně špatně jednostranné.“ Když jsem se rozjela, nehodlala jsem se hned tak zastavit. „Nemůžeš mi vykládat, že se musím přenést přes

rozhodnutí a činy, které jsem provedla v minulosti, když to sám odmítáš udělat!“

Jase se stáhl do sedadla a hrdlo mu pracovalo, jak hledal správný argument, ale nenacházel ho. „No, sakra. Dostalas mě.“

„K čertu, no jasně že jo.“

Povytáhl koutek úst, oči měl však vážné. „Ty… tohle nepotřebuješ.“ Obrátil ke mně bouřkové oči. „Jsi mladá a máš celej život před sebou.“

Povytáhla jsem obočí. „Co to sakra má s tím společnýho? Záleží mi na tobě, Jasi. Hodně. Jasný? A chci být s tebou.“ Tváře mi zahořely, ale pokračovala jsem. „To je očividný, ale ty děláš rozhodnutí a v hlavě si cosi pokrouceně domýšlíš, aniž by ses mě zeptal, aniž bys chápal, jak se ohledně toho cítím já.“

„A jak se ohledně toho cítíš, Tess?“ Sval na čelisti mu ztuhl a oči mu šedě blýskaly. „Opravdu teď toužíš být se mnou? Když to všechno víš? A myslíš si, že je rozumný, abysme se my dva dali dohromady? A co jestli jo? A co když se sblížíš s Jackem?“

Založila jsem si ruce na hrudi. „Proč bys nechtěl, abych se s ním sblížila? Myslela jsem, žes říkal…“

„Máš v plánu odjet, Tess. Nepřemýšlíš o tom, že bys tu zůstala. A bůh mě zatrať, jestli dovolím, abys klukovi zlomila srdce, a to jen proto, že si chceš zapíchat.“

Škubla jsem sebou. Do hrdla se mi draly slzy a pálily mě za očima. To si opravdu myslí?

Po tom všem, co jsem mu řekla? Po všem, co řekl a co pro mě udělal? To všechno shrnul tím, že si chci zapíchat?

Vědomí, že si o mně tohle opravdu myslí, mě zabolelo víc než odmítnutí.

„Víš ty co, Jasi?“ Hlas se mi chvěl, ale to mě nezastavilo. „Skutečnost, že máš dítě, který vychovávají tví rodiče, nebo že nechceš ani vyslovit jméno jeho matky, není to, co by mě

od tebe odehnalo nebo způsobilo, že o tobě budu smýšlet jinak. Ale tvoje chování a tvoje podělaný domněnky na to bohatě vystačí.“

10. kapitola

Jase se v pátek ve třídě neukázal.

Moc mě nepřekvapilo, když hodina začala výkladem o barokním hudebním období, a Jase nepřišel. Včerejší cesta zpátky do kampusu, poté co vyjel z jejich boční cesty, probíhala

za napjatého ticha.

Co jsem mu řekla, byla pravda. Jo, dost mě šokovalo, že Jack je jeho dítě. To bylo to poslední, co bych čekala. Při ohlédnutí zpět bylo všechno jasné a v tomto případě pravdivé. Ale nezměnilo to můj náhled na něj. Byl táta, krucinál. Neznala jsem nikoho, kdo by byl v mém věku táta, ale to nesnižovalo moje mínění o něm a nezměnilo to, co jsem k němu cítila. Je ovšem jasné, že vztah s ním bude složitý.

On by byl složitý i tak.

Ale měl malého syna, jemuž jednoho dne možná poví pravdu, a kterákoli holka v Jaseově budoucnosti s tím bude muset být smířená a připravená na to. Kdo ví, jestli bych to zvládla, ale on mi ani nedal šanci.

Jak už jsem mu řekla, bolelo mě, jak na mě pohlížel. Že věřil, že bych se stala součástí Jackova života, aniž bych si byla vědoma, jak by mu náhlý odchod mohl ublížit.

Cestou zpátky mě co chvíli Jase vyhledal očima, ale rychle se odvrátil. Jediné, co mi pak řekl, bylo ahoj. To bylo všechno.

A z toho mě bolelo srdce.

Jase nezavolal a já jsem odmítala být tou, kdo půjde za ním, jako jsem to udělala naposledy, jenom abych byla chladně odbyta.

Jack je můj syn.

Asi jsem hloupá, ale moje srdce pro něj přesto krvácelo. Navzdory pitomému chování ke mně Jase toho malého kluka miloval a zabíjelo ho, jaké udělal rozhodnutí, když byl sám ještě dítě.

Stejně jako mě pronásledovala moje rozhodnutí.

A pak tu vězel problém nepřítomné matky, o níž absolutně odmítal mluvit. Kde je? Žije pořád ještě někde tady v okolí? A mohlo za jeho ostrý hlas zlomené srdce?

V hrudi mě bolestivě píchlo a měla jsem chuť si nafackovat. V žádném případě nemůžu žárlit na nějakou ženu, když neznám ani její jméno, ale něco v tom bylo – něco velkého – a měla jsem pocit, že jeho zdráhání si s někým vážně začít bylo zapříčiněné tou ženou, nikoli Jackem.

Záleží vůbec na tom?

Tvrdil mi, že jsem chyba, a i když se mi přiznal k něčemu tak důležitému a byl ke mně upřímný, ve skutečnosti to nezměnilo to, jak se na mě díval. Jo, chápala jsem, proč mě od sebe odstrkuje, ale to neměnilo nic na výsledku.

Neměla jsem ho nechat, aby mě políbil. Věděla jsem přece, jak to skončí. Když jsem však pohlédla na prázdnou židli vedle sebe, na hrudi jsem ucítila tíhu. V noci jsem sotva spala a ráno se ve mně bolest už hluboko usídlila. Moje pocity a myšlenky se kroutily do děsného zmatku.

Ale právě teď?

Právě teď jsem byla naštvaná.

Já jsem ho nepolíbila – ani tentokrát, ani poprvé. Nebyla jsem to já, kdo měl důvody, proč se nepouštět do vztahu. Byl to on. To on se vtíral, on přecházel mezi tím, že mě líbal tak, až mi omámil duši, a potom mě od sebe odstrkoval.

Co se týká kluků, sexu a kamarádů, neměla jsem moc zkušeností na rozdávání, ale věděla

jsem dost na to, abych si uvědomovala, že do mě byl celý žhavý, ještě než mě políbil. Jeho tělo to dokázalo v okamžiku, kdy mě objal, zatímco jsme krmili Bleska. A opravdu jsem chápala, že vášeň a city jsou dvě absolutně odlišné věci.

Sakra, já jsem propadala vášni snad třikrát týdně podle toho, koho jsem zrovna viděla.

A rozuměla jsem tomu, že přestože má syna, neznamená to, že netouží po sexu – a Jase po mně toužil. Ale bylo to důležité?

Muselo být. Chtěl mi pomoci zažít něco jiného než tanec a to, co mi řekl včera o té záležitosti s Camem – že to nebyla moje vina – znamenalo hodně. Znamenalo to, že mu na mně záleží, je to tak? Ovšem že záleží, vždyť jsem přece Camova sestra… Kruci.

Bože, co mě štvalo ještě víc, bylo, že sedím na hodině hudební nauky a pravděpodobně nezvládnu čtvrtletní zkoušku, protože jsem posledních třicet minut strávila přemýšlením o tom pitomci.

„V období baroka přišla na svět tonalita,“ pronesl profesor Gibson. „Tonalita je hudební jazyk, v němž je specifický hierarchický stupeň založen na tonálním centru – na tónickém akordu.“

Cože? Protože jsem poslouchala od poloviny přednášky, vůbec jsem netušila, o čem Gibson mluví, a když pokračoval, můj zmatek narůstal.

„Nejznámějšími skladateli baroka jsou Johann Sebastian Bach…“ Já Jaseovi ukážu Sebastiana Bacha.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Calla, když hodina skončila. Sbalila jsem si zápisník a přikývla. „Jo, jsem jenom unavená.“

Vstala a nic na to neřekla. Při historii se mě zeptala na včerejšek, a protože jsem neměla tušení, jak cokoli z toho, co se událo, vložit do slov, aniž bych něco prozradila, odpověděla jsem, že jsem se měla výborně.

Navzdory slunečnému počasí bylo venku chladno, když jsme vyšly z budovy umění. Pro jednou jsem byla ráda, že jsem si vzala džíny. Chudák Calla v červených šortkách vypadala, jako že jí umrzne zadek.

„Víš, když Gibson mluví o Sebastianu Bachovi, myslím jenom na toho rockového zpěváka z osmdesátých let, kterej byl opravdu sexy. Pochybuju, že ten skutečnej…“ Jakmile jsme odbočily za roh, prudce se nadechla. „Ach, bože…“

Byla jsem zvědavá, a tak jsem následovala její pohled. Objala jsem se kolem pasu

a přimhouřila oči. Přes zaplněné parkoviště jel kluk s nakrátko ostříhanými hnědými vlasy. Řada vozidel jezdila sem a tam a on se vecpal mezi volkswagen a dodávku. V tmavě modrých kalhotách a šedém školním tričku, jež se mu napínalo přes široká ramena a pěkný hrudník, vypadal, jako by vystoupil z reklamy na univerzitu.

Viděla jsem ho párkrát v okolí Whitehallu. Sotva ho šlo přehlédnout s tou pěknou tvářičkou a plnými rty. Pohlédla jsem na Callu. „Kdo je to?“

„Ty ho neznáš?“ divila se a tahala se za lem šortek. „Jmenuje se Brandon Shriver.“

„Brandon Shriver?“ vytáhla jsem si z tašky sluneční brýle a nasadila si je. „To je pěkný jméno.“

„Taky myslím. Ale překvapuje mě, že ho neznáš. Kamarádí se s Camem a Jasem.“

Nuceně jsem se usmála. Jase. V současné chvíli jsem předstírala, že ten kluk ani neexistuje.

Moc se mi to nedařilo.

„Nastoupil minulý semestr na jaře, ale je starší než já.“ Tváře jí zčervenaly. Calle bylo dvacet, proto jsem se snažila přijít na to, jak je to možné. Odpověděla, než jsem se stačila zeptat. „Pár let studoval za mořem. Myslím, že je na oboru učitelství, což je divný. Je moc sexy na to, aby

byl učitelem.“

„Hele,“ vyhrkla jsem a šťouchla ji loktem. „Já budu taky učitelka.“

„Ale s tebou nechci mít krásný dětičky. Ovšem s ním,“ zasněně si povzdychla. „To je jiný příběh. Hele, už jde.“

Blížil se k nám. Vyskočil na chodník a křížem přešel pavilon. Pár metrů před námi na nás pohlédl. Hned jsem si všimla, že má jasně zelené oči. Dřív jsem nestála tak blízko u něj, abych to zaznamenala. Tím jasným pohledem se zadíval na Callu, pak střelil očima po mně, než se obrátil zpět k mé kamarádce blondýnce.

Calla na něj malinko mávla a tváře jí nabraly stejně rudou barvu, jakou měl její lak na nehty.

„Ahoj.“

„Ahoj.“ Měl příjemně hluboký hlas. Ohlédl se přes rameno a pak přešel k nám. „Dopravní situace je noční můra. Doufám, že nemáte v plánu brzy opustit kampus.“

Uběhla vteřina a potom Calla zavrtěla hlavou. „Ještě pár hodin ne. Ty jo?“

Věděla zatraceně dobře, že nikam nejdu, ale hrála jsem s ní. „Ne. Asi se projdu

do východního kampusu.“ Což se zdálo zvláštní po těch mnoha dnech, kdy jsem měla odvoz. Stejně jako počasí se všechno změnilo během chvilky. Vystrnadila jsem tu myšlenku z hlavy.

Brandon přikývl a poklepal si okrajem zápisníku do stehna. „Připadáš mi povědomá,“ prohlásil a přimhouřil oči, až byly vidět jen úzké zelené škvírky. „Nechodíme na stejné předměty?“

Kdyby ano, zřejmě by mě ten předmět víc zajímal. Jak slunce zašlo za nekonečný pás mraků, posadila jsem si sluneční brýle na hlavu a stáhla tak kratší prameny vlasů dozadu.

„Znáš jejího bráchu,“ napověděla Calla.

„Jo?“ Obrátil pozornost zpátky k ní.

„Jo.“ Natočila se tak, že mohl vidět pouze její profil – tu tvář bez jizvy. „Je to sestra Camerona Hamiltona.“

„Nepovídej.“ Na rtech se mu objevil upřímný úsměv a mě napadlo, jestli existuje nějaké místo kdekoli na světě, kde mě nebudou představovat jako Camovu sestru. „Už to vidím, jo, ty oči.“

Cítila jsem, jak rudnu.

„Každopádně je to fajn chlap.“ Brandon přešlápl z nohy na nohu. „Není členem toho bratrstva, že? Toho s Jasem Winsteadem?“

Kruci, já tomu klukovi fakt neuniknu. „Ne, ale s Jasem se kamarádí a chodí na hodně večírků.“

„Jako na ten, co se pořádá tenhle víkend?“ zeptal se. Přikývla jsem a on pohlédl na nepřirozeně tichou Callu. „Ty tam jdeš?“

Calla si odkašlala. „Ne, musím pracovat.“

Jeho dosud klidným výrazem probleskl zájem. „Kde pracuješ?“

Bože, tenhle rozhovor byl tak divný, jako když se dvě opice snaží hrát fotbal. Ale bylo roztomilé, jak Calla vrhala po Brandonovi kradmé pohledy. Když zodpověděla jeho otázku, rozhlédla jsem se a překvapeně ustoupila. Kolem náklaďáku projel až moc povědomý černošedý džíp a zastavil u chodníku. Okýnko sjelo, zrovna když mi spadla brada.

Jase seděl za volantem s tmavě modrou čepicí obrácenou kšiltem dozadu. Zpod pásku se mu kroutily chomáčky tmavě hnědých vlasů.

Asi mám slabost pro chlapy v čepicích. Zjevně jsem měla slabost pro táty v čepicích.

Jeho ocelově šedé oči se přesunuly ze mě na Brandona. Tváří mu kmitl temný pohled, až mi srdce spadlo do žaludku. „Čau, Shrivere, co se děje?“

Brandon se zakřenil. „Nic, kámo; co máš za lubem?“ Dobrá otázka.

„Přijel jsem vyzvednout Tess.“ Na tváři se mu objevil napjatý úsměv. „Připravená?“

Co to, k čertu? Obočí mi vyletělo vzhůru. On mě po včerejšku přijel vyzvednout? Poté co vynechal hodinu hudby? Poté co mě políbil a vzápětí se za to omluvil a pak vypustil tu bombu o otcovství a ještě mě urazil? Copak žije v jiném vesmíru, kde jsou tyhle věci přijatelné?

„Tess?“ zavolal na mě netrpělivě.

Zmocnila se mě zlost a měla jsem sto chutí se otočit a odkráčet pryč, ale Brandon a Calla se na mě zvědavě dívali. I když jsem mu toužila ukázat prostředník, nechtěla jsem způsobit scénu uprostřed nádvoří. Kdybych vybuchla vzteky, přitáhlo by to moc pozornosti. A jediná pozornost, jakou jsem kdy snesla, byla, když jsem stála na pódiu. Zřejmě to souviselo s mnoha scénami, které způsobil v minulosti Jeremy.

Sevřela jsem popruh tašky a otočila se ke Calle a Brandonovi. „Mějte se.“

Brandon vypadal trochu překvapeně, když mi mávl na rozloučenou. Calla se křenila, jako bych právě souhlasila s nabídkou k sňatku. Proboha. Celá napjatá jsem přešla pavilon, prudce otevřela dveře spolujezdce a zabouchla je za sebou. Na klíně mu ležela růžová krabička, ale jestli mi ji podá, ten košíček mu hodím do ksichtu.

Oči mu ztmavly, když mě pozoroval, jak si zapínám pás. Uběhla vteřina a potom promluvil:

„Brandon Shriver?“

Opřela jsem se do sedadla a našpulila rty. „Myslím, že mi unikl začátek tohoto rozhovoru, protože nemám tušení, proč říkáš jeho jméno.“

Napnul čelist. „Mluvila jsi s ním.“

„Jo,“ vydechla jsem pomalu. „Calla taky. Vlastně ho vůbec neznám.“

Rozjel se a díval se před sebe. „Tak mi to nepřipadalo. Víš, že je starší než já? Pro tebe moc starý…“

Zírala jsem na něj s otevřenou pusou a napřímila se. „To do prdele myslíš vážně?“ Zamrkal a přimhouřil oči. „Nemusíš nadávat.“

„Budu si kurva nadávat, kdy budu do prdele chtít,“ odsekla jsem. „Hajzle.“

Jase zkroutil rty a moje zlost ještě narostla. „Ale vážně, Brandon je… No, má toho hodně za sebou a ty se s tím pitomcem nemusíš moc sbližovat.“

„No, díky za radu, taťko.“ Střelil po mně pohledem a já mu ho vrátila. „Ale o žádnou jsem se neprosila. A pokud vím, můžu se zatraceně bavit, s kým… Počkat.“ Ten hloupý, ale přesto nezbytný sval v mé hrudi se protočil. „Ty žárlíš?“

„Cože?“ Odfrkl si, když jsme se blížili k parkovišti před kolejemi. „Nežárlím ani nic takovýho.

Upřímně, emoce nemají nic společnýho s tím, co ti říkám. Brandon je dobrej chlap, ale…“

„Jsi zatraceně neuvěřitelnej!“ Poskočila jsem v sedadle, takže mi taška sklouzla z klína. „Proč se o Brandonovi vůbec bavíme?“

Odmlčel se. „Na pětačtyřicítce byla nehoda, když jsem jel z farmy, takže jsem to nemohl stihnout na hudební nauku,“ pronesl, jako by se tím všechno vysvětlovalo. „Tady máš košíček. Jsou v tom Snickers…“

„Do prdele s košíčkem!“ Zírala jsem na něj a on hleděl na mě, jako bych navrhla, ať vyhodíme děcko na ulici. Myšlenky mi v hlavě vířily. „Co to s tím má sakra společnýho?“

„Nevynechal jsem vyučování schválně. Nechtěl jsem, aby sis to myslela.“ A to přesně jsem si myslela, ale rozhodně to teď nepřiznám. Upravil si rukou čepici, stáhl ji kousek níž. „Kvůli tomu jsem přijel až teď. A vyšlo to, protože jsi na mě čekala…“

„Nečekala jsem na tebe.“

Pohlédl na mě a sklopil řasy. „Tak ses teda bavila s Brandonem.“

„Proboha.“ Rozhodila jsem ruce. „Tohle je blbej rozhovor, a ne o tom, o čem si potřebujeme promluvit.“

„A o čem si potřebujeme promluvit, Tess?“ zeptal se, když vyjel na cestu a zastavil. Silnice od křižovatky byla ucpaná.

„Víš přesně, o čem si musíme promluvit. Včera…“

„Včera bylo včera.“ Naklonil se dopředu a promnul si čelist. „Vymklo se mi to z rukou. To se stává.“

Obočí mi vyletělo vzhůru. „Stává? Často? Prostě jdeš kolem a stane se, že políbíš holku?

Uklouzneš a dopadneš holce na ústa? Jestli jo, musí to být pěkně nepříjemnej život.“

„No…“ Rošťácky a škádlivě mu škubly rty, ale nežrala jsem mu to. Povzdechl si. „Tess, jsi krásná holka a já jsem jenom chlap a…“

„Bože, už drž hubu.“ Vytřeštil oči.

„Ani se nepokoušej dokončit to, co by byla ta nejubožejší věta v historii ubohosti. Přitahuju tě.“

„Neřekl jsem, že ne.“ Doprava se nepohnula ani o píď, ale sval na čelisti mu škubal jako tachometr.

„A to je ten problém, že jo? Přitahuju tě, chceš mě, ale budeš to popírat kvůli Jackovi?“ Srdce mi zlostí bušilo o sto šest a pusa mi jela naplno, ale slova tvořící se hluboko uvnitř mě potřebovala, abych je řekla nahlas. „A to je v pořádku, protože já stojím jedině o to, abys mě ošukal.“

Praštil oběma rukama do volantu. Překypovala jsem zklamáním a vařilo se ve mně na milion dalších pocitů. Odepjala jsem si pás. Jase ztuhl. „Tess…“

„Mlč. Vážně. Tohle je ubohý. Nemůžeš mě políbit a pak se za to omluvit. Už dvakrát. Uráží mě to. Ani by ses neměl opíjet, abys příhodně zapomněl, cos mi povídal.“ Sehnula jsem se

a popadla tašku. Musím od něj vypadnout, než ho praštím nebo se rozbrečím. Oboje by bylo stejně ponižující a zvláštně uspokojující. „Víš, že tě mám ráda. Víš to už jak dlouho? K čertu, vmetl jsi mi to do ksichtu. Ale chceš, abysme byli kamarádi, a je mi jasný, že nejsi normální kluk. Máš děcko.“

„Nevychovávám ho…“

„Pořád jsi táta!“ zakřičela jsem, a když se odtáhl, snažila jsem se uklidnit. „Hele, snažím se

s tím srovnat. Ale nemůžeš mě líbat, jestli jsme kamarádi. A nemůžeš blbě kecat, když mluvím s jinýma klukama, pokud jsme kamarádi.“

Jase se ztěžka nadechl. „Máš pravdu.“

V hrdle mě hloupě pálilo. Nebylo správné, že souhlasil. Nevěděla jsem proč, protože to mělo být správné a bylo by to jednodušší. Jase s sebou přinášel ohromnou spoustu problémů, ale to pálení v hrdle sílilo. Sáhla jsem po klice u dveří. Věc zvaná pýcha mi znemožňovala s ním sedět v autě a poslouchat jeho řeči. „Čao.“

„Tess!“ natáhl se po mně, ale to už jsem byla venku z džípu, uprostřed ucpané ulice. „No tak, tohle nedělej. Musíme…“

„Nemusíme vůbec nic. Sbohem.“ Zabouchla jsem dveře a odkráčela pryč. Tíha na mé hrudi hrozila, že se mi dostane do hrdla, a kdyby ano, nebylo by to hezké, ale hodně ošklivé. Tak ošklivé jako v Zápisníku jedné lásky. Šla jsem však dál, pospíchala mezi jízdními pruhy. Když

jsem ho slyšela volat své jméno, ignorovala jsem ho. Ten příšerný kámen v mém žaludku mě tížil, ale sesbírala jsem roztrhané cáry své důstojnosti.

Jase a jeho polibky a jízda na koni a jeho cokoli ať jdou k čertu. On byl ten, kdo vždycky odcházel. Teď jsem byla na řadě já.

11. kapitola

Tu noc jsem brečela jako malé tlusté naštvané děcko.

Naštěstí Debbie byla venku s Erikem, takže se můj uplakaný festival konal beze svědků. Co jsem řekla Jaseovi, jsem mu říct musela. Jestli se budeme snažit být alespoň kamarádi nebo se spolu bavit, to líbání a všechno ostatní musí přestat. I když to ve chvíli, kdy se to děje, vypadá správně, nakonec to tak není. Ano, fyzicky ho přitahuju. Ano, záleží mu na mně. Ano, toužím

po něm. Ano, má syna, jehož matka je bůhvíkde. Ale ať už ke mně cítí cokoliv, nepřeváží to jeho pochybnosti ani neviditelnou hranici, kterou mezi námi vytyčil.

Přestože jsem tohle všechno věděla, ranilo mě to hodně hluboko.

A abych řekla pravdu, pochybovala jsem o tom, že opravdu můžeme být kamarádi. Byla jsem k sobě dostatečně upřímná, abych si přiznala, že nedokážu oddělit jeho vlídnost od toho, co

k němu cítím, a vždycky budu přikládat význam tam, kde žádný nebude. A on zčistajasna jednal na základě fyzické přitažlivosti. K čertu, nebyli jsme spolu moc často, ovšem sotva jsme se ocitli sami, něco se stalo.

Něco se vždycky stane.

Tím víc to bolelo, protože jsem věděla, že kdybych všemu pustila uzdu a svezla se na vlně hormonů, zřejmě bych kus Jase pro sebe urvala. Nakonec. Ale nezískala bych dost.

A vzhledem k tomu, co jsem k němu nyní cítila, takovou bolest navíc nepotřebuju. Pouze by se tím potvrdilo to, co si myslel, že od něj chci.

Ve spáncích mi tepalo. Ještě nebylo ani devět ráno, když Debbie přišla s Erikem v závěsu.

„Ahoj.“ Erik se svalil na mou postel a natáhl dlouhé nohy. „Co se děje?“

Chvíli jsem na něj hleděla a potom se podívala na Debbie. Zatvářila se omluvně. „Nic moc.

Jenom se snažím trochu učit.“ Kývla jsem na učebnici biologie. „To je celý.“

Erik se opřel na loktech. „Je sobota ráno a ty se učíš?“ Zasmál se a já si představila, jak bych ho skopla z postele. „Kruci. To asi nemáš nic lepšího na práci?“

Přimhouřila jsem oči.

„Nebo je tomu opravdu oddaná,“ řekla Debbie, když se posadila na kraj své postele. Usmála se na mě. „Je to biologie, že? Ten předmět je opravdu těžkej a…“

„Biologie 101 není tak těžká.“ Erik se zase zasmál a zavrtěl hlavou. Pro jednou jsem s ním souhlasila, ale já to nepovažovala za obtížné, protože mě – což je vcelku zvláštní – vědecké předměty zajímaly. „Co ti ovšem Debbie neříká, je, že ve druháku biologii nezvládla a musela si ji zopakovat.“

Tváře jí zrudly a překřížila si paže. „Díky, Eriku.“

Pokrčil rameny. „Naštěstí jsi pěkná.“ Střelil po ní úsměvem, který zřejmě považoval za okouzlující, ale byl spíš děsivě odporný. „Protože tvoje inteligence? No…“

Pohlédla jsem na ni a musela bych být slepá nebo ta nejnevšímavější osoba na světě, abych neviděla, že ji to ranilo a že se cítí trapně. Zlost ve mně narostla jako had připravený kousnout a otevřela jsem ústa, než jsem se mohla zarazit. „Jsi pěknej kretén.“

Erik ke mně prudce otočil hlavu, vykulil oči a Debbie překvapením spadla brada. „Cože?“ vyhrkl.

Bylo moc pozdě vzít ta slova zpátky a ani jsem nechtěla. „Slyšels mě.“ Sebrala jsem svou učebnici a zápisník. Vstala jsem a strčila je do své tašky. „Takovou věc by řekl jenom kretén.“ Debbie ztuhla na posteli s otevřenou pusou. Tváře jí zrůžověly. Erik vypadal, jako by měl

náklaďák plný nadávek, který na mě chtěl vrhnout, ale filtroval je. A já bych se vsadila, že ten filtr má jméno.

Cam.

„Jdu do knihovny.“ Sladce jsem se usmála, když jsem si přehodila tašku přes rameno a otočila se k Debbie. „Promiň.“

Její oči se zvláštně leskly a mně se zkroutil žaludek. Když jsem vypadla z pokoje, uspokojení ze mě rychle vyprchalo. Teprve na chodbě jsem si uvědomila, co ten pohled znamenal.

Strach.

Zatímco jsem trávila několik hodin v chladné tiché knihovně, nemohla jsem se zbavit podráždění a neklidu. Neměla jsem Erikovi vpálit, že je kretén. Ne že by nebyl, protože rozhodně je, ale ten strach, který naplnil Debbiiny oči, mi připomněl sebe.

Nikdo nikdy nenazval Jeremyho kreténem. Alespoň mu to nikdy neřekl přímo do obličeje, ale

i kdyby jo, neobviňoval by mě. Vsadila bych se ale, že Erik obviňoval Debbie. A kvůli tomu jsem se cítila hrozně.

Když jsem si uvědomila, že nevím, co jsem v poslední kapitole četla, protřela jsem si tváře.

Učení teď nemělo smysl. Slova mi splývala dohromady. Potravinový řetězec a selhání ekosystému nedávaly smysl tam, kde by dávat měly.

Zaklapla jsem učebnici a rozhlédla se po prázdných stolech. V druhém patře nebyla jediná duše. Povzdychla jsem si a vytáhla z tašky mobil. Žádné zmeškané hovory ani esemesky.

Ovšem že ne. Proč jsem se vůbec dívala? Přece jsem nečekala, že se mi Jase ozve, a ani jsem to nechtěla.

Byla jsem tak mizerná lhářka.

Když jsem konečně sebrala odvahu, abych se vrátila domů, naše apartmá zelo prázdnotou. Debbiina postel byla upravená. Nic nebylo rozbité ani rozházené, ale to mě nepřekvapilo. Erik ještě nepředvedl ničivý záchvat vzteku. Jeremy taky ne.

Bylo už osm, když jsem se rozhodla skočit si do sprchy a připravit se na party. Částečně jsem měla chuť se na to vybodnout, ale byla to první party, na niž jsem byla pozvaná. A buď jsem mohla jít a čelit možnosti setkání s Jasem, nebo zůstat doma a litovat se.

Rozhodla jsem se, že pro dnešní večer nechám sebelítost za sebou. Jít na party byla dobrá příležitost si dokázat, že jsem s Jasem skončila – že mu můžu být nablízku, aniž bych kolem sebe mlátila rukama.

Poté co jsem si vysušila vlasy, sepnula jsem je do volného uzlu a natáhla si černé legíny.

Rozkošné sexy tričko nepřicházelo v úvahu, tak jsem se rozhodla pro dlouhou volnou puntíkovanou halenku a svou oblíbenou obnošenou džínovou sukni. Když jsem vklouzla do nízkých bot, pípl mi telefon.

Strčila jsem si mobil do zadní kapsy spolu s přístupovou kartou. Zhluboka jsem se nadechla a zamířila ven. Dnes večer se pobavím. Bude to normálka. Budu jako každá jiná skoro devatenáctiletá holka mířící na večírek. Budu se dobře bavit.

Cam seděl za volantem Averyina auta parkujícího u chodníku. Když jsem přiběhla k zadním dveřím, Cam se odtáhl od sedadla spolujezdce, kde seděla Avery s tvářemi růžovými jako valentýnské přáníčko.

Nastoupila jsem dozadu a zakřenila se. „Budu se hodně divit, jestli vy dva vyjdete ze školy, aniž byste se rozmnožili na fotbalovou jedenáctku.“

Avery vykulila hnědé oči. „Ach, bože, ne…“

Zasmála jsem se a připoutala se, když jsem zahlédla Camovy oči ve zpětném zrcátku. Široce jsem se na něj usmála. „Co? Žádný děti?“

„No, ne v nejbližší budoucnosti,“ odpověděl.

„A to znamená, že jste vy dva o tom přemýšleli?“ Napadlo mě, jestli Jase někdy přemýšlel o tom, že by chtěl děti s Jackovou matkou. Asi ne, když jim bylo šestnáct, ale v budoucnosti.

Averyiny tváře teď byly úplně rudé. „Opravdu ne. Chci tím říct, že to je vážné rozhodnutí. Ne že bychom to my dva nemysleli vážně.“ Pohladila Cama po rameni, když k ní opět obrátil oči. Otočila se a zakřenila. „Každopádně vypadáš fakt rozkošně. Líbí se mi to tričko.“

„Děkuju. Ty taky.“ A opravdu. V džínách a pěkném zeleném tričku, které perfektně sedělo k barvě jejích vlasů, vypadala moc dobře. „Kolik lidí na tom večírku bude?“

„Moc ne,“ odpověděl Cam a otočil volantem. „Není to jedna z těch velkých party. Asi se budeš nudit.“

„Nebude se nudit,“ zasmála se Avery. „Jacob sice nemůže přijít, ale Brit tam bude.“ Navzdory kroucení v žaludku jsem se opřela uvolněně do sedadla. „To je fajn.“

„Přijde Ollie?“ zeptala se Cama.

Na rtech se mi objevil úsměv. Párkrát jsem se s Olliem, Camovým starým spolubydlícím, setkala. Na jaře ukončil školu, a i když jsem ho neznala moc dobře, věděla jsem o něm dost.

„Myslím, že by se mohl ukázat později.“ Cam se natáhl a našel Averyinu ruku, aniž by se díval, a propletl s ní prsty.

Zadívala jsem se z okna. Cítila jsem se trochu nepříjemně. Ne protože se rádi dotýkali – a to pořád – ale protože v mém žaludku žila malá čarodějnice zelená závistí. Na ně bych neměla žárlit.

Potřásla jsem hlavou a odkašlala si. „Co teď vlastně Ollie studuje?“

„Medicínu.“

Vykulila jsem oči. „To jako vážně? No, páni. Nemyslela jsem si, že je…“ Hm, jak to říct pěkně? „Myslela jsem, že se hulením připravil o většinu mozkových buněk.“

Avery se zahihňala. „To mě taky napadlo.“

„Ollie je chytřejší, než si většina lidí uvědomuje,“ odpověděl Cam. Prosvištěl okolo Sheetz a já zatoužila po nadívaných sýrových preclících. „K čertu, je chytřejší, než si sám uvědomuje.“

Avery s Camem se pak začali bavit o tom, že oba věří, že Brit a Ollie spolu něco mají, ale ani jeden z jejich kamarádů se nechce svěřit. Sevřela jsem ruce tak, že mě bolely klouby,

a soustředila se na ubíhající stíny kolem auta. Když Cam odbočil doprava a minul několik tmavých cest bez pouličního osvětlení, dech se mi zadrhl.

Zastavil poblíž konce ulice a vjel na prázdné místo naproti velkému třípodlažnímu domu, který svítil ze všech oken jako vánoční stromeček. Žaludek se mi kroutil. Vystoupila jsem z vozidla

a nadechla se studeného nočního vzduchu. Napadlo mě, že bych si vzala Cama stranou

a pověděla mu, že vím o Jackovi, ale nezdálo se mi to správné, jako bych na to neměla právo.

Avery přikročila ke mně a provlékla paži skrz moji. „Připravená?“

Přikývla jsem. Jak jsme všichni tři přecházeli ulici a mířili k hlavním dveřím, nedokázala jsem myslet na nic jiného, než jak bude reagovat Jase, až mě uvidí. Rozruší ho to? Nebo bude šťastný? Naštvaný?

Seru na toho kreténa. Nezáleží na tom. Nejsem tady kvůli Jaseovi.

Cam nám podržel dveře a Avery mě vedla dovnitř. Nikdy dřív jsem v domě bratrstva nebyla, takže jsem nevěděla jistě, co mám čekat, ale přesto mě to překvapilo.

Ve vstupní hale bylo čisto a pěkně to tu vonělo. Poblíž dveří stála řada tenisek a ve zdích

nebyly žádné díry. Nevěděla jsem určitě, proč jsem čekala díry.

„Jó!“ zařval Cam a prošel kolem nás do obývacího pokoje. „Tak co se tady děje?“ Avery protočila panenky a pustila se mě. „Proboha. To fakt nebylo nahlas.“

V obýváku se kolem pohovky a televize poflakovalo několik kluků. Zabrněla mě kůže, když jsem spatřila Erika. Vzhlédl, ale rychle se vrátil pohledem ke hře. Seděl nepřirozeně vzpřímeně. Debbie vedle něj se zdála být v pořádku. Usmála se a lehce na mě mávla.

Oplatila jsem jí mávnutí, chtěla jsem se omluvit za dnešní ráno, ale věděla jsem, že právě teď nebo když je Erik poblíž, to není dobrý nápad.

Vedle Erika stál Brandon Shriver, v jedné ruce ovladač ke hře, ve druhé pivo. Kývl na mě a potom se obrátil na Cama s konzolí v ruce. „Chceš se připojit?“

„Ne.“ Cam si otočil kšiltovku dozadu. „Je to celý tvoje.“

„Bečka je venku, brácho,“ oznámil mu blonďák, jehož jsem ještě nikdy neviděla. Seděl na područce odrbaného starého křesla. Tmavýma očima přejel přes Avery a zastavil se na mně. Napil se z láhve a usmál se. „A myslím, že se hraje beerpong.“

Taky jsem se usmála. Ten kluk byl roztomilý, přestože neměl tmavé vlasy a šedé oči. V té chvíli jsem se rozhodla, že to je jedině dobře. Usmívala jsem se čím dál víc.

„Úžasný.“ Cam se otočil a objal Avery kolem ramen. „A přestaň zírat na mou sestru, pitomče.“

Spadla mi brada.

Ten kluk se zachechtal a mrkl na mě. „Ano, pane.“

„Came.“ Avery ho plácla do břicha, když jsem se s rudými tvářemi odvrátila. „Přestaň.“ Praštila ho ještě jednou.

Pokrčil ramenem a kráčel k otevřeným dveřím vedoucím do garáže. „Hele, řekl jsem, že může přijít. Neslíbil jsem, že toho nebude litovat.“

Pospíšila jsem si, protáhla se kolem nich a šťouchla ho loktem do boku. Uspokojilo mě, když zabručel. „Pokud vím, nepotřebuju tvoje schválení, pitomče.“

„To je pravda,“ přisadila si Avery. Cam se zašklebil.

Střelila jsem po něm pohledem, abych ho varovala, že jestli jen cekne, bude toho litovat. Klepl mě po vršku uzlu na hlavě a uhnul, když jsem se ohnala rukou. Sklonil se a políbil Avery na tvář.

„Chceš si zahrát beerpong?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, nechám si to ujít. A co ty?“ Netušila jsem, jak se beerpong hraje. „Já taky.“

„Budeš v pohodě?“ zeptal se Cam Avery tiše, a když přikývla, opět ji políbil na čelo. „Budu přímo tamhle.“

Povytáhla jsem obočí. Přímo tamhle bylo hned před prázdnými zahradními židlemi. Zatímco klusal k bandě kluků okolo pingpongového stolu, my jsme zamířily k bečce a vrátily se

na sedátka s červenými plastovými kelímky plnými až po okraj.

Chvíli jsem pozorovala bráchu a kluky a pak se napila piva. A ještě jednou. „Moc holek tady není.“

Avery se zaklonila a natáhla si nohy. „Nechodím na moc večírků, ale myslím, že tohleto je spíš taková slezina. Takže tu bývají jenom přítelkyně.“

Zašklebila jsem se a znovu se napila. „Takže tu vyčnívám?“

Usmála se na mě. „No… Chceš znát pravdu, nebo se chceš cítit líp?“ Zasmála jsem se. „Zkus pravdu, po který se rozbrečím.“

Pokožka kolem očí se jí zvrásnila, jak se široce usmála. „No, tak tedy řekněme, že jestli se chceš s někým seznámit, jsi rozhodně na tom správném místě.“

Odfrkla jsem si a pohlédla ke stolu. „Jako by se to s Camem poblíž mohlo stát.“

„Máš pravdu. Ten kluk v obýváku se jmenuje Eddie. Myslím, že je to celkem milý kluk, takže…“ Napila se piva a potom spustila ruce dolů.

Ohlédla jsem se přes rameno. Do obýváku jsem neviděla, ale slyšela jsem zvuk videohry a smích. „Jestli s tím klukem promluvím, Cam ho pravděpodobně roztrhne vejpůl.“

Avery se zasmála. „Rozptýlím ho.“

Další hodinu jsme spřádaly plány, ale hovor se odchýlil k výletu do Poconos, který s Camem plánovali o podzimních prázdninách. „To zní ohromně romanticky.“

Její líčka nabrala skoro stejnou barvu jako vlasy. „To byl jeho návrh.“

„Aha.“ Podívala jsem se na něj a usmála se. Kdo by řekl, že je brácha takový romantik?

„Jsem na něj pyšná.“

Avery se zasmála. „Mám štěstí.“

„Spíš on má štěstí.“

Proletěl kolem nás míček a narazil do zdi blízko terče na šipky. Když jeden kluk za ním napůl běžel a napůl se potácel, Avery zavrtěla hlavou. „Jak je na tom tvoje koleno?“

„Je v pohodě. Bolí to jenom občas. Týden před Díkůvzdáním jdu na kontrolu.“

„Budu ti držet pěsti.“ Pohlédla ke stolu. Cam předváděl jakýsi vítězný tanec. Nebo měl možná záchvat.

„Chybí ti tanec?“ zeptala jsem se.

Přikývla. „Jo. Opravdu.“ Na chvíli se odmlčela a polkla. „Jaký byl tvůj nejoblíbenější recitál?“

Očka se jí rozsvítila, když jsem jí povídala o posledním recitálu – než jsem to královsky podělala. I když Avery už netančila roky, bylo mi jasné, že ji to pořád hodně zajímá. V tu chvíli jsem si slíbila, že ji přiměju znovu tančit.

Hleděla jsem do prázdného kelímku a divila se, kde je Jase. Jeho džíp jsem vpředu neviděla, ale věděla jsem, že někteří kluci parkují vzadu. Nezeptala jsem se, protože jsem tu nebyla kvůli němu.

Vůbec ne.

Ale proč bydlí v tomhle domě místo na farmě? Nechce být Jackovi blíž? Nebo je to právě naopak?

Vplížila jsem se pro další kelímek piva a potom ještě pro jeden, zatímco Cam postával mezi kluky a vrhal zamilované oči po Avery. Později se tu objevila ještě jedna holka, ale podle toho, jak ji jeden z kluků objímal kolem pasu, jsem usoudila, že je to jeho přítelkyně.

Ani ne tři minuty poté, co přišla Brittany s krátkými blond vlasy staženými do copu a přivítala se se mnou a Avery, dorazil Ollie. Vešel otevřenými garážovými vraty, vlasy mu volně visely až k ramenům.

Zvedl ruce, jak prakticky všichni zakřičeli jeho jméno, a na pěkném obličeji se rozzářil úsměv.

„Hoši, já jsem vám chyběl!“

Brit protočila panenky, ale než mohla něco říct, Ollie stál za ní. „Ahoj, Avery a slečno Terezo, jak se vám vede v tento pěkný večer?“

Zahihňala jsem se a potřásla hlavou. „Máme se fajn.“

„Skvělý.“ Chytil Brit za malý culík. „Potřebuju si tě na minutku vypůjčit, sí?“

Brit obrátila oči v sloup, ale tváře jí pěkně zrůžověly. „Budu hned zpátky. Seňor Zmrd mě nemůže chtít na tak dlouho.“

„Chvilku to zabere,“ opravil ji a Brit ještě víc zrudla.

Dívaly jsme se za nimi, jak odcházejí zpátky do noci, a potom jsem pohlédla na Avery.

„Zajímavé,“ zamumlala.

Hleděla jsem na ni a usmívala se. „Myslím, že jsou spolu.“ Povytáhla obočí a přikývla. „Rozhodně se mezi nimi něco děje.“

Situace mezi Erikem a Debbie a Jaseova nepřítomnost neprospívaly mým starým dobrým játrům, ale výborně mi to zvedlo náladu. Když už jsem byla v půli čtvrtého kelímku, bylo mi fuk, že tu Jase není. Možná později, až Avery odvede Cama ven, jak jsme plánovaly, půjdu najít Ernesta… nebo Edwina. Nebo jak se jmenuje. A dokážu si, že kluci bez přívažků dokážou líbat stejně dobře jako Jase, možná i líp. Tak zněl můj plán. Ovšem nejdříve musím najít koupelnu, jinak umřu.

„Musím si odskočit.“ Vstala jsem, zrovna když míček přeletěl přes garáž a opět se odrazil od terče na šipky. „Potřebuješ něco?“

Avery zavrtěla hlavou a pohlédla na svůj kelímek s pivem, z něhož sotva upila. „Asi raději použij koupelnu nahoře v patře,“ navrhla a usmála se na mě. „Není tak strašná.“

„Ale pořád je strašná?“ Přikývla. „Docela jo.“

„Tak mi popřej štěstí.“

Zachichotala se a svraštila tvář odporem. „Budeš ho potřebovat.“

Zamířila jsem ke dveřím do domu ve stejnou chvíli, kdy se Cam odtrhl od stolu a vrhl se na Avery. Jako by čekal, až odejdu, aby si mohl ukrást polibek. A páni, že to ale byl polibek. Sevřel její obličej do dlaní a sklonil hlavu tak, že mezi nimi nezůstalo ani místečko.

Usmála jsem se, ovšem na hrudi mě bodl osten závisti. A to bylo zlé. Neměla bych jim závidět jejich vztah. Oba dva si zasloužili lásku, kterou jeden k druhému cítili. Ale já chtěla vědět, jaké to je. Znát z první ruky takovou lásku, která léčí a nezraňuje.

A taky jsem možná trošinku namazaná.

V obývacím pokoji lítaly Erikovi a Brandonovi prsty na konzolích. Oba se tvářili soustředěně a odhodlaně. Debbie seděla na područce gauče vedle svého přítele, a když ke mně vzhlédla, z jejího výrazu bylo poznat, jak se nudí.

Soucitně jsem se na ni usmála, místo abych se jí zeptala, proč tu sedí, když se tak nudí.

Odpověď už jsem znala. Protože Erik ji tady chtěl. Měl ji tu pod dohledem. Do hrdla mi stoupla hořká pachuť, jak jsem se vydala nahoru do schodů. Musím se dostat z tohoto pokoje, než mu znovu nadám do kreténů a spadnu u toho na hubu.

Chvíli mi trvalo, než jsem vyšla ty schody. Prostorové vnímání jsem měla trochu rozostřené.

Na vrcholu schodiště jsem se zastavila a zadívala se do chodby. „Ach…“

Na každé straně bylo několik dveří, většina z nich zavřená, kromě jedněch na konci, kde byla určitě ložnice, v níž žil křeček hromadící láhve od perlivé limonády. Fuj.

Neměla jsem jinou možnost než zkusit otvírat dveře. Začala jsem těmi nejblíž nalevo. Jemně jsem zaklepala, a když se neozvala odpověď, zkusila jsem kliku. Bylo zamčeno. Doufala jsem, že to nebyla koupelna. Další místnost byla prázdná ložnice a ta za ní prádelna s džínami

a ponožkami nahromaděnými po celé podlaze.

Proboha, potřebovali by nějakou paní domácí nebo tak něco.

Zavřela jsem dveře dřív, než bych začala připravovat várku prádla pro ta ubohá stvoření, co tady žila. Obešla jsem pár tenisek uprostřed chodby a vydala se k dalším dveřím. Zaklepala jsem, a když se neozvala odpověď, zmáčkla jsem kliku. Dveře se lehce otevřely. Za nimi nebyla

koupelna, ale vcelku uklizená ložnice a…

Proboha.

Ten pokoj nebyl prázdný.

Věděla jsem, co vidím, a stačily pouze vteřiny, abych všechno zaznamenala, ale můj mozek to zpracovával velmi pomalu. Měla jsem pocit, že to trvá věčnost.

Jase seděl na židli, zády k psacímu stolu. Na něm ležela růžová krabička. Věděla jsem, co je v ní, a z nějakého důvodu to… to ostatní bylo ještě horší. Košili měl napůl rozepnutou, jako by se unavil při protahování malých knoflíků skrz dírky. Nohy měl široce roztažené, čelist zaťatou a paže mu volně visely podél boků.

Nebyl sám.

12. kapitola

Před Jasem stál ten typ holky, vedle níž bych se mohla cítit jako zaschlé zvratky z minulého týdne. Byla nádherná. Dlouhé husté černé vlasy se jí leskly jako zrcadlo a opálené pevné tělo naznačovalo, že je vláčná na těch správných místech.

Halenku měla svlečenou.

Stála tam jenom v džínové sukni a krajkové červené podprsence, jež dokazovala, že některá prsa dokážou odolávat gravitaci.

A měla jsem pocit, že je má takové od přírody.

Zahlédla jsem ji párkrát v kampusu, vždycky v závěsu s podobně pěknými holkami. Neznala jsem její jméno, ale v tom momentu jsem ji nenáviděla, jako bychom soupeřily o stejné místo během představení. Zírala jsem. Možná za to mohlo to pivo. Možná ta prsa. Musím přestat zírat.

Od chvíle, kdy jsem otevřela dveře, uplynulo několik vteřin, než se Jase a ta holka ohlédli.

V jeho hlubokých modrošedých očích se něco zablesklo, než otevřel ústa. Projelo mnou horko a vzápětí chlad, když se naše oči střetly.

Tak tady Jase byl.

S jinými holkami zjevně neměl problém si zapíchat.

Vybublal ve mně smích a unikl mi dřív, než jsem ho mohla zarazit. Plácla jsem se přes pusu.

Ten smích byl skoro hysterický. Neměla jsem tak moc pít.

Jak na mě ta holka hleděla, povytáhla dokonale tvarované obočí. Linie jejích našpulených úst se zlostně stáhla. „Dovol?“

Žaludek se mi točil a točil. Vteřinu jsem se nedokázala vůbec pohnout. Tížil mě drtivý pocit.

Nosí i téhle holce košíčky? Bože… Nedokázala jsem tu myšlenku ani unést.

Už na odchodu jsem začala mluvit. „Omlouvám se. Hledala jsem koupelnu.“

„Tohle očividně koupelna není,“ odpověděla jízlivě.

Tváře mi zahořely a v krku se mi usadil knedlík. On mě políbil. Méně než před osmačtyřiceti hodinami. Dotýkal se mě. Pověděl mi pravdu o Jackovi. Zjevně jsem tyhle maličkosti považovala za něco významného.

„Omlouvám se,“ zopakovala jsem a zaletěla pohledem k Jaseovi, který vstal. „Já…“ Odmlčela jsem se, protože se mi v hrdle zadrhlo klubko emocí. Chtěla jsem co nejrychleji zmizet

a ve spěchu narazila levým kolenem do dveří. Zasténala jsem náhlou bolestí.

„Ach, bože,“ zamumlala ta holka.

Obličej mi hořel jako červená paprika. Otočila jsem se. Potřebovala jsem vypadnout.

„Tess,“ zavolal Jase. „Počkej chvilku, Tess!“

Nezastavila jsem se. Ani když zavolal moje jméno, ani když ta holka zavolala jeho. Zapomněla jsem, proč jsem přišla nahoru, a pospíchala dolů. Srdce mi bušilo tak, až mi z toho bylo špatně od žaludku. Napůl v rozpacích a šoku jsem se vyhnula obývacímu pokoji a zamířila přímo

do postranních dveří ven z kuchyně.

Zdravý rozum se vypařil stejně jako tričko té holky. Vyšla jsem do nočního vzduchu a… pokračovala dál. Kráčela jsem po rozbitém chodníku zarostlém plevelem a proklouzla mezi dvěma auty zaparkovanými podél ulice. Zamířila jsem napravo a šla dál.

Malý hlásek někde vzadu v mé hlavě mi povídal, že jsem hloupá a přeháním to, ale letěla jsem po hlavě do země ubohosti. Věděla jsem jenom, že zůstat na té party nemám napsáno

ve hvězdách. Nemohla bych stanout tváří v tvář Jaseovi poté, co jsem je očividně vyrušila, ani komukoli jinému, opravdu.

Zazvonil mi telefon – vyzvánění jsem měla ztlumené – ale nechala jsem ho zvonit.

Chtěla jsem jít domů. Opravdu domů – ne do apartmá. Chtěla jsem převinout pásku času na květen a nevyskočit tak hloupě, že jsem si všechno zničila. Kdybych mohla, nebyla bych tady. Nebyla bych poblíž Jase.

Když jsem došla k poslednímu bloku před sérií temných uliček před hlavní silnicí, věděla jsem, že jsem měla požádat Avery, ať mě odveze domů, ale nechtěla jsem jim zkazit večer. Mohla jsem požádat Debbie, ale Erik by vyletěl. Já…

Telefon v zadní kapse mi opět zavibroval a já ho znovu ignorovala.

Pivo utlumilo bolest v mém koleni. Nebo to možná způsobil tlak v mé hrudi, ve srovnání

s kterým všechno ostatní vypadalo zatraceně bezvýznamné. A možná bylo pivo důvodem, proč jsem se vážně chtěla pokusit ujít dva kilometry zpátky do kampusu uprostřed noci.

Poslední dům ve čtvrti byl tmavý a tichý. Po silnici proletěl náklaďák tak rychle, až se mi zrychlil pulz. Zastavila jsem se na konci ulice, zvedla ruce a odhrnula si z obličeje vlasy, které se uvolnily z uzlu.

Políbil mě. Dotýkal se mě. Držel mě. Snažil se mi pomoct najít něco jiného než tanec, abych mohla znovu létat.

V očích mě pálily slzy, zčásti kvůli zklamání, zčásti – no, bylo to hloupější než jít zpátky domů pěšky. Pustila jsem vlasy a vítr zachytil pár pramenů a rozfoukal je.

Co to dělám? Cam se zblázní, když se nevrátím. Pravděpodobně zavolá policii i záchranáře. A Jase? Zřejmě si myslel, že jsem dokonalý blázen, ale řekl… a já si myslela… myslela jsem si to špatně.

Pevně jsem zavřela oči, abych zastavila slzy. Když jsem viděla Jase s jinou holkou, bolelo to jako dobře mířená facka. Přimělo mě to pochybovat, zda to, co k němu cítím, je jenom hloupé pobláznění, protože takhle… takhle nereagujete, když uvidíte osobu, do které jste zamilovaní, s někým jiným.

Otevřela jsem oči a dost mi vadilo, že mám vlhké řasy. Tohle nejsem já. Nejsem taková holka. Nejsem…

Dvě světla prořízla ulici a rychle se ke mně přibližovala. Pootočila jsem se a srdce mi spadlo až do žaludku. Byl to džíp, ale to nemohl být…

Nemohl.

Brzdy zapískaly, když auto vedle mě prudce zastavilo. Najednou jsem se dívala na Jaseův obličej skrz okénko spolujezdce. Oči měl ve stínu, ale rty měl stisknuté do pevné rozhněvané linky. „Volal jsem ti.“

Neměla jsem na to odpověď, kterou bych ho neposlala do prdele.

Jase se naklonil polovinou těla na sedadlo spolujezdce. Teď, když jsem mohla vidět jeho oči, byly temně bouřkově šedé. „Nastup si do auta.“

„Ne.“ To slovo ze mě vyletělo a, zatraceně, cítila jsem se dobře, když jsem to řekla. Zahleděl se na mě. „Nastup si, Tess.“

„Nic takovýho.“

Odvrátil pohled a zhluboka se nadechl, než ke mně znovu obrátil pozornost. „Co tady venku tak daleko děláš? Raději ať to není to, co si myslím, protože přece nemůžeš být tak hloupá.“

V ten moment ve mně spustil emocionální lavinu. Zaplavila mě zlost. Vyskočila jsem ze země ubohosti rovnou do krajiny šílených mrch. „Nemůžu být tak hloupá? To, že se mě musíš ptát, co

tu dělám, je pěkně hloupý, když je krucinál jasný, že jdu domů.“

Hleděl na mě, jako bych se právě přiznala, že mám penis. „Jdeš domů?“

„Copak koktám?“ odsekla jsem. Nebyla to zrovna nejchytřejší reakce, ale byla jsem odměněna, když se zakabonil.

„Jsi do prdele šílená?“ Když jsem neodpověděla, zaklel a potom stočil auto k chodníku. Nechal motor běžet, vyskočil z džípu a v okamžiku stál přede mnou. S jeho výškou se nade mnou tyčil, ale já jsem pouze viděla, že má pořád ještě nedopnutou košili. „Tak za prvý, jdeš po hlavní silnici. Auto může projet hodně blízko a srazit tě. Zabít tě, Tess.“

Jako na zavolanou projelo kolem rychle auto s hlasitě řvoucí hudbou. Dokonalé načasování.

Překřížila jsem paže. „Já…“

„Nebo by někdo mohl zastavit.“ Chytil mě za bradu a přinutil mě podívat se mu do očí, když jsem se snažila uhnout. „Někdo, kdo by tě nechtěl pouze zavézt domů. Rozumíš mi?“

Zbledla jsem. „Jo, ale…“

„A potom tu máme tvoje koleno. Pomyslela jsi vůbec na to?“ Bože, ten byl ale rozjetý. Pořád mě držel za bradu, vyzýval mě, ať si zkusím jen mrknout. „Myslíš si, že je dobrý pro tvý zranění, abys šla tak daleko pěšky? A kvůli čemu?“

Otevřela jsem ústa, abych řekla něco, co by pravděpodobně téhle situaci nijak nepomohlo, ale nakonec ze mě vypadlo něco jiného. „Byl ten košíček pro ni?“

Vystřelte mě do pekla. Už nikdy nebudu pít. Zatracený pivo a zatracenej sud.

Jase mi hleděl do očí a připadalo mi jako věčnost, než spustil ruku a zaklel. „Nastup si

do auta, Tess. A nedohaduj se se mnou.“ Začal se otáčet, ale pak se prudce obrátil zpátky ke mně. „Do prdele s tím.“

Ani mi nedal šanci, abych ho následovala. Stejně jako první den, kdy přišel na hodinu hudby, jsem v jedné chvíli stála a ve druhé mu visela přes rameno. Svět se naklonil a vlasy mi spadly dopředu dokonale zacuchané.

„Co to k čertu děláš!“ vykřikla jsem a sevřela do pěstí jeho košili. „Postav mě na zem!“

„Ne, sakra. Nebudu tu stát a dohadovat se s tebou.“ Přešel k džípu a otevřel dveře. „My dva si promluvíme…“

„Nechci se s tebou bavit!“ Praštila jsem ho dlaní do zad. Nevydal ani vzdech, když se otočil a posadil mě na přední sedadlo. „Ty…“

„Pohneš se z toho sedadla a přísahám bohu, že si na tebe sednu,“ varoval mě.

„Já ne… Cože? Sedneš si na mě? Kolik ti je? Pět?“ Jase sevřel dveře. „Zůstaň tady.“

„Nejsem pes.“

Naklonil se tváří až ke mně. Zblízka byly jeho oči kouzelně stříbrné. „Zůstaň tady. Jestli vylezeš, poběžím za tebou. Jako pes.“

Nakrčila jsem nos. „To je hezká představa.“

„Pár vteřin se na tu představu soustřeď.“ Odtáhl se a zabouchl dveře.

Ve skutečnosti jsem neměla moc času na to uvažovat nad útěkem a nad tím, jak mě nahání.

Byl zpátky v autě a rozjel se, než můj mozek mohl zpracovat, co se děje.

„Ten košíček nebyl pro ni.“ Nevěřila jsem mu.

„Byl pro tebe. Sakra, nemůžu uvěřit tomu, že jsi chtěla jít domů pěšky,“ prohlásil, zavrtěl hlavou a vjel si prsty do vlasů. „Proč? Kvůli mně?“

„Ne. Rozhodně ne. Prostě jsem chtěla jít domů.“

„Jo. Jsi špatná lhářka.“

„A ty máš špatnej dojem,“ odsekla jsem a překřížila si paže. Pivo se mi převalovalo

v žaludku. „A proč jsi vlastně tady? Nemáš v ložnici polonahou kočičku, která na tebe čeká?“

„A to vůbec nemá co dělat s tím, proč jsi odešla?“

Otevřela jsem ústa, ale zase je zavřela. Kruci. Zadívala jsem se z okna a stiskla rty.

„Očividně jsem vás vyrušila.“

„Vlastně jsem byl rád, žes to udělala.“ Ostře jsem se zasmála. „To rozhodně.“

Odbočil doprava a chvíli bylo ticho. „Nebylo to tak, jak si myslíš. To, co se tam dělo… Nic by se nestalo.“

„Nejsem blbá, Jasi. A upřímně, dlužíš mi vůbec vysvětlení? Ne. Jsme kamarádi, vzpomínáš?

Můžeš se bavit, s kým chceš, nebo píchat, koho chceš. A já můžu s kýmkoli mluvit a píchat. Nakonec, to je to jediný, co chci…“

„Dlužím ti vysvětlení, zatraceně.“ Sevřel volant. „A počkat – píchat s kýmkoli? S kým jsi do prdele…“

Zadrhl se mi dech a pálily mě oči. „Nechci se o tom bavit.“

„My si musíme promluvit,“ namítl tvrdě. „Musíme si promluvit už od včerejška.“

„Mám telefon.“ Prudce jsem se k němu otočila na sedadle a opřela se rukou o palubní desku.

„Nezavolal jsi mi ani neudělal nic jiného.“

Úkosem na mě pohlédl. „Došlo mi, že bych tě měl nechat se uklidnit. Promluvil bych si s tebou dnes večer, kdyby Cam nebyl poblíž.“

„Aha, ale měls plný ruce práce, co?“ Kriste, věděla jsem, že můj hlas zní posměšně a arogantně. Musím zavřít pusu.

Jase se zhluboka nadechl. „Nepozval jsem ji tam nahoru, Tess. Přišla sama.“

„A hádám, že prostě jen tak odhodila halenku? To se ti stává často takhle bez varování?“ Pronikavě jsem se zasmála. „Musíš mít zajímavej život. Upadáš holkám na ústa a ony si strhávají trička.“

Ušklíbl se. „No, mám kouzelnej život…“

„Drž hubu.“

Povzdechl si. „Tess, nelžu ti, jasný? Jmenuje se Stefanie. Párkrát jsme si zablbli, ale ne

v poslední době. Ani jsem nevěděl, že tam dnes večer bude. Přišla nahoru a svlíkla si tričko.“ Odfrkla jsem si.

Sval na čelisti mu zacukal. „Chtěla víc. Nebudu lhát, chvilku jsem to zvažoval, protože jsem chlap, ale neudělal jsem to, protože není ta, kterou chci. A nic se nestalo. Sundala si halenku minutu předtím, než jsi vešla.“

Pár vteřin jsem na něj hleděla a pak se odvrátila. Věřit mu bylo stejné jako vlézt před auto.

Zatraceně, já mu chtěla věřit. To bušení v mé hrudi žadonilo, abych mu věřila.

„Sakra, Tess, dokonce jsem pro tebe koupil ten košíček.“ Odmlčel se. „Opravdu si myslíš, že bych píchal nějakou holku, když jsem věděl, že jsi na té party?“

„Nevěděl jsi, že tam jsem.“

„Věděl,“ namítl.

Tak fajn. Je to fuk. Pokrčila jsem rameny.

„Zatraceně, Tess, opravdu si to myslíš?“ Znovu zaklel. „Myslíš si to?“

„Políbil jsi mě a litoval toho. Povídal jsi mi věci, který si nepamatuješ, protože jsi byl opilej, takže…“

Jase dupl na brzdy. Zastavili jsme uprostřed tmavé ulice. Vytřeštila jsem oči a otočila se k němu. „Co děláš…“

„Mezi mnou a Stef se nic nestalo celé měsíce, Tess. Nic. A víš co? Nikdy jsem ji nepolíbil.“ Zamrkala jsem. „Cože?“

„Nikdy. A už je to roky, co jsem nějakou holku políbil, takže tady neseď a nemysli si, že víš, co se stalo. Protože to nevíš.“

Byla velká šance, že někdo pojede po téhle cestě a napálí to do nás. „Ale mě jsi políbil.“

„Jo. Kruci, políbil jsem tě a…“

„A jak ti mám věřit?“ Proč bych vůbec měla? Nezáleží na tom. Opravdu ne.

Jase opět zaklel a potom mě chytil za zátylek. Když mě přitáhl k sobě, srdce mi poskočilo. Líbal mě. A nijak pomalu. Ten polibek byl intenzivní a tvrdý. Líbal mě, jako by si na mě chtěl ustanovit nárok nebo jako by to nedělal už hodně dlouho. Krev v žilách se mi proměnila v lávu. Když polibek přerušil, dokázala jsem na něj jenom zírat a srdce mi v hrudi prudce bušilo.

Věřila jsem mu.

Nevěděla jsem, proč nebo jak polibek mohl prokázat, co mi tvrdil, ale fungovalo to. Dokud neumřu, budu věřit tomu, co mi řekl.

Vrátil se na své sedadlo, ztěžka oddechoval a šlápl na plyn. Auto se opět rozjelo. „Tohle… tohle se mezi ní a mnou nestalo. Nikdy, Tess.“

Možná za to mohlo to pivo. Za tu potřebu dokázat, že umím být taky sexy a odvážná

a vyzývavá jako ta holka v jeho pokoji, aniž bych si svlékla halenku nebo měla její prsa. Nebo to možná bylo tím polibkem. Možná za to mohly všechny ty emoce narůstající v mé hrudi a touha, která mě pálila mezi nohama. Možná to bylo tím vším dohromady. Na tom nezáleží. Mozek mi vypnul a už jsem byla v pohybu, než se mohla zrodit racionální myšlenka nebo než bych se mohla zamyslet nad následky. Nebo nad tím, že s Jasem to nebude jednoduché. Nebo nad zraněnými city.

Nahnula jsem se nad středovým panelem a přitiskla rty do koutku jeho úst. Neucukl, když jsem vklouzla rukou mezi jeho nohy a stiskla ho. Potom sebou cukl, proti mé ruce. Byl tvrdý, vypínal se proti zipu.

„Ježíši,“ zasténal, a když jsem odtáhla hlavu, všimla jsem si, jak mu zbělely klouby na levé ruce svírající volant. Silně přivřenýma očima na mě úkosem pohlédl. „Co to děláš?“

„Copak to není jasný?“ Pohnula jsem rukou nahoru, přejela po jeho působivé délce.

Zhluboka se nadechl a obrátil pohled na vozovku. „S tebou není nic jasný.“ Mohl mi ruku odstrčit nebo mi říct, ať přestanu, ale neudělal to. „Nic, co děláš ty na tomhle zatraceným světě, není jasný.“

Ta slova se smísila se zvláštní horkou mlhou, která zahalila moje myšlenky. Věděla jsem, co mám dělat. Už jsem to prováděla dřív. Jenom párkrát, ale dokázala jsem si představit, že je to jako jízda na kole. Opravdu to nemůžete zapomenout nebo udělat špatně.

No, to nebyl zrovna sexy náhled na věc.

Rozepnula jsem mu knoflík na džínách a opatrně stáhla zip. Ten tichý zvuk se zdál hlasitější než vzduch vanoucí dovnitř z částečně stažených oken.

Jase ztěžka dýchal, když jsem sáhla dovnitř a omotala prsty okolo teplé a tvrdé pokožky

a vytáhla ho ven. „Tess,“ zavrčel. Celý se zachvěl a poskočil mi v ruce, když jsem ho sevřela do dlaně. Džíp zpomalil.

Pokožku měl rudou, horkou a hladkou jako hedvábí a já se ocitla v neskutečném úžasu. Pár vteřin mě ten dotek fascinoval. Vnímala jsem ho od kořene až po špici a žaludek se mi stáhl.

„Bože, z tohohle zešílím.“ Hlas měl zdrsnělý. „Opravdu…“

Natáhla jsem se, jak nejdál to šlo, a sklonila hlavu. Slaná chuť jeho pokožky mi zatančila na jazyce. Pomalu jsem sjela rukou dolů a pokračovala jsem v průzkumu, vsála ho hlouběji do úst.

„Tess,“ zavrčel a tělo se mu prohnulo, když jsem ho poprvé ochutnala. Jak jsem se zvedala, obkroužila jsem jazykem hlavičku. „Krucinál, kde ses to naučila? Do prdele. Neodpovídej.

Nechci to vědět. Raději si budu myslet, že ses s tím talentem narodila.“

Vybuchla jsem smíchy a zachvěla se nad ním. Zaklel a napnul se. Hmm. Neměla jsem tušení, že smích v téhle pozici mu tohle provede. Pulzoval mi v dlani a v puse. Když jsem srovnala ruku a ústa, vedení převzal instinkt.

„Ty mě zabiješ… zabiješ nás.“ Trhl boky a slyšela jsem, jak motor zařval. „Do prdele,“ zabručel, když jsem našla rytmus. „Zabíjíš mě.“

Usmála jsem se se rty kolem něj a olízla mu hlavičku. Zalilo mě horko a projelo mi tělem.

Mezi nohama mě bolelo. Už jsem tohle párkrát dělala, ale nikdy jsem nebyla vzrušená. Nikdy ne takhle. Jako bych tohle poprvé opravdu chtěla dělat, a to mě rozpalovalo.

Jase mi položil volnou ruku na hlavu. Prsty mi prohraboval vlasy, uvolnil uzel a jemně mě zatlačil. Chvíli mě naváděl a potom rukou sklouzl níž, na můj krk. Palcem našel pulz a jemně masíroval kůži, až jsem silně svírala stehna.

„Nevydržím to. Kruci, já…“ Zvedl boky a zatřásl se. Sevřel mi zátylek. „Tess, musíš přestat, jinak se…“

Neodtáhla jsem se. Nevím proč. Nikdy dřív jsem semeno nepolykala. Ten nápad mě vzrušil, ale jedině s ním. Zřejmě za to mohla moje vnitřní pornohvězda. Ještě jednou jsem ho olízla, sklouzla po něm rukou a on vykřikl moje jméno, zatepal a vybuchl.

Když bylo po všem, ještě jsem ho políbila, než jsem zvedla hlavu, zastrčila ho do džín

a zatáhla zip. Jeho ruka na mém hrdle se chvěla, když jsem se vrátila na své sedadlo, prsty mi zarýval do kůže.

Jase zíral přímo před sebe, rty pootevřené, hrudník se mu prudce zvedal a klesal. Z jeho výrazu nešlo nic vyčíst. Pohlédla jsem ven z okna. Silnice byla dlouhá a tmavá. Nic jsem nepoznávala, takže jsme nebyli na pětačtyřicítce. Překvapilo mě, že jsme se nevybourali.

Když sklonil ruku, zaletěla jsem k němu pohledem. Čelist měl ztuhlou a pořád ztěžka oddechoval. Srdce se mi na jeden úder zastavilo a potom se velkolepě převalilo. Proboha. Neměla jsem to dělat. Existovalo tisíc – ne, přímo milion – důvodů, proč jsem to neměla provést. Asi bych mohla napsat výpravný návod, jak udělat něco špatně. Možná bych neměla chlapům, co mají děti, kouřit ptáka při jízdě autem? Jak to mám vědět?

Okamžitě jsem si začala připravovat výmluvy. Pila jsem. V hlavě mi bzučelo. Moc jsem dneska nejedla. Možná mám cukrovku a jsem náchylná k bláznivým nápadům. Jo, to zní uvěřitelně. Tu poslední si musím zapsat.

Jase mlčky pohlédl na mě – ne, na okraj cesty. Sjel autem ke krajnici a prudce zabrzdil.

Vymrštila jsem paže před sebe a zachytila se, než jsem mohla obličejem potkat přístrojovou desku.

Nechal motor běžet. Choval se podivně tiše, když otevřel svoje dveře a vylezl. Vystoupil z auta! Světlo nad hlavou se rozsvítilo.

„Krucinál,“ zamumlala jsem a pozorovala před reflektory jeho pozoruhodný profil v ostrém žlutém světle.

Chce mě vyhodit z auta? Nechá mě jít zpátky pěšky uprostřed ničeho? To mi připadalo jako

přemrštěná reakce. Nebo ne? Nakonec myslím, že jsem mu poskytla sakra dobrý orgasmus. Měl by mi poděkovat…

Jase prudce otevřel moje dveře a já okamžitě sklopila oči. Knoflík na džínách pořád neměl zapnutý a bylo to zatraceně sexy.

Zhluboka jsem se nadechla. „Jasi…“

Sevřel můj obličej do dlaní a zmocnil se mých úst. Polibek byl stejný jako ten předtím,

po němž jsem ho vykouřila. Vášnivý. Hladový. Ten polibek nenechával žádný prostor pro nic jiného než pro ochutnávání a vzrušení. Jazykem mi rozevřel rty, zachytil můj vzdech. Skláněl hlavu, prohluboval polibek, rukama mi vklouzl pod sukni a chytil mě za boky. Odtáhl ústa, ale oči upínal na mě, když mě otáčel v sedadle k sobě.

Vypískla jsem, když mě stáhl ke kraji sedadla. Natáhla jsem se dozadu a opřela se lokty na sedadle řidiče. Do obličeje měl vepsané divoké, syrové napětí, když zvedl můj zadek ze sedadla a zahákl prsty za okraj mých legín.

Po záblesku pochopení v očích mi je stáhl dolů, až ke kotníkům. Šokoval mě a zrudla jsem, jak se mi hruď zvedla. Tak fajn. Nezlobil se. Rozhodně ne…

Jase zvedl okraje mého trička a vzápětí trhl hlavou dozadu. Sevřelo se mu hrdlo. „Kruci, nemáš kalhotky?“

Nemám kalhotky? Cože? Krucinál. Zapomněla jsem. Zrudla jsem ještě víc. „Já… Nerada je nosím pod punčochy.“

Prudce se natáhl dopředu a chytil mě rukou kolem krku. „Dokonalý.“ Znovu mě políbil a zajel mi jazykem do úst. „To je zatraceně dokonalý.“

Vzápětí ústa odtáhl a hleděl na mě, jeho velké tmavé ruce v kontrastu s pokožkou mých stehen. Z let tančení v punčochách, trikotech a kratičkých šatech jsem byla zvyklá být mezi nohama prakticky dohola. Nebylo se jak skrýt. Vůbec nijak, když mi roztáhl nohy.

Z hrdla se mu vydral hluboký sexy zvuk. „Jsi nádherná, Tess. Krásnější, než jsem si kdy představoval.“

V ústech mi vyschlo a tělo se mi uvnitř vařilo.

„Otevři se mi,“ zamumlal.

Bojovala jsem s nutkáním sevřít stehna. Kdokoli mohl projet kolem. Neměla jsem tušení, kde jsme, jak blízko k domu bratrstva nebo jakémukoli jinému domu. Kruci, můžou kolem projet policajti. Ale otevřela jsem se.

„Víc.“

S bušícím srdcem jsem rozevřela nohy, napínala legíny omotané kolem kotníků. Hladil mě po těle a zastavil ruce na mých bocích. Všechno to bylo šíleně neskutečné. Bylo to jako sen s brnící kůží a nabuzenými smysly. Srdce mi bilo tak prudce, že bych mohla mít infarkt.

Jase se mi pevně díval do očí, když sklonil hlavu. Šel přímo na věc, stejně směle

a odhodlaně jako já s ním, ale tohle… tohle bylo jiné. Intimní úplně unikátním způsobem. Trhla jsem sebou, když se jeho teplý dech přiblížil, a vykřikla, když mě políbil mezi nohy. Byl to sladký, dech beroucí polibek.

Vzápětí mě pohltil.

Jeho ústa na mně byla horká, vlhká a drtící. Umanutě mě olizoval, škádlivě a mělce, potom neúnavně a hluboce. Zaklonila jsem hlavu, jak se mi točila. Ztěžka jsem oddechovala

a pohybovala boky, jak mě nepotlačované vzrušení zatlačovalo do sedadla. Moje tělo bylo jako vichřice, neměla jsem nad ním žádnou kontrolu. Ruce mi sklouzly přes vinyl a hlavou jsem se praštila do řidičova sedadla. Prohnula jsem záda, když zajel hlouběji.

„Jasi,“ zasténala jsem a tělo se mi kroutilo. Každá moje částečka se napjala. Od svalů

na rukou až po prsty na nohou. Jako bych stála na pódiu, když začne hrát hudba, a vklouzla

do prvního kroku – jako ten moment, kdy je moje tělo napnuté jako struna, připravené vzlétnout a následovat tóny hudby.

„Dál opakuj moje jméno.“ Prsty mi zaryl do kůže, až jsem zasténala. „A nikdy nepřestanu.

Přísahám.“

Zemřu, jestli nepřestane. Už teď umírám. Vykřikla jsem, úplně ztracená, jak se moje tělo točilo a rozplývalo. Když jsem dosáhla vyvrcholení, nemohla jsem dýchat, celé tělo mi pulzovalo. Nohy se mi třásly, ruce se svíraly a lapala jsem po dechu. Džípem se ozývaly zvláštní tiché zvuky a trvalo mi pár vteřin, než mi došlo, že je vydávám já.

Nejasně jsem si uvědomovala, že se pohybuje nade mnou, ucítila jsem jeho rty na svých, ochutnala svou vlastní chuť. Byla jsem jako omámená, když mě pohladil na stehnech a zašeptal moje jméno. Mozolnatými prsty sklouzl dolů po mých nohou. Natáhl mi legíny, upravil tričko

a pomohl mi se posadit, zasunul moje nohy zpátky do džípu. Ztratila jsem přitom botu. Našel ji a nazul mi ji zpátky.

Opřela jsem si hlavu o sedadlo a ztěžka dýchala, když mě připoutal. Jakmile mi přejel rukou po paži až ke tváři, zachvěla jsem se. Otočil si mě bradou k sobě. Zamrkala jsem a otevřela oči.

„Jestli řekneš, že jsme to neměli dělat, nebo jestli se omluvíš…“ zívla jsem. Fakt sexy.

„Nakopnu tě do koulí.“

Jase povytáhl koutek lesknoucích se rtů. „Nic takovýho jsem říct nechtěl.“

„Ne?“

„Ne.“ Palcem mě pohladil po spodním rtu. „Jenom jsem ti chtěl oznámit, že tohle byla… ta zatraceně nejlepší jízda touhle cestou, jakou jsem kdy zažil.“

13. kapitola

Cestou zpátky domů Jase zastavil v McDonaldu a objednal nám sladký čaj, který jsme vypili napůl. Myslím, že jsme měli oba celkem žízeň. Cítila jsem se, jako bych neměla žádné kosti ani svaly a vznášela se v sedadle přivázaná bezpečnostním pásem. Plula jsem na vlně euforie.

Jako bych dokončila taneční číslo v soutěži a odešla z pódia s vědomím, že získám první místo.

Vlastně to bylo ještě lepší. Hmatatelnější. Kdybych zavřela oči, pořád bych mohla na nohou cítit jeho ruce a teplý dech tančící na svém nejintimnějším místečku.

Zítra pravděpodobně zahrabu hlavu do písku, ale právě teď mi to bylo jedno. Nechtěla jsem o ničem přemýšlet. Pouze jsem se toužila vézt na téhle vlně, protože takhle dobře jsem se necítila už celé měsíce.

Jase zajel s autem na parkoviště poblíž vchodu do apartmá. Přinutila jsem své údy k pohybu, když vyskočil a přešel k mým dveřím. Otevřel je, zatímco jsem si rozepínala pás. Prsty mě vůbec nechtěly poslouchat.

Jakmile jsem vyklouzla z džípu, pohlédla jsem mu do očí, a když mě vzal za ruku, široce jsem se usmála. Jak jsem popošla, zabouchl dveře a já jsem zavrávorala.

Zasmál se a sevřel mou ruku pevněji. „Pozor. Pokračuj takhle a budu si myslet, že jsem s tebou opravdu zamával.“

Zahihňala jsem se, když mě napadlo, že se mnou rozhodně zamával. Vedl mě na chodník a nohy se mi trochu motaly. Zakopla jsem a znovu se zasmála.

Jase se zastavil a shlédl na mě. Ve světle lampy a se stíny pohrávajícími si na jeho obličeji vypadal jako někdo, kdo vystoupil přímo ze snu. „Pila jsi na té party?“

„Možná.“

Uvolněný úsměv se vytratil. „Kolik jsi toho večer vypila?“

„Hmm, tři? Čtyři? Já nevím.“ Odmlčela jsem se. „Moc nepiju. Kvůli tanci, víš? Nemůžu tancovat, když jsem opilá. Teda, mohla bych, ale nebylo by to tak dobrý.“

„Sakra.“ Svěsil hlavu a roztřeseně se nadechl. „Jsi opilá?“

„Bože. Mluvíš jako táta,“ žvatlala jsem. Střelil po mně prázdným pohledem.

„Tak dobrá, neřekla bych, že jsem opilá.“ Zívla jsem a otočila se ke vchodu a pak se na něj ohlédla přes rameno. Pořád mě držel za ruku, ale naše paže se natáhly. „Přála bych si, abych se mohla teleportovat na pokoj.“

Jase povytáhl obočí. „Jo, jsi trochu opilá.“

Jsem? Co já vím. Ten omamující veselý pocit mohl pocházet z piva nebo z orgasmu. „Raději si vyberu orgasmus.“

„Cože?“ zhluboka se zasmál.

Zatahala jsem ho za ruku a usmála se, když šel. „Cítím se dobře – líp než za celý dlouhý měsíce. A říkám, že za to může ten orgasmus, a ne to pivo.“

Opět vybuchl smíchy. „Vezmu to jako kompliment.“

„To bys měl.“ Byli jsme pořád strašně daleko ode dveří a Jase nešel dost rychle. Možná se mnou zůstane. Nemyslela jsem si, že se Debbie brzy vrátí. Budeme mít pokoj pro sebe.

A máme postel a…

„Nevěděl jsem, žes pila.“

Vážnost jeho hlasu mě zarazila. Otočila jsem se a málem jsem ztratila rovnováhu, což mi moc nepomohlo. Zachytil mě rukama za boky, aby mě srovnal. „Ty toho lituješ, že jo?“ Moje šťastná bublina hrozila, že praskne. „Nejsem namol. Vím přesně, co dělám. Chtěla jsem to udělat.

Možná to nebyl můj nejchytřejší nápad…“

„S tím sakra nesouhlasím,“ skočil mi do řeči a oči se mu na chvíli zatřpytily. „Bylo to úžasný, ale…“ Rysy mu změkly, když mi položil velkou ruku na tvář. „Kdybych věděl, žes pila, zarazil bych tě.“

Naklonila jsem hlavu na stranu a snažila se přijít na to, co to znamená. „A kdybych nepila?“

„Myslím, že na to odpověď znáš.“

Asi ano. „Ale já nejsem opilá. Chtěla jsem ti to udělat. Toužila jsem…“ Jase zasténal. „Musíš přestat takhle mluvit.“

„Proč?“ Stáhla jsem obočí.

„Nesmíš říkat, žes po tom toužila. Nechápej mě špatně. Moc rád to slyším, ale mám teď chuť nechat tě to udělat zase. A já bych si to taky zopakoval. A nepoužil bych jenom jazyk.“ Položil si čelo na moje. Z jeho blízkosti se mi zatajil dech. „Začal bych tím, ale rád bych použil i ruce,

a tím by to neskončilo.“

Jeho slova mi opařila líčka a možná jsem byla víc omámená, než jsem si uvědomovala, protože jsem byla pěkně opovážlivá. „Nezastavila bych tě.“

Jase zavřel oči a z hrdla se mu vydral hluboký zvuk. „Bože, Tess…“

Ztěžka jsem polkla a zaklonila hlavu, přiblížila jsem se k jeho ústům. „Jasi?“

Na chvíli zaváhal a potom mě jemně políbil, lehce se dotkl rty těch mých. Lehounký dotek, který na mě měl silnější efekt než všechny ostatní polibky. „Vím, že jsi pila. Nechci, aby tě to ovlivňovalo.“

„Ale…“

„Promluvíme si později, ano? Právě teď mi prostě dovol, abych tvůj roztomile opilej zadek dostal nahoru.“

„Si myslíš, že mám roztomilej zadek?“

Odtáhl se a zasmál se. „Kotě, tvůj zadek je jako moje osobní posvátný místo.“

„Ach, Ježíši…“

Ušklíbl se. „Tak pojď.“

„Nemůžu uvěřit, žes právě řekl, že můj zadek… Ach!“ vykvikla jsem, když mě Jase chytil kolem pasu a zvedl do náruče. Pár vteřin jsem viděla rotovat hvězdičky. „Co to děláš?“

Shlédl na mě a povytáhl obočí. „Vezmu tě na pokoj.“

„Je nutný, abys mě nesl?“

„Jo.“ Vydal se přes pavilon. „Máš kartu?“

Zavrtěla jsem se a vytáhla ji ze zadní kapsy sukně. Nadhodil si mě a dokázal mi ji vzít, aniž by mě pustil. Neprotestovala jsem, když mě požádal, abych otevřela dveře, a zachytil je nohou.

Položila jsem si hlavu na jeho hruď a zavřela oči. Vteřiny ubíhaly a mírné pohupování jeho kroků mě kolébalo zpátky do toho příjemného stavu. Potřebovali jsme si promluvit. O vážných věcech. A čekat do zítřka byl asi špatný nápad, ale přitulila jsem se blíž. Být v jeho náručí, no…

Zítřek ať se jde bodnout rezavou vidličkou.

Většinu cesty do pokoje jsem si připadala jako pod vodou a otevřít oči vyžadovalo moc námahy. Jako obvykle bylo naše apartmá prázdné. Jase loktem vrazil do vypínače, aby rozsvítil.

„Víš určitě, že ve vedlejším pokoji někdo bydlí?“ zeptal se, otočil se a nějak čaroval se mnou

a dveřmi.

„Hm, jo,“ zamumlala jsem ospale a otevřela jsem oči na dost dlouho, abych se ujistila, že můj pokoj je taky prázdný. „Tu a tam je slyším.“

„Ale nikdy jsi s nimi nemluvila, co?“ Přešel po malém pokoji.

„Ne.“

Jase mě položil na postel, a když jsem otevřela oči, už stál u nohou postele. „Pověz mi něco.“

„Něco.“

Usmál se a koukl na mě zpod řas. Světlo z vedlejší místnosti vydávalo dost záře, že jsem mohla vidět jenom jeho. „Ví tvůj brácha, žes pila?“

Cam byl ten poslední, na koho bych zrovna teď chtěla myslet.

„Tess?“ dožadoval se a sundal mi jednu botu. Zavrtěla jsem palcem a on mě chytil za chodidlo a držel ho v ruce.

Nechala jsem klesnout víčka. „Ne. Celou dobu byl zaměstnanej zíráním na Avery.“

„Měl na tebe dávat pozor.“ Vyzul mi i druhou botu a odhodil ji někam na podlahu. Odfrkla jsem si. Opravdu velice sexy. „Proč? Nejsem dítě. Můžu pít, když chci.“

„No jasně.“ Hladil mě prsty po chodidle. Lechtalo mě to. Snažila jsem se mu nohu vytrhnout, ale byla jsem pomalá. Poodešel a zvedl pokrývku. „Takže odteď budeš pravidelnou návštěvnicí těchhle party?“

Obrátila jsem se na bok, zamrkala, otevřela oči a usmála se, když mě přikryl. „Nevím. Moc holek jsem tam neviděla.“

Posadil se vedle mě a upravil deku, aby mi zakrývala rameno. „Obvykle tam nebývají. Až na ty stálice.“

„Stálice?“

„Holky, které chodívají na party a nejsou ničí přítelkyně.“ Nelíbilo se mi, jak to zní. „Jako ta holka ve tvým pokoji?“ Prohrábl si rukou vlasy a rozcuchal je. „Jo. Jako ona.“

„Jak že se jmenuje?“

Jase se zavrtěl a zaklonil se dozadu, opřel se o loket. „Záleží na tom?“ Záleží? Vzhledem k tomu, co se mezi námi zrovna stalo? „Ano.“

„Je to hodná holka.“

„Aha…“ Zkroutil rty a sklopil bradu. „Myslím to vážně. Prostě se ráda pobaví a…“

„Nechci nic slyšet o takovým pobavení.“

Zasmál se a já jsem se zamračila. „Cam se s ní dřív scházel.“

„Uch.“ Nakrčila jsem nos. „A ty taky?“

„Ne zároveň.“

„Bože. To doufám.“ Když se znovu zachechtal, šťouchla jsem do něj kolenem. „Uvědomuješ si, že to znamená, že jsi spal s Camem, jo?“

„Cože? To sakra ne.“ V tlumeném světle sebou cukl. „Řekl jsem ti, že jsem nebyl…“

„On tam byl. A ty taky. Když se to dá dohromady, tak jste spolu měli sex.“

„To je nechutný.“

Zakřenila jsem se. „Nechutný je, že jste tam byli oba a…“

„Můžeme o tom přestat mluvit?“

Usmála jsem se ještě víc. Existovala velká šance, že zítra ráno mi nic z toho nebude připadat legrační, ale zrovna teď se mi líbilo, jak mu bylo trapně. „Možná si to příště dvakrát rozmyslíš, než uděláš něco, na co nejsi pyšnej.“

Povytáhl obočí a pak upřel pohled na prázdnou postel naproti. „Říkám ti pravdu, Tess. Znám Stef roky a jo, párkrát jsme se dobře pobavili, ale nic jsem s ní neměl od konce minulýho semestru. A já…“ Sklonil hlavu na stranu a povzdychl si. „A nikdy jsem ji nepolíbil. To je taky pravda. Nepolíbil jsem holku od…“

Srdce mi ztěžka zadunělo. „Odkdy?“

Jase potřásl hlavou a krátce se zasmál. „Už je to opravdu dlouho.“

Mlčky jsem ho pozorovala. Udála se s ním změna. Nebyla jsem si jistá, čím přesně to bylo, ale do jeho výrazu se vplížil vzdálený, skoro smutný pohled, který mu napnul rysy obličeje, co by pobláznil každého umělce.

Věděla jsem, že mluví o Jackově matce, že ho to zraňuje a že všechny ty roky měl zlomené srdce.

Proboha, možná jsem byla opilá, protože jsem neměla tušení, jestli ji vůbec někdy miloval.

Jase je chlap. Chlapi nemají staré rány z lásky. Buď je zaženou alkoholem, nebo sexem.

Víčka jsem měla moc těžká, než abych udržela otevřené oči. „Teď bych si dala ten košíček.“ Zasmál se a pomalu zavrtěl hlavou. „Pochutnala by sis na něm. Sehnal jsem další s příchutí

Snickers. Zřejmě ti není souzenej.“

„Asi ne.“ Za minutku jsem se zeptala: „Zůstaneš tady?“

Chvíli neodpovídal a potom jsem ucítila, jak mi prstem přejel po tváři a odhrnul mi pramen vlasů dozadu. „Zůstanu tu, dokud neusneš.“

„To nebude trvat moc dlouho.“ Snažila jsem se držet oči otevřené, ale nešlo to. „A musíme si promluvit…“

„Spi, Tess. Slibuju…“ Postel se prohnula a ucítila jsem jeho rty na čele. „… že si promluvíme zítra… jestli mě tvůj brácha dřív nezabije.“

V mé hlavě se usídlil permoník a bušil mi do lebky železnou palicí. Uboze jsem zanaříkala, otočila se na bok a otevřela oči.

Malým oknem u Debbiiny postele sem proudilo tak moc světla, že jsem sebou trhla. Dlaní jsem si zatlačila na tepající čelo.

„Au,“ zasténala jsem a posadila se. Deka mi sklouzla k pasu a odhalila oblečení ze včerejška.

Pokojem se rozezněl tichý smích. „Říkala jsem si, kdy už se probudíš.“ Napuchlýma očima jsem se zadívala ke dveřím. Debbie se opírala o zárubeň a usmívala se. V ústech jsem měla pachuť, jako bych včera provedla několik blbostí. Pohlédla jsem na hodiny. „Proboha.“

Byla skoro jedna hodina odpoledne.

Debbie se znovu zasmála. „Trošku moc sis včera dopřávala?“

„Jo,“ zaskřehotala jsem.

Debbie se odtáhla ode dveří a zamířila k malé ledničce. Vytáhla malou láhev pomerančového džusu a další láhev sebrala ze stolu. Přinesla je ke mně a posadila se na postel.

Mozek jsem měla mírně zastřený, jako by mu přes noc narostly malé vlásky. Pozorovala jsem ji, jak vysypala z lahvičky dva aspiriny.

„Vezmi si to.“ Podala mi džus a prášky. „Pomůže ti to.“

Klidně bych se střelila do hlavy, kdyby to pomohlo. Polkla jsem prášky a řádně je zapila džusem.

„Teď už jsi oficiálně vysokoškolačka,“ prohlásila a zašroubovala víčko na lahvičce s prášky.

„Jsem?“ Oficiálně jsem se cítila na dně.

Přikývla. „Máš první školní kocovinu. Je to tradice.“

„Stojí to za hovno.“ Zatlačila jsem si rukou na hlavu. „Obrovsky.“

„Hele,“ poplácala mě po noze, „alespoň ses nepozvracela.“ Pevně jsem stiskla víčka. „Taky pravda.“

„Co se s tebou večer stalo?“ zeptala se, otočila se ke mně a zkřížila si nohy do tureckého sedu. „Viděla jsem tě jít nahoru a už ses nevrátila. Asi o hodinu později se po tobě začal Cam ptát.“

Vytřeštila jsem oči, když jsem si uvědomila, co se včera večer stalo. Po zádech mi přeběhl mráz a vzápětí mě polilo horko.

Proboha.

S Jasem jsme si trošku orálně pohráli.

Je tohle můj život? Hlavou mi proletěla vzpomínka na jeho ústa a jazyk na mně a ve mně.

Zrudla jsem a srdce mi běželo jako o závod. Úplně jiná bolest se mi usídlila v prsou a poté sjela mnohem níž.

Jo. Je to můj život.

Prudce jsem se otočila, nevšímala si intenzivní bolesti mezi spánky a sebrala telefon

z nočního stolku. Nevzpomínala jsem si, že bych ho tam položila. Jase mi ho musel vytáhnout

z kapsy. Neměla jsem od Cama žádné zmeškané hovory. Jase se zřejmě vrátil zpátky do domu bratrstva a pověděl mu, že mě odvezl domů. A vynechal spoustu podrobností.

Kriste, aspoň doufám, že vynechal.

I když jsem po Jaseovi moc toužila – opravdu moc – nechtěla jsem způsobit problémy mezi ním a bráchou. Hmm. To znamená, že veřejný vztah s ním bude docela obtížný.

Jestli teda budeme mít nějaký vztah.

Neměla jsem žádné zmeškané hovory ani esemesky od Jase.

Žaludek se mi zkroutil a upustila jsem telefon na postel vedle sebe. „Vrátila jsem se na kolej,“ odpověděla jsem konečně.

„To mi došlo. Stalo se něco, kvůli čemu jsi odešla?“

„Ne.“ Přinutila jsem se obyčejně pokrčit rameny a znovu jsem se napila. „Už jsem prostě chtěla odejít.“

„Aha.“ Skousla si ret a zhluboka se nadechla. „Erik ti neřekl nic?“

„Ne.“ Dopila jsem zbytek džusu. „Proč?“ Až jsem se zeptala, došlo mi, že to mohlo být kvůli tomu, že jsem mu vynadala do kreténů. Ucítila jsem vinu. „Debbie, omlouvám se, že jsem mu tak řekla. Prostě…“

„Neomlouvej se.“ Mávla rukou. „Občas se chová jako kretén. Nicméně šel do koupelny ne moc dlouho po tobě a dělala jsem si starosti, jestli ti něco neřekl.“

Pramen hnědých vlasů jí vypadl ze spony a sklouzl jí do čela. Odhrnula si ho stranou. Myšlenky se mi točily okolo Jase a jeho báječného hříšného jazyka, ale pomyslela jsem na modřiny na jejích nohou a na to, jak s ní Erik mluvil.

Musím jí něco říct. Povědět jí, že vím, jaké to je. Někdo musí zasáhnout, protože jsem věděla z vlastní zkušenosti, že když to nikdo neudělá, zhorší se to. Pokožka mě mravenčila. Bylo to obtížné. Dokonce i nyní bylo těžké někomu přiznat, že jsem takový vztah zažila. Šlo o víc než vinu a rozpaky. Šlo o… o ten zatracený strach, který mě ve skutečnosti nikdy neopustil, zachytil se v mých vzpomínkách jako hnisavý bolák.

Odvrátila jsem pohled k prázdné láhvi. „Debbie, můžu se tě na něco zeptat?“

„Jasně.“ Usmála se, vyhodila lahvičku s prášky do vzduchu a zachytila ji. „Ptej se.“ Povytáhla jsem ramena a vzhlédla. „Erik… Hm, bije tě Erik?“

Uběhla vteřina nebo dvě a poté se zasmála. Hodně nahlas. „Cože? Ne. Jak… jak tě to napadlo?“

Hrála jsem si s víčkem od láhve. „Protože není moc milej a…“

„Jenom to, že má občas blbý kecy, přece neznamená, že mě bije.“ Rozpletla svoje dlouhé nohy a vystřelila z postele. Založila si paže a postavila se proti mně. Tváře jí žhnuly. „Nebije mě.“

Popírání. Bůh ví, že jsem to zkoušela, když máma uviděla modřiny. Shrnula jsem ze sebe deku a spustila nohy z postele. Naše pohledy se střetly a ona se odvrátila. Mělce jsem se nadechla. „Na tvých nohou jsem zahlédla modřiny.“

Z obličeje jí vyprchala všechna barva. „Modřiny?“ Vzápětí pohlédla na svoje džíny. „Cože?“

„Jiný den. Když jsi měla šortky.“

Stáhla obočí, otevřela ústa a zase je zaklapla. „Před pár dny jsem narazila do postele. To bylo asi to, cos viděla.“

Leda by do té postele narážela pravidelně. Položila jsem láhev na noční stolek. „Debbie…“

„Hele, oceňuju, že si děláš starosti, ale není třeba.“ Popadla telefon z nabíječky a sebrala pletenou čepku ležící na její úzké posteli. „Musím si něco zařídit. Uvidíme se později.“

Vstala jsem. „Musím si s tebou promluvit…“

„Na tohle nemám čas.“

„Prosím. Nechápeš to. Nesnažím se tě rozhodit ani soudit. Prostě chci…“ Zabouchla za sebou dveře.

„… abys věděla, že vím, jaké to je,“ zamumlala jsem do prázdného pokoje.

No, tak to šlo teda dobře. Povzdychla jsem si a hodila sebou zpátky na postel. Bolest ve spáncích polevila, ale cítila jsem se, jako by mi kůži pokrýval nějaký odporný povlak. Vzhledem k tomu, že jsem si po hovoru s Debbie připadala jako pitomec, to bylo celkem přiměřené.

Ale věděla jsem, že moje podezření trvá.

Posbírala jsem si věci do sprchy a zamířila do koupelny. Zatímco jsem stála pod plynulým horkým proudem, přehrávala jsem si v hlavě minulou noc. Tu holku v Jaseově pokoji. Jak jsem utekla jako blázen. Jase v džípu. Jeho chuť v mých ústech a potom jeho tmavou hlavu skloněnou mezi moje nohy.

Ten obrázek už mi nikdy nevymizí z paměti.

Sklouzla jsem rukama po tvářích, otočila se a nechala si vodu dopadat na záda. Chvění se mi z hrudi přesunulo do břicha a pod prsty jsem se usmála. Cítila jsem se… zvláštně. Jako bych se probudila nejen s kocovinou, ale byla prostě jiná. Jako bych přes noc trochu vyrostla. Opravdu jsem nevěděla, co si o tom mám myslet. Byla to hloupost, protože orální sex vám nezmění

život.

Přesto jsem to tak cítila.

Zasmála jsem se a prohrábla si rukama mokré vlasy.

Jak se mydlinky ze sprchového gelu hromadily u mých chodidel, kousla jsem se do rtu. Minulá noc se skutečně stala, a pokud jsem si správně pamatovala, Jase mě poté od sebe neodstrčil. Zůstal tady, dokud jsem neusnula. Neomluvil se ani neřekl, že se to nemělo stát.

Vylezla jsem ze sprchy a rychle se osušila. Natáhla jsem si pohodlné kalhoty a tričko

a cupitala bytem. Zastavila jsem se, pohlédla na dveře do druhého pokoje a nastražila uši. Zadržela jsem dech a poslouchala. Ke dveřím se přiblížil zvuk kroků a potom se vytratil.

Připlížila jsem se blíž a tiskla si toaletní potřeby k hrudi. „Haló?“

Ticho.

Po pár vteřinách jsem zavrtěla hlavou a vrátila se do svého pokoje. Jako první jsem zkontrolovala telefon. Nic. Trošku mě to znepokojilo, když jsem se posadila na postel a sáhla po notebooku.

Jako by rozhovor s Debbie nebyl sám o sobě dost nepříjemný, vrátila se později odpoledne s Erikem. V té době už jsem měla za sebou hovor s Avery, které jsem řekla totéž co Debbie. Jase jsme nezmínily.

A taky mi zatím nezavolal ani nenapsal. Právě nyní jsem o něm ale nepřemýšlela.

Erik stál u stolu a Debbie si balila pár věcí na noc. Odložila jsem notebook na polštář. Zatímco strkala oblečení do malého hnědo-růžového batohu, ani se na mě nepodívala.

„Nezůstaneš tady dnes večer?“

„Ne,“ odpověděl Erik a střelil po mně povýšeným pohledem. „Zůstane u mě.“ Došla mi trpělivost. „Tebe jsem se neptala.“

„Vypadám jako hluchej?“ Otočil se ke mně, povytáhl obočí a já měla chuť mu dobře mířenou ranou smazat z obličeje ten drzý úsměv. „Nebo blbej? Vím, že ses ptala jí, ale…“

„Eriku.“ Debbie si povzdychla. Zapnula batoh a otočila se. Tváře měla zrudlé. „Můžeme s tímhle přestat?“

Jak její přítel pomalu otáčel hlavou, zorničky se mu rozšířily. „Tys mi skočila do řeči?“

Chloupky na těle se mi postavily do pozoru, když jsem vstala. Tvrdost a výzva v jeho hlase mě vrátily o několik let zpátky. Žaludek se mi zkroutil. V té chvíli jsem toužila vyletět z pokoje, protože jsem tu viděla stát Jeremyho, jak se mu obličej křiví vzteky.

Nevím, co se stalo potom.

Erik hmátl po Debbiině batohu, ale ona ho nepustila. Možná netušila, o co se snaží, ale něco se v něm v té chvíli zlomilo. Zrudl v obličeji a biceps se mu napjal. Zatáhl za batoh a Debbie, když jí vytrhl popruh z ruky, ztratila rovnováhu. Instinktivně jsem se po ní natáhla, chtěla ji chytit za paži, aby nespadla. Erik se rozčílil a švihl batohem dokola. Zasáhl mě do boku a srazil mě tak dozadu. Nepřemýšlela jsem, když jsem pozpátku klopýtla a rozhodila ruce, abych nespadla, ale neměla jsem se čeho zachytit.

Viděla jsem jenom, jak Debbie vytřeštila oči, když jsem bezmyšlenkovitě došlápla na svou dominantní nohu – na svou pravou nohu.

V koleně mi explodovala ostrá bolest a noha se pode mnou okamžitě podlomila. Tlumeně jsem vykřikla. Spadla jsem, přistála na zadku a vyrazila si dech. Bolest to byla zlomyslná, jako by někdo vzal nůž a vrazil ho skrz sval i chrupavku.

Debbie vyjekla: „Terezo!“

Do očí mi vhrkly slzy. Pevně jsem zavřela oči, abych je zastavila. Odmítala jsem na koleno pohlédnout. Nemohla jsem. Bože, nedokázala jsem se na to podívat.

„Tvoje koleno?“ zeptala se Debbie. „Ježíši, jde o tvoje koleno?“

Sevřela jsem pevně čelisti a přikývla. Venkovní svět – dveře a pokoj – všechno se kolem mě sevřelo.

„To jsem nechtěl.“ Erikův hlas se vyhoupl do výšky. „Stála v cestě. Byla to nehoda. Řekni jí, že to byla nehoda!“

Sbalila jsem ruce do pěstí. Srdce mi prudce bušilo.

„Terezo,“ zašeptala Debbie. Vnímala jsem, jak si vedle mě klekla. Chladnou, třesoucí se ruku

mi položila na paži. „Řekni něco.“

Stiskla jsem rty a zavrtěla hlavou. Nemohla jsem mluvit. Nedokázala jsem se podívat na své koleno, protože, proboha, věděla jsem to. Věděla! Ta bolest byla tak silná, tak vytrvalá. Nešlo jen o poranění.

Vymkla jsem si koleno. Zase.

14. kapitola

Erik rychle vypadl a čekal na Debbie dole v hale. Měl štěstí, protože kdybych mohla normálně chodit, nakopla bych mu zadek, že by letěl přes celý kampus.

„Omlouvám se,“ zopakovala Debbie snad posté, zatímco mi pomáhala na postel. „Je mi to tak…“

„Přestaň,“ vyštěkla jsem a zhluboka se nadechla, jak mi nohou projela bolestivá křeč.

„Přestaň se omlouvat. Nemůžeš za to.“

Odtáhla se a spráskla ruce. „On to nechtěl udělat.“

Otevřela jsem ústa, ale ostře jsem se nadechla, když mi nohou projela další bolest.

„Chceš na to led?“ zeptala se.

Stiskla jsem zuby a přikývla. Než se vrátila s plátnem omotaným okolo ledu, dokázala jsem narovnat koleno a přetočit svou pulzující nohu. Pokožka okolo kolene se zdála oteklá. To nebylo dobré. Zasyčela jsem, když jsem si na nohu položila led.

„Terezo…“

Mělce jsem se nadechla a podívala se na ni. „Možná to opravdu nechtěl udělat, ale byl naštvanej. Nepřemýšlel, když se tím batohem ohnal. Nebo možná jo, ale bylo mu to fuk.“

Do očí se jí vedraly slzy. „Vím, že nechtěl.“

Mlčela jsem a upravila si led. Byla jsem otupělá. Hlavou mi vířilo tisíce myšlenek.

Debbie poblíž postele zaváhala a přešlápla z nohy na nohu. Uplynulo několik vteřin, než promluvila. „Prosím… prosím, neříkej to nikomu.“

Prudce jsem k ní otočila hlavu. Nemohla jsem uvěřit tomu, že mě o něco takového požádala. A potom mi to došlo. Copak jsem o totéž nepožádala já svou mámu a potom Cama? Prosím, nikomu to neříkej. Protože jsem se bála, jak by Jeremy zareagoval.

Nastala chvíle, kdy bych se mohla svěřit Debbie, ale přispěchala ke mně, objala mě a zašeptala: „Prosím.“

Potom odešla. Neodpověděla jsem jí, protože jsem si nebyla jistá, jestli bych ten slib mohla dodržet. Sklonila jsem pohled a pomalu odtáhla ten led. Kůži jsem měla chladem zarudlou.

Asi za hodinu mi zazvonil telefon, ale ani jsem se na něj nepodívala. Ležela jsem na zádech s polštářem strčeným pod kolenem, abych ho měla zdvižené. Když jsem se později musela dobelhat pro další led, bolest se změnila na trvalou a tupou. Tu a tam mě v koleni píchlo, jako by mi někdo ke kůži přiložil zapálenou sirku.

Koleno mi opuchlo. Led ani podložení polštářem nepomohly. Neslyšela jsem lupnutí, když jsem spadla, ale ten otok znamenal hodně špatné zprávy. A věděla jsem, že ho nemůžu zkusit zatížit. Ještě ne.

Večer mi telefon ještě dvakrát zazvonil. Dvě ze tří volání byla od Jase, ale nedokázala jsem se přimět to zvednout. Minulá noc… minulá noc mi teď připadala vzdálená jako věčnost.

Hleděla jsem na mobil a ret se mi chvěl, když se ozval signál o zanechání zprávy. Jakmile displej zčernal, natáhla jsem se po telefonu, ale zarazila se. Ještě s ním nemůžu mluvit.

Kdybych to udělala, hrozilo velké riziko, že bych to nezvládla a přestala se ovládat.

Jestli jsem si totiž znovu vymkla koleno, všechno se změní. Nebude to dočasné. Nikdy se nevrátím do studia. Tohle… rozhlédla jsem se po pokoji… tohle bude opravdu můj život. Až dosud jsem to pouze předstírala.

Spustila jsem ruku a opřela si čelo do dlaně. Nohou mi projela další křeč. Nemohla bych se

s tím znovu potýkat – s tou bolestí, operací, rehabilitací. Tentokrát… Zachvěla jsem se. Tentokrát by to bylo jiné, protože ta nejhorší možná věc, kterou si můžete při přetrženém předním zkříženém vazu způsobit, je obnovení zranění. Tím se zvyšuje šance na trvalou nestabilitu kolene.

A nebyla bych schopná znovu tančit.

Když jsem konečně usnula, nemyslím, že se mi něco zdálo, a když jsem se probudila, otok se zvětšil, až jsem měla koleno jednou tak velké. Ani jsem na něj nezkoušela přiložit další led.

Věděla jsem, že by to nepomohlo. Neměla jsem berle, takže jsem nemohla jít do školy. Zůstala jsem v posteli, zatímco mi v žaludku vířila kyselina.

Telefon mi zapípal asi pět minut poté, co by začala moje hodina hudby. Napadlo mě, že je to Calla nebo Debbie – která mi poslala dvě kontrolní textovky, na něž jsem neodpověděla –

a proto mě překvapilo, když jsem uviděla, že jsou od Jase. Pořád ještě jsem si neposlechla jeho vzkaz.

Kde jsi?

Pevně jsem sevřela víčka, až mě pálila. Trochu jsem se zvedla do sedu. Zasloužil si, abych mu odpověděla, dokonce i po všech těch momentech, kdy mě ignoroval. Tentokrát nejde o něj. Poslala jsem mu rychlou textovku.

Není mi dobře.

Okamžitě přišla odpověď. Jsi OK?

Otřela jsem si náhle vlhké oči, odepsala rychle jo a potom hodila telefon do nohou postele. Věděla jsem, že musím zavolat doktoru Morganovi a mámě, ale sotva jsem na to pomyslela,

sevřela se mi hruď. Ta bolest a otok – věděla jsem, co to znamená. Moje budoucnost a mé sny jsou v háji. Nepotřebovala jsem doktora na to, aby mi to řekl.

Zachvěla jsem se. Otočila jsem se na bok, omotala ruku okolo polštáře a strčila do něj obličej. Měkký materiál byl za chvíli provlhlý. Nebyly to velké slzy. Jenom tiché a neustávající. Bolest v duši byla stejně silná jako bolest v koleně.

Okolo půl jedné kdosi ostře zaklepal na dveře. Netušila jsem, kdo by to mohl být. Možná moji spolubydlící, které jsem zatím ještě neviděla? Zamračila jsem se, rychle jsem si otřela tváře a posadila se. Odkašlala jsem si. „Pojďte dál.“

Pravou nohu jsem si zakryla dekou. Nevím, proč jsem ji chtěla skrýt. Možná to bylo tak, že dokud ji nikdo neuvidí, nebude to pravda. Byla to hloupost, ale sotva jsem se držela při smyslech. Chyběly vteřiny, abych sebou hodila na zem a mlátila okolo sebe jako šílená.

Dveře se otevřely a já jsem jednou a pak podruhé zamrkala, zmatená, že mám vidiny, ale osoba přede mnou nezmizela.

Jase nakráčel do mého pokoje, jako by tu byl už milionkrát. Měl na sobě džíny a černé tričko s dlouhým rukávem. Z dlouhých prstů mu visel plastový sáček. Když mě zahlédl, zarazil se.

V šedých očích se mihlo znepokojení. „Bože. Ty teda vypadáš.“ Přikrčila jsem se. To asi ty opuchlé oči. „Díky.“

Když přišel blíž, na rtech se mu objevil malý úsměv. „Nevypadáš až tak zle.“ Posadil se na okraj postele a položil si sáček na podlahu mezi nohy. „Mám si dělat starosti?“

Povytáhla jsem obočí. Byla jsem tak překvapená tím, že ho tu vidím, že jsem nechápala, co tím myslí.

„Je to, co máš, nakažlivý?“ upřesnil.

„Aha. Ne.“ Odmlčela jsem se a koukla na něj skrz vlhké řasy. „Proč jsi přišel?“

„Proč?“ Zasmál se. „Myslím, že je to jasný.“ Sklonil se, zvedl sáček a vytáhl plastovou misku.

„Kuřecí nudlová polívka. Ne na duši. Ale na tvou snad nenakažlivou nemoc.“

Ten zatracený chvějivý pocit se vrátil plnou silou. Vzala jsem si teplou misku a plastovou lžičku. Na noční stolek ještě položil láhev zázvorového piva a růžovou krabičku. Košíček. Byla jsem naměkko. „Když se bojíš, aby ses nenakazil, proč jsi přišel?“

Povytáhl koutek rtů. „No, vzhledem k tomu, co jsme prováděli v sobotu v noci, myslím, že jsou moje obavy vedlejší.“

„Jo,“ zamumlala jsem a při té vzpomínce zčervenala.

„A uvědomil jsem si, že mi za ten risk stojíš,“ doplnil, smotal pytlík a odhodil ho do koše vedle stolu. „Věděl jsem, že se ti udělá líp.“

Zasmála jsem se, ale úsměv se mi vytratil z obličeje, když jsem otevřela víko na polévce. Co pro mě udělal, mě zasáhlo až přímo uprostřed hrudi. Nebyla jsem nemocná, ale v žádném případě nepopřu ten pocit. Navzdory tupé bolesti v noze a jejím důsledkům mě na hrudi příjemně zahřálo.

„Děkuju,“ zamumlala jsem chraplavě. „Tohle… tohle je od tebe fakt moc milý.“ Pokrčil rameny. „O nic velkýho nejde.“

Zanořila jsem lžičku do husté nudlové polévky a nabrala si plnou, aby mi to pomohlo uvolnit ten knedlík v krku. Moc pro mě znamenalo, co pro mě Jase udělal. V očích mě opět pálily slzy. Stává se ze mě šílená plačka, ale tohle jsou jiné slzy. Měla jsem chuť ho obejmout a nejradši bych mu polibky pokryla celý krásný obličej. Chtěla bych toho být schopna, aniž bych se k tomu musela dobelhat. To, že tu seděl, nebylo vyznáním nehynoucí lásky, ale něco to znamenalo – něco silnějšího než ukradené polibky.

Když jsem k němu vzhlédla, pozorně si mě prohlížel – hodně pozorně. Sklopila jsem oči k polévce.

„Minulou noc jsem si dělal starosti,“ přiznal tiše. „Když jsi mi nebrala telefon, napadlo mě…

No, myslel jsem si, že mě ignoruješ.“

Přitáhla jsem si misku blíž a nabrala pár nudlí. „Tak to nebylo.“

„Nedivil bych se, kdyby jo, obzvlášť když jsem ti provedl to samý.“ Zajel si rukou do vlasů, a sotva ji vytáhl, už mu prameny spadly zpátky do čela. „Nemyslím, že jsem se ti za to někdy omluvil.“

Srdce mi začalo bušit rychleji. Kam tímhle směřuje? A proč zrovna teď, kdy mám pocit, jako by mi čéška chtěla vyskočit z nohy jako nějaký monstrózní vetřelec?

„Takže se ti za to omlouvám. A za to, jak jsem vykládal, že si chceš jenom zapíchat. Vím, že tak to není. Jsi jiná, mnohem lepší a zasloužíš si víc než to. Vím, že to moc neznamená, ale nebylo to ode mě správný. A nakonec to byl zatracenej nesmysl, protože to já se nedokážu

od tebe držet dál.“ Otočil se ke mně, nahnul trup nad moje nohy. „Víš o Jackovi, ale…“

Jase se bokem přitiskl k mému koleni a já sebou škubla. Ostrá bolest mi projela nohou tak, až jsem celá poskočila. Bleskově rychle vymrštil ruku a zachytil misku s polévkou, než jsem ji mohla na sebe vylít. Úplně jsem zbledla, praštila rukama do postele a sevřela pokrývku.

„Ježíši! Co se stalo?“ Vyskočil, jako by ho postel kousla do zadku. „Jsi v pořádku?“

Ta ostrá bolest se mnou tak zamávala, že jsem dokázala pouze přikývnout. Nádech. Výdech.

Pomalu, po dlouhé chvíli se bolest otupila. Uvolnila jsem prsty, pustila přikrývku a přiměla se vzhlédnout.

Jase na mě zíral. Zadíval se na moji nohu a pak na mou tvář. „Ty nejsi nemocná, že ne? Tys brečela. Proto vypadáš takhle.“ Než jsem mohla odpovědět, stáhl deku a odhodil ji stranou.

„Sakra, Tess, tvý koleno. Do prdele. Nevěděl jsem to. Já…“

„Přestaň,“ napomenula jsem ho ochraptěle. „Nevěděls to. Nic se neděje.“ Zvedl ke mně vytřeštěné oči. „Jak se to stalo?“

„V neděli večer jsem špatně došlápla.“ Lež mi šla jednodušeji než pravda. Okamžitě mě zalil pocit viny. Třesoucí se rukou jsem si odhrnula vlasy z obličeje. „Myslím, že jsem si ho opravdu zničila.“

„Myslíš?“ Odložil misku s polévkou na noční stolek. „Jak moc tě to bolí?“ Pozorovala jsem ho, jak si opatrně sedá na okraj postele. „Někdy víc, jindy míň.“

„Asi nepomohlo, že jsem si na to sedl, co?“ Mírně jsem se usmála. „Je to v pohodě.“

Jase se natáhl a zachytil pramen vlasů, který mi pořád padal do tváře. Zastrčil ho zpátky.

„Pověděla jsi o tom Camovi? Nebo své mámě?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Nechtěla jsem, aby si dělali starosti.“

„Chceš ještě tu polívku?“ Když jsem přikývla, podal mi ji. Nejedla jsem od včerejšího odpoledne, takže mi žaludek teď byl vděčný. „Ale když tu budeš takhle s tou nohou sedět, nikomu tím nepomůžeš, Tess.“

„Já vím,“ zašeptala jsem a odvrátila pohled. Soustředila jsem se na jeho čelist, zatímco jsem lovila nudle. Pěkné místečko na koukání. Tvář mu pokrývalo mírné strniště, což mu dodávalo drsný sexy vzhled.

Jase si prohrábl vlasy. „Takže tipuju, žes nezavolala ani svému doktorovi?“ Polkla jsem plnou pusu kuřecí polévky a zavrtěla znovu hlavou.

„Fajn. To je první, co musíme… Počkej.“ Natáhl se, dotkl se palcem mé brady a setřel kapku polévky. Začervenala jsem se. „Musíme zavolat tvému doktorovi. A nesnaž se z toho vykroutit. Musíme to udělat. A to hned.“

Nechal mě dojíst polévku, než mi podal telefon odhozený v nohách postele. Čekal se založenýma rukama, zatímco jsem hledala v seznamu doktorovo číslo. Musela jsem mu nechat vzkaz, ale za chvíli se mi ozval zpátky. Domluvili jsme si schůzku na zítřejší ráno, ale srdce mi

z toho všeho však prudce bušilo už teď.

„Odvezu tě tam,“ oznámil mi Jase, když se vrátil z chodby, kam byl vyhodit tu misku od polévky.

„Cože?“ Povytáhla jsem se na posteli, abych se mohla opřít o její čelo.

Mluvil věcně. „Zítra tam s tebou zajedu. Má ordinaci na Západovirginské univerzitě, ne?“

„Poblíž, ale…“

„Ale tys o tom neřekla ještě ani Camovi, ani své mámě, takže jak se tam chceš dostat? Stopem?“ Sebevědomě se ušklíbl. „Můžu zítra vynechat školu. Nic hroznýho se nestane. A kdybych to nechtěl udělat, nenabídl bych se. Tak se se mnou nedohaduj.“

„Já vím,“ hlesla jsem. „Ale proč bys to dělal? Sedět ve třídě je lepší než vyrazit brzy ráno a řídit několik hodin. Chci tím říct, že to bych raději seděla na hodině hudby.“

Zasmál se a posadil se. Položil ruku vedle mého boku. „Ty teda musíš nesnášet tu cestu

a doktora, že bys raději seděla ve třídě. Dnes jsi chyběla. Tvojí kamarádce Calle spadla hlava úplně dozadu. Chrápala.“

Zasmála jsem se. „Ona nechrápe. A vím to, protože spí v hodině skoro pokaždý.“ Sklopil husté řasy a skryl tak pod nimi oslnivé oči. „Chci jet s tebou. Dovol mi to.“

Otevřela jsem ústa a na jazyku měla tiché proč. Ale záleží na tom proč? Současný stav mezi mnou a Jasem mě neskutečně mátl. Něco se v sobotu v noci změnilo, někam jsme se posunuli.

Neutíkal ode mě ani mě neodstrkoval, právě naopak. Byla jsem v sobotu tak dobrá? Skoro jsem se zasmála, protože to byla hloupost.

„Fajn,“ vydechla jsem konečně.

Jase se uculil a najednou jsem měla pocit, jako bych souhlasila s něčím důležitějším než s cestou autem.

Nesnášela jsem lékařské ordinace – bílé stěny, nevkusné dekorace, pach dezinfekce. Nezáleželo na tom, u kterého jste doktora, ordinace vypadaly všechny stejně.

Dřív než jsem vůbec doktora uviděla, udělali mi rentgen. Posadili mě do hrůzu nahánějícího kolečkového křesla a odvezli. Jase zůstal v čekárně. Když mě dopravili do místnosti, kde si mě prohlédne doktor, odbelhala jsem se z křesla na plastovou židli. Zírala jsem na to křeslo, když se otevřely dveře a jedna z červenajících se sester z recepce doprovodila Jase dovnitř.

„Napadlo nás, že by se vám společnost mohla hodit,“ poznamenala a uhladila si blond vlasy. Jase na mě mrkl, jak se loudal dovnitř. „Pravděpodobně byla beze mě úplně vedle.“

Odfrkla jsem si.

Sestra se zahihňala a potom honem vycouvala z místnosti. Povytáhla jsem obočí. „Jak jsi dokázal, aby tě sem pustili, když nejsi rodina?“

Vyskočil na stůl, na němž bych měla sedět já. Houpal dlouhýma nohama jako malý uličník.

„Jsem vlastníkem značného šarmu, Tess.“

„To je pravda.“ Ušklíbla jsem se na něj.

„A velký šarm přináší velkou zodpovědnost použít ho moudře,“ pokračoval a oči mu tančily.

„Rozehraju ho, jenom když je to nezbytné.“

„To ráda slyším.“ Poposedla jsem si na nepohodlné židli. Byla jsem ráda, že je tady se mnou, protože jsem měla nervy napnuté k prasknutí. „Ještě jednou děkuju. Opravdu si toho cením.“

„Rádo se stalo. Jen nezapomeň na svůj slib.“

Zasmála jsem se a zavrtěla hlavou. „Jak bych mohla zapomenout?“

„Bude se ti to líbit.“ Sklopil bradu a neposedné vlny mu spadly dopředu. „A nemáš se čeho bát. Budu tam s tebou.“

Žaludek se mi pořád ještě kroutil při pomyšlení, že bych měla sedět na koni. Cestou sem mě Jase přesvědčoval, abych souhlasila, že s koňmi nezůstanu jen u přivítání. Jako že mám

na jednoho nasednout. Jase bude se mnou. Souhlasila jsem, protože jsem mu důvěřovala. A taky jsem si na chvíli mohla dělat starosti kvůli něčemu jinému než noze.

„Cam mi před chvíli poslal textovku,“ oznámil Jase.

Zvedla jsem k němu oči. Tvářil se nečitelně. „Pověděl jsi mu, že jsi se mnou?“

„Tys mu to řekla?“

„Ne. Pořád si myslí, že jsem nemocná.“ Otáčela jsem si culík okolo prstů. „Ty jo?“

Zavrtěl hlavou. „Došlo mi, že by se zeptal, proč tu jsem s tebou já, a ne on. Což by vedlo k dalším otázkám, a na ty bych raději neodpovídal po telefonu.“

„Myslíš si, že zodpovědět některé ty otázky bude lepší z očí do očí?“ Pochybovala jsem

o tom. Vzhledem k tomu, co by mu Jase mohl říct, jsem neměla problém si představit, že ten hovor ukončí pěstmi.

Jase se zasmál. „Budu muset znovu rozehrát svůj šarm.“

„Nemyslím, že by takový šarm zabral na mého bráchu.“

„Trošku mi důvěřuj,“ řekl a pousmál se. Z toho ďábelského úsměšku mi poskočilo srdce. Stiskla jsem rty a přemýšlela, co bychom Camovi vůbec měli říct. Asi čím míň, tím líp, bez

ohledu na to, co se mezi mnou a Jasem stalo. Sklouzla jsem očima přes skoro dokonalé linie obličeje níž, na jeho široká ramena. Když jsem vzhlédla, zachytil můj pohled a konejšivě se usmál.

Zadržela jsem dech, protože jsem si uvědomila, že bych se do něj mohla snadno zamilovat. Jestli se to už nestalo.

„O čem přemýšlíš?“ zeptal se a kousl se do toho lahodného spodního rtu.

Žaludek se mi stáhl. Bože, jsem v háji. Pohlédla jsem stranou a cítila, jak rudnu. „No, o tohle se s tebou nepodělím.“

Zhluboka se zasmál. „S tebou není žádná legrace.“

„Promiň.“

Díkybohu se otevřely dveře a dovnitř vstoupil doktor Morgan. V té chvíli jsem byla ráda, že jsem se mohla soustředit na svoje koleno místo na to, co se odehrává v mém srdci a hlavě.

Doktor měl krátké kudrnaté vlasy, mezi nimiž mu prokvétaly šediny, a na sobě bílý plášť sahající mu po kolena. Vešel a usmál se, když uviděl, kde sedím já a kde Jase. „Mám dnes nového pacienta?“

Odkašlala jsem si a snažila se nedělat si moc velké naděje kvůli tomu, že se usmívá. „To je Jase. On je, hm… můj kamarád. Přijel se mnou.“

„Rád vás poznávám.“ Ten laskavý doktor přešel k němu a potřásl mu rukou. Když Jase začal vstávat, doktor ho zarazil. „Není třeba. Můžeme zůstat takhle.“ Posadil se na jednu

z kolečkových židlí a odhodil složku s mými rentgenovými snímky na skříňku. Dojel až ke mně, popadl další židli a otočil ji. Jemně mi zvedl nohu a položil ji na tu židli. „Tak se na to podíváme.“

Vyhrnula jsem džíny nahoru a trhla sebou, když jsem odhalila zvětšené koleno. Fakt sexy. Tiše zahvízdal. „To už znáte.“

Znala jsem to. Zavřela jsem oči, sepjala ruce a přitiskla si je na břicho. Doktor mi studenými prsty zatlačil do kolena. Ten dotyk nebolel. Ještě ne. Přitlačil trochu víc, kontroloval stabilitu.

Ozvala se bolest a já stiskla zuby.

„Míra bolesti na škále od jedné do deseti?“ zeptal se tiše.

„Hm.“ V tomhle jsem moc dobrá nebyla. Kdo jako zná škálu bolesti? Potřebovala bych nějakou zábavnou obrázkovou příručku. „Šest?“

„Dobrá.“ Zatlačil víc, až jsem poskočila. „A teď?“

„Sedm?“ vypískla jsem.

Pokračoval v mučení, a když jsem ucítila, jak mě někdo chytil za ruku, prudce jsem otevřela oči. Ani jsem neslyšela, že by se pohnul. Jase klečel vedle mě a ve chvíli, kdy se moje oči střetly s jeho šedými, jsem je nedokázala odvrátit.

„A tohle?“ zeptal se doktor. Když jsem prudce sykla, odtáhl ruce. „Není třeba odpovídat.“ Laskavě se na mě usmál a sroloval mi nohavici dolů. „Dobře. Ledovala jste to a podkládala?“

Pořád jsem se dívala na Jase, když jsem přikývla. „Jo.“

„Ale nepomohlo to?“

„Ne.“ Navlhčila jsem si rty a Jase se usmál. Odtrhla jsem od něj pohled, abych nevypadala jako trdlo, a zadívala se na doktora. Zatímco jsem mluvila, Jase mi dokázal uvolnit sevřené ruce a propletl své prsty skrz mou levou ruku. „Není to tak bolestivé jako poprvé a neslyšela jsem žádné lupnutí, ale bojím se, že jsem si to opravdu podělala.“

„Musím vědět, co přesně jste prováděla, když jste si v neděli koleno zranila,“ řekl a spustil ruce na svá kolena. „Stalo se to při chůzi? Ztratila jste rovnováhu?“

Sklopila jsem pohled na doktorovy dlouhé prsty. Byly štíhlé, ale klouby měl překvapivě velké

a kulaté. Hrdlo se mi stáhlo.

„Říkala, že prostě ztratila rovnováhu,“ odpověděl Jase. Volnou ruku jsem sevřela v pěst.

„Šla jste, když se to stalo? Nebo jste vstávala z postele nebo ze židle?“ Doktor Morgan se odmlčel. „Je opravdu důležité, abych věděl přesně, jak se to stalo.“

Krev mi hučela v uších, když jsem pomalu zvedla pohled. Pravdu. Sakra, pravda byla vždycky ohavná, páchnoucí potvora. Zavrtěla jsem hlavou a kousla se do rtu. „Já… jsem byla na pokoji

a přítel mé spolubydlící měl v ruce tašku. Teda menší batoh. Každopádně jsem stála moc blízko, když se s ním otočil. Udeřil mě do boku, já jsem pozadu klopýtla a došlápla plnou vahou na pravou nohu.“

Jase sevřel prsty tak, až jsem cítila, jak mi začíná drtit kosti v ruce. Potom mě pustil a ruku odtáhl. Nedokázala jsem se na něj podívat, ale věděla jsem, že na mě hledí.

„Takže to bylo neplánované. Nešlo o chybný krok. Díky tomu jsem získal představu, co se děje.“ Doktor se natáhl po mé složce a otevřel ji. „Tak, nejdřív dobrou, nebo špatnou zprávu?“

Srdce mi poskočilo a zadívala jsem se na Jase. Oči měl přísné, výraz kamenný. „Asi dobrou?“

„Dobrá zpráva je, že rentgen neukázal žádné dodatečné natržení,“ prohlásil a mně se okamžitě uvolnila strnulá ramena. „Vím, že to byla vaše největší obava. Původní trhlina se hojí.“

Zhluboka jsem se nadechla. „A co je ta špatná zpráva?“

Doktor Morgan se napjatě usmál. „To zranění znamená nestabilitu předního zkříženého vazu.

S přetržením, které jste dříve utrpěla, jste měla padesáti až šedesátiprocentní šanci

na obnovení zranění. Jak už jsem řekl, nevypadá to, že došlo k dalšímu přetržení. Takže to nebudeme operovat a opravdu si myslím, že se to zahojí, jestliže příštích pár dní budete používat ortézu a berle.“

Místo abych se cítila líp, stěny kolem mě se začaly stahovat. „Ale?“

„Ale…“ Usmál se, ovšem napjatě. Do očí mu úsměv nedosáhl. Byl to ten typ úsměvu, který doktoři používají u smrtící rány. „Z rány je patrné, že koleno je destabilizované, a to mě znepokojuje, Terezo. Když jste se poprvé zranila, hovořili jsme o možnosti – ačkoli malé – pokračující nestability a…“

Můj mozek v ten moment vypnul, ale přikývla jsem a hleděla na něj. Sotva jsem si uvědomovala, jak Jase strnul při každém dalším slově. Dokonce jsem se usmála, když mě doktor pohladil po ruce a pověděl mi, že budu v pořádku. Souhlasila jsem. Všechno bude zatraceně dokonalé. A mlčela jsem, když sestra vešla dovnitř a vrátila na mé koleno hrůzu budící modrou ortézu. S grácií jsem si převzala berle. A dál jsem dýchala. Nádech, výdech, nádech, výdech.

Nějak jsem se dostala ven, do Jaseova džípu. Zírala jsem z okna.

„Tess…“

Zadívala jsem se na něj a on zavrtěl hlavou, když se naše pohledy střetly. Byl pobledlý. „Je mi to strašně líto.“

Zhluboka jsem se nadechla a zachvěla jsem se, když jsem to na sebe nechala dopadnout. Nestabilita byla zlá, velice zlá. Bylo to horší než muset jít na operaci, protože to znamenalo jediné. Moje koleno bude vždycky velmi slabé. Pořád s ním budu mít problémy, dokonce i poté, co se trhlina úplně zahojí. Skoro se zdvojnásobila šance, že budu mít artritidu dřív, než je obvyklé.

S profesionálním tancem je konec. Už nikdy víc. Je po všem. Nevrátím se do studia, nebudu trénovat, nebudu vystupovat ani soutěžit. Byla bych hloupá, kdybych se o to pokusila. A mí

trenéři by mi to nedovolili. Ani Joffreyho škola.

Vysoká škola už není jen cosi dočasného. Učitelství není pouze plán B. Je to můj jediný plán. Ježíši Kriste.

Potřásla jsem hlavou, otevřela ústa, ale neměla jsem slov.

Jase zaklel a já… já jsem vybuchla. Někde hluboko ve mně praskla studna.

Slzy ze mě vytryskly, koulely se mi po tvářích, a jak jednou začaly téct, nedokázala jsem je zastavit. Všechno okolo mě se rozpilo – Jase zmizel v mlze.

Z hrdla se mu vydral hluboký zvuk a pak jsem ucítila jeho paže okolo sebe. V jedné chvíli jsem seděla sama a svět se mi hroutil, ve druhé mě držel při sobě a pohromadě.

15. kapitola

Brečela jsem tak moc a tak dlouho, že to bylo horší než kocovina. Celá přední část Jaseova trička byla promočená.

Nebyl na mě pěkný pohled.

Nechápala jsem, proč mi nerozpletl paže a neodstrčil mě od sebe. Prostě mě držel dál.

Jednou rukou mi svíral hlavu a tiskl si mě k hrudi, jak nejlépe mohl, vzhledem k řadicí páce mezi námi. Druhou rukou mě hladil po zádech. Celou dobu šeptal uklidňující nesmyslná slůvka, až se mu nakonec podařilo mě rozesmát.

„Vždycky jsem věděl, že ze mě bude výborný lidský kapesník.“ Sklonil hlavu, takže si bradu opíral o moje temeno. „Děkuju, žes mi pomohla toho cíle dosáhnout.“

Byl zatraceně odolnej kapesník.

Když jsem se konečně vzpamatovala, odjeli jsme z Morgantownu. Měla bych zavolat mámě, ale nedokázala jsem se k tomu ještě přimět. Podpoří mě, ať budu chtít v životě dělat cokoli, ale ráda se dívala, jak tančím a soutěžím. Svým způsobem to byl i její sen.

Když jsme se blížili k Martinsburgu, pohlédla jsem na Jase. „Musíme se už vrátit?“

„Ne. Můžeme dělat, cokoli chceš.“

Vrátit se do apartmá znamenalo čelit budoucnosti. Všechny předměty budu muset brát zodpovědněji. „Myslím tím, že máš asi…“

„Jsem tam, kde chci být,“ skočil mi do řeči Jase a střelil po mně pohledem, kterým mě umlčel. „Ještě se nechceš vrátit. Fajn. Vím o dokonalém místě, kam můžeme zajet.“

„Ano?“ Mluvila jsem trochu huhlavě. A i když jsem byla zvědavá, jak moc strašně vypadám, neodvažovala jsem se pohlédnout do zrcadla.

„Jo.“ Mrkl na mě.

Povytáhla jsem koutky rtů a stáhla si gumičku z vlasů. Rozhostilo se mezi námi ticho, když odbočil na cestu vedoucí na farmu jeho rodičů. V polovině ale stočil auto mezi dva mohutné duby.

Sevřela jsem rukojeť a vykulila oči. „Je tohle vůbec cesta?“ Zakřenil se. „Jo. Ne.“

Úzký pás země byl udusaný a holý až na několik chomáčků trávy mezi ušlapanou hlínou.

„Jestli je tohle cesta, vypadá jako ta, kam odbočili hrdinové v Pachu krve.“

Jase zaklonil hlavu a zhluboka se zasmál. „Důvěřuj mi. Tam, kam míříme my, je to mnohem lepší, než kam zamířili oni.“

„To jsi mi toho prozradil.“ Svírala jsem rukojeť a ztěžka polkla, jak džíp poskakoval. Jase pevně sevřel volant. Úsměv na jeho tváři, jak se proplétal mezi stromy a kamením, byl nakažlivý. Poskakování auta mé noze díky ortéze nevadilo, a než jsem se nadála, smála jsem se taky. V těchto vzácných chvílích jsem zapomínala na všechno.

„Drž se,“ varoval mě Jase.

Džíp klesl do strouhy a já jsem nespokojeně zabručela, jak jsme se zpětně odrazili. Stromy zmizely a nahradilo je travnaté pole pokryté malými bílými kytičkami. Několik metrů před námi pole končilo a začínala vodní plocha. Bylo tu dřevěné molo. Vypadalo docela opuštěně.

Zpomalil a zastavil pár metrů od mola. „Vítej na Winsteadově jezeře,“ řekl a zhasl motor.

„Tak se to jmenuje?“

Zasmál se. „Ne. Je to jenom rybník. Ale je dost hluboký, aby se v něm dalo v létě plavat, a je

v něm spousta ryb. Tady Jack ulovil svou první rybu. Podařilo se mu to hned poprvé, co jsem ho sem přivezl.“

Usmála jsem se a představila si je dva, jak sedí na okraji mola s rybářskými pruty v ruce a jeden z nich je o tolik menší. „Kolik mu bylo?“

„Tři,“ odpověděl s pyšným úsměvem na rtech. „Má rybaření v krvi.“

„A jízdu na koni?“ Odepnula jsem si pás.

„Jo. A taky kreslí skvělý panáčky.“ Střelil po mně úsměvem, když jsem se zasmála. Byla jsem ráda, že dokáže o Jackovi mluvit tak lehce, protože ví, že znám pravdu. „Zůstaň sedět, jasný?“

Ztuhla jsem s rukou poblíž kliky. „Dobře.“

Jase vyskočil ven a zamířil k zadku džípu. Nadzvedl víko od kufru a potom ho zase zabouchl.

O pár vteřin později se objevil o několik metrů dál. Opřela jsem se do sedadla a sáhla si skrz džíny na ortézu, zatímco Jase roztáhl mezi rozkošnými kytičkami tmavě modrou deku.

Hrdlo se mi stáhlo emocemi a snažila jsem se to potlačit. Bože, když jsem někdy byla

s Jasem, skoro jako by se mi plnily dívčí sny, ale dokonce ani moje představivost by nevytvořila takovýto obrázek.

Je to vůbec skutečné?

Prsty jsem přejížděla po okraji ortézy. Bylo to skutečné. To dobré i to zlé.

Když se vrátil k džípu, otevřel dveře a pak se zarazil. Tvářil se ustaraně. „Jsi v pořádku?

Neublížila ta jízda tvému koleni, že ne?“

„Jsem v pohodě.“ Usmála jsem se a zamrkala. Potřebovala jsem léky nebo něco. „Už se můžu pohnout?“

„Ne.“

„Ne?“

Křivě se usmál, natáhl se a opatrně mě otočil tak, aby mi nohy visely z džípu. Když vsunul jednu paži pod moje kolena a druhou za má záda, naše oči se střetly. „Drž se mě.“

Srdce mi poskočilo. Dokonale. „Nemusíš mě nosit.“

„Já vím,“ ujistil mě. „Tak se drž.“

Chytila jsem se ho kolem krku a sevřela prsty tričko na jeho ramenou. „Mohla bych použít ty berle.“

„Ale já použiju své silné, působivé svaly.“

„Jsou fakt dost působivé,“ uznala jsem. Zakřenil se. „No jasně že jsou. Připravená?“

Přikývla jsem a on mě plynule zvedl. Cítila jsem se trochu hloupě, jak mě nesl k té dece, ale půda tu nebyla rovná a s těmi berlemi by to stálo za kočku. Když mě posadil, neochotně jsem se ho pustila. „Chodit s berlemi po kampusu bude pěkně na prd.“

„To jo.“ Posadil se vedle mě, čelem k rybníku. „Ale podle toho, co doktor říkal, bys je neměla potřebovat dlouho.“

Natáhla jsem nohy na deku a skrz džíny si upravila ortézu. Než jsem si na ni poprvé zvykla, trvalo mi to věčnost. Jak jsem pomyslela na to, že ji budu muset nosit týdny, pokud ne měsíce, nálada mi poklesla, jako kdyby labuť skočila šipku z vrcholu mrakodrapu.

Zastrčila jsem si volné prameny vlasů za uši a vydechla. Ani jsem si neuvědomovala, že jsem zadržovala dech. Až na švitoření ptáčků ozývající se ze stromů kolem nás tu bylo ticho. Bylo to pokojné místo. Napadlo mě, jestli sem Jase jezdívá, když potřebuje přemýšlet nebo na chvíli vypadnout. „Bývá tu hustá doprava?“

„Jsme nejméně tři kilometry od farmy, kde bydlí máma s tátou, ale ještě to tu patří k našim pozemkům,“ vysvětlil. „Kromě nás sem nikdo nejezdí a oni nikam sem poblíž nepřijdou, takže tu můžeme zůstat tak dlouho, jak budeš chtít.“

Spustila jsem ruce do klína. „Děkuju, žes mě sem přivezl.“

„Není zač.“ Šťouchl mě do paže. „Víš určitě, že nechceš vyzvednout ty prášky na bolest, které ti doktor předepsal?“

Recept mi propaloval díru do kapsy. „Ne. Bylo by příjemný si je vzít a o nic se nestarat, protože tak se po nich cítím, ale potřebuju se s tím srovnat. Chápeš to?“

„Chápu, ale neměla bys trpět bolestí.“

„Tak moc to zase nebolí.“ A to byla pravda. Bolelo to, ale dalo se to snést. Jase si vedle mě lehl a složil si paže pod hlavou. Na chvíli jsem se ztratila, když jsem pozorovala rovnou linii jeho nosu a neskutečně dlouhé řasy. „Můžu se tě na něco zeptat?“

„Něco.“

Usmála jsem se a vzpomněla si na svou opilou odpověď v sobotu v noci. „Proč nebydlíš na farmě? Jsi rád s Jackem. Překvapuje mě, že tu nežiješ. Můžu se tě na to vůbec ptát?“

„Jo,“ odpověděl okamžitě a mírně se zamračil. „Rád bych. Mohl bych tak s ním trávit víc času, ale nemyslím, že je to dobrej nápad. Je to… obtížnější, obzvlášť když máma s tátou zastávají roli jeho rodičů. Mám chuť do toho zasáhnout a to by ho zmátlo.“

„Tomu rozumím.“ Olízla jsem si rty. „Je mi to líto.“

„Proč?“

Pokrčila jsem ramenem. „Prostě to, čemu s Jackem čelíš, je těžký. Snažíš se udělat správnou věc, ale co je vlastně správný? Nikdo to neví. Musí to být obtížný.“

„To je. Proto si nejsem jistej, jestli bude někdy správný říct mu pravdu,“ přiznal a mně se ulevilo, že se se mnou o tom baví, protože to bylo důležitější než moje noha. „Na druhou stranu, neměl by to vědět? A co kdyby to zjistil náhodou, až bude starší? Kvůli těmhle kravinám v noci nespím.“

Stiskla jsem mu ruku. „Myslím, že na to přijdeš.“

Neodpověděl, ale zadíval se na mě tak, že mě přiměl říct slova, jež jsem držela v sobě.

„Nevím, co budu dělat,“ zašeptala jsem a odvrátila oči na klidnou hladinu. Tak jsem se cítila. Moc klidně. Jako by se můj život zasekl na tlačítku pauza. „Myslela jsem si… Vždycky jsem si myslela, že se budu schopná vrátit. Že budu zase tančit. To jsem si vždycky myslela, že budu dělat, ale teď…“ Odmlčela jsem se a zavrtěla hlavou.

„Všechno se změnilo,“ doplnil tiše. Přikývla jsem a vydechla.

„Už jsem to říkal a zase to zopakuju. Někdy něco opravdu dobrýho vzejde z něčeho, cos nečekala.“ Zvedl řasy a síla jeho pohledu byla znepokojující, jako by jeho slova znamenala daleko víc, než říkal. „Vím, že právě teď to není snadný přijmout a že ti to nepomáhá, ale říkám pravdu.“

Opět jsem přikývla. „Mluvíš o Jackovi?“

„Jo.“

Ohlédla jsem se přes rameno na něj. Díval se na čistou modrou oblohu. Povytáhl koutek rtů.

„Víš, Tess, bude z tebe skvělá učitelka.“

Z hrdla se mi vydral tlumený smích. „Říkals, že jako učitelka budu nešťastná.“

„Ne. Povídal jsem, že to budeš dělat ráda, ale že to nebude to, co bys dělat chtěla.“

„Jakej je v tom rozdíl?“

Úkosem na mě pohlédl. „Je v tom velkej rozdíl. Učitelství se může stát něčím, co budeš chtít dělat a co budeš milovat. Jenom potřebuješ čas.“

Čas je legrační a nevypočitatelný. Někdy ho není dost a jindy se nekonečně natahuje.

„Opravdu tomu věřím,“ doplnil tiše.

Hruď se mi stáhla. Možná měl pravdu. Možná zítra nebo za týden či za měsíc mi tohle nebude připadat jako rozsudek smrti. Ale právě nyní jsem se cítila, jako bych padala volným pádem s rozpřaženýma rukama a nikde okolo nebylo nic, čeho bych se mohla zachytit a svůj pád zastavit.

„Nechci se o tom bavit,“ hlesla jsem ochraptělým hlasem a pevně zavřela oči.

„A co chceš?“

„Já… o tom nechci přemýšlet. Možná jsem slaboch.“

„Nejsi,“ odporoval mi. Ucítila jsem, jak se převalil na bok.

„A nechci to teď cítit – tu prázdnotu, nejistotu a zmatek.“ Roztřeseně jsem se nadechla.

„Prostě nic z toho nechci cítit.“

Možná jsem si ty prášky měla vyzvednout.

Za chvíli, možná jenom o jeden úder srdce později, mi Jase sevřel ruku. Otevřela jsem oči, když mě stáhl na záda. Dech mi uvízl v krku, jak se zvedl na lokti a naklonil se nade mnou.

„Mám nápad,“ oznámil mi s úsměvem. Škádlivý výraz nedosáhl do jeho očí. V nich hořelo cosi odlišného. Jakási prudká síla, z níž se mi sevřel žaludek. „A myslím, že s tímhle nápadem budeš rozhodně cítit něco jinýho.“

„Myslíš?“ Srdce mi začalo bušit rychleji.

„Hm, jo.“ Dotkl se mě konečky prstů na tváři a velice pomalu jimi přejel přes moje rozevřené rty a potom dolů po hrdle. „Mám titul z umění.“

Povytáhla jsem obočí. „Cože?“

„Tos nevěděla?“ Sjel rukou níž, přes okraj mého trička, a potom se zastavil a dlaní spočinul na křivce mého ňadra. „Mám titul z umění rozptylování.“

Zasmála jsem se. „To je docela ubohý.“

„Ale funguje to, ne?“ Zakřenil se a sklonil hlavu. Přejel mi rty po křivce hrdla, přesně tam, kde předtím prsty. „A víš co ještě?“

„Co?“ Zachvěla jsem se, když sklouzl rukou mezi mými ňadry níž a položil ji kousek pod pupík.

„Mám titul ještě z něčeho dalšího.“ Rty se dotkl koutku mých, až mi pokožka po celém těle mravenčila. „Řekneš, že je to ubohý, ale já znám pravdu. Tajně mou schopnost obdivuješ.“

„Co by to tak asi mohlo být?“ Pohnula jsem spodním rtem a chtěla se do něj kousnout, ale Jase mě předběhl. Jemně můj ret sevřel zuby. Při té nečekané rozkoši jsem zalapala po dechu a on to přijal jako pozvání. Zakryl moje rty svými, vklouzl mezi ně jazykem, tančil s mým

a potom mi olízl patro v ústech.

Tělo mi zachvátil žár, stáčel se dole v břiše. Jak prozkoumával moje ústa, všechny údy se mi chvěly. Líbal mě, jako by čas byl opravdu luxus, který jsme si oba mohli dopřát. Když odtáhl hlavu, cítila jsem, jak mám rty příjemně nateklé.

Položila jsem mu ruku na hrudník a potěšilo mě, když jsem zjistila, že jeho srdce bije stejně rychle jako moje, a to mě přitom líbal on. „Máš titul z umění líbání?“

„Jo…“ Pevně a ladně klouzal rty přes moje, když posunul ruku níž. Obratně mi rozepnul knoflík na džínách. „A z umění svlékání dívek.“

Zasmála jsem se a on ten zvuk zachytil, proměnil ho v tichý sten, jejž jsem nedokázala

zadržet. Odpověděl hlubokým zvukem, který mu rozvibroval hruď. V ústech mi vyschlo, když mnou projelo bzučivé hučení touhy. Vzadu v mysli jsem vnímala nejistotu – ne stejnou jako dřív, ale obavy o Jase a o mě – o nás. Neměli jsme žádné nálepky, žádné definice, co jeden pro druhého znamenáme, a já jsem zoufale po nějaké nálepce toužila. Chtěla jsem mít záruku, že

s ním budu i zítra, že dostanu další polibek. A chtěla jsem daleko víc.

Ale potom mi rukou vklouzl do kalhotek a jeho prsty blížící se ke středu mého těla zahnaly všechny myšlenky a obavy. Opravdu měl titul z umění rozptýlení, protože celou duší a tělem jsem se soustředila na to, co zamýšlel se svou rukou.

Rty mi sežehl cestičku dolů po krku, tiskl se k mé pokožce, zatímco dlouhým prstem klouzal vlhkostí mezi mými stehny. Při tom intimním doteku jsem sebou trhla. Naposledy se mě tam rukama nedotýkal, takže to byl nový a jiný pocit a pěkně omamný.

Jase mi sázel horké vlhké polibky na citlivou pokožku pod uchem a škádlivě mě pohladil prstem mezi nohama. Celé tělo se mi chvělo.

Zarazil se a zvedl hlavu. Naše pohledy se střetly. Oči měl ohromné, připomínaly rtuť.

„Nemůžu zapomenout na tvou chuť,“ poznamenal a já jsem zrudla od hlavy až po paty. „A umíral jsem touhou vědět, jaká budeš uvnitř.“

Bůh ví, že nejsem cudná panna, ale jeho přímá slova mě šokovala… dokonale hříšným způsobem. A možná za to mohlo i to, že jsme leželi venku na otevřeném prostoru.

Opět mě políbil a většinu své váhy podpíral paží vedle mé hlavy. Tlak jeho prstu narůstal a uzlík v žaludku se mi stáhl. Moje tělo sebou reflexivně škublo a on vyloudil další hluboký bručivý zvuk.

„Jsi tak vlhká,“ poznamenal zastřeným hlasem a já jsem celá zrudla. „Miluju to.

Pravděpodobně jsi byla vlhká dřív, než jsem vůbec zajel rukou dolů.“ Proboha…

Ztěžka jsem polkla a on se zasmál. „Uvádím tě do rozpaků?“ zeptal se.

„Ne.“ Po jeho slovech jsem se cítila úplně odlišně.

„Dobrá.“

Jase sklonil hlavu a zmocnil se mých úst polibkem, který mnou otřásl zevnitř i zvenčí, a v tutéž chvíli strčil prst do mého těla. Zvuk, jenž se ze mě vydral, umlčely jeho rty. Chytila jsem se ho

za ramena a nadzvedla boky. Chtěla jsem víc a taky jsem to dostala.

Zatlačil dlaní na moje nejcitlivější místečko a do žil jako by mi zasáhl blesk. Prsty v sandálech se mi kroutily a obě nohy sebou škubaly. Plamen bolesti obklopil moje koleno, ale rozkoš proudící mým tělem přehlušila všechno ostatní. Zachvátila mě touha. Jase byl v tom správném směru nebezpečný.

„Bože,“ zavrčel a tahal mě za spodní ret, zatímco ve mně pohyboval prstem. Vklouzl dovnitř ještě i druhým, napnul mě, prolomil polibek a opřel si čelo o moje.

Tělo se mu zachvělo, když jsem se boky pohybovala proti jeho ruce. Žasla jsem nad tím, jak se jeho sebekontrola napínala až nadoraz. Napětí ve mně se uvolnilo a prohnalo se mi tělem.

Vyhledala jsem jeho rty a on propletl naše jazyky. Chvění mnou proudilo snad věčně.

Jase odtáhl ruku, ale zůstal ještě chvíli nade mnou, opíral se o mě tváří, zatímco jsem zhluboka dýchala. Trvalo mi pár vteřin, než jsem si uvědomila, že dýchá stejně ztěžka. Když se překulil na bok, okamžitě mi chyběla jeho tíha, teplo a blízkost.

Přitiskl se ke mně. Příjemná otupělost se mi vsákla hluboko do kostí, ale cítila jsem, jak je tvrdý. Ráda bych ho viděla. V sobotu večer byla tma, ovšem to, co jsem mohla vidět a cítit, bylo docela působivé. Taky jsem mu toužila dát, co dal on mně. Začala jsem se po něm

natahovat, Jase mě však chytil za ruku a přitáhl si ji ke rtům. Políbil mi každý kloub na ruce.

„Říkal jsem ti, že tohle je pro tebe.“

Nevěděla jsem, co na to říct, a zavřela oči. Rozhodně bych mu měla poděkovat, ale přišlo mi to skutečně nevhodné. Ne že bych zjevně měla problém dělat něco nevhodného. Kriste, pořád ještě jsem měla rozepnuté džíny a věděla jsem, že kdybych pohlédla dolů, vykukovaly by z nich moje puntíkované kalhotky. Ale nestarala jsem se o to a nechala je rozepnuté.

Jase mě políbil na spánek a moje srdce mi opět bláznivě poskočilo. A pak provedlo sérii výskoků, kterými hlásalo LÁSKA. Ten příval byl tak prudký, až mě skoro zároveň děsil

i pohlcoval.

Bože, já se do Jase nezamilovávám. Já už ho miluju.

Pravděpodobně je to tak už od té noci, kdy se ukázal v domě mých rodičů skoro před třemi lety. A to se nezměnilo, ani když jsem se dozvěděla, že má syna, ani proto, že z toho jednoho dne může vzniknout velmi nepříjemná situace, obzvlášť kdyby se vrátila jeho máma. Ale jsme tady, spolu… a nejsme.

„Hej,“ zamumlal Jase a zvedl mi dvěma prsty bradu, aby si mě otočil k sobě. „Kam ses mi ztratila?“

Přímo do říše bláznů. Tam jsem odešla. Najednou jsem tam musela jít – jít tam s ním, protože moje srdce už tam bylo, pohodlně a šťastně usazené. Musím být opatrná. Musím…

Potřebuju tu nálepku.

Nebo musím znát pravdu, co jeden pro druhého znamenáme, a potřebuju ji znát hned.

16. kapitola

„Co to děláme?“ zeptala jsem se a napadlo mě, že se té již položené otázky budu bát. Protože kdybych se nezeptala, tenhle vztah – ať už to bylo cokoliv – mohl pokračovat, ale to mi nestačilo.

„Odpočíváme.“

Zaklonila jsem hlavu a zadržela povzdech, jakmile se Jase dotkl svými rty mých. Hrozilo, že mě vtáhne zpátky do smyslného oparu. Potřebovala jsem se soustředit. „Víš, co myslím. Nás. Co to děláme?“

Sjel mi prsty dolů po hrdle. Zachvěla jsem se, jako by mi po kostech tančil mráz. „Víš určitě, že se o tom chceš bavit právě teď?“

Pocítila jsem znepokojení, a to zahnalo ten příjemný hukot. „Myslím, že musíme, obzvlášť po tomhle. A po tom víkendu. A kruci, v tom seně…“

„Hele, tak jsem to nemyslel.“ Opět se zvedl na loket. „Já jenom, že se toho za posledních pár dní stalo hodně. Tvoje koleno a…“

„Co se stalo s mým kolenem, s tím nemá nic společnýho.“ Měla jsem pocit, že při tomhle hovoru musím sedět, tak jsem se zvedla a sebrala kuráž. Může to skončit špatně, a to by mě ranilo – bolelo by to pořádně – ale musím to vědět. „Jasi, něco k tobě cítím už od té doby, co ses objevil u nás doma – hned tu první noc. A vím, že to zní hloupě a naivně, ale ty… No, prostě jsi pro mě byl jako hrdina.“

Jase zamrkal a otevřel ústa.

„Počkej.“ Položila jsem mu prst na rty a umlčela ho. „Jak už jsem řekla, vím, že to zní hloupě, ale tak jsem se cítila. Tu noc, cos mě políbil, no, prostě to moje city k tobě ještě posílilo.

A když ses neozval a ani jsem tě neviděla, dokud jsem sem nepřijela, stýkala jsem se s jinými kluky.“

Svraštil obočí a odtáhl mi ruku ze rtů. „To zrovna rád neslyším.“

„Ale nikdo z nich se s tebou nemohl rovnat. A já jsem s tebou srovnávala každýho. Nemohla jsem si pomoct. Oni… prostě nebyli ty.“ Tváře mi zahořely. „Nikdo nebyl jako ty.“

„To už zní líp.“

Přimhouřila jsem oči. „Každopádně to, co chci, nemá nic společnýho s mým kolenem ani tancováním. Vždycky jsem chtěla tebe, bez ohledu na dobu, kterou jsme se neviděli, nebo na to, že máš syna. Tím se nezměnilo, co cítím.“

Jase na mě chvíli zíral a potom mírně potřásl hlavou. Srdce se mi zastavilo a přeskočilo jeden úder. Posadil se a promluvil: „Když jsem tě poprvé uviděl, myslel jsem si, že jsi naprosto nádherná.“

Takovou odpověď jsem nečekala, ale rozhodně mě potěšila. Prudce jsem se nadechla.

Tváře mu na dvou místech zrudly. „Bože, cítil jsem se jako úchylák. Byla jsi sestřička mýho nejlepšího kámoše. Bylo ti teprve šestnáct a zrovna jsi měla za sebou něco hroznýho.“

„Nebyla jsem právě nejlepší materiál pro vztah, co?“ škádlila jsem ho.

Zasmál se. „A já… no, vždycky jsem věděl, že si zasloužíš někoho lepšího než já.“ Když jsem chtěla protestovat, nepustil mě ke slovu. „Je to pravda, Tess. A nikdy jsem nepotkal žádnýho chlapa, který by si tě zasloužil.“ Zajel si rukou do rozcuchaných červenohnědých vln a vzhlédl.

Zadíval se mi do očí. „Víš, že jsem se od tebe snažil držet dál. Zkoušel jsem ignorovat, co

k tobě cítím a co bych cítit neměl. Ale je to jako předem prohraná bitva. A já už s tím nechci

bojovat. Nechci tohle ignorovat.

A budu k tobě upřímnej, kotě, se mnou to nebude snadný. Budeme muset přejít hodně mostů, až se k nim dostaneme. A já opravdu nevím, co tohle je.“ Položil ruce na moje nohy

a naklonil se tak blízko, že mi jeho dech tančil na rtech. „Už dávno jsem vzdal snahu pochopit, proč něco děláme. Nebo proč chceme to, co chceme. Pravda je taková, že se známe už roky, ale doopravdy jeden druhého neznáme. Ne takhle. A já tě chci poznat.“

Nebylo to zrovna nejromantičtější vyznání, v těch slovech však zaznívala upřímnost. A Jase měl pravdu. Sice jsme možná jeden po druhém toužili tři roky a zažili pár intimních chvil, když jsme se dali dohromady, ale bylo toho moc, co jsem o něm nevěděla. Kdo ví, jestli vztah mezi námi bude fungovat? Ale to, co jsem o něm věděla, se mi líbilo a chtěla jsem to zkusit.

Na rtech se mu objevil úsměv, jaký jsem ještě neviděla. Trošku křivý, nejistý, skoro chlapecký. „Chci, abys byla se mnou.“

Nejprve jsem si myslela, že jsem se přeslechla. Možná mi orgasmus spálil nějaké mozkové buňky. Tři roky jsem toužila po téhle chvíli, chtěla jsem slyšet, že se s tím pral podobně jako já, že po mně toužil stejně silně a chtěl být se mnou, a teď, když to vyslovil, jsem byla rozpolcená.

Rozpolcená, jestli mám vyskočit a tančit, nebo se po něm vrhnout a povalit ho na záda.

Nemohla jsem ani jedno. Moje koleno by mě nepochválilo a pravděpodobně bych zničila tuhle skoro dokonalou chvíli.

Zvláštní, že něco tak ohromného a dobrého se děje po něčem tak zlém.

„Takže tohle chci,“ dodal a hladil mě prsty po tvářích. „Být s tebou. Chci to od prvního okamžiku, kdy jsi u vás doma seběhla ty schody a objala mě, přestože jsem věděl, že to není správný. Z tuny zatracených důvodů, přesto to chci.“

Zvedla jsem oči a střetla se s jeho pohledem. Chvilku jsem se skoro bála promluvit. „Ty mě chceš?“

Povytáhl koutek rtů a naklonil hlavu, přitiskl ústa k mým v něžném a sladkém polibku. Dal si načas, polibek trval věčně. „Myslím, že je to očividný, ale jo.“

Dobrý bože, já asi shořím. „Jako svou holku?“

„Jo.“

Snažila jsem se udržet zbytky důstojnosti a nezačít ječet. Klidným hlasem jsem se zeptala:

„Takže mě nepožádáš, abych byla tvoje holka?“

Chytil mě kolem pasu a zakřenil se. „Jako bys mohla říct ne.“

Spadla mi brada a praštila jsem ho do hrudi. „Ježíši, nejsi trochu domýšlivej?“

„Ne.“ Políbil mě na koutek rtů. „Prostě si jsem velice jistej v tom, co ke mně cítíš.“

„Pane jo. A mezi tím je rozdíl?“

„Pletu se?“

Nedokázala jsem si pomoct a zakřenila se, jako by mi někdo zrovna podal tác čerstvě upečených sušenek. „Ne.“

„Tak vidíš.“

Zasmála jsem se. „A ty ke mně něco cítíš?“

„Můžeš si bejt stejně jistá, jako jsem já.“

Otevřela jsem ústa, ale naprázdno je zaklapla. Chtěla jsem být tak sebejistá, ovšem nebyla jsem. Vzhledem ke všemu, co se stalo, se mi kolečka v hlavě pořád otáčela.

Jaseovy oči zářily jako jasné stříbro. „Zavři oči.“

Polkla jsem otázku proč a poslechla. Uplynulo pár vteřin a potom mě stáhl na záda. Ruce položil z každé strany vedle mé hlavy.

„Měj je zavřené,“ přikázal mi.

Netušila jsem, jak tímhle můžu získat sebejistotu, a stálo mě to všechny síly, abych oči neotevřela, když jsem ucítila, jak mě obklopuje teplo jeho těla. Zadržela jsem dech.

Jase mě políbil na špičku nosu.

Zvedla jsem víčka a zahihňala se, když se odtáhl. Jak se na mě usmál, pokožka kolem očí se mu zvrásnila. „Teď přijde ta děsivá část,“ oznámil a zhluboka se nadechl. „Musíme to říct tvýmu bráchovi.“

A to bude strašidelný. Pro Jase. Ovšem já jsem se usmála. „Možná si jenom upravím facebookový profil na zadaná a připíšu k tomu tvý jméno.“

Jase se zachechtal a políbil mě na čelo. „Jo, to by mohl přijmout dobře.“

Když mi Avery podala hrnek sladkého čaje, oči jí halil smutek. Po jednom hltu jsem věděla, že ho připravoval Cam. To nadměrné množství cukru bylo smrtícím příznakem. Upila jsem ještě jednou a koukla na Jase. Seděl vedle mě na Averyině pohovce se slušnou, asi deseticentimetrovou mezerou mezi námi.

Jakmile jsme odjeli z farmy, napsala jsem Camovi a zeptala se, kde je. Velké překvapení: byl u Avery. Žaludek jsem měla na uzel, jak jsem se belhala do schodů k jejímu bytu, ale důvod, proč jsme sem přišli, se stal vedlejší ve chvíli, kdy mě Cam spatřil s berlemi.

Cam stál v rohu obýváku, vedle papasanu. Paže si zkřížil přes hruď a mračil se. „Proč jsi mi nezavolala a neřekla mi, že jsi zraněná?“

Otevřela jsem ústa, ale ještě neskončil.

„Přijel bych a postaral se o tebe, Terezo. Nemusela jsi volat Jaseovi.“ Sklapla jsem.

„A odvezl bych tě k doktoru Morganovi,“ pokračoval a já zadržela povzdech. „Víš to, že jo?

Zavolala jsi vůbec mámě a tátovi?“

„Zavolala,“ odpověděl Jase a položil si paži dozadu na opěradlo. Máma brečela. Byl to velmi těžký rozhovor. „A já jsem jí včera psal, protože nebyla ve třídě. Nevolala mi.“

„Takže jsi mi lhala a tvrdila mi, že jsi nemocná, když jsi nebyla?“ dožadoval se odpovědi Cam.

„Myslím, že odpověď na to znáš,“ odsekla jsem.

Výraz na jeho tváři by většinu lidí vyděsil. Potom se obrátil na Jase. „A tys mi nezavolal?

Chlape, tos posral.“

„Nic neposral,“ skočila jsem mu do řeči a sevřela hrnek s čajem. „Není povinnej ti cokoli říkat. To já. A já ti to teď říkám. Jenom jsem nechtěla, abys měl zbytečný obavy. Máš svých starostí dost. Chtěla jsem si být jistá, co mám s kolenem, dřív než něco řeknu.“

„Ale i tak,“ nedal se odbýt Cam a hleděl na Jase. „Měl jsi mi to říct.“

Jase neuhnul a klidně mu pohled opětoval. „Mohl jsem, ale Tess chtěla jet nejdřív k doktorovi, než všechny znepokojí. Respektoval jsem její rozhodnutí.“

„To chápu,“ vložila se do toho Avery diplomaticky a svalila se do papasanu. „Jase se zachoval jako dobrý kamarád.“

„Byl jsem skvělej kamarád,“ opravil ji Jase a já se málem zakuckala čajem, když jsem ucítila, jak mi prsty probírá vlasy. Cam ani Avery ze svých míst nemohli vidět, co dělá.

Avery omotala paži kolem jeho kolene a Cam vypadal nakonec smířeně. „Jak se to vlastně stalo?“

Položila jsem čaj na konferenční stolek. „Byla to nehoda. Vstala jsem, zavadila o batoh, snažila se uhnout a špatně došlápla na nohu.“

Když jsem to řekla takhle, znělo to nevinně. Dokonce i já bych tomu uvěřila, kdyby mi to někdo povídal.

Cam si přejel rukou přes kšiltovku a stáhl ji níž. „Sakra, Terezo…“

Jakmile jsem se opřela, Jase mi vklouzl prsty do vlasů a roztáhl je. Vytřeštila jsem oči, když začal rukou pohybovat nahoru a dolů.

„Opravdu si doktor myslí, že už nebudeš moct tančit?“ zeptala se Avery. Opřela se hlavou o Camovu nohu, z očí jí sršela lítost.

Zhluboka jsem se nadechla, přikývla a potom jim zopakovala, co mi doktor vysvětlil. Když jsem s tou smutnou historkou skončila, Avery měla slzy na krajíčku a Cam klečel vedle ní se sklopenou hlavou a pohledem upřeným na koberec. „Tak… takhle to je,“ dodala jsem a trhla sebou, jak se mi sevřel hlas. „Už nikdy nebudu moct tančit.“

Vyslovit to mě zabolelo jako rána nožem.

„Opravdu je mi to líto,“ zašeptala.

Zavrtěla jsem se a přála si, aby ten stolek byl dostatečně vysoký, abych pod něj mohla nohu strčit. „Díky.“

Místností se rozlehlo podivné ticho. Tohle bylo asi to nejhorší. Nikdo nevěděl, co říct, protože se na to nic říct nedalo.

Jase odtáhl ruku z mých zad a předklonil se. „Má někdo hlad? Já hlady umírám a pro zapékané hranolky se sýrem bych prováděl něco opravdu chlípného.“

Avery se zasmála. „Chceme to vůbec vědět?“ Jase otevřel pusu.

„Ne,“ odpověděl okamžitě Cam a napřímil se. „Opravdu nechceš vědět, co už Jase pravděpodobně kvůli hranolkům se sýrem provedl.“

„Jenom řeknu, že na mě nemají ani zoufalé šlapky,“ prohlásil Jase a mrkl, když Avery nabrala barvu jako polštář, o nějž jsem se opírala.

Zasmála jsem se. „No, páni. To je… no, pěkně nechutný.“ Uličnicky se zašklebil.

Uvolnila jsem se, když Cam pohlédl na Avery. „A co ty?“ zeptal se a já vyslovila tiché poděkování za to, že se hovor přesunul jinam. „Chceš zajít někam na jídlo?“

Přikývla a stáhla si červenohnědé vlasy přes rameno. „Dala bych si hranolky s tuňákem.“

„Mmm.“ Zakručelo mi v žaludku.

„Tak jdeme.“ Chytil Avery za ruce a vytáhl ji nahoru. „Výlet do Outbacku jen pro ty nejlepší.“

Jase vstal a držel moje berle, než jsem se stačila zvednout. Když mi je podal, naše oči se střetly a já jsem cítila, jak se červenám. Rychle jsem pohlédla stranou a všimla si, že nás Avery pozoruje. Usmála jsem se na ni a ona mi úsměv opětovala, když jsme zamířili na chodbu.

Popadla jsem Jase za paži a zastavila ho, zatímco Cam s Avery scházeli ze schodů před námi a měli v plánu přijet jejím autem až ke vchodu. Zašeptala jsem: „Možná bysme měli počkat, až bude mít lepší náladu.“

Jase roztržitě přikývl. „Byla to nehoda?“

„Cože?“

Na čelisti mu zacukal sval. „Erik s tím batohem?“

Divila jsem se, jak jsme se k tomu zase dostali. Erik byl ten poslední, na koho bych chtěla myslet. Ne teď, když jsem novinky o zraněné noze sdělila Camovi a všichni čtyři jdeme na naše první dvojité rande… aniž by si to ti druzí dva uvědomovali. Když jsem v myšlenkách zabloudila k našemu rozhovoru u jezera, hloupě jsem se usmála.

Jsme spolu.

„Tess?“ zeptal se tiše.

Pokrčila jsem rameny a sevřela rukojeti berlí. „Asi jo.“

„Tak jdete, vy dva?“ ozval se Camův hlas na schodišti. „Nebo se tam Jase předvádí coby zoufalá šlapka toužící po hranolcích se sýrem?“

Naklonila jsem hlavu na stranu. „Co přesně bys udělal pro extra porci sýru a slaniny?“

„Klekl bych si, strčil hlavu mezi tvoje pěkná stehna a pochutnal si na tobě tak, jak by se ti ani nesnilo,“ zašeptal. Spadla mi brada. Ježíši Kriste. Celou mě polilo horko, zatímco on zařval:

„Jo. Jenom menší problémy s berlemi!“ Ušklíbla jsem se.

Nevšímal si toho a zeptal se mnohem tišeji: „Co myslíš tím asi jo?“

„Byl naštvanej na Debbie a přetahoval se s ní. Připletla jsem se mu do cesty.“ Pokrčila jsem rameny. „A on se s tím batohem otočil. Konec příběhu.“ Zarazila jsem se, protože jsem pocítila obavy. „Neříkej to Camovi. Utrhl by se z řetězu. Však ho znáš. Nemusí o tom vědět. Jasný?

Slib mi to.“

Jase se zhluboka nadechl a oči mu nabraly barvu bouřkové šedi. „Nic Camovi neřeknu.“

17. kapitola

Při večeři s Camem a Avery jsem si připadala jako šmírák pozorující pár, jehož dělí pouhé minuty od chvíle, kdy na to skočí jako dva králíci, kteří byli dosud nuceni k celibátu. Během večeře jsem napočítala pět polibků na tvář nebo na spánek, čtyři polibky na rty. Nejméně desetkrát Camova ruka zabloudila pod stůl a asi pětkrát se Averyina paže pohnula daleko doprava.

Když byla večeře u konce, šmátrali po sobě a soustředili se tak moc jeden na druhého, že se ani nezeptali, proč jsem se o berlích dobelhala až k Jaseovu džípu, místo abych se svezla

s nimi. Brzy si všimnou, že trávím hodně času s Jasem, ale nebyl to ten typ rozhovoru, který bychom měli vést na parkovišti mezi restaurací Outback a křesťanským knihkupectvím.

Ovšem Cam s Avery se bez problému na zmíněném parkovišti líbali.

Cesta zpátky do apartmá probíhala tiše. Rádio bylo naladěné na stanici hrající hity

z devadesátých let a hlasitost jsme ztlumili. Ještě nebylo moc pozdě, přesto jsem pořád zívala. Dnes se toho tolik událo. Za tři dny se toho hodně změnilo. Byla jsem velmi vyčerpaná. Pohlédla jsem ve tmě na Jase, na jeho okouzlující profil. Zasáhla mě prudká závrať, když jsem si uvědomila, že Jase a já… No, že jsme spolu. Je můj přítel. To byla jeho nálepka a já měla

pocit, že se brzy začnu hihňat jako třináctka.

Veselí však vzápětí vystřídal smutek a já jsem obrátila pohled napravo k okýnku. Zavřela jsem oči. Už nemůžu tančit. Ztráta něčeho pro mě tak důležitého byla jako temný stín pohlcující všechno ostatní. Vnímala jsem to i během večeře. Cítila jsem se šťastná, usmívala se a smála a pak jsem si vzpomněla, co jsem dnes ztratila.

Všechny své plány. Svoje cíle, naděje, svoji budoucnost. To všechno je pryč.

Nechtěla jsem se zabývat podělanou částí svého života, ale odsunout to z hlavy bylo obtížné a ty myšlenky prodlévaly v prohlubních mé mysli. Jase se mnou vyjel výtahem nahoru, vzal mou kartu a otevřel dveře do bytu. Vešel dovnitř a rozsvítil, abych berlemi do ničeho nenarazila.

Jako obvykle byly dveře od pokoje našich spolubydlících zavřené. Na tabuli u pracovního stolu byl papírek s poznámkou od Debbie s dnešním datem, kde stálo, že přes noc zůstane u Erika.

„Chceš tu zůstat?“ Začervenala jsem se, protože to znělo jako pozvání od nějaké rozhoďnožky. Ne že bych byla úplně proti tomu, ale jak jsem tu tak stála s těmi berlemi, moc sexy jsem se necítila. „Chci říct, že budu ráda, když tu pobudeš.“

Když tu pobudeš? Ježíši, mluvím jako idiot.

Jase se zakřenil a loudal se dovnitř. „Nikde jinde nebudu radši.“

Široce jsem se usmála a otočila se, dřív než si mohl všimnout, jak moc ráda to slyším. „Budu hned zpátky.“

Opřela jsem berle do kouta a opatrně posbírala svoje pyžamo a toaletní potřeby. Převlékla jsem se do bavlněných pyžamových kalhot a trička. Podprsenku jsem si nevzala. Tričko bylo černé, takže skrz něj nebylo moc vidět. Ortézu jsem si nechala na noze a rychle si opláchla obličej. Rozpustila jsem si vlasy, pročesala je a vrátila se do pokoje.

Jase se uvelebil na mojí úzké posteli. Ležel na zádech a na břiše měl položený ovladač

od televize, která stála na prádelníku. Dokonce si zul boty. Jak jsem ho tak viděla, v břiše se mi probudili motýlci. A když poplácal místo vedle sebe, rozletěli se.

„Neměla bys chodit raději s berlemi?“ zeptal se.

Nevšímala jsem si bolesti v koleně, pomalu se odšourala k němu a posadila se. „Není to tak

daleko. Navíc jsou tyhle místnosti dost malé na to, abych tu používala berle.“

Přepnul na dokumentární kanál, přetočil se na bok a odložil ovladač na noční stolek. Chytil mě za loket a zatahal mě, zatímco mě pozoroval skrz husté tmavé řasy. „Lehneš si vedle mě?“

Jak bych jen pro všechno na světě mohla odmítnout? Protože ležel na boku, mohla jsem si vedle něj lehnout na záda. Sotva jsem se hlavou dotkla polštáře, usmál se na mě tak, že se mi zkroutily prsty na nohou.

„Jak ti je?“

„Nevím,“ odpověděla jsem upřímně.

„Pochopitelně.“ Odhrnul mi prameny vlasů z obličeje. „Stalo se toho dnes moc, i za posledních pár dní.“

„Jo. Myšlenky se mi honí všemi směry.“ Hrudník se mi prudce zvedl, když mi přejel palcem okolo spodního rtu. „Všechno je teď jiný.“

„Opravdu?“

Přikývla jsem a znehybněla, když sjel rukou dolů mezi mými ňadry a položil ji těsně pod ně. Kůže mě v těch místech brněla a prsa se mi napnula. Věděla jsem, že si toho všiml, protože sklouzl očima níž a vtáhl spodní ret mezi zuby. Jakmile zvedl řasy, naše pohledy se střetly.

Hladil mě rukou po žebrech. „Mluvíš o nás nebo…?“

„O obojím,“ zašeptala jsem.

Prohlížel si mou tvář, zastavil se na rtech. Vzedmula se ve mně horkost a zamířila mezi stehna. Nastala chvíle, kdy jediným zvukem v místnosti bylo moje bušící srdce a tichý šum televize. „Bude to v pohodě.“

Usmála jsem se a položila ruku na jeho. „Já vím.“

„A co se týká nás, jak je to jiný? Dobrý, nebo špatný?“

„Dobrý, moc dobrý.“

Sklonil hlavu a přejel mi rty po čele. Zachvěla jsem se. „Musíme to zvládnout líp než dobře.“

„Ano?“

„Hm, jasně,“ zamumlal a potom mě políbil.

Ten polibek byl čímsi jiný. Možná to bylo tím, že jsme leželi v mé posteli nebo protože šlo

o první polibek po našem rozhovoru. Nebo možná z jiného důvodu. Tak či tak, usrkával z mých rtů, pil z mých úst. Líbal mě celou věčnost, ochutnával mě a prozkoumával. Netušila jsem, že polibek může být tak silný zážitek, ale byl.

„A co teď?“ zeptal se a paže se mu mírně zachvěla, zatímco se o mě otíral rty.

Připadala jsem si, jako by se moje tělo propadlo do matrace. V té chvíli, kdy mě rty pořád ještě brněly, nemohla jsem – nedokázala jsem – přemýšlet o čemkoli špatném. „To bylo lepší než dobré, bylo to ohromné.“

Znovu mě políbil, ale tentokrát pomaleji a sladce. Tyhle jemné plouživé polibky mě neovlivňovaly jen fyzicky, způsobovaly báječné teplo v mé hrudi, promlouvaly o lásce, věčnosti a dalších něžných hloupostech, jež jsem ani nechtěla přiznat nahlas.

Ale přesto mě dostávaly i fyzicky. Nepřestávající bolest v koleně nijak neoslabovala bolestnou touhu v dalších částech mého těla. Toužila jsem po Jaseovi tak, že to byl skoro trýznivý pocit. Málem jsem zešílela z pomyšlení na naše těla, jež nic neodděluje, a na něj v sobě.

Jase se odtáhl od mých úst a přerývaně dýchal, když se vedle mě opřel. Čekala jsem, že se mě dotkne. Prsa jsem měla naběhlá a plná a ruku měl tak blízko, ale neudělal to.

Otočila jsem k němu hlavu. Oči mu stříbrně zářily, když zhluboka zavrčel. „Ještě chvíli se

na mě tak dívej a strhnu z tebe oblečení a ponořím se do tebe tak hluboko, že se nikdy nedostanu ven.“

Po jeho slovech jsem se celá napjala a svaly v mém podbřišku se zachvěly. „Na tom nevidím nic špatnýho.“

Opět zhluboka zavrčel a já jsem i díky své vlastní smělosti zahořela touhou. „S tebou je to hrozně těžký.“

„Opravdu?“ Natáhla jsem ruku a pohladila prsty viditelnou vybouleninu v džínách. Jase mě ale jemně chytil za zápěstí. Zmateně jsem k němu zvedla oči.

Pevně sevřel víčka. „Jo, jsem pekelně tvrdej. Když jsem s tebou, jsem pořád nadrženej, ale já… chci tohle udělat správně.“

Sevřela jsem prsty, zatímco mi držel ruku blízko svého hrudníku. „Správně?“

Jakmile otevřel oči, tváře mu mírně zrůžověly. „Správně. Však víš. Aby mezi námi nešlo jenom o sex.“

Pootevřela jsem rty, ale nic jsem neřekla. Žasla jsem nad tím, že se Jase červená, a byla překvapená z jeho slov.

Odstín jeho tváří ještě ztmavl. „I když je těžký jít na to pomalu, protože sakra, kotě, já tě chci na všechny možný způsoby.“ Sjel s mou rukou níž a natlačil se mi do dlaně, aby dokázal svá další slova. „Strašně moc tě teď chci, zabíjí mě to, ale s každou holkou, s kterou jsem byl od… to už je hodně dlouho… šlo vždycky jenom o sex. Zasunout. Udělat se. A vypadnout.“

„Jako se Stef?“ vyhrkla jsem, než jsem se dokázala zarazit.

Ošil se. „Jo, jako se Stef. A bylo to v pohodě – s ní i s ostatními. A i když vím, že jsem pěknej kretén, nestaral jsem se o ně. Ne tak jako o tebe, Tess. Chci tohle… chci, aby to mezi námi bylo jiný. Chci víc než jenom sex. Rád bych, aby náš vztah znamenal víc. Chápeš?“

Jak jsem se na něj dívala, v hrdle se mi utvořil knedlík. Oči se mi naplnily slzami.

Jaseovi se rozšířily zorničky, pustil mou ruku a položil mi dlaň na tvář. „Kotě, proč ty slzy? Co jsem…“

„Nic jsi neudělal špatně,“ skočila jsem mu rychle do řeči a hlas se mi zlomil. „Všechno je dokonalý.“

Zatvářil se zmateně. „Nechápu to.“

Ochraptěle jsem se zasmála. „To je v pohodě.“ Naklonila jsem se a políbila ho. Ať už byla Jackova máma kdokoli, přicházela skutečně o hodně. „Je to dokonalý.“

„Víš to jistě? K čertu s tím, co si já myslím, že je špatný nebo správný. Protože do dvou vteřin můžu bejt nahej a vklouznout do tebe ještě rychleji.“

Přikývla jsem a zasmála se.

Jase si opřel čelo o moje a zavřel oči. Jeho teplý dech mi tančil na rtech. „Chci tě vzít

na rande, rád bych s tebou jezdil na koni, chci o nás říct tvýmu bráchovi. Rád bych tě představil rodičům jako svou holku. Toužím ti dokázat, že tohle pro mě hodně znamená, a chci to všechno udělat správně.“

Hruď se mi sevřela pod tlakem toho, co jsem k němu v té chvíli cítila. Kdybych už do něj nebyla po uši zamilovaná, stalo by se to dnes večer, ale já už byla dávno ztracená. Na jazyku se mi vytvořila dvě slova, ale nechala jsem si je pro sebe, když jsem se přitulila blíž, zavřela oči a prostě si jen užívala jeho blízkost a skoro zoufalou touhu udělat to všechno správně.

Navzdory všemu, co se mi honilo hlavou, jsem po Jaseově odchodu spala, jako by mě do vody hodil, a probudila se zvláštně svěží. Domnívala jsem se, že středeční ráno bude obtížné –

probrat se do budoucnosti, kterou jsem neplánovala, ale jestli jsem něco cítila, pak zvláštní příjemné očekávání.

Jak jsem se chystala do školy, obdržela jsem textovku od Jase. Psal, že nepřijde na hudební nauku, ale po ní na mě počká. Když jsem se zeptala, jestli je v pořádku, rychle odpověděl, že je všechno v pohodě.

Na chodbách Whitehallu panovalo zřetelné vzrušení. Nějak jsem zapomněla, že ve čtvrtek

a v pátek nemáme vyučování. Jsou podzimní prázdniny – čtyři dny volna. Na historii nebylo moc plno, ale manévrování s berlemi i tak stálo za kočku.

Jakmile mě Calla spatřila s berlemi, soucitně se zatvářila. „Co se ti stalo?“

Zatímco jsem si nešikovně sedala, pověděla jsem jí, že jsem v neděli ztratila rovnováhu.

Nezmínila jsem se o Erikovi ani Debbie. Nedělala jsem si starosti, co by si lidi o tom kreténovi mysleli, ale nechtěla jsem, aby tomu musela čelit Debbie. Někdy mezi včerejším ránem

a dneškem jsem se rozhodla, že si s ní musím pořádně promluvit, až se objeví doma. Chystala jsem se jí říct pravdu – o tom, co se mi stalo. Možná to nebude znamenat žádný rozdíl, ale třeba bude.

„A co tanec?“ zeptala se Calla a já sebou škubla.

„Moje koleno je moc nestabilní a nejspíš to tak už zůstane.“ Srdce mi při těch slovech pokleslo, jako kdyby se to vyslovením nahlas stalo reálnější. „Nemělo mě v neděli zklamat, takže…“

Naklonila se ke mně a ztišila hlas. „Takže s tancem je konec?“ Neschopná promluvit jsem kývla hlavou.

Zatvářila se smutně. „To je mi líto.“

„Díky,“ zaskřehotala jsem.

Potom už jsem moc nemluvila. Moje „svěží“ nálada se vykouřila, když nám ujel autobus

do západního kampusu a musela jsem se belhat pěšky. Než jsme dorazily do budovy umění, podpaží mě bolelo a nepřestalo, ani když jsem se belhala ven po konci hodiny.

Bůh ví, jak dlouho budu muset ty berle používat. Zamračila jsem se, když jsem se snažila najít rovnováhu a stáhnout si na zádech tričko. Bylo by to mnohem jednodušší, kdybych neměla vyučování na obou stranách kampusu. Mohla bych přestat chodit na hudbu. Nebo kdybych vynechala historii, musela bych jít jenom z koleje na hudební nauku a potom do východního

kampusu… Zahnala jsem tyhle myšlenky. Vynechávání předmětů by znamenalo, že to vzdávám. A to neudělám. Bez ohledu na to, kolik bolesti mě to bude stát.

„Tamhle je tvůj chlap,“ poznamenala Calla a já jsem se málem v pavilonu skácela k zemi.

Skoro už jsem se zeptala, jak to ví, ale vzápětí jsem si uvědomila, že si ze mě utahuje. Ráda bych o nás Calle pověděla, ale nejdřív to musíme říct Camovi. Bylo zvláštní, jak se mi to do té doby nezdálo skutečné. Měla jsem pocit, že když jsem to zatím neoznámila na Facebooku, ještě se to nestalo.

Převrátila jsem nad tím oči a otočila se k ní. „Tak ahoj později.“

Mávla na mě a já jsem se pomalu belhala k místu, kde by neměl parkovat. Jase vyskočil

z auta a přiběhl ke mně. Hnědé vlasy mu vykukovaly z pletené šedé čepky. Usoudila jsem, že mu to sluší.

Otevřel mi dveře, sebral moje berle, položil je dozadu, a když se ke mně otočil, začal sklánět hlavu, jako kdyby mě chtěl políbit na přivítanou. Tělo se mi napjalo. Včas se zarazil, prudce vydechl a chytil mě za loket.

„Nasedni,“ pobídl mě a já se při zvuku jeho hlubokého hlasu zachvěla.

Když pak seděl vedle mě v džípu, pohlédla jsem na něj. „Zvládl jsi všechno, cos chtěl, dnes ráno?“

„Jo.“ Mrkl očima do zpětného zrcátka. V zatáčce se objevilo auto kampusové policie. Se spokojeným úsměvem vyjel z místa dřív, než ho mohli pokutovat za to, kde parkuje. „Brzy ráno mi volala máma. Jackovi bylo celou noc špatně. Zvracel.“

„Ach, to ne, je v pořádku?“ Přikývl.

„Má virózu. Doktor říkal, že musí jenom hodně pít a odpočívat. Do konce týdne nebude chodit do školy. Byl kvůli tomu docela nešťastnej.“

„Opravdu?“

„Jo, miluje svou učitelku a chodí do školy rád.“ Odmlčel se a promnul si bradu. „Doufám, že takový zůstane.“

Naklonila jsem se k němu. „Chodil jsi rád do školy jako malej?“

„Jo.“

„Zůstalo to tak?“

Zasmál se. „To teda sakra ne. Víc jsem chodil za školu než do ní. Jack je ale jinej. Bude jinej.“

Usmála jsem se a mlčky mu popřála hodně štěstí.

„Jestli se bude o víkendu cítit líp, napadlo mě, že bysme… no, nevím, zajeli s ním třeba na oběd nebo tak něco?“

To byl ohromný nápad. Dychtivě jsem přikývla a cítila se trošku nervózně. Co když se Jack jednoho rána probudí a rozhodne se, že mě nenávidí? Děti jsou neskutečně vrtkavé.

„Dobře,“ vydechl s úlevou. Protože to už dnes hodně studentů s vyhlídkou prodlouženého víkendu zabalilo, neměli jsme problém najít místo k parkování blízko Doupěte. Když jsme vešli dovnitř, bylo tam skoro prázdno. Jase nesl mou tašku a zpomalil svoje dlouhé kroky, abych mu stačila.

U stolu seděli jenom Cam s Avery a dělili se o pizzu. Já jsem si dala hot dog a hranolky

a narušila tím tak sérii mastných hamburgerů. Jase si podle toho množství kousků na talíři dal zřejmě celou pizzu.

Posadila jsem se proti těm cukrouškům a natáhla pravou nohu. „Překvapuje mě, že tu jste.

Myslela jsem, že míříte do Pensylvánie?“

„Míříme.“ Cam si nabral hrst hranolků z mého talíře a ani se nesnažil tvářit provinile.

„Odjíždíme dnes večer.“

„Těšíš se?“ zeptala jsem se Avery.

Rychle přikývla, až se jí vysoko vyčesaný culík zatřepotal. „Nikdy jsem tam nebyla, takže se nemůžu dočkat.“

„Co tam plánujete dělat?“ Jase se opřel loktem o stůl, naklonil se dopředu, vzal si druhý kousek pizzy a druhou ruku spustil pod stůl. „Chci tím říct, co se dá v Poconos dělat?

Pozorovat stromy?“

Cam si odfrkl. „Ne. Máme v plánu pěší turistiku, zajít do sauny, popít vínko, rybařit – půjdeme s Avery na ryby. Nikdy to nezkusila…“

Jak můj bratr mluvil dál… a dál, Jase se přisunul blíž a přitlačil svou pravou nohu na moji levou. O vteřinu později mi položil ruku na koleno. Vykulila jsem oči a znehybněla s hot dogem napůl cesty k ústům.

„A na sobotu si pronajmeme loďku,“ pokračoval Cam a vyslal k Jaseovi významný pohled.

Upustila jsem hot dog na talíř.

Viděl, co Jase dělá? Ach, bože…

Cam se na mě zamračil. „Jsi v pořádku?“

„Jo,“ vykvikla jsem a popadla hot dog. Jase klouzal rukou po mém stehně nahoru. „Takže, hm, loďku?“

Můj bratr něco řekl a Avery přimhouřila oči a zasmála se, ale já se soustředila na Jaseovu ruku na svém stehně. Zhluboka jsem se nadechla, když se naklonil, sebral mi několik hranolků a té blízkosti využil ve svůj prospěch.

Vklouzl rukou mezi moje stehna. Ježíši Kriste.

Sklonila jsem bradu a tváře mi zahořely. To teplo však putovalo i mnohem níž, přímo tam, kam směřovala jeho ruka. To snad neudělá.

„Jaká loďka to je?“ zeptal se Jase úplně uvolněně.

Ať už Cam pronajal cokoli, vůbec jsem to nezaznamenala. Jaseova ruka se přibližovala, špičkami prstů se dotýkal látky zakrývající zip na džínách.

Zhluboka jsem se nadechla a sevřela ruku okolo hot dogu. Kousky housky se rozdrolily.

Nezajde dál. Rozhodně ne.

„A co budeš dělat ty?“ zeptala se Avery a opřela si bradu o ruce.

„Vlastně nic, já…“ Slova mi uvízla v hrdle, když těmi dlouhými prsty sklouzl níž a zatlačil. Vzplála jsem vzrušením. Jako by mě zasáhl elektrický proud. Tak tak, že jsem nevyskočila.

Cam naklonil hlavu na stranu. „No, co?“

„Já budu…“ Položila jsem housku na talíř, zatímco Jase klouzal prstem nahoru a dolů a tahal za džíny. Tím pohybem zvyšoval tlak, až jsem byla uvnitř celá rozbolavělá.

„Co budeš dělat?“ zeptal se Jase nevinně. Ten mizernej parchant.

„Zůstanu tady,“ odpověděla jsem konečně.

„Musíš si sehnat auto,“ podotkl Cam. „Aspoň bys tak mohla zajet domů za mámou a tátou.“

Jase přesunul ruku na moje stehno a já si nebyla jistá, jestli se mi má ulevit, nebo mám být zklamaná. Tělo jsem měla jako ve varu, ale hlava se mi trochu pročistila. „No, koupím si auto za fiktivní prachy ze své fiktivní práce.“

Zamračil se. „Vím zatraceně dobře, že ti máma s tátou prachy dávají.“

„Jo, to stačí na nákup jídla, ne na auto,“ odsekla jsem.

„Necháváš svoje auto tady, ne?“ Avery popadla svou vodu. „Možná by mohla…“

„Kruci, to teda ne.“ Cam se podíval na Avery, jako by se zbláznila. „Nenechám ji řídit svoje auto.“

Jase držel ruku na mém stehně, a když jsme byli po jídle, nevěděla jsem, jestli mám Jase praštit, nebo na něj skočit, roztrhnout mu kalhoty a…

„Terezo,“ houkl na mě Cam a přerušil tak moje opravdu nevhodné myšlenky. „Musím si s tebou promluvit. Jenom chvilku. Už jsi dojedla?“

Žaludek mi dělal kotrmelce, jako když se dítě kutálí z kopce. „Jasně,“ kývla jsem a koukla na Jase. Nevypadal, že by si dělal starosti. Ne že by měl důvod. Cam mu moc neublíží, až to zjistí, obzvlášť když se mi Jase svěřil.

Rozloučila jsem se s Avery a následovala s berlemi Cama ven. Nešli jsme moc daleko, zastavili jsme se pod košatým javorem, jehož listí se proměnilo v oslnivé odstíny zlaté

a červené. Cam si otočil kšiltovku dozadu a já si přitáhla svetr blíž k tělu. Vzduch ještě nebyl

moc studený, ale už docela štípal do tváří.

„Co se děje?“ zeptala jsem se a cítila se, jako bych měla vyzvracet i to málo, co jsem snědla.

Cam se usmál, ale pak se zhluboka nadechl a zvážněl. Měla jsem nepříjemný pocit, když

na mě pohlédl. Proboha, týká se to Jase a mě. On to ví. Měli jsme mu to říct. Jasně, stalo se to teprve včera, ale měli jsme…

„O víkendu požádám Avery o ruku,“ vyhrkl.

„Počkej.“ Málem mi spadly berle. „Cože?“

„O víkendu požádám Avery o ruku – na té lodi. Budeme tam jenom ona a já. Chci tu loďku naplnit květinami a čokoládou. Ten prsten… není moc velkej. Jenom dva karáty.“

„Jenom dva karáty?“

„Jo, a položím ho na jednu z těch růží.“ Tváře mu zrudly. „Každopádně jsem ti jenom chtěl…“

Probrala jsem se. Štěstí ve mně zabublalo jako šampaňské. Ve spěchu jsem se málem svalila, zatímco jsem nešikovně sevřela berle a jednou paží ho objala. „Ježíši Kriste!“ vyjekla jsem. „Came, ty se budeš ženit!“

„No, doufám.“ Objal mě, a když se odtáhl, široce se usmíval. „Jestli řekne ano.“

„Samozřejmě že řekne ano.“ Křenila jsem se tak moc, až mě bolely svaly v obličeji. „Ježíši, moc vám to přeju! Ona je tak milá a já ji mám ráda a mám ráda tebe!“

Cam se zhluboka zasmál a znovu mě objal. „Ona je… je dokonalá.“

Přikývla jsem. „Kdy to provedeš? V sobotu?“ Když přikývl, byla jsem moc ráda, že jsem mu nepověděla nic o Jaseovi. Ne teď, když se chystá k tomuhle. Potřebuje se zcela soustředit

na Avery a svoje plány. „Zavolej mi nebo pošli esemesku, až řekne ano. Musíš mi to slíbit.“

„Slibuju.“

Znovu jsem vyjekla a vysloužila si pár divných pohledů od lidí procházejících kolem nás. Ještě jednou jsem ho nešikovně objala a pak jsem si všimla, že Jase vychází ze dveří a nese mou tašku.

„Tady máš svýho pomocníka.“ Cam na mě mrkl a políbil mě na tvář. „Vrátím se za Avery.“

„Hodně štěstí, ale nebudeš ho potřebovat.“

Jeho obvyklá domýšlivost byla pryč, když se na mě ohlédl. „Opravdu si to myslíš?“ Mrknutím jsem zahnala slzy – slzy štěstí. „Jasně že jo.“

„Děkuju,“ odpověděl. „Mám tě rád, ségro.“

„Já tebe taky.“

Pozorovala jsem Cama, jak prošel kolem Jase a šťouchl ho do paže. Několikrát jsem se zhluboka nadechla. V očích jsem měla slzy a hrozilo, že začnu objímat náhodné kolemjdoucí. Dokonce i místní obyvatele.

„Tak si myslím, že ten velkej úsměv na tvý tváři znamená, že tě Cam nezpovídal kvůli nám.“ Jase si hodil mou zářivě růžovou tašku přes rameno. „Řekl jsem ti už, jak moc se mi líbí, když se usmíváš?“

Nemohla jsem si pomoct, můj úsměv narostl do obrovských rozměrů. „Cam požádá Avery o ruku!“

„Zatraceně, on asi přišel o rozum.“

„Cože!“ Držela jsem se berlí a praštila ho do hrudi. „Nepřišel o rozum, ale našel ho.“ Jase se zasmál. „Dělám si srandu. Už o tom vím.“

„Cože?“ vykřikla jsem a praštila ho znovu. „Jak to myslíš, že už o tom víš?“

„Au.“ Promnul si to místo. „Vzruší tě, když ti přiznám, že jsem právě teď nadrženej?“ Zavrtěla jsem hlavou. „Vážně?“

„Možná?“ zamumlal, sklonil hlavu a prameny vlasů trčící mu z čepky se mu zhouply. „Abych byl upřímnej, jsem pěkně tvrdej.“

„Proboha…“ Přejela jsem si rukou po horké tváři. „Fajn. Zpátky k té žádosti o ruku. Kdy ti to řekl?“

„Asi před měsícem. Chceš mě praštit zase? Můžeš zkusit můj zadek. Pravděpodobně se mi to bude líbit.“

Zírala jsem na něj.

Jase se zachechtal. „Šel jsem s ním vybrat ten prsten. Jsem si docela jistej, že si ten klenotník myslel, že se chystáme vzít.“

„Mohl jsi mi to říct.“ Naštvala jsem se.

„Hele, požádal mě, abych to udržel v tajnosti. Nechce, aby to Avery zjistila.“ Když jsem otevřela ústa na protest, založil si paže na hrudi. „Je to podobný, jako když jsem tě odvezl k doktorovi, Tess. Taky jsi nechtěla, aby o tom Cam věděl…“

Přikývla jsem. „Dostals mě.“

„Já vím.“

Široce jsem se usmála, byla jsem moc šťastná z nedávného vývoje, než abych zůstala naštvaná. „Jsem z nich tak nadšená. Oni se k sobě opravdu dokonale hodí. Je to něco, co se podaří jednou za život. Vím, že si asi myslíš, že je to pěkná hloupost, ale já tomu věřím.“

„Vůbec si nemyslím, že je to hloupost. Vím… přesně, co myslíš.“ Spustil ruce.

V jeho slovech zaznívalo cosi važného, ale moji pozornost upoutalo něco jiného. Protože obě ruce měl během oběda docela zaměstnané, až dosud jsem si jich nevšimla. Klouby na rukou měl zrudlé, odřené a opuchlé. Zamračila jsem se a opatrně ho za tu ruku chytila. „Co se ti stalo?“

Ruku mi vytrhl a zamračeně na ni pohlédl. „Nevím. Musel jsem se odřít při práci na farmě.“

„Ty nevíš?“

Jase zavrtěl hlavou. „Pojď, ať jsi včas ve třídě. Jen pojď, ty zajíčku.“

Ačkoli se na mě škádlivě ušklíbl, tváří se mu mihl temný výraz. Znovu jsem pohlédla na jeho ruku a z nějakého důvodu si vzpomněla na Camovy ruce poté, co zmlátil Jeremyho. Zahnala jsem tu myšlenku, protože to bylo… moc divné. Jase tvrdil, že si je odřel na farmě, a tak se to muselo stát, protože nebyl důvod, proč by to mělo být jinak.

Vůbec žádný.

18. kapitola

První den volna, ve čtvrtek dopoledne, jsem stála před Bleskem a svírala berle tak, až mě bolely klouby na rukou. „Ne.“

„Slíbilas to,“ připomněl mi Jase laskavě.

„To je mi jedno.“

„Sliby se mají plnit.“

Střelila jsem po něm pohledem a on se zakřenil. „S tím kolenem se na něj nedostanu.“

„Milerád ti pomůžu.“

Vypoulila jsem spodní ret, že i Jack by na to mohl být pyšný. Právě teď byl zavřený ve svém pokojíčku a strašně se vztekal, když mu Jase řekl, že nemůže jít s námi. Když jsme přijeli, Jaseova máma se zrovna sprchovala a táta se potloukal někde na farmě. Nebyla jsem si jistá, jestli Jase dostojí svému slibu a představí mě dnes jako svou přítelkyni, ale bůhvíproč jsem byla nervózní. Možná kvůli tomu, že mi to přišlo jako velký pokrok.

Pořád jsem se ale cítila špatně kvůli tomu malému špuntovi. „Můžeme se zajít podívat na Jacka, než odjedeme?“ zeptala jsem se.

Jase dvakrát zamrkal. „Jasně.“

„Je mi ho líto,“ vysvětlila jsem a přesunula váhu na berlích. „Opravdu chtěl jít s námi ven.“

Do očí se mu vloudil něžný pohled. „Rozhodně se za ním můžeme jít podívat, než odjedeme.

Bude rád.“ Naklonil se ke mně a otřel se nosem o můj. „I já budu rád.“ Usmála jsem se.

„Ale změnou tématu se tomu nevyhneš. Nasedneš na koně. Konec diskuze.“

„Nesnažila jsem se změnit téma.“ Dokonce i já jsem si uvědomovala, že můj hlas zní ufňukaně, jak jsem se dívala na Bleska. Kůň zafuněl a otočil hlavu opačným směrem, zjevně se mnou už skončil.

„Stůj klidně.“ Jase mi sebral berle a opřel je o dřevěnou ohradu. Poplácal Bleska po hlavě, sevřel otěže a koně obešel. V jasném slunci měl ve vlasech červené a zlaté odlesky.

Naskočil na koně s ladností někoho, kdo to dělá odedávna. Jak tak seděl na té bestii, zdál se mi větší a mohutnější.

V sedle koně vypadal zvláštně sexy.

„Zvedni paže,“ pobídl mě.

To bylo to poslední, co bych chtěla, ale sebrala jsem kuráž a paže zvedla. Svaly na stehnech se mu napjaly, když se sklonil a chytil mě okolo žeber. Naše oči se střetly. Jase na mě mrkl

a zvedl mě nahoru. Neměla jsem čas začít panikařit, protože v dalším okamžiku už jsem seděla bokem na koni.

„Přehoď levou nohu na opačnou stranu,“ pokynul mi a sjel rukama na moje boky, aby mě pevně chytil. „Nenechám tě spadnout.“

Sevřela jsem jeho paže a otočila se. Zraněnou nohu jsem držela na místě a přehodila levou nohu přes široká záda koně. Kousla jsem se do rtu a srdce mi poskočilo, když se Blesk pohnul, ale Jase mě spadnout nenechal. Vklouzla jsem do sedla, přímo mezi Jaseovy nohy.

„Šikovná holka,“ pochválil mě. Zachvěla jsem se, když jsem ucítila jeho teplý dech na krku.

„Vidíš? Nebylo to tak strašný.“

V ústech jsem měla sucho. „Asi ne.“

Zasmál se a mě to rozechvělo. Objal mě kolem pasu, v jedné ruce svíral otěže. „Připravená?“

Zavrtěla jsem hlavou a dodala: „Ne.“ Jen pro případ, že by to nepochopil.

Jase se zase zasmál. „Bude se ti to líbit. Slibuju.“ Sklonil hlavu a políbil mě na zátylek, až mě z toho brněla celá páteř. „Nedovolím, aby se ti něco stalo.“

Lehce patami pobídl Bleska a ten začal pomalu klusat po hodně ušlapané cestě okolo ohrady. Chvíli mi trvalo, než jsem si zvykla na to hopsání. Jase mě držel pevně u sebe, zatímco mi povídal o své první jízdě na koni. Bylo mu šest, když z koně spadl a zlomil si ruku.

„Nasedl jsi na něj znovu?“ zeptala jsem se, když jsme udělali další kolečko. „Nebo ses bál?“

„Bál jsem se.“ Pomalu mi kroužil palcem po břiše. „Ale táta věděl, že se musím dostat zpátky na koně. A zvládl jsem to. Už jsem znovu nespadl.“

Představila jsem si malého Jase. Vsadila bych se, že vypadal podobně jako Jack a byl stejně roztomilý, ale pravděpodobně větší dáreček. Trvalo dobrých dvacet minut, než jsem se konečně uvolnila a přestala tak pevně svírat Jaseovu paži. Když jsem ruku odtáhla, moje nehty zanechaly v jeho kůži malé zářezy.

„Promiň,“ vydechla jsem ochraptěle a dívala se na stromy.

„To je v pohodě, je to jenom kůže.“ Zase mě políbil na krk, tak rychle, že se to skoro nedalo postřehnout, a potom přitiskl rty pod mé ucho.

Na mysl mi přišel včerejší rozhovor. V krku se mi utvořil knedlík. Jeho slova mi ještě pořád svírala hrdlo. Chtěl na to jít pomalu. Chtěl, aby to bylo mezi námi jiné, než co prožil s jinými holkami – což znělo jako extrémně dlouhý seznam, ale nechci na to myslet. Rád by, aby náš vztah nestál jenom na sexu.

Jase mě kousl do ucha.

Jako by mě zasáhl proud, hluboko v těle jsem pocítila bolestivou touhu, která se ozývala, kdykoli byl Jase poblíž.

Svaly v zádech se mi napjaly a zase uvolnily. Ucítila jsem ho, jak se mi tlačí dole do zad.

Z vědomí, že mám na něj takový vliv, jsem se domýšlivě usmála. Opřela jsem se hlavou o jeho hrudník, zavřela oči a usmála se. Vítr mě hladil po tvářích. Ještě víc jsem povolila stisk

a Bleskovy silné svaly se pod mýma nohama napínaly, jak kůň zrychlil.

Po zádech mi přeběhl mráz, jak jsme cválali rychleji, ale probouzela se ve mně jiná emoce, která zahnala počínající paniku. Svaly v podbřišku se mi stáhly. Nikoli obavami, ale

očekáváním, podobně jako při těch chvílích, kdy jsem vystoupila na pódium, při chvílích, o které jsem už přišla.

„Cítím to,“ zašeptala jsem. Žasla jsem, protože jsem to opravdu cítila.

Jase mě sevřel pevněji a drsnou bradou se mi otřel o tvář. „Budeš se zlobit, když řeknu, že jsem ti to říkal?“

Otevřela jsem oči, zasmála se a napřímila se v sedle. Byla jsem si jistější, že nespadnu a nezlomím si vaz. Ohlédla jsem se přes rameno a usmála se na něj. Zdrcující zklamání

z nedávného zranění trochu polevilo. „Může běžet rychleji?“ A tak jsme cválali rychleji.

Zpátky na zemi s berlemi v podpaží jsem uznala, že jízda na koni je opravdu senzační záležitost. Sice jsem si nepředstavovala, že bych někdy brzy jela sama, ale Jase měl pravdu.

Jízda na koni se trochu podobala tanci. Nenahradí úplně tu díru v mém životě, ale je to začátek.

A není to to jediné, co mám.

Usmála jsem se, když Jase kolem mě odváděl Bleska zpátky do stáje. Srdce mi provedlo cabriole – komplikovaný velký skok, který jsem ve skutečnosti nikdy nedokázala, ale moje srdce

ho právě skočilo.

Když se Jase vracel, doprovázel ho jeho táta. Vidět je opět společně mě vyvedlo

z rovnováhy. Byli stejně vysocí a měli stejně tmavé vlasy. Dokonce měli i stejnou chůzi. Když se přede mnou zastavili, pan Winstead se usmál. „Nikdy jsem neviděl hezčí děvče o berlích.“

Tváře mi polila horkost. „Děkuji.“

„Rád tě zas vidím, ale ne s tímhletím.“ Vytáhl červený hadr a utřel si do něj ruce. „Je to vážný?“

Zavrtěla jsem hlavou a napadlo mě, že by asi nebyl dobrý nápad vykládat mu ten příběh.

„Zrovna jela na Bleskovi,“ řekl Jase a zakřenil se. „Napoprvý si vedla zatraceně dobře.“ Jaseův otec povytáhl obočí. „Sedlas na koně v takový kondici?“

„Přesně tak,“ odpověděl Jase a já byla ráda, že je na mě tak pyšný. Máma a táta se takhle usmívali po mých soutěžních vystoupeních.

Pan Winstead naklonil hlavu na stranu. „Hele, drahoušku, bejt mi o dvacet míň a nemít tvou mamku…“

Jase trhl hlavou k tátovi. „No tak, tati, nezkoušej to na mou holku.“

Jo. Moje srdce to provedlo znovu a já se cítila jako nic nevážící tanečnice, poté co zvládla dokonalý skok.

„Tvou holku?“ V otcově hlase se ozvalo překvapení a těkal pohledem mezi námi. Jase se nestydatě zakřenil a mně se podlomila kolena. „Jo, mou holku.“

„No…“ Nadechl se a zavrtěl hlavou, jako by mu došla slova. Jestli jsem pochybovala o tom, co mi včera večer Jase tvrdil o ostatních holkách, tak teď už jsem neměla k pochybnostem důvod. Bylo zřejmé, že si holky domů nevodil, a skutečnost, že mě sem vzal, znamenala hodně.

„To rád slyším,“ promluvil konečně a usmál se tak, že se mu jeho neskutečně povědomé oči stříbrně zaleskly. Zadíval se na syna a přikývl takovým způsobem, z něhož mi bylo jasné, že to znamená víc, než bych mohla pochopit. „To je opravdu bezva.“

Jase mlčel, ale stočil oči zpátky na mě.

„Děcka, co kdybyste zašli na pár minut dovnitř?“ navrhl jeho táta a strčil si ten hadr zpátky do kapsy. „Tvoje mamka připravila zrovna čerstvej čaj.“

Oči se mu zaleskly a já se zasmála.

„Budeme tam za vteřinku.“ Jase se otočil ke mně a jeho táta se odšoural pryč. „Nevadí ti, jak jsem mu tu novinku řekl? Asi jsem to mohl udělat líp, ale jak vlastně chceš oznámit, že máš holku, aby to neznělo hloupě?“

„Ne. Bylo to fajn.“ Odmlčela jsem se, když se ke mně přišoural. „Takže jsem první holka, kterou sis přivedl domů?“

Stáhl si volný pramen vlasů dozadu. „První od střední školy.“

Zdálo se to jako před dávnou dobou a vsadila bych se, že šlo o Jackovu mámu. Jednou ho budu muset přimět, aby o ní promluvil. „To je… Páni. Jsem…“

„Poctěna?“

Odfrkla jsem si. Jsem ale fakt dáma. „To je trochu přehnané.“

Jase se zasmál a postavil se vedle mě. „No, kluk si přivede domů k rodičům jen takovou holku, na který mu vážně záleží.“

Bylo už pozdě, když jsme se vraceli domů, a jak Jase kroužil kolem, všimla jsem si, že se v našem pokoji svítí. Deb se musela vrátit.

Jase sledoval můj pohled. „Platí ta zítřejší večeře?“

Pohlédla jsem na něj. „Myslela jsem, že půjdeme na oběd k Betty, ne?“ Zakřenil se. „To neznamená, že nemůžeme jít i na večeři.“

„To je fakt,“ zasmála jsem se, ale vzápětí ztichla, když zastavil u chodníku. Nechtělo se mi ho opustit. Dnešek… dnešek byl ohromný. Jase nechal motor běžet a sáhl na kliku. „Nemusíš mě doprovázet nahoru.“

„Ale…“

Umlčela jsem ho polibkem. Jestli půjde nahoru, nebudu ho chtít nechat odejít. Ale potřebuju si promluvit s Debbie. „Nemusíš. Zítra ti zavolám.“ Sundal ruku ze dveří. „Napiš mi, než půjdeš spát.“

Široce jsem se usmála. „Dobře.“

Než jsem se mohla odtáhnout, chytil mě za zátylek a políbil. Moje ústa se mu okamžitě otevřela. Ochutnával mě tak, že bylo ještě obtížnější od něj odejít. „Dobrou, Tess.“

Zavřela jsem oči a odtáhla se. „Dobrou.“

Jase čekal, dokud jsem nezašla do domu, než odjel. Na berlích jsem dohopkala k výtahu. Jak jsem předpokládala, Debbie byla v pokoji.

Seděla na posteli se zkříženýma nohama, oblečená ve velké mikině s kapucí a vlasy měla stažené dozadu. Když vzhlédla, plácla se rukou přes ústa. „Panebože.“

Ztuhla jsem ve dveřích celá zmatená. „Co je?“

„Berle!“ Rozpletla nohy, ale dál se nedostala. „Věděla jsem, že budeš mít berle, ale prostě… nevím.“ Přitiskla si ruku na hrudník. „Je mi to líto.“

Opřela jsem berle o zeď, opatrně došla k posteli a posadila se. Netušila jsem, jak mám tenhle rozhovor začít, ale věděla jsem, že jí musím povědět o své minulosti. Jenže prostě nebylo jednoduché přiznat, že jsem chodila se zatraceným kreténem, který mě mlátil.

„Debbie…“

„Rozešla jsem se s Erikem.“

Zamrkala jsem. Asi jsem špatně slyšela. A potom mě zalila naděje. „Cože?“ Vstala a posadila se vedle mě. „Dneska jsem se rozešla s Erikem.“

„To je…“ Co mám říct? Skvělý? Fantastický? Nepřišlo mi to moc vhodné, protože jsem si myslela, že ho Debbie měla opravdu ráda.

„Musela jsem to udělat. Musela, protože…“ Sklopila bradu a skryla oči. „Protože jsi v neděli měla pravdu. Erik… někdy je opravdu fajn kluk, ale…“

„Ale bije tě,“ dopověděla jsem tiše a bůhvíproč se mi stáhla hruď.

Pomalu přikývla. „Nepraštil mě často. Víš, nebylo to pořád. Někdy mě jenom popadl a křičel na mě. Vždycky – vždycky – mi přišlo, že toho později litoval. Nebo se jeho omluvy aspoň zdály uvěřitelný a já mu pokaždý odpustila.“ Odmlčela se a zhluboka se nadechla. „Nikdo nikdy nic neřekl. Až ty. Myslím, že za to mohlo to, že… hm, poslední dobou se častěji přestal kontrolovat, ale všichni se prostě dívali jinam.“

„Je těžký něco říct,“ řekla jsem a přitáhla si levou nohu k hrudi. „Nechtěla jsem tě naštvat.“ Ani ji ztrapnit. Tak jsem se totiž cítila já, když moje rodina přišla na to, co jsem skrývala.

„Nebyla jsem naštvaná. Styděla jsem se,“ přiznala a potvrdila tak moje domněnky. „Protože proč bych s ním zůstávala, když se ke mně očividně nechová hezky?“

„Protože se k tobě někdy chová jako ke královně?“ Hrála jsem si s roztřepeným lemem džín.

„A ty na těch chvílích visíš, protože víš, že je schopnej se chovat jako milej kluk.“ Úplně jsem na sobě cítila její oči. „Bylas…?“

Nepromluvila jsem, jenom jsem přikývla.

Deb si oddechla. „A rozešla ses s ním?“

„Vlastně ne.“ Ostře jsem se zasmála. „Máma a Cam si všimli modřin a já jim konečně pověděla pravdu. Chtěla jsem ho opustit už dřív, ale bála jsem se a…“

„A milovala jsi ho?“ zeptala se tichým hlasem prostoupeným bolestí.

Zatáhla jsem za bílé nitky na džínách a ztěžka polkla. „Byl můj první – první ve všem. Myslela jsem si, že ho miluju. Když se teď ohlédnu zpátky, vím, že šlo víc o to, že jsem se bála být…“

„Sama?“ doplnila a já jsem přikývla. „Jsme pěkně hloupé, co? Bojíme se, že budeme samy, a převáží to i strach z toho, že nás kluk praští.“

„Už nejsi hloupá,“ připomenula jsem. „Rozešla ses s ním.“

„Jo.“ Oči se jí naplnily slzami a rychle zamrkala.

Hrdlo se mi stáhlo. Byla jsem za ni ráda – dokonce nadšená, ale věděla jsem, že pro ni je to těžké. Ty první noci poté, co jsem s Jeremym skončila, byly nejtěžší. Protože stejně jako Erik měl Jeremy tu skoro magickou schopnost přimět mě zapomenout na zlé chvíle. Vynikal v tom tak moc, že to byl taky jeden z důvodů, proč jsem ho neopustila. Teď jako starší jsem si uvědomovala, že je to jeden ze znaků násilníka. Dokážou být okouzlující jako hřích, když je to potřeba, a proto jsou o to nebezpečnější.

„Jak to Erik vzal?“ zeptala jsem se. Roztřeseně se usmála. „Ne moc dobře.“ Žaludek se mi stáhl. „Neudělal…“

„Ne! Nic mi neudělal. Právě naopak.“ Hřbetem ruky si setřela slzy. Položila jsem jí ruku

na paži a stiskla. „Omlouval se a brečel a žadonil…“ Potřásla hlavou. „Nakonec se rozzlobil, ale odešla jsem dřív, než by mohl zajít dál.“

„To je dobře.“

Vzhlédla a zadívala se mi do očí. „Omlouvám se, že jsem tě v neděli neposlouchala, a za to, co se stalo s Erikem. Myslím, že to byla nehoda, ale nemělo se to stát, protože když se rozzlobí, nepřemýšlí.“

„To kvůli tomu ses s ním rozešla?“

„Jo. A ne.“ Polkla. „Když se ve středu ráno střetl s Jasem a já jsem zjistila, že máš pochroumané koleno…“

„Střetl se s Jasem?“ přerušila jsem ji a cítila, jak třeštím oči.

Přikývla. „Přišel, zrovna když jsme chtěli odejít do školy. Nevěděla jsem, že tě zranil tak moc.“

Odmávla jsem to a cítila, jak se mi zrychluje tep. „Co mu Jase řekl?“

„Nic moc. Jase řekl, že jestli ti ještě někdy ublíží, vykope mu hrob. Erik byl naštvanej.“ Stáhla si culík. „Byl sprostej a nadával ti… Křičel, že jsi vlezlá čubka, která by se ode mě měla držet dál.“

Bylo mi úplně fuk, co o mně Erik řekl, ale žaludek se mi kroutil.

„Jase to moc dobře nevzal,“ pokračovala. „A podle toho vypadal Erikův obličej, když s ním byl hotovej.“

Pevně jsem zavřela oči a snažila se nadechnout, jak jsem se třásla horkem i zimou.

Vzpomněla jsem si na Jaseovy odřené klouby na rukou. Šel po Erikovi, zrovna jako Cam vyrazil po Jeremym. Svým způsobem se historie opakovala. Uvnitř mě se mísila zloba a zklamání

a ještě něco dalšího, co jsem nechtěla vzít na vědomí.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Deb.

„Jo, jsem v pohodě. Teď už ti bude mnohem líp.“ Hlas jsem měla ochraptělý a snažila jsem se

soustředit na to, co bylo právě teď důležité, tedy Debbie, a ne to, co provedl Jase. „Opravdu. Myslím to upřímně.“

„Já vím.“ Pevně mě objala, a když se odtáhla, slzy už jí uschly. „Můj život teď začíná znovu a budu se těšit jen na to dobré.“

19. kapitola

Povídaly jsme si s Debbie dlouho do noci. Slyšet o tom, jak Jase konfrontoval Erika to ráno, kdy jsem věřila, že byl s Jackem, bylo pro mě zpočátku těžké. Ale možná zvládl obojí.

Nezáleželo na tom, protože se tím nic neměnilo. Nakonec jsem pověděla Debbie o Jeremym všechno. Neřekla jsem jí sice celou pravdu o Camově reakci, přesto jsem se cítila příjemně, že mi ta tíha spadla z ramen. Že jsem se mohla svěřit někomu, kdo to skutečně dokázal pochopit. A Debbie mi povídala o dobrých i zlých časech, i o těch opravdu strašných chvílích. Občas jsem měla pocit, že má Debbie pochybnosti, ale to bylo normální. Strávili spolu roky a někdy bylo obtížné nechat někoho jít, i když byl sociopat. Lidé, kteří v takové situaci jako my nikdy nebyli, tomu prostě nemůžou rozumět. Myslí si, že jsme hloupé a slabé, ale i ta nejchytřejší

a nejsilnější holka se může stát kořistí okouzlujícího násilníka.

Došlo i na slzy – očistné slzy. Takové, které nebolí, ale obnovují.

V pátek jsem se probudila pozdě. Když jsem vstala, Deb mi řekla, že pojede navštívit rodiče a sdělí jim tu novinku. Popřála jsem jí hodně štěstí – štěstí, jež jsem potřebovala i já.

Zrušila jsem domluvený oběd, Debbie odjela domů a Jase mě měl za chvíli vyzvednout na večeři – na naše první opravdové rande. Jak jsem však čekala venku a svírala berle, nedokázala jsem myslet na nic jiného než na to, že málem provedl totéž co můj bratr.

Stále jsem ještě nepřišla na to, jak se k celé situaci postavit. Jestli se mám zlobit tak, jak jsem se zlobila, nebo se mám hněvat mnohem víc? Jase totiž věděl, jak provinile jsem se cítila kvůli tomu, co provedl Cam.

Jakmile Jase zastavil u chodníku, vyskočil z auta a obešel zepředu džíp. Měl na sobě džíny a tmavý svetr s výstřihem do véčka, kvůli němuž jsem si připadala trochu nedostatečně dobře oblečená v obyčejných džínách a dlouhém svetru. Ať už měl Jase na sobě cokoli, vypadal

zatraceně dobře, jako by právě vystoupil z titulní stánky módního časopisu. Ne jako všichni kluci kolem, kteří by zanikli v jakémkoli nákupním letáku.

Sebral moje berle a pomohl mi nastoupit do auta. Na přístrojové desce na mě čekala hranatá růžová krabička. Vzala jsem ji do ruky a zadívala se na něj.

„Jako zákusek,“ poznamenal a usmál se.

Nechtěla jsem ji otevřít, ale světle hnědá poleva vypadala lákavě. „Jakou má příchuť?“

„Hádej.“

„Čokoládovou?“

„To by byla nuda,“ namítl a rozjel se. „Je v něm náplň a poleva z burákového másla.“

„Ach.“ Představa burákového másla a čokolády mě tak moc rozptýlila, že jsem měla nutkání tu hříšnou krabičku otevřít a zhltnout dobrotu uvnitř.

„Klidně si to sněz hned. Kašli na pravidla, ne? Dej si zákusek před večeří.“

Usmála jsem se. Nevím, co na těch košíčcích je, že na mě mají takový vliv. Kromě toho, že v devadesáti devíti případech ze sta chutnají báječně, se na ně ještě pokaždé těším.

„Kam na ně chodíš?“ vyzvídala jsem, překvapená tím, že to je poprvé, co mě napadlo se na to zeptat. „Do pekařství ve městě?“

„Ne.“

Pohled mi sjel na jeho ruce, zatímco jsem čekala na podrobnější vysvětlení. Kůže už nebyla tak rozdrásaná, ale pořád růžová až narudlá. Žaludek se mi stáhl.

„Peče je Jen, neteř mojí mámy.“

„Páni. Chutnají jako něco z gurmánského pekařství. Opravdu by si tím mohla vydělávat.“

„To jí tvrdíme pořád.“ Pohlédl na mě a ušklíbl se. „Jen se mě ptala na holku, pro kterou dělá ty extra speciální košíčky. Musel jsem jí slíbit, že tě k ní jednou přivedu.“

Zrak se mi vracel k jeho rukám, ale odtrhla jsem od nich oči a zadívala se na něj. „To bych… to bych ráda.“

„Já taky.“ Natáhl se, propletl prsty s mými a stiskl je.

Když jsem přestala studovat jeho klouby na rukou, hruď se mi lehce chvěla. Jeho kůže roztrhla Erikovu. Šel po tom klukovi kvůli něčemu, co mohla, ale nemusela být nehoda. Tohle byla dokonalá příležitost, abych na to zavedla řeč, nebyla jsem však ještě připravená.

„Ví Jen pravdu o Jackovi?“ zeptala jsem se a změnila téma.

Jase přikývl. „Rodina o něm ví. Ale nikdo o tom nemluví. Je to něco jako dobře udržované tajemství.“

Potom jsem se odmlčela. Myšlenky mi vířily. Jízda do Fredericka netrvala dlouho a jídlo nám v Bonefish Grill přinesli rychle. Mohla bych sníst celou porci krevet. Jase udržoval konverzaci, mluvil o Jackovi a později o mém bratrovi.

„Takže zítra je ten velkej den, co?“ připomenul, napíchl na mém talíři hřebenatku a ukradl ji.

„Myslíš, že to Cam opravdu udělá?“

Ani mě nenapadlo, že by ne. „Ty si to nemyslíš?“

„Je opravdu nervózní.“ Jase se zasmál a opřel se do křesla. „Kruci, nikdy jsem tvýho bráchu takhle neviděl.“

„Ani já ne. Doufám, že to udělá. Hodí se k sobě.“

Jase kroužil prstem po okraji skleničky a pozoroval mě zpod sklopených řas. „Musíme o nás říct Camovi, hned jak se vrátí.“

Zadrhl se mi dech. Přikývla jsem. „Jo.“

Přišla k nám servírka s účtem, a jak se Jase naklonil, aby vytáhl peněženku, políbil mě rychle na koutek rtů. Stříbrné světlo v jeho očích, když se odkláněl, se mnou zakymácelo.

„Debbie se rozešla s Erikem,“ vyhrkla jsem.

Na chvíli se zarazil a potom vytáhl z peněženky hotovost. „To je dobrá zpráva, ne? Tím chci říct, že se k ní vždycky choval jako blbec. Nikdo nemohl pochopit, proč s ním zůstává.“

Pozorovala jsem ho, jak pokládá peníze vedle účtenky. Srdce mi bušilo rychleji. „On… ji praštil.“

Jase opět ztuhl, ale tentokrát se zrovna chystal opřít. Zvedl husté řasy. „Cože?“

Nic na jeho výrazu mi neprozradilo, že přede mnou něco skrývá, ale věděla jsem, že to tak je.

„Udeřil ji. Stejně jako Jeremy mě.“

Jase stiskl čelist. Vzápětí našpulil rty, tiše hvízdl a pohlédl stranou. „Nevím, co na to mám říct, Tess.“

„Možná že jsi o to radši, žes mu rozbil hubu?“

Zahleděl se mi do očí, jeho měly tu udivující barvu stříbra. Otevřel ústa a poté se zdálo, že si rozmyslel, co chtěl říct. Široká ramena se mu napjala.

„Vím to,“ zašeptala jsem. „Debbie mi to včera večer prozradila.“

„Včera večer,“ zopakoval tupě. „A to jsi něco řekla až teď?“ Zasmál se a sval na čelisti mu zacukal. „Víš, věděl jsem, že se s tebou něco děje. Byla jsi moc tichá. Nesnědla jsi hned ten košíček. Myslel jsem, že tě třeba trápí koleno.“

Zastrčila jsem si vlasy za uši. „Neřekl jsi mi o tom.“

Zhluboka se nadechl a vyklouzl z boxu. Zvedl moje berle. „Promluvíme si o tom venku.“

Protože to nebylo téma, které bych chtěla probírat u večeře, čekala jsem, než jsme nasedli do džípu. Potom jsem dodala: „Šel jsi po něm.“

„Nešel jsem po něm, Tess. Ne jako Cam. Vím, že narážíš na tohle. Neměl jsem to v úmyslu. Narazil jsem na něj v domě bratrstva, když jsem se vrátil od rodičů. Seděl na gauči, jako by ho nic na světě netrápilo.“

Zadržela jsem dech a pozorovala ho, zatímco se naklonil dopředu a otočil klíčem. Motor naskočil a Jase nepromluvil, dokud jsme nejeli po hlavní silnici. Mířili jsme k mezistátní sedmdesátce. „Nedokázal jsem do prdele myslet na nic jiného, než že ti zničil tvůj sen. Zmařil ti budoucnost a mně je úplně fuk, jestli to byla nehoda, nebo ne. Udělal to.“

„Jasi…“

„Po tom všem, čím sis prošla, jsem musel něco říct. Musel jsem,“ pokračoval. Ve stínech auta vypadal jeho profil drsně. „Řekl jsem mu, ať se od tebe drží dál a že už by raději nemělo dojít k žádným nehodám. To je všechno. To bylo všechno, co jsem mu chtěl říct, a jasně, možná jsem to neřekl takhle hezky, ale chtěl jsem, aby to dokonale pochopil.“

To, co říkal, bylo totéž, co mi pověděla Debbie, takže mě jeho další slova nepřekvapila.

„Ale potom řekl něco hnusnýho, Tess. Něco, co by o tobě neměl nikdo nikdy říct, a já jsem zajistil, aby už z huby nic dalšího nevypustil.“

V jeho hlase nezaznívala pýcha. Možná jen domýšlivost muže, který si byl vědom toho, že jinému muži – jestli se tak dá vůbec Erik označit – ukázal, kde je jeho místo. „Praštil jsi ho.“

Pohlédl na mě s tvrdým výrazem v obličeji. „Jo.“

„A to je všechno, co k tomu řekneš?“

Vrátil se pohledem zpátky na tmavou silnici a prohrábl si rukou vlasy. „Nelituju toho.“ Ostře jsem se nadechla. „To ani Cam.“

„Tohle není stejný. Nezmlátil jsem Erika do bezvědomí. Neskončil jsem ve vězení a on neskončil v nemocnici,“ vyštěkl a já sebou škubla. „Kruci, Tess. Tak jsem to nemyslel…“

„Víš moc dobře, jak provinile se cítím kvůli tomu, co Cam provedl. Cam si málem zničil život, protože jsem…“

„To nebyla tvoje vina! Nemůžeš za to, co provedl. A to, co jsem provedl já, taky není tvoje vina. Erik byl sprostej a já jsem ho praštil. No, praštil jsem ho dvakrát.“

Krev mi vířila žilami, zatímco jsem se snažila pochopit, jak se cítím. Můj zmatek se především odvíjel z toho, že jsem měla malinkou radost, že Erik ochutnal svou vlastní medicínu. A stejně tak jsem se cítila, když jsem poprvé slyšela o tom, co provedl Cam.

A nebyla jsem si jistá, co to o mně vypovídá.

Zírala jsem na tmavé šmouhy stromů lemujících dálnici. „Proč jsi mi o tom neřekl?“

„Já…“ Opět zaklel. „Věděl jsem, že tě to rozhodí. Doufal jsem, že se o tom Debbie nebude bavit.“

Sbalila jsem ruce v pěst. „To sis opravdu myslel?“

„Copak ty bys chtěla, aby lidi věděli, že tvůj kluk dostal, o co si koledoval? Ne. Myslel jsem, že o tom pomlčí. Vím, že je to špatný. Omlouvám se. Ale byl bych radši, kdybys o tom nevěděla.“

Bylo těžké přijmout jeho omluvu, která vlastně omluvou nebyla. Ne proto, že by se choval jak pitomec, ale protože toho prostě nelitoval. „Slíbil jsi mi, že o tom nikomu neřekneš.“

„Slíbil jsem, že o tom nepovím Camovi, a to jsem dodržel. A věř mi, Erik mu neřekne ani hovno, protože pak by musel tvýmu bráchovi vysvětlit, proč má monokl, což je všechno, co jsem mu provedl.“ Ruka s odřenými klouby se sevřela kolem volantu. „Kruci, dnešní večer sis moc

neužila, co? Tohle mělo být naše první… Já nevím. Sakra. Naše první rande a tys byla celou dobu naštvaná.“

Seděla jsem mlčky a ani se nepohnula. Dnes večer bylo naše první opravdové rande, ale já jsem to tak nevnímala. Ne že bych s ním nechtěla být, ale kvůli tomu, čím jsem se

v myšlenkách zabývala.

„Měl jsem ti o tom říct už ve středu. Neměl jsem se pokoušet to před tebou utajit. To jsem podělal.“ Rozhostilo se ticho. „Tess, řekni něco.“

Pevně jsem zavřela oči a pomalu uvolnila sevřené ruce. Co mám říct? Nejen on zničil dnešní večer – zničil něco, co mělo být ohromným krokem v našem v současnosti utajovaném vztahu. Mohla jsem něco říct, hned když jsem ho viděla. Nebo když jsme si odpoledne posílali esemesky nebo když jsem mu psala včera před spaním. Ale neudělala jsem to. Mohli jsme pročistit vzduch a potom se dobře bavit. Snad.

„Nevím, co mám říct,“ přiznala jsem konečně.

Jase neodpověděl. Jeli jsme v tichosti celých třicet minut až ke mně domů. Možná jsem to přehnala. Neprovedl totéž co Cam, ale i tak mi lhal a uchýlil se k fyzickému vykonání pomsty.

Erik však Jase vyprovokoval.

Jak se džíp blížil k chodníku, mozek mě už bolel. Stejně jako minulou noc se Jase chystal vypnout motor, ale zarazila jsem ho. Potřebovala jsem si pročistit hlavu.

„Zítra ti zavolám,“ slíbila jsem.

Chvíli na mě hleděl a pak přikývl. „Dovol mi aspoň, abych ti podal berle.“

„Dobrá.“

Vyklouzla jsem z džípu, doskočila na zdravou nohu a čekala, dokud Jase nevytáhl berle ze zadního sedadla a nepodal mi je. Jak jsem se střetla s jeho tvrdým pohledem, měla jsem zvláštní tušení, že ho tohle rozhodilo víc, než jsem chápala.

Užuž jsem ho chtěla pozvat nahoru, ale položil mi dlaně jemně na tvář, naklonil se a přitiskl svoje rty na moje. Políbil mě tak něžně, že mi to připomnělo, jak láskyplný je Jase uvnitř. „Je to mezi námi dobrý?“ zeptal se a já ucítila, jak se se mnou svět zatočil.

Myšlenka, že by to mezi námi nebylo dobré, ještě než jsme měli šanci s tímto vztahem něco udělat, byla jako studená sprcha. Samotnou mě překvapilo, když jsem vyhrkla: „Nejde jenom

o to, že mi to připomnělo, co provedl Cam. Připomnělo mi to jeho – a všechno, co jsem cítila, když jsem byla s ním, a co jsem cítila potom.“

Jase na chvíli zavřel oči. „Promiň. Nepřemýšlel jsem.“

„To je v pořádku,“ zašeptala jsem. Nevypadal, že by mi věřil. „Víš to určitě?“

Přikývla jsem, protože jsem nedokázala promluvit. Odtáhl se ode mě a kývl bradou ke vchodu.

„Počkám, dokud nebudeš uvnitř.“

Emoce mi sevřely hrdlo. „Dobrou noc, Jasi.“

„Dobrou,“ zamumlal.

Teprve v jasně osvětlené hale jsem si uvědomila, že jsem tam nechala svůj košíček a svoje srdce. Otočila jsem se a chystala se vybelhat ven a prostě na všechno zapomenout, ale jak Jase slíbil, čekal, dokud jsem se nedostala dovnitř.

Džíp už byl pryč.

Polkla jsem knedlík v krku a zamířila k výtahu. Lítost mě pálila jako jídlo, které vás tlačí v žaludku. Ale asi bylo lepší, že odjel, protože jsem si potřebovala utřídit myšlenky.

Pořád jsem ještě nevěděla, co si mám myslet nebo jak se mám cítit, ale jak bych mohla zůstat naštvaná? A měla bych? Právě teď jsem toužila jenom po spánku. Zítra budu vědět, co mu říct.

Když jsem sáhla po vypínači, světlo jednou bliklo a zhaslo, pokoj se ponořil zpátky do tmy.

„Zatracenej zmetek,“ mumlala jsem, zatímco jsem se belhala okolo konferenčního stolku

a vrazila do něj berlemi. Našla jsem malou lampu a rozsvítila ji. Úsporná žárovka vysílala pouze tolik světla, abych si nezlámala vaz, když budu chodit po pokoji. Opřela jsem berle do rohu

a otočila se.

Zavrčela jsem. „To si snad ze mě děláte prdel?“

Z kliky pootevřených dveří visel růžový šál. Deb se přece s tím pitomcem rozešla! To se tam snad usmiřují? Ovládl mě hněv a rozproudil mi krev. Oba je asi praštím berlí. A to bude báječné, protože pak nebudu moct být naštvaná na Jase, že Erika praštil. Když je přetáhnu berlí přes hlavu, alespoň tak vyřeším jeden problém.

Dokulhala jsem ke dveřím. Nohou mi projela bolest, když jsem ucítila, jak mi koleno vyklouzává z ortézy, ale pospíšila jsem si a rozrazila dveře. V místnosti byla tma jako v pytli a překvapivě i ticho. Žádné sténání ani vzdechy, žádné šustění přikrývek, jak se někdo snaží zakrýt.

Chloupky na zátylku mi okamžitě stály v pozoru. „Debbie?“ Moje oči si ještě nezvykly na tmu, když jsem sáhla po vypínači. „Jsi…?“

Nerozsvítilo se.

Zkusila jsem to znovu, slyšela jsem, jak vypínač cvakl, ale… ozval se jenom podivný zvuk.

Jako by se uvolnilo podlahové prkno.

Po zádech mi přeběhl mráz. Ztěžka jsem polkla. „Deb?“ Žádná odpověď. Jen skříííp… skříííp… skříííp.

Instinkt na mě řval, ať se otočím a uteču. Strach do mě zaťal ledové drápy, jak jsem postoupila dál do pokoje a mrkala. Chtěla jsem znovu zavolat její jméno, ale nedostala jsem ze sebe ani slůvko. Zamrzla mi v hrdle.

Temnota v místnosti začala polevovat. Stíny nabývaly tmavší tvar, pevnější podobu…

Do něčeho jsem vrazila, do něčeho, co uprostřed pokoje nemělo co dělat, nemělo se houpat dopředu a dozadu a vydávat ten vrzavý zvuk.

Dech se mi zadrhl, když jsem zvedla hlavu a pomalu jsem začínala ve tmě vidět. Dvě bosé nohy – bledé holé nohy.

Tmavé triko na spaní.

Dvě paže svěšené bezvládně podél boků.

Když mi to začalo docházet, přestala jsem dýchat, ale – proboha – nechtěla jsem tomu věřit.

Nemohla jsem. To přece nebylo možné. Z hrdla se mi dral výkřik.

To není ona.

Nejsou to její hnědé vlasy skrývající polovinu obličeje. Ta otevřená ústa nepatří jí. Na světle v našem pokoji přece nevisí Debbie. Nemůže to být ona.

Místnost naplnil hrozný řev, až mě z něj rozbolely uši. Ten zvuk nepřestával, pokračoval dál a dál. Zpovzdálí se ozývaly hlasy a výkřiky, někdo mě popadl za ramena, jak se kolena pode mnou prolomila, ale výkřiky byly hlasitější než všechno ostatní.

To já jsem křičela, uvědomila jsem si hloupě. Nedokázala jsem přestat. Nepřestanu snad nikdy.

Debbie se oběsila.

20. kapitola

Následující události se rozpily do nekonečné rozmazané šmouhy. Cítila jsem se všemu vzdálená. Nakonec jsem přestala křičet, protože mi vypověděly hlasivky. Ruce, které zastavily můj pád, patřily někomu, koho bych vůbec nečekala. Naší spolubydlící.

A naší spolubydlící byla ta polonahá kočka z Jaseova pokoje – Stef. Kdykoli jindy by mě ta ironie rozesmála. Že ta nezvěstná spolubydlící je právě ona. Málem jsem se zasmála, ale zarazila jsem se, než ze mě smích stačil vybublat, protože jsem věděla, že kdybych se začala smát, nikdy bych nepřestala.

Když jsem se pak ocitla v silně osvětlené hale a seděla na jednom z těch nepohodlných křesel s tvrdými polštáři, překrásná Stef s havraními vlasy staženými do vysoko vyčesaného

culíku a šortkách kratších, než nosí děvčata v Hooters, se se mnou snažila promluvit. Vzdala to, když jsem nezvládla víc než na ni tupě zírat.

Debbie byla mrtvá.

Mohutně jsem se otřásla a poté se ještě několikrát slaběji zachvěla.

Hala byla plná lidí postávajících v koutech, někteří si šeptali, jiní plakali. Navzájem se objímali. Další vypadali nanejvýš šokovaně, že někdo o pár pater výš byl mrtvý.

Stef se ke mně vrátila s dekou a přehodila mi ji přes ramena. Sotva slyšitelně jsem zamumlala: „Děkuju ti.“

Přikývla a posadila se vedle mě. Přiblížila se k nám další holka, kterou jsem od vidění znala, ale nedokázala ji zařadit.

„Teď ne,“ vyštěkla Stef, až jsem vyskočila.

Dívka se zastavila a skrčila bosé prsty na podlaze. „Ale…“

„To je mi fuk,“ přerušila ji. „Nech ji na pokoji.“

Omámeně jsem zamrkala, jak se holka otočila a zmizela v hloučku. O několik minut později se k nám blížil kluk a Stef ho taky odehnala. Byla jako hlídací pes.

Červená a modrá světla z venku házela do haly podivné odlesky a já pevně zavřela oči. Debbie se oběsila.

Rozum mi to nechtěl pobrat. Dokonce jsem ani nedokázala pochopit, proč to udělala. Včera v noci provedla tak zásadní rozhodnutí a dneska ráno byla v pohodě, když mi říkala, že pojede navštívit rodiče, a teď…

Teď byla mrtvá.

Kampusová policie si se mnou nakonec přišla pohovořit; jeden z mladých strážníků si podřepl a tichým klidným tónem mě požádal, abych mu vylíčila, jak jsem ji našla. Když se zeptali, jestli se posledních pár dní Debbie chovala podivně, roztřeseně jsem se nadechla.

„Ne. Ale rozešla se se svým klukem,“ odpověděla jsem ochraptělým hlasem. „Když jsem s ní naposledy mluvila, měla dobrou náladu. Myslela jsem, že odjela k rodičům, aby jim řekla o tom rozchodu.“

Policisté si vyměnili pohledy, jako by skutečnost, že se Debbie rozešla s klukem, všechno vysvětlovala, ale tak to nebylo. Naopak to tím bylo ještě víc matoucí. Proč by to udělala, když tvrdila, že teď už má před sebou jen samé dobré věci, na které se může těšit?

Když jsem domluvila s kampusovou policií, přijela místní a státní policie a policisté mi začali pokládat stejné otázky.

„Ona už na tyhle otázky odpověděla,“ vyštěkla Stef, když se zástupce šerifa zeptal, co jsem

dělala, než jsem se vrátila do apartmá.

Policista přikývl. „Chápu, ale…“

„Ale nemyslíte, že je, já nevím, právě teď docela traumatizovaná? Že byste jí měli dát prostor? Možná pár minut, aby se s tím vyrovnala?“

Zástupce trochu vyvalil oči, než však mohl odpovědět, Stef náhle vstala a policistu obešla.

„Díky bohu, že jsi tady. Trvalo ti to docela dlouho.“

Nedostala jsem šanci vzhlédnout, abych viděla, s kým to mluví. Policista ukročil a vrhl na mě vysoký stín a v další vteřině už mě objímaly paže. Zhluboka jsem se nadechla a poznala slabou vůni kolínské, jež patřila jemu – Jaseovi. Zachvěla jsem se a stulila do jeho objetí, přitiskla jsem tvář na jeho hruď.

„Byl jsem na farmě, když jsi volala,“ vysvětlil Stefanii. Ona mu volala? Cože? „Přijel jsem, jak nejrychleji to šlo.“ Pohladil mě po zádech a vjel mi rukou do vlasů. „Ach, kotě, je mi to moc líto.“

Nemohla jsem mluvit, proto jsem se k němu přitiskla ještě blíž a sevřela ho. Hlavu jsem měla vnořenou do toho svetru, který měl předtím na našem rande. Pořád jsem si ale připadala, že mu nejsem dost blízko. Byla mi taková zima, že jsem se toužila dostat až do jeho nitra.

„Kéž bych šel dovnitř s tebou. Zatraceně. Přál bych si, abys to nemusela vidět.“ Sklonil hlavu k mojí a sevřel mě ještě pevněji, držel deku, aby ze mě nesklouzla. „Je mi to líto, kotě.“

Ten policista to musel vzdát, protože už nepokládal otázky, o kterých jsem nechtěla přemýšlet. Bože, nechtěla jsem vůbec přemýšlet.

„Děkuju,“ slyšela jsem pronést Jase a vzápětí zaslechla tiché kroky, jak od nás Stef odcházela.

Ráda bych Jaseovi pověděla, jak mi pomohla, ale rty jsem měla až moc stisknuté. Držel mě, šeptal mi tichá slůvka, jež mi nedávala smysl, ovšem měla uklidňující účinek.

V hale najednou bylo rušno a Jaseovo tělo se napjalo. Někdo náhle vykřikl a někteří studenti začali plakat hlasitěji. V žaludku jsem měla podivný pocit a začala jsem se odtahovat, abych se podívala, co se děje, protože jsem se musela podívat.

„Ne.“ Jase mě chytil za zátylek a držel mě na místě. „Právě teď se dívat nemusíš, kotě.

Nedovolím, abys tohle viděla.“

Sevřela jsem pevně jeho svetr, až mě zabolely klouby na prstech. Aniž bych to viděla, věděla jsem, co se děje. Vynášejí Debbie. Opět jsem se celá roztřásla.

Minuty ubíhaly a později se k nám zase přiblížili policisté. Chtěli sepsat oficiální výpověď.

„Nemůže to počkat?“ zeptal se Jase. „Prosím? Můžu ji zítra odvézt na stanici, ale právě teď bych ji opravdu rád dostal odsud.“

Chvíli bylo ticho a potom se důstojník nechal obměkčit. „Pro dnešek máme dost informací, ale tady je moje vizitka. Musí zítra přijít na stanici.“

Jase se pohnul a vzal si kartičku. „Děkuji vám.“

Policista si odkašlal. „Je mi to líto, slečno Hamiltonová. Zkuste si odpočinout a uvidíme se zítra.“

Zkusit si odpočinout? Málem mě to rozesmálo.

„Vypadneme odsud, ale nejdřív dojdu pro tvoje berle, ano?“ promluvil Jase, když se odtáhl a vzal mi obličej do dlaní. Zahleděla jsem se mu do očí. Tvářil se starostlivě, rty stáhl do úzké linky. Vypadal stejně bledě, jako jsem se já cítila. „Budeš tu v pořádku, než se vrátím?“

Neuvědomila jsem si, že jsem sešla dolů bez nich. Zavřela jsem oči, několikrát se zhluboka nadechla a snažila se dát dohromady. „Jo. Budu… budu v pořádku.“

„Určitě?“

Když jsem přikývla, začal se zvedat, ale sevřela jsem jeho zápěstí. „Kam pojedeme?“

„Můžeme jet do domu, kde bydlím, nebo k mým rodičům…“

Nechtěla jsem kolem sebe lidi a obzvlášť jsem nechtěla narazit na Erika. „Mám klíč od Camova bytu. Mám… mám ho v kabelce. Můžeme jet tam?“

„Jo, kotě, můžeme jet, kamkoli chceš.“ Zadíval se přes moje rameno. „Budu…“

Sevřela jsem jeho zápěstí pevněji. „Neříkej to Camovi. Prosím. Jestli to uděláš, přijede sem a zničí to jejich výlet. Prosím, neříkej mu to.“

„Neřeknu,“ slíbil a políbil mě na tvář. „A nedělej si kvůli tomu starosti, jasný? Prostě si nedělej s ničím starosti.“

Ulevilo se mi, že tahle tragédie nenaruší Camovy plány, a trochu jsem si oddechla. Jase odešel, aby našel jednoho z policistů a požádal ho, zda by mohl zajít nahoru pro moje věci. Zatímco jsem na něj čekala, hleděla jsem na odřené dlaždičky. Vnímala jsem, jak na mě všichni zírají, a měla jsem chuť se scvrknout do deky a zmizet.

Připadalo mi jako věčnost, než se Jase vrátil. Držel mou kabelku, pomohl mi vstát a vyvedl mě ven. Sotva jsem si uvědomovala studený vzduch, jak jsme procházeli kolem policejních vozidel srocených u chodníku směrem k parkovišti.

Jízda probíhala v tichosti. Jase mě držel za ruku, ale já jeho stisk stěží cítila. Byla jsem otupělá zvenčí i zevnitř a napadlo mě, kdy asi začnu znovu něco cítit. Když jsem si poprvé zranila koleno, okamžitě jsem se cítila podobně. Prázdná, omámená. Ten pocit odtržení od všeho trval několik dní, tohle však bylo jiné, mnohem hlubší.

Camův byt se topil v temnotě, když jsme vstoupili dovnitř. Jase mě obešel a lehce našel vypínač od stropního světla. Napadlo mě, že tenhle byt je něco jako jeho třetí domov.

Poodstoupil několik kroků ode mě a otočil se. Obě ruce si zabořil do vlasů. „Tess, kotě…“ Zavrtěl hlavou, jako by nevěděl co říct. Co se vůbec dá říct v takovéto situaci?

Zhluboka jsem se nadechla a cítila, jak se mi podlamují nohy. „Já… já jsem nikdy předtím neviděla mrtvého člověka.“

Na moment zavřel oči.

„A ona byla mrtvá.“ Zarazila jsem se a polkla. Bylo to hloupé, zbytečné konstatování, ale potřebovala jsem to vyslovit nahlas. „Zabila se. Proč by to dělala?“

„Nevím.“ Přikročil ke mně a v očích se mu zračila bolest.

Hrdlo mě pálilo. „Včera v noci mi řekla, že je ráda, že se rozešla s Erikem. Že má před sebou celej život, na kterej se může těšit.“ Nadechla jsem se. „Dneska byla v pohodě. Nechápu to.“

„Já vím.“ Zastavil se přede mnou a znovu tiše promluvil: „Možná to nikdy nepochopíš.“

Nechtěla jsem tomu věřit. Muselo se přihodit něco, co ji přimělo to provést, protože jsem se nechtěla smířit s tím, že bych to nikdy nepochopila a musela s tím žít. Nehýbala jsem se, ale nějak jsem zakopla. Berle spadly na zem a měkce zaduněly o koberec. Jase mě chytil za loket a dovedl mě k pohovce.

„Jsi v pořádku?“ Posadil se vedle mě a položil mi teplou dlaň na studenou tvář.

Přikývla jsem a zavřela oči. Opřela jsem se do jeho dlaně. Slova – prostě ze mě nějak vytryskla. „Možná jsem jí měla něco říct kvůli Erikovi už dřív – o tom, čím jsem si prošla s Jeremym. Mohla jsem jí pomoct. Možná jí věnovat víc pozornosti…“

„Přestaň,“ přerušil mě, sevřel můj obličej do dlaní a opřel se čelem o moje. „Neexistuje nic, co bys mohla udělat jinak, aby se tím něco změnilo. Rozumíš tomu?“

Nebyla jsem si jistá. Ze začátku jsem ohledně ní a Erika mlčela a Debbie mlčela o tom, co se děje. Ticho, ať už se na něj podíváte z kterékoli strany, ničí lidem životy.

Jase hluboce, trhaně vydechl. „Jestli se chtěla zabít, provedla by to bez ohledu na to, co by jí kdokoli udělal nebo řekl, Tess.“

Zabila se.

Bůh ví, proč to neznělo správně, bylo obtížné uvěřit, že by se opravdu oběsila. Silně jsem si to odmítala připustit a někde vzadu v hlavě na mě křičel hlásek, že by to neudělala.

„Napadlo mě, jestli našli dopis na rozloučenou,“ přemýšlela jsem nahlas a vnímala těžký pocit na hrudi a v žaludku. „Myslíš, že jo?“

Jase se odtáhl, spustil ruce na moje nohy a zavrtěl hlavou. „Nevím. Možná ti to řeknou zítra, až tě odvezu na stanici.“

To bylo to poslední, na co jsem chtěla myslet, že musím udělat. Promnula jsem si tvář.

Hlavou mi vířilo tolik myšlenek, že jsem jednu z nich vyhrkla. „Věděls, že tam Stef bydlí? Teda že je moje spolubydlící?“

„Ne. Nikdy jsem u ní nebyl. Ani jsem se nikdy nezeptal.“

V té chvíli jsem usoudila, že mu budu věřit, protože bylo hloupé se tím trápit zrovna teď.

„Zavolala ti?“

„Zavolala a já… Řekla mi, že jsi úplně rozhozená a že křičíš, a tak mi zavolala.“

Zachvěla jsem se, když jsem si vzpomněla na ty chvíle poté, co jsem našla Debbie. „Jak to věděla?“

Zmateně se na mě zadíval. „Tu noc na tý party – napadlo ji, že pro mě něco znamenáš a že se mezi námi něco děje.“

To dávalo smysl. Trochu jsem se pootočila a několikrát se zhluboka nadechla.

„Půjdu se podívat, jestli tu má Cam něco k pití.“

„Ať je to silný,“ zamumlala jsem.

„Určitě?“ Políbil mě na tvář, když jsem přikývla. „Jsem si jistej, že něco má.“

Vzhlédla jsem a do očí mi padly berle ležící na Camově béžovém koberci. Před pár dny jsem si myslela, že jsem si zničila život. Úplně ne, protože s něčím hrozným se zároveň stalo něco dobrého. Získala jsem Jase. Konečně, po všech těch letech, jsem ho měla. Dnešní večer, kdy jsem byla naštvaná na Jase kvůli tomu, že praštil Erika, se zdál tak bezvýznamný. Stejně jako moje mizerné koleno. Tyhle problémy bledly ve srovnání s tím, co se právě stalo Debbie a její rodině. Moje problémy neznamenaly nic, protože Deb… odešla navždy.

Jase se vrátil se skleničkou jantarově zbarveného nápoje. „Skotská,“ řekl a podal mi to.

„Mělo by to pomoct.“

Lokla jsem si a trhla sebou, jak mě popálila v hrdle. „Páni.“

„Podruhý to půjde snáz.“ Držel celou láhev a přihnul si, očividně byl profík v pití takovýchhle fajnovostí.

Měl pravdu. Druhého panáka jsem vypila snáz a třetího do sebe obrátila úplně lehce. Když jsem skončila, odložila jsem skleničku na stolek.

„Pomohlo to?“ zeptal se a položil láhev vedle skleničky. Pomohlo? Otočila jsem se k němu. „Chci… chci spát.“ Výraz mu zjihl. „To je asi dobrej nápad.“

Jo. Znělo to jako báječný nápad. „Zůstaneš dnes v noci se mnou? Nechci být sama.“

„Samozřejmě že s tebou zůstanu. Za žádnou cenu bych tě dnes v noci nenechal samotnou.“ Vletěla jsem mu do náruče a objala ho kolem krku. „Děkuju moc, že jsi přišel.“

Oplatil mi objetí. „Za tohle mi děkovat nemusíš.“

„Ale musím. Nevím, co bych dělala, kdybys tu nebyl. Asi bych přišla o rozum. Prostě…“

Odmlčela jsem se. Naplnila mě vděčnost. „Děkuju ti.“

Jase mě políbil na temeno a bylo pro mě těžké ho pustit. Našla jsem si na spaní Camovo staré velké tričko, zatímco si Jase prohlížel vedlejší ložnici.

„Promiň. Nemůžu spát v Camově posteli. Cítil bych se divně.“

Dobelhala jsem se do vedlejšího pokoje a pohlédla na velkou postel, na níž úhledně ležela modrá přikrývka. „Není tohle Ollieho starej pokoj?“

Jase se ohlédl přes rameno. Byl to rychlý pohled, ale všimla jsem si, že si prohlédl všechno, co jsem odhalovala. Camovo tričko mi sklouzlo z jednoho ramene a sahalo mi do poloviny stehen. Kdybych se sehnula, měli byste pěkný výhled na moje kalhotky.

Pohlédl stranou a prošel kolem postele. „Cam tu postel a další věci vyměnil, protože ta stará patřila Olliemu. Občas tu přespávám.“

„Víš to jistě?“

Jase se zasmál. „Nespal bych ve stejné posteli jako Ollie, jedině že by ji vydezinfikovali.“ Povytáhla jsem koutky rtů. „Jsi zlej.“

„No, taky bys nechtěla spát v jeho posteli,“ poznamenal a zadíval se na mě. „Ten kluk nezahálel. V jeho posteli se lidi střídali jako na zastávce metra.“

Ušklíbla jsem se.

Oči se mu zaleskly. „Tady je máme.“

„Co?“

„Dolíčky.“ Usmála jsem se.

„Ještě lepší.“ Sklonil se, políbil jeden na mé levé tváři a pak i ten na pravé. „Miluju je.“

Navzdory všemu mě zahřálo na hrudi a věděla jsem, že to nemá nic společného s tím alkoholem. Teplo mi vydrželo, dokud jsem nevlezla do postele, která voněla jako čerstvé prádlo. Jase zmizel někde v bytě, aby zkontroloval dveře a vzal si nějakou vodu.

Znovu jsem se zachvěla a přetáhla si přikrývku přes rameno. Otočila jsem se na bok, zády ke dveřím. Když jsem zavřela oči, uviděla jsem pár bledých nohou a svěšené paže.

Proč to udělala? Nic, vůbec nic nestojí za to, abyste ukončili svůj život. Do očí mi vhrkly slzy a koulely se mi po tvářích. Nebyly jsme si s Debbie bůhvíjak blízké, ale na tom nezáleželo.

Srdce mě kvůli ní stejně bolelo.

Slyšela jsem, jak Jase tiše zavřel dveře, a honem jsem si otřela tváře. Světlo vedle postele zhaslo, ozval se šustot oblečení, které pak spadlo na podlahu. Srdce mi poskočilo. Postel se prohnula a Jase si vlezl za mě. V temném pokoji, který voněl jako kokos a vanilka, Jaseovy prsty nějak objevily slzy na mých tvářích a setřely je. Mlčel, zatímco se zezadu přitiskl ke mně a objal mě okolo pasu.

K mým zádům se tiskla jeho horká nahá hruď, ale cítila jsem se, jako bych měla polovinu těla v hromadě sněhu a druhou příjemně nastavenou ohni. Znovu jsem se pokusila zavřít oči, ale obrázek Debbie se vrátil a já se zachvěla.

„Nemysli na to.“ Sevřel mě pevněji.

„Pořád ji vidím,“ přiznala jsem po chvíli. „Když zavřu oči, vidím ji tam viset…“ Zarazila jsem se. Nechtěla jsem o tom přemýšlet ani cokoli cítit. Jase se za mnou pohnul a já se soustředila na něj, na pocit, že je mi tak blízko a že jeho tělo je tak teplé a pevné. Mohla bych se v něm ztratit. Když mi to přišlo na mysl, zdálo se to jako báječný nápad. Jase by mi mohl pomoct zapomenout, i kdyby jen na chvíli.

Zavrtěla jsem zadkem a všimla si, jak se napjal. „Jasi?“

„Jo?“ Hlas měl hluboký a chraplavý.

Tváře mi hořely, když jsem opět promluvila. „Pomoz mi zapomenout.“ Jeho hrudník se proti mým zádům ostře nadzvedl. „O co mě žádáš?“

„Chci tebe,“ zašeptala jsem.

Zhluboka a roztřeseně se nadechl. „Tess…“

„Je mi tak chladno.“ Překulila jsem se na záda a otočila k němu hlavu. Obličeje jsme měli pár centimetrů od sebe. „Nechci se tak cítit. Prosím, Jasi, zahřej mě. Nechci přemýšlet, nechci ji vidět viset. Prosím. Zbav mě toho. I kdyby to bylo jen na chvíli.“

Přetočila jsem se tak, že jsem na něm napůl ležela. Pravou nohou i s ortézou jsem vklouzla mezi jeho nohy a složila si ruce na jeho pevné hrudi. Než mě mohl odmítnout, přitiskla jsem rty na jeho ústa a políbila ho. Nejdřív nereagoval, jako bych ho šokovala svou smělostí. Snažila jsem se vzpomenout, jestli jsem ho někdy políbila jako první. Kromě té noci po večírku asi ne. A dokonce ani tu noc jsem ho nepolíbila.

Políbila jsem něco jiného.

Vyjet po něm jako první po takové tragické události mi zanechávalo v ústech nepříjemnou pachuť, ale odtlačila jsem ten pocit stranou, mezi ostatní špatné pocity, které jsem nechtěla prožít.

Jeho rty pod mými byly pevné a horké, úplně dokonalé. A vzápětí se pohnuly, jemně se mi vydaly naproti. Zasténala jsem, když se naše jazyky propletly a polibek se prohloubil a rozehřál moje tělo. Probouzely se ve mně malé plamínky touhy.

Jase sevřel moje nadloktí a moje touha narůstala, když jsem na boku cítila, jak tvrdne.

Čekala jsem, že si mě přitáhne blíž, že naše těla do sebe narazí, ale… on mě ze sebe zvedl.

Otevřela jsem oči. „Proč?“

Ve stínech jsem viděla, jak se jeho rysy napjaly a ztuhly. „Takhle ne, Tess.“

Zrovna tohle jsem nechtěla slyšet. Přitlačila jsem se spodní částí těla na něj a on zavrčel takovým způsobem, že jsem mezi stehny pocítila bolestivou touhu. Zachvěl se, když jsem sklonila hlavu a sevřela jeho spodní ret. Sála jsem ho a okusovala, až zvedl boky a přitiskl se ke mně. Krví se mi rozlil oheň a tohle – jo, přesně tohle – jsem právě teď potřebovala.

Zapomenout. Zahřát se. Žít.

Jase se pohnul a bez varování jsem ležela na zádech a on nade mnou, jeho penis mě tlačil mezi nohama. Žílami mi proudily střepy rozkoše. Prohnula jsem záda, zvedla levé koleno, aby se dostal hlouběji.

„Ježíši Kriste, Tess…“ Chytil moje zápěstí a přitiskl je k matraci. Hruď se mu prudce zvedala a klesala. „Tohle dělat nebudeme.“

Pohnula jsem boky a cítila, jak tepe. „Myslím, že on nesouhlasí.“ Jase potlačil smích.

Když jsem se pohnula znovu, sevřel moje zápěstí pevněji. „Copak mě nechceš?“

„Do prdele,“ zavrčel. „Vždycky tě chci. Toužím po tobě už roky. Chci tě ve všech myslitelných pozicích.“ Odmlčel se a opřel se čelem o moje. „Ale naše poprvé se neodehraje po něčem takovém, kdy prostě jenom chceš zapomenout na to, cos viděla a co cítíš.“

Srdce mi bušilo, jak jsem zírala do jeho očí. „Naše poprvé?“ zopakovala jsem hloupě, jako by mi zrovna došlo, že jsme to ještě nedělali.

„Rád bych, abys myslela jenom na mě. Chci, aby ses na mě soustředila, protože po tom toužíš, a ne kvůli tomu, že se snažíš něčemu uniknout,“ vysvětlil a pomalu uvolnil sevření.

„Nechci, aby to, co se mezi námi stane, zůstalo ve stínu něčeho jinýho.“

Svíralo mě několik druhů bolesti, ale jeho slova se pomalu protlačila skrz mlhu. Pozoroval mě, jak mi to všechno docházelo. Co mě to napadlo? Zašklebila jsem se. „Já…“

„Neomlouvej se, kotě.“ Vlepil mi rychlý sladký polibek na čelo a potom se odkulil na svou stranu. „Ovládnout se v týhle chvíli bylo to nejobtížnější, co jsem kdy dokázal.“

Snažila jsem se sebrat, ale oči mě pálily a naplnily se slzami. Když se mi skutálely na tváře, nemělo to nic společného s tím, že Jase zabrzdil mou malou sexuální eskapádu. Cítila jsem, co jsem potřebovala – smutek, bolest a zmatek. Všechno se to smísilo dohromady a vytvořilo bouři násilných emocí.

Jase mě objal a přitáhl si mě k hrudi. Rukou mi sevřel hlavu. Jako kdyby tušil, odkud se ty slzy vzaly, a držel mě při sobě, dokud jsem se neunavila a nevklouzla do sladké nicoty.

Museli jsme spát několik hodin, možná dokonce polovinu dne, protože když jsem otevřela oči, sluneční světlo sem dopadalo oknem za postelí.

A nebyli jsme sami. Co to…?

Snažila jsem se vymotat hlavu z pavučiny spánku, až jsem konečně uviděla pokoj kolem sebe. U paty postele stál můj bratr s otevřenou pusou. Zahlédla jsem vršek Averyiny rudé hlavy a její velké hnědé oči vykoukly přes jeho rameno. Pomalu jsem zamrkala. Co tady dělají? Zdá se mi to? Nebo mám noční můru?

Sval na Camově čelisti zacukal, když shlédl do nohou postele. Podívala jsem se dolů

a vyvalila oči. Přikrývka se nám v noci omotala okolo nohou. Moje levá noha vyčuhovala ven

a ležela mezi Jaseovými stehny. Přestože jsem věděla, že má na sobě boxerky, nevypadalo to tak. Kruci, museli si myslet, že jsme nazí. Vypůjčené tričko mi úplně sklouzlo z ramene a z toho, jak jsem si uzurpovala všechny přikrývky pro sebe, jim to asi připadalo, že na sobě nic nemám. A Jase měl odhalený hrudník.

Ještě horší bylo, že jsem na Jaseovi napůl ležela. Krucinál.

Znehybněla jsem a zadívala se Camovi do očí. Svítil mu v nich modrý oheň. Zaklapl ústa

a Avery se zpoza něj náhle vynořila. Zdálo se, jako by bojovala se smíchem, když sepjala ruce pod bradou.

Jase mě sevřel pevněji okolo pasu a přitáhl si mě blíž. Otočil hlavu a přitulil se k mému krku.

Zazíval a hluboký hlasitý zvuk se rozlehl po pokoji. „Co se děje, kotě?“ Nedokázala jsem promluvit.

Brácha se celý napjal a zatraceně obrovský problém byl očividně na spadnutí. „Kotě?“

Jase ztuhl, ale nestáhl ruku, když se odtahoval od mého hrdla. Podíval se k nohám postele a pomalu se nadechl.

Chvíli bylo ticho a pak Cam zařval: „Co to má kurva znamenat?“

21. kapitola

Trapnější už to snad ani být nemohlo.

„Co kurva děláš v posteli s mou sestrou?“ dožadoval se Cam vysvětlení. Jase s klidem upravil přikrývku, abych měla zakryté nohy. „No, spali jsme.“ Cam drtil stoličky o sebe. „Nazí?“

Ježíši, tohle je fakt trapný. S hořícími tvářemi jsem si začala sedat, ale Jaseova paže byla jako z oceli. „Nejsme nazí.“

„To rád slyším.“

Avery se podívala stranou a tiskla rty k sobě.

„A nic jsme nedělali,“ dodala jsem, znělo to však uboze dokonce i mně.

Jase se na mě zadíval. „No, tohle je lež.“ Srdce se mi nevírou zastavilo, když se posadil a ujistil se, že jsem pořád zakrytá, což bylo dobře. Byla jsem si docela jistá, že mám tričko

vytažené až nahoru a stočené okolo prsou. „Zrovna teď jsme nic nedělali a ani vlastně včera večer, ale něco jsme dělali. A jsem si jistej, že o tom nechceš slyšet.“

Ach, proboha.

„Vlastně bych moc rád slyšel, co přesně můj nejlepší kámoš prováděl s mou sestrou, když jsem se mohl přetrhnout, abych se sem dostal, poté co jsem slyšel, co se stalo s Debbie.“

Avery položila ruku na Camovu paži. „Myslím, že do toho, co se stalo s Jasem, ti nic není.“

„Ne,“ vyhrkl Jase. „Má právo to vědět a my jsme mu to chtěli říct, jen k tomu zatím nedošlo.“

„Říct mi co přesně?“ zajímal se Cam a svíral ruce v pěst.

Takhle jsem si rozhodně nepředstavovala, že o nás Camovi povíme. Ne v situaci, kdy budu s jeho nejlepším kámošem v posteli, zatímco Avery bude stát v koutě a tvářit se, že by si mnohem radši nechala depilovat nohy a stála při tom na hlavě.

„Dali jsme se dohromady.“ Odkašlala jsem si. Nemohla bych si před tímhle rozhovorem alespoň vyčistit zuby? „Jase a já jsme spolu.“

Brácha na mě hleděl, jako bych se právě přiznala, že randím s jeho želvím mazlíčkem. „To je kravina.“

„Cože?“

„Nejsi s Jasem,“ vysvětlil a nevšímal si Avery, která mu sevřela paži. Právě v tu chvíli jsem si všimla její levé ruky – na prsteníčku neměla velký kámen. „Žádná holka není s Jasem – ne dýl než na noc nebo na občasnou rychlovku.“

Jase znehybněl. „S Tess to takový není.“

Brácha se na něj rozzlobeně zahleděl. „Zatraceně, Jasi, tohle je moje sestra. Není to náhodná známost. Nezapomínej, že vím – že vím hodně, a ty nedostaneš mou sestru…“

„Přestaň!“ zakřičela jsem. „Nejsem žádná náhodná známost. Mezi náma je to jiný.“ Cam si odfrkl. „Do prdele, Terezo, jsi blbá?“

Byla to doslova nanosekunda. V jedné chvíli byl Jase vedle mě a v další byl venku z postele a stál před mým bratrem. Možná jsem špatná, opravdu špatná holka, ale byla jsem úplně uhranutá z pohledu na polonahého Jase. Těsné černé boxerky obepínaly jeho svalnatý zadek jako rukavice. Stehna měl dokonale tvarovaná, široká, ale ne moc. Provazce svalů na zádech se mu napínaly, což způsobovalo, že uzly jeho tetování, které se mu táhlo po straně

a přecházelo na záda, se pohybovaly.

„Hele, buď si na mě nasranej, jak chceš, Came, ale nevybíjej si to na ní. Ne po tom, čím…“

„Nestavěj se proti mně, sakra.“ Cam vyrazil k Jaseovi a mně se zhoupl žaludek. Vydrápala jsem se z přikrývek a stáhla si tričko dolů, jak brácha v tváři zrudl. „To je moje malá sestra…“

„Nejsem dítě, Came! A ty víš, že Jase je dobrej kluk, tak se přestaň chovat jako kretén.

Chtěli jsme ti to říct, ale…“ Zalapala jsem po dechu, jak jsem došlápla plnou vahou na pravou nohu a koleno se mi začalo otáčet.

Jase se prudce otočil a vystřelil ke mně. „Tess…“

„Jsem v pořádku.“ Trošku jsem se sehnula a položila ruku na svoje koleno. Cam zaklel. „Vidíš, co děláš.“

„On nic neprovedl,“ zastala se ho Avery, zorničky měla rozšířené. „Came, myslím, že musíme na chvíli odejít a dát všem čas se uklidnit.“

„Souhlasím.“ Jase mě jemně zatlačil dolů, dokud jsem neseděla, čímž se mi do výšky očí dostalo jeho nádobíčko. Celá tahle situace je prostě nádherně podělaná. „Myslím, že se oba potřebujeme uklidnit.“

„Seru na to,“ odsekl Cam a vrazil si ruku do vlasů. Pootočil se, zavrtěl hlavou a zadíval se na nás. „Jak dlouho? Jak dlouho tohle trvá?“

Jase se napřímil a otočil se k bráchovi. „Poprvé jsem ji políbil asi před rokem…“ K ničemu dalšímu se už nedostal.

Cam vystřelil dopředu jako kulka. Avery poplašeně zakřičela a já sebou trhla z postele, ale bylo už pozdě.

Camova pěst dopadla na Jaseovu čelist a zvrátila ho dozadu. Když se praštil o zeď, zaklel a sklouzl po ní dolů. Svíral si místo, kam dostal ránu. „Kurva,“ zavrčel Jase.

Vykřikla jsem a sklouzla na podlahu vedle něj. Noha mi vřískala bolestí, ale nevšímala jsem si jí. Chytila jsem Jase za paži a pohlédla na bráchu. „Co to s tebou sakra je?“

Cam ztěžka dýchal, spustil ruce a rychle zamrkal. Avery ho držela za napínající se nadloktí.

„Neměl…“

„Neměl co? Být tu pro mě? Starat se o mě? Být se mnou? Protože tohle všechno dělá. Takže sorry, ale takhle to je a já ho miluju. Běž kurva do…“ Odmlčela jsem se, protože mě zabrnělo na zátylku. Pomalu jsem se otočila k Jaseovi. Úplně jsem zbledla a doufala, že neomdlím. Co jsem to právě řekla? „Proboha…“

Pravou stranu tváře měl zarudlou, ale hleděl na mě a oči se mu stříbrně leskly. „Cože?“ zašeptal.

Milovala jsem Jase. Věděla jsem to. Plně jsem to akceptovala, ale nebyla jsem připravená mu to říct a obzvlášť ne před bráchou, který ho zrovna praštil.

Tohle nebylo ani trošku romantické.

„Pojď, Came, dej jim chvíli pokoj.“ Avery ho zatahala za paži a můj brácha konečně poslechl.

Klopýtal kolem a nechal se od ní odvést z pokoje, jako by se ocitl v mlze.

Dívala jsem se, jak se dveře zavřely, a zvažovala, že z bytu uteču. Možná má Avery odemčený byt a mohla bych se schovávat v jejím šatníku. Třeba i týden. Nepřiznala jsem právě, že ho miluju. Prosím, bože, ať si myslí, že jsem řekla něco jiného – cokoli jiného. Třeba že ho maluju. To bylo lepší.

Jase mi stiskl tváře konečky prstů a otočil mou hlavu k sobě. Výraz na jeho tváři, mix divokosti a naprosté zranitelnosti mi podrazil nohy. Otevřela jsem ústa, abych vyhrkla něco jiného, co asi nemuselo být řečeno.

Jase přitiskl svoje ústa na moje. Na tom polibku nebylo nic uklidňujícího ani laskavého. Naše rty a zuby se střetly, když mi vnikl do úst jazykem. Sklonil hlavu a roztáhl ruce, zatímco mě hltal.

Polibek byl drsný, silný a smyslný, úplně mě pohlcoval. Zachvěla jsem se.

„Počkej,“ vydechla jsem a polibek přerušila. „Tvoje čelist…“

„Je mi právě teď u prdele.“ Sklouzl rukama po mém těle a popadl mě za boky. Zvedl mě

a posadil si mě obkročmo na klín. Ta pozice byla nešikovná pro mou pravou nohu, ale to zaniklo v rozkoši, kterou jsem cítila, když se tlačil proti mému klínu. Tenký kousek látky mezi námi moc prostoru pro představivost nenechával.

Nechápala jsem, jak mohl ztvrdnout tak rychle.

Sevřel moje boky a zhoupl se proti mně tak, až mnou projela rozkoš. Přitiskl rty na moje a umlčel tím sten deroucí se mi z hrdla. Sklouzl rukama na moje stehna, pak zajel pod lem trička a hladil mě po těle. Trhla jsem sebou, když se mě dotkl pod ňadry.

„Jasi,“ zašeptala jsem a trhaně dýchala. Prsa mi ztěžkla, bradavky ztuhly, až se mi chtělo křičet. „Můj brácha je hned vedle.“

„Seru na tvýho bráchu.“ Posunul ruce výš a sevřel moje prsa. Konečně. „Kašlu na všechno kromě nás.“

Jak mě palci hladil po bradavkách a narážel do mě boky, moje smysly jely naplno. Sténala jsem mu jeho jméno do úst, zatímco jemně svíral moje ňadra a tiskl k nim ruce. Ovládala mě rozkoš. Nikdy mě nenapadlo, že bych měla dokonalá prsa, až do té chvíle, kdy mu perfektně padla do dlaní.

Jase se zachvěl a pohnul se, pustil moje ňadra a objal mě paží okolo pasu. Připadalo mi, jako by se v jedné chvíli opíral o zeď a seděli jsme a potom stál, zvedl mě s sebou a prozkoumával moje ústa, a v další chvíli jsem ležela zády na měkké matraci.

Tyčil se nade mnou, oči se mu leskly jako rtuť. Na čelisti se mu tvořila modřina jako připomínka toho, co bylo za dveřmi, ale proboha, bylo mi to fuk. Chtěla jsem ho. Tělo mi pulzovalo, jak moc jsem po něm toužila.

Naše pohledy se střetly. Až do té chvíle jsem si neuvědomovala, jak moc se Jase ovládal, kdykoli jsme byli spolu. Ta kontrola se nyní vypařila, ztratila se v bouři chtíče a touhy a něčeho mnohem hlubšího.

Bicepsy se mu napjaly, když se sklonil mezi moje stehna. Pomalu se zhoupl, zmocnil se mých úst a sklouzl rukou na moje stehno, omotal si mou levou nohu okolo boků. Slyšela jsem, jak zasténal, když jsem mu vyšla vstříc a naše těla napodobovala to, po čem jsme oba toužili.

Klouzal mi rty po hrdle, přes rameno a zpět na klíční kost.

Zajela jsem mu prsty do vlasů, zatímco se jeho ústa propracovávala nebezpečně blízko k mým ňadrům. Zadržela jsem dech, když vzal do úst vrcholek levého ňadra a sál ztvrdlou bradavku skrz tenkou látku. Prohnula jsem záda, zvedla se z postele a pevně stiskla zuby,

abych nevykřikla. Jase uchopil mé pravé prso a chytil bradavku dovednými prsty. Sevřela jsem mu ruce ve vlasech, když přes tričko bradavku stiskl zuby.

Unikl mi tichý výkřik, zasáhla mě bouře pocitů a já se zachvěla, toužila jsem ho mít blíž, přímo v sobě. „Prosím.“

Jase se nade mnou zvedl, rty naběhlé a vlhké. „Jsi tak nádherná.“ Přitiskl se ke mně boky, až se mi zkroutily prsty na nohou.

Byla jsem rozpálená. Zatahala jsem ho za vlasy, vybízela ho, aby se zmocnil mých rtů, a on to udělal, líbal mě a sál. Zahákl prsty za lem mých kalhotek a já jsem věděla, co se stane, jestli mi je sundá. Bude na mně a ve mně a přesně po tom jsem zoufale toužila.

Střelil po mně spalujícím pohledem. „Chtěl jsem, aby tahle chvíle byla dokonalá, chtěl jsem počkat, ale teď už nemůžu.“

Srdce mi bušilo, rozkrok jsem měla jako v ohni. Zvedla jsem zadek a potěšilo mě, když pochvalně zavrčel. „Chci tě,“ vyhrkla jsem vášnivě. „Toužím po tobě už tak dlouho. Já tě…“

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře. „Terezo? Jasi? Přinesla jsem ti sáček s ledem.“

Jako by ten sáček s ledem přitiskla mezi nohy nás obou. Zarazili jsme se a ztěžka oddechovali.

„Terezo?“ zavolala Avery tiše.

Jase si opřel čelo o moje a neslyšně zaklel. Zachvěl se a svalil se na záda. „Nemůžu jít teď ke dveřím.“

Sklopila jsem pohled k jeho rozkroku. Jeho vzrušení bylo tak očividné, že jsem z mnoha důvodů měla chuť brečet. Proklela jsem Averyino načasování, uklidnila svoje hormony

a odkašlala si. „Hned tam budu.“ Jase si odfrkl. „Málem jo.“

Praštila jsem ho do hrudi a on se zasmál, skrčil nohy, a jak začal, už nepřestal. Kůže kolem očí se mu svraštila a husté vlnité vlasy měl rozcuchané a v tom okamžiku jsem si uvědomila, proč ho tak moc miluju.

22. kapitola

Avery mi podala pytlík s ledem a slíbila, že Cam už je docela pod kontrolou. Ovšem my jsme pod kontrolou nebyli ani náhodou. Věděla jsem, že když mě Avery viděla u dveří, vytušila, co se v pokoji mezi mnou a Jasem dělo. Měla jsem rozcuchané vlasy, rty naběhlé a tváře zrudlé. Nic neřekla, ale když se otočila, mohla bych přísahat, že jsem spatřila, jak se usmívá.

Byli v Camově ložnici, zatímco my jsme byli v té druhé. S Jasem jsme se oblékli do věcí, co jsme na sobě měli včera, takže jsem se cítila aspoň trochu slušně, když jsem mu držela led

u brady. Nezačala mu natékat, ale vybarvila se do červena.

Díval se na mě přes ten sáček. „To nešlo zrovna podle plánu.“ Navzdory všemu jsem se zasmála. „Nepovídej.“

Roztáhl rty do úsměvu a zavrčel. Odtáhl se. „Au.“

„Neusmívej se,“ nařídila jsem mu. Přitiskla jsem mu sáček zpátky k čelisti. Po chvíli jsem dodala: „Něco z toho nebylo špatné.“

„Nebylo špatné?“ Poté co se ze mě skulil, měl oči jako doutnající stříbro, a teď se leskly ještě jasněji. Objal mě kolem pasu a přitáhl k sobě, takže jsem seděla na jeho skrčených nohách. „Něco z toho bylo jako z vlhkého snu.“

Ušklíbla jsem se. „To je fakt romantický.“

Jase sevřel moje zápěstí, stáhl mi ruku s ledem dolů a pohlédl mi do tváře. „Neměl jsem v plánu takhle nad sebou ztratit kontrolu.“

„Nevadilo mi to.“ Začervenala jsem se. „Přála bych si, abychom to mohli dokončit.“

Z hrdla se mu vydral hluboký zvuk, když mě chytil za zátylek a přitáhl si mou hlavu k sobě.

Přisál se na moje rty v pomalém, loudavém polibku, který rozehříval plameny vášně. Polibek se prohloubil, když se naše jazyky dotkly, propletly a tančily spolu. Zatraceně, ten kluk ale uměl líbat…

Dveře se prudce otevřely a dovnitř vletěl Cam. „Do prdele, Jasi, to tě mám praštit znovu?“

„Zatraceně,“ zasténala jsem, odtáhla se a ošklivě se na Cama zadívala. „To neumíš klepat?

Není to tak těžký.“

Vůbec si mě nevšímal a hleděl na Jase. „Přišel jsem, abychom si to mohli vyříkat, a vejdu dovnitř, Tereza ti sedí na klíně a ty ji šukáš jazykem.“

Jase otevřel ústa a já se zděsila, že bráchovi vysvětlí, že mě nešuká jazykem zrovna v týhle

chvíli.

„Came,“ pronesla jsem a sevřela led v ruce. „Opravdu se potřebuješ uklidnit.“

„A ty potřebuješ vstát z jeho klína.“ Avery protočila panenky.

„Sedí tam, kde chce,“ prohlásil Jase překvapivě klidně. „A něco ti řeknu. Nejsem naštvanej, žes mě praštil. Zasloužil jsem si to. Měl jsem ti o tom říct hned, když jsme se poprvý políbili, což bylo před rokem.“

Cam se napjal.

„Nech mě to dokončit,“ pokračoval Jase a držel mě kolem pasu. „Políbil jsem ji tu noc, než jsme od vás odjeli o podzimních prázdninách. Nic dalšího se nestalo až do letošního podzimu. Pokoušel jsem se s tím bojovat.“

„Jo, vypadá to, že ses fakt tvrdě snažil.“

Podrážděně jsem se na bráchu zadívala. „Snažil se, Came. A tohle jsme neskrývali dlouho.

Plánovali jsme ti to říct ve středu, ale tys zrovna měl plnou hlavu něčeho jinýho.“ Čekala jsem, dokud z jeho pohledu nebylo jasné, že pochopil. „A pak tohle s Debbie…“ Hrdlo se mi stáhlo

a Jase mě sevřel pevněji. „Každopádně jsme se nesnažili to před tebou tajit. Prostě nenastala správná chvíle, kdy ti to říct.“

„A teď ti to řekli,“ doplnila Avery. Očividně byla hlasem rozumu, když došlo na mého bratra.

„Myslím, že to je dobře.“

„Myslím, že mě to nutí pochybovat o Terezině schopnosti poznat rozdíl mezi vzbouřenými hormony a zdravým rozumem,“ zamumlal a prohrábl si rukou vlasy.

Sklapla jsem pusu a střelila po něm pohledem, po němž by se mu měly scvrknout koule.

Jase, který byl během druhého kola relativně klidný, ale zareagoval úplně jinak. Zvedl mě z klína, posadil mě na okraj postele a vstal.

Na čelisti mu zacukal sval. „Hele, nemám ti za zlý, žes mě praštil, ale jestli budeš znovu takhle mluvit se svou sestrou, napadat její inteligenci nebo ji urážet nebo ztrapňovat, budeme mít spolu problém. Opravdu velkej problém. Záleží mi na ní,“ řekl Jase a zadíval se Camovi do očí, když

s ním ta slova očividně nehnula. „Záleží mi na ní… stejně jako mi záleží na Jackovi.“

Cam o krok ustoupil a zbledl, jako by mu Jase sevřel hrdlo. Avery nepochopila ten význam, ale bráchovi to došlo. Pohlédl na mě. Povytáhla jsem obočí, abych dala najevo, že znám pravdu.

Brácha vypadal, jako by měl omdlít, a já měla najednou nutkání se smát. Pomalu zavrtěl hlavou a potom se zeptal: „Určitě?“

Jase přikývl. „Určitě.“

„No…“ Ustoupil. Očividně ho to překvapilo. „Pak asi jsem…“

„Jsi za nás šťastnej?“ dopověděla jsem, vyhodila sáček s ledem do vzduchu a chytila ho.

„Protože právě teď bych se opravdu ráda soustředila na veselý věci.“

Cam se na mě zadíval, rysy mu zjemněly, dokonce i když se Jase vrátil do postele, položil mi ruku na stehno a jemně ho stiskl. „Kruci, Terezo, omlouvám se. Prostě jsem…“

„Přehnaně ochranitelský,“ doplnila Avery a usmála se, když se na ni podíval. „A občas trochu velký pitomec?“

Zakřenila jsem se. „Myslím, žes na to kápla.“

„Jo, jasně, možná jsem reagoval přehnaně, ale prostě mi na tobě záleží. Jsi moje sestra a dá se čekat, že se budu chovat jako pitomec, když dojde na tvoje kluky.“

„Tuhle schopnost jsi dovedl přímo k dokonalosti,“ zamumlal Jase.

Cam mu ukázal prostředník a napětí v mých svalech začalo polevovat. Jestli si ukazují prostředníky, jsou zase v pohodě.

„Ale důvod, proč jsme se vrátili dřív, je ten, že jsme ráno začali dostávat esemesky

o Debbie,“ vysvětlila Avery a zabrousila tak k méně veselému tématu, ovšem nezbytnému.

„Museli jsme přijet.“

„Přála bych si, aby ne,“ zamumlala jsem, v hlavě Camův plán.

„Nebylo možný, abychom nepřijeli,“ odpověděl brácha a klekl si přede mnou. „Prosím, řekni mi, že ty drby jsou lži. Žes ji nenašla ty.“

Objala jsem se kolem těla, jako bych mohla odehnat vzpomínku na ni. „Je to pravda.“ Cam zaklel.

„Ach, bože…“ Avery si zakryla ústa. „To je strašné.“

Bylo to strašné, ale ne tak moc jako to, co Debbie provedla. Zatímco Jase vysvětloval, že musím dnes na policejní stanici, aby se mnou sepsali výpověď, snažila jsem se přijít na to, proč

by to udělala. Noc předtím byla rozhozená, ale také plná naděje. Neznala jsem ji moc dobře, ovšem nepozorovala jsem na ní, že by byla v depresi nebo že by zvažovala, že provede něco tak konečného.

„V tom apartmá zůstat nemůžeš,“ rozhodl Cam a vstal. „Budeš bydlet tady.“ Jase mě objal kolem ramen. „S tím nápadem souhlasím.“

Potěšilo mě to, protože bych se v žádném případě zpět nevrátila, ale byla to velká laskavost.

„Nechci být osina v zadku.“

„Cam stejně většinu času tráví u mě,“ namítla Avery. „Takže to tu budeš mít skoro pořád jen pro sebe.“

„Ale…“

„Je to skvělá nabídka,“ promluvil Jase a přitáhl mou pozornost. „Nechci, aby ses vrátila do toho pokoje. Takže buď zůstaneš tady, nebo budeš bydlet se mnou v domě bratrstva.“

Z myšlenky na to, že bych měla být pod jednou střechou s Erikem, se mi udělalo mdlo. „Chci platit nájem nebo něco. Najdu si práci, až se trochu zlepší stav mojí nohy.“

Cam to odmávl. „Jestli chceš, udělej to. Ale žádnej spěch. Nájem je zaplacenej až do léta.“

Když bylo rozhodnuto, že zůstanu v Camově bytě, hodně strachu se rozplynulo jako dým

ve větru. Raději bych spala na ulici, než bych se vrátila do toho pokoje. Někdo si možná myslí, že je to divné, ale nevěděla jsem, jestli bych do té budovy dokázala ještě někdy vstoupit. Ještě horší bylo, že jsem pochybovala o tom, že se někdy zbavím vzpomínky na její… na její oběšené tělo.

„S Camem sem dovezeme většinu tvých věcí,“ oznámil Jase. „Řekni mi, co chceš přivézt, a já to sem dopravím.“

Zadívala jsem se na oba dva trochu v obavách, že budou nějaký čas jenom spolu. Jase zachytil můj pohled a mrkl na mě.

„Budeme v pohodě,“ slíbil.

Cam se drsně usmál a prokřupl si klouby. „Jo, budeme úplně v pohodě.“

Avery seděla vedle mě na pohovce a ošila se, když pohlédla na hodiny na stěně. „Jsou pryč nějak moc dlouho.“

Pomalu jsem přikývla. „Jo.“

Calla se dnes ráno vrátila z návštěvy rodiny. Když uslyšela tu novinu, napsala mi a přišla

za mnou chvíli poté, co kluci odešli. Seděla v křesle a povytáhla obočí. „Proč si děláte takový starosti, že jim to dlouho trvá?“

„No, protože existuje šance, že zabijou jeden druhýho. Cam není zrovna šťastnej, že jsme s Jasem spolu…“

„Počkat. Cože?“ Naklonila se dopředu a vytřeštila oči. „Ty a Jase jste spolu? Kdy se to k čertu stalo?“

Zvedla jsem skleničku se sladkým čajem. „Hm, no, minulej tejden.“

„Ale já vás ve středu viděla! To tě nenapadlo mi o tom říct?“

Zčervenala jsem a pohlédla na Avery. Hleděla stranou. Ta mi nepomůže. „Prostě na to nepřišla řeč a zrovna se to stalo, takže to bylo pořád ještě čerstvý.“

„Čerstvý?“ zamumlala Avery.

„Páni.“ Calla si skrčila nohy pod sebe. „Úžasnej úlovek, Terezo. Jase je žhavej jako samo peklo.“

Zasmála jsem se. „To rozhodně.“

„Miluju tvého bratra celým srdcem,“ promluvila Avery a omotávala si konečky vlasů na štíhlé prsty. Tváře jí zrůžověly, až se v nich ztratily pihy. „Ale Jase je… jiná kategorie. Myslím tím, že mi vždycky trochu naháněl strach.“

„Opravdu?“

Pustila vlasy. „Jo. Prostě vypadá ohromně náruživě, jako…“

„Jako by ti jedna noc s ním změnila život?“ navrhla Calla a zakřenila se. „Myslím, že něco podobnýho jsem o něm řekla.“

Nevěděla jsem, co je na tom pravdy, protože tak daleko jsme se ještě nedostali, ale to, co jsem s ním zatím zažila, podporovalo Callino tvrzení. Stočila jsem oči k čaji, podivně pyšná, že tu můžu sedět a nazývat ho svým přítelem, což bylo divné. Nikdy dřív jsem se tak necítila.

V následujícím tichu jsem věděla, na co všichni myslí. Na Debbie. Ačkoli jsme se mohly bavit o jiných věcech a smát se, to, co se stalo, zůstávalo stále přítomné v našich myšlenkách.

„Netuším, proč to udělala,“ pronesla jsem, a teprve když se na mě obě holky podívaly, jsem si uvědomila, že jsem to vyslovila nahlas. „Nechápu to.“

„Občas se stává, že to nepochopíš nikdy,“ poznamenala Calla a natáhla nohy. Tváří jí probleskl smutek. „Mnohem častěji přiměje člověka k takovému rozhodnutí víc než jedna věc. Obvykle je toho víc najednou.“

Avery přikývla, zatímco si hrála s náramkem na zápěstí. „To je pravda. Spousta věcí se nahromadí, a i když jen ta jedna někoho svrhne přes okraj, je to ve skutečnosti mnoho menších či větších věcí dohromady.“

„Tomu rozumím, ale Debbie byla veselá holka. Kromě toho, že se rozešla s Erikem, byla v pořádku.“

„Ale jak mohla být veselá, když s ním byla tak dlouho?“ zeptala se Avery. „A nemyslím tím, že byla špatná kvůli tomu, že s ním zůstávala, ale kolik let jeho nepříjemného zacházení si vytrpěla?“

To byla dobrá poznámka.

„Nevíme, jaké další problémy mohla mít.“ Calla se odmlčela a přesunula svou pozornost na ruce, které si složila v klíně. „Moje máma se zabila.“

Přitiskla jsem si ruku na hrudník a vyměnila si pohled s Avery. „Cože?“

Calla sklopila bradu a kousala se do spodního rtu. „Teda ne jako Debbie. Neudělala to za jednu noc. Trvalo jí to několik let.“

„To je mi opravdu líto, Cal.“ Odložila jsem čaj stranou, sebrala jsem polštář a přitiskla se k němu. „Jak?“

„Upila se a zdrogovala k smrti. Nebyla to nehoda,“ řekla a zvedla hlavu. „Máma nechtěla žít.

Vybrala si pasivní způsob odchodu. Každopádně nikdo opravdu netušil, že na tom byla tak špatně. Všechny ošálila. Netvrdím, že se Debbie chtěla zabít už dlouho, ale prostě to nevíme.“

Měla jsem na ni další otázky, ovšem z jejího ztuhlého postoje mi bylo jasné, že víc už nám teď neřekne. „Nevím. Prostě se mi na tom něco nezdá v pořádku.“

„Copak se ti na něčem takovém může zdát něco v pořádku?“ zeptala se Avery tiše.

To byla zase dobrá poznámka, ale jak jsem v hlavě probírala vzpomínky na tu noc, věděla jsem, že mi něco nedochází – něco mi uniklo kvůli prožitému traumatu, které bylo velmi silné.

Jakmile jsem zvedla oči a střetla se s Calliným pohledem, došlo mi to. Začala jsem se zvedat, jak prudce se mi rozbušilo srdce. „Proboha.“

„Co je?“ Calla taky vstala, přestože vypadala zmateně. Podívala se na Avery, která se rovněž začala zvedat. „Co?“ vyhrkla. „Sakra, Terezo, co se děje?“

Zavrtěla jsem hlavou, jak mi to docvaklo. Jak jsem na to mohla zapomenout? „Růžovej šál.“

„Cože?“ podívala se zase na Avery.

„Na dveřích od pokoje visel růžovej šál!“ Nohy se pode mnou podlomily a já dopadla zpátky na gauč. „Do prdele…“

„Jsi v pořádku?“ Avery mě chytila za paži. Měla studené prsty. „Mám zavolat Jaseovi? Nebo Camovi?“

„Ne! Ale musím jít sepsat tu výpověď! Musím, a to hned.“ Udělalo se mi zle. „Musím jít na policii.“

„Dobrá.“ Calla popadla klíčky od svého auta. „Můžeme tě odvézt, ale musíš nám říct, co se děje.“

„Ten růžovej šál – Debbie ho pokaždé věšela na dveře, když byl uvnitř Erik a chtěli mít soukromí,“ vysvětlila jsem honem. Ruce se mi třásly. „Pověsila ten zatracenej růžovej šál na dveře, když nechtěla být rušena.“

„Fajn,“ protáhla Avery.

„Nechápeš to.“ Trochu jsem se nadechla. „Ten růžovej šál byl na dveřích, když jsem tam přišla. Myslela jsem si, že je uvnitř s Erikem, že se dali zpátky dohromady. Ten růžovej šál znamená, že tam přede mnou byl Erik!“

23. kapitola

Avery a Calla pochopily, co jsem jim řekla, že Debbie někdy během večera nebyla sama, ale nerozuměly tomu, proč to je tak důležité.

Mně to bylo jasné.

Můj rozum se nechtěl smířit s tím, že Debbie spáchala sebevraždu. Ne proto, že bych byla naivní a nevěřila, že je to možné, ale Erik tam byl a mně dávalo mnohem větší smysl, že se ten kretén přestal ovládat a… a opravdu jí ublížil.

Odvezly mě na policejní stanici, abych podala výpověď. Zatímco jsem zdůrazňovala důležitost růžové šály a že to znamená, že Debbie nebyla sama, nezdálo se, že by to dělalo policistům moc starostí.

„Dnes odpoledne máme v plánu promluvit si s jejím expřítelem,“ řekl strážník a vedl mě

z kanceláře za čekající Callou a Avery. Usmál se, ale bylo to napjaté a neupřímné, a já se cítila jako jedna z těch postarších vlezlých dam, které pozorovaly sousedy ostřížím zrakem

a vždycky nahlásily události zkresleně.

„Tak co ti řekli?“ zeptala se Avery, když jsme seděly v Callině autě.

Povzdychla jsem si. „Pověděla jsem jim, co jsem viděla a co jsem věděla. Že se s Erikem rozešla a že ji…“ Skousla jsem si ret, jak jsem si uvědomila, že jsem jim nikdy neřekla, jaký Debbiin vztah byl. Přišlo mi to nevhodné, přestože mě nikdy nepožádala, abych o tom mlčela. Ale mně bylo tak trapně – a ještě pořád je – a věděla jsem, že by Debbie asi nechtěla, aby to někdo věděl. Pověděla jsem to policii a oni si zapsali, co jsem viděla – modřiny, a to, k čemu se mi Debbie přiznala. Ovšem stejně se mi zdálo, že si policajti opravdu myslí, že se zabila sama. A pokud nikdo nevznese obvinění proti Erikovi, nic s tím nenadělají.

Avery nakoukla přes sedadlo spolujezdce, hnědé oči vykulené. „On ji bil, že jo?“

Napadlo mě, jestli umí číst myšlenky. Pohlédla jsem do zpětného zrcátka a všimla si, že

do něj zabloudila očima i Calla. „Jo, on… on ji praštil. Jednou jsem se jí na to zeptala a ona to popřela, ale potom mi řekla pravdu, když, no…“ Cam o tom ještě nevěděl a chtěla jsem, aby to tak zůstalo. „Přiznala mi to tu noc předtím, než zemřela.“

„Ježíši,“ zamumlala Calla.

Střetla jsem se pohledem s Avery a ona se laskavě usmála. „Každopádně jsem jim sdělila, co jsem věděla a že růžovej šál musel znamenat, že tam Erik byl. Řekli mi, že mají v plánu si s ním dnes promluvit.“

Avery se kousla do rtu. „Myslíš si, že jí to opravdu udělal a potom… potom ji pověsil?“

Zachvěla jsem se nad tou představou. „Nechápu, jak to může někdo někomu provést, ale na tomhle světě prostě žijí šílenci.“

Calla přikývla. „To je pravda.“

„A on se kvůli ní přestal ovládat už dřív. Možná to nebylo úmyslné,“ přemýšlela jsem nahlas.

„Možná zpanikařil a nastrojil to jako sebevraždu.“

„Zní to trochu neuvěřitelně, ovšem lidi už provedli šílenější věci.“ Avery se v sedadle otočila a pohlédla z okna. „Naučila jsem se, že nikdy nemám nikoho podceňovat.“

„Jo,“ vydechla jsem a opřela se.

Přišlo mi to bláznivé sedět tady a zvažovat, jestli vysokoškolský student mohl zabít svou expřítelkyni – úmyslně nebo ne – a pak to naaranžoval jako sebevraždu, ale jak už poznamenaly Calla i Avery, lidé se už dopustili větších šíleností.

Když jsme vešly do bytu, Cam a Jase byli zpátky a začali nás bombardovat otázkami. Chtěli vědět, jak to šlo na policii.

Ani jeden nevypadal, že by si navzájem fyzicky ublížili, a já si všimla dvou růžových krabiček na kuchyňské desce. Usmála jsem se, nemohla jsem si pomoct. Posadila jsem se na pohovku vedle Jase. On a jeho košíčky. Jeho úchylka byla asi nakažlivá, že přeskočila i na Cama.

„Nepřivezli jsme všechno, ale máme toho dost, abys byla na chvíli v pohodě.“ Jase mi shrnul vlasy dozadu. „Všechno máš v ložnici.“

„Děkuju moc.“ Pohlédla jsem z jednoho na druhého. „Oběma.“

„Není zač.“ Cam zezadu objal Avery a přitáhl si ji k sobě. „Jenom mi nepodpal byt.“

Všichni se zasmáli a já po něm střelila ošklivým pohledem. Calla se zvedla jako první, mířila do práce. Avery s Camem nemohli jeden od druhého odtrhnout oči a brzy odešli.

Jase si mě přitáhl k sobě, takže jsem seděla schoulená v jeho náručí. I když jsem moc chtěla vypnout mozek a jednoduše si užívat jeho blízkost, nedokázala jsem to.

„Myslíš si, že vyvozuju ukvapený závěry, že jo?“ zeptala jsem se a přemýšlela o tom, co jsem mu pověděla o své návštěvě na policii a svém podezření.

Shrábl mi vlasy z čela a políbil mě na spánek. „Neřekl bych, že ukvapené. Možná jen trochu rychlé, ale máš pravdu. Erik je pěkně prudkej a nebylo by to poprvý, co nad sebou někdo ztratil kontrolu a provedl něco takovýho.“

Alespoň netvrdil, že jsem blázen. „Myslíš, že policie provede pitvu?“

„Nevím.“ Držel mě pevně. „Předpokládala bys, že ji udělají, jen pro jistotu.“

Modlila jsem se, aby to tak bylo. Jestli jsou moje podezření správná, neukázalo by se to při prohlídce těla? Nelíbilo se mi, že musím myslet na Debbie v souvislosti s pitvou a příčinou smrti, jako by po ní nic jiného nezůstalo.

„Víš, co mě napadlo?“ Zavřela jsem oči. „Co kdyby to takhle daleko došlo s Jeremym? Mohl by se dost dobře ocitnout v Erikově roli, jestli to opravdu udělal.“

Jase znehybněl a dlouho na to nic neřekl. „Pak děkuju bohu, že z něj Cam vymlátil duši.

Promiň. Vím, jak se kvůli tomu cítíš, ale díkybohu za to.“

„Jo,“ zašeptala jsem. Žaludek se mi obracel z představy, že Erik zabil Debbie, ale čím víc jsem o tom přemýšlela, tím víc jsem se obávala, že je to pravda.

„Chci, abys mi něco slíbila, jo?“ Jase zvedl mou bradu, aby se mi mohl podívat do očí.

„Nechci, abys byla kdekoli poblíž Erika, a už vůbec ne sama.“

„To nebude problém,“ slíbila jsem suše.

Jase povytáhl koutek rtů. „A jestli nebudeš mluvit s policií nebo s jedním z nás, chci, aby sis nechala svoje podezření pro sebe.“

Chystala jsem se proti tomu ohradit, ale když jsem otevřela ústa, Jase zavrtěl hlavou. „Není to proto, že si myslím, že bys o tom měla mlčet. Ale jestli to Erik udělal, nechci, aby ses ocitla v nebezpečí, protože by si myslel, že znáš pravdu. O to mi jde.“

Mírně jsem se usmála. „Dobře. To zvládnu.“

Zůstali jsem tak ještě chvíli, pozorovali jsme, jak v pokoji ubývá sluneční světlo. Venku se zvedl vítr a vanul podél budovy. Čekala nás dlouhá noc a já ji nechtěla strávit sama.

„Zůstaneš tu přes noc se mnou?“ zeptala jsem se a věděla, že žádám moc. Pravděpodobně chtěl zajet na farmu nebo do domu bratrstva.

„Už mě to napadlo.“ Zakřenil se a kývl bradou k batohu položenému vedle křesla. Až doteď jsem si ho nevšimla. „Vzal jsem si čisté oblečení na výměnu, když jsme byli pryč. Musím se jenom osprchovat.“

„Děkuju.“ Natáhla jsem se a políbila ho na tvář. „Děkuju za všechno.“

Opřel se o mě čelem. „Co kdybys objednala nějakou čínu? Ta restaurace na konci ulice dělá rozvážky. Já si mezitím skočím do sprchy.“

To znělo jako dobrý plán. Objednala jsem jídlo, zatímco on zmizel v koupelně. Když jsem uslyšela téct vodu, přistihla jsem se, že zírám na dveře s bušícím srdcem.

Jak by zareagoval, kdybych se k němu připojila?

Skousla jsem si ret, když jsem si představila, jak se svlékám, odkládám berle a ortézu a odvážně vklouznu do sprchy. Vezmu mýdlo…

Povzdychla jsem si.

Obrátila jsem pozornost jinam, odbelhala se do své nové ložnice a vybalila, co jsem mohla, než jsem zaslechla, jak se zastavila voda. Vrátila jsem se zpátky do chodby, zrovna když se otevřely dveře od koupelny. „Objednala jsem kuře… páni.“

Jase stál mezi dveřmi, vlhké vlasy se mu kroutily okolo vybroušených lícních kostí. Jemné chloupky na hrudníku měl mokré. Džíny, co si na sebe hodil, mu visely nízko na bocích

a odhalovaly svaly ve tvaru V na obou stranách jeho boků.

„Je kuře páni novej pokrm?“ utahoval si ze mě a utíral si břicho bílým ručníkem.

„Je to pokrm, kterej bych si hned dala.“

Oči se mu stříbrně zaleskly. Vydal se ke mně s pohledem hladového žraloka. Zrovna když mě pohladil po tváři, někdo zazvonil.

Zavrčel a odstoupil. „Dojdu tam.“

Pozorovala jsem ho a v ústech měla sucho. Poslíček měl pěkný výhled na polonahého Jase, ale pochybovala jsem, že to bylo to nejdivnější, co ten kluk kdy viděl. Seděli jsme na pohovce, večeřeli a dívali se na televizi.

Jase tam zůstal sedět, když jsem zamířila do sprchy a smyla za sebe špínu dne. Přála jsem si, aby mě voda tekoucí mi po kůži dokázala zbavit toho, co jsem viděla, když jsem zavřela oči, nebo toho, jak se moje myšlenky vracely k růžové šále a Erikovi.

Mohl to opravdu udělat? Podle toho, co jsem viděla a co mi řekla Debbie, povahu na to měl. Když švihl tím batohem, málem nad sebou ztratil kontrolu, ale švihnutí batohem neznamenalo, že je schopen vraždy.

Voda už začínala být vlažná, když jsem vyšla ze sprchy a obalila se do měkké zelené osušky.

Natáhnout si ortézu na vlhkou kůži bylo docela obtížné, a než jsem s tím skončila, skoro jsem se zpotila.

Když jsem odešla z párou naplněné koupelny, Jase už v obýváku neseděl. Pevně jsem svírala osušku a tiše cupitala do ložnice.

Jase věšel moje oblečení a tiše si u toho prozpěvoval. Neslyšel mě, jak jsem se zastavila ve dveřích. Hrdlo se mi stáhlo, zatímco dal na věšák svetr, který musel najít v šatníku nebo přinést z koleje. Jakmile se otočil k posteli a zvedl hromádku džín – složených džín – všechno moje oblečení bylo uklizené.

„Ty jsi ale opatrovník.“

Vycouval z šatníku a zadíval se ke dveřím. V rukou mu zůstaly už jen jedny džíny, na něž zapomněl, když si mě stříbrnýma očima prohlédl od hlavy až k patě. „Zatraceně.“

Zčervenala jsem až po kořínky vlasů. „Děkuju, že jsi poschovával moje oblečení.“

„Hm, jo.“ Upustil moje džíny na podlahu a vydal se ke mně. Z intenzity jeho pohledu se mi skoro chtělo vycouvat a zároveň se k němu rozběhnout. Položil mi na paže jenom konečky prstů a propaloval se do mě pohledem. „Udělám teď jeden bláznivej návrh, jo?“

„Jo.“

Povytáhl koutek rtů. „Myslím, že by ses měla takhle projít alespoň dvakrát denně, když budu s tebou. Jednou ráno. Jednou večer.“

Zasmála jsem se. „Prostě chceš, abych poskakovala kolem v ručníku?“

„Poskakovala. Kráčela. Seděla. Stála. Dýchala.“ Otřel se mi rty o tvář a já se zachvěla.

„Spokojím se s čímkoli.“

Jen lehce jsem pootočila hlavu a naše rty se spojily. Polibek začal sladce, Jase se konečky prstů dotýkal mého obličeje. Když mi přejel po rtech jazykem, abych otevřela ústa, povolila jsem sevření na osušce.

Líbilo se mi, jak líbá, jak mě ochutnává a dokáže mě svými rty a jazykem málem zvednout na špičky. Dech se mi zrychlil, když se přiblížil a dělilo nás už jenom pár centimetrů.

Probouzela se ve mně touha, byla jsem rozpálená. Šlo o víc než jen o fyzickou potřebu.

Chtěla jsem, aby nás nic neoddělovalo.

Zasténal do mých rtů. „Chci tě.“

Žilami mi proudila tekutá láva. „A já chci tebe.“

Sjel rukama po mém těle až k osušce a zhluboka zavrčel. Naklonila jsem se k němu. „Jsem tvoje,“ zašeptala jsem.

Zase mě políbil, propletl naše jazyky. Když se odtáhl, kousl mě do rtu, až jsem zalapala po dechu. Otevřela jsem oči a utopila se v jeho stříbrném pohledu.

Včera v noci Jase udělal správně, když nechtěl zajít dál. Nerada bych měla naše poprvé zahalené přízraky. Stejně jako on jsem toužila po tom, aby to bylo dokonalé. Chtěla jsem si jednou na tuhle chvíli vzpomenout a ničeho nelitovat.

Věděla jsem však, že to nejde naplánovat dokonale. Oba jsme toužili po tomtéž. Rozplývala jsem se z toho, že Jase chtěl udělat všechno správně, zároveň si ale neuvědomoval, že už vše správně udělal.

Zhluboka jsem se nadechla, sebrala kuráž a uvolnila uzel na osušce. Jako bych vystoupila na pódium a věděla, že se všechny oči upírají na mě, ale tohle bylo jiné – silnější. Protože pouze na jeho očích záleželo a právě teď jsem byla celý jeho svět.

Zatahala jsem za uzel a nechala osušku spadnout.

„Ježíši,“ zavrčel a prudce se nadechl.

Úplně nahá až na velice sexy modrou ortézu jsem se cítila zranitelnější než s kýmkoli jiným ve svém životě.

Jase o krok ustoupil a spustil ruce podél boků. Zaťal a uvolnil pěsti. „Uvědomuješ si, jak jsi nádherná? Jakej máš na mě účinek?“ Po jeho slovech jako by mě zahalil příjemný závoj. Jase pomalu zavrtěl hlavou. „Nemyslím, že to opravdu chápeš, protože kdybys tomu rozuměla, myslím, že bys tu nemohla prostě stát. Bože, Tess, není na tobě místečko, které by v mých očích nebylo dokonalé.“

Měla jsem spoustu nedokonalostí. Když jsem přestala tancovat, ztratila jsem pružnou postavu. Mohly za to cheeseburgery. Boky jsem měla zakulacenější, stehna silnější. Místo dokonale plochého břicha, kterým jsem se dřív chlubila, jsem měla malou vypouklinu. A taky větší prsa. To nebylo špatné, ale taky jsem měla větší zadek.

V jeho očích jsem se však cítila krásnější než kdy dřív.

Ještě nikdy jsem nebyla tak nedočkavá. Jeho pohled se mnou prováděl divy. Červenala jsem se, byla vzrušená a věděla jsem, že dělám správné rozhodnutí.

„Nikdy jsem… nebyla takhle smělá,“ vydechla jsem třesoucím se hlasem. „Ale tohle je pro

nás ta pravá chvíle. Já tě chci, Jasi. Chceš ty mě?“

„Jo.“ Hlas měl chraplavý. Zvedl oči výš a podíval se na moji hruď, až mě rozbolela touhou po jeho doteku. „Chci tě.“

Potom se mě dotkl, sevřel rukama moje nadloktí a sklonil hlavu. Prameny jeho jemných, ještě vlhkých vlasů mě zašimraly na tvářích. „Víš jistě, že tohle chceš?“

„Nikdy jsem si nebyla jistější.“

Jeho nahá hruď se vzedmula a otřela o mou. Ten pocit mě rozechvěl. Z hrdla se mu vydral hluboký zvuk. „Zůstaň tady. Nehýbej se, jasný?“

„Jasný.“

Rychle mě políbil a prudce se nadechl, než se odtáhl a odešel z ložnice. Vrátil se za pár vteřin s několika balíčky v ruce. Povytáhla jsem obočí a začala se usmívat. „Ses připravil, co?“

Potměšile se ušklíbl. „S tebou chci být připravenej.“ Hodil je na postel za mě a já couvla, až jsem narazila nohama do matrace. „Sleduješ mě?“

„Nedívám se nikam jinam.“

Zadrhl se mi dech, když se široce usmál, ale jakmile rozepnul knoflík na džínách, přestala jsem dýchat. Následoval zip a potom jeho džíny sklouzly dolů. Ve vteřině zmizely a s nimi

i boxerky.

Když jsem ho uviděla, zalapala jsem po dechu a Jase se zasmál. Byl naprosto skvostný.

Jeho tmavě opálená pokožka se vlnila na všech správných místech.

Jase byl… no, dobře vybavený. Velmi dobře.

Dva prsty mi zatlačily na bradu a zvedly můj pohled. „Líbí se ti, co vidíš?“ Zachvěla jsem se. „Ach, ano.“

„To je dobře.“ Políbil mě a vzduch v pokoji ztěžkl sexuální touhou. „Nemáš tušení, jak dlouho jsem po tomhle toužil,“ zamumlal mi do rtů a objal mě kolem pasu, zvedl mě, až jsem se ocitla ve stejné výšce jako on. Dalším polibkem zažehl oheň. „Kolikrát jsem ležel v noci vzhůru

a myslel na to, jak jsme takhle spolu.“

„Stejně tak jsem o tom snila já,“ přiznala jsem, když mě položil doprostřed postele. „Nechci už čekat ani chviličku.“

„Ani já.“ Popadl kondom, roztrhl sáček a natáhl si ho.

Sklonil se ke mně, přejížděl rty po mé zarudlé tváři a níž, propaloval cestičku na mé hrudi, sál a kousal, až jsem se proti němu netrpělivě vzpínala. Když jsem do něj zatlačila boky, zatřásl se. Ruce měl všude. Hladil mě, jako by se snažil vrýt si linie mého těla do paměti.

Rozbolavělá a napjatá jsem se k němu prohnula a přejela mu rukama po hrudníku. Touha mě zaplavila jako protržená přehrada po dlouhých deštích.

„Nechci to uspěchat.“ Vjel rukou mezi nás a vklouzl prstem do mého těla, jak mi roztahoval stehna. „Chci tě líbat úplně všude a ochutnávat tě, protože si to zasloužíš, ale myslím, že už nedokážu čekat, kotě. Opravdu ne.“

Třásl se, když to říkal. Pomalu vytáhl prsty a hleděl mi přímo do očí. Málem jsem se roztříštila na kousíčky, sotva jsem ucítila, jak do mě zatlačil.

„Bože, jsi tak…“ Odmlčel se, jako by nedokázal mluvit.

Když byl z poloviny uvnitř, ten tlak a pocit naplnění byl neuvěřitelný. Zvedla jsem boky

a obtočila mu nohy kolem pasu. Když přitlačil a dostal se celý dovnitř, pokoj naplnilo naše společné vzdychání.

Jase ztěžka oddechoval a bojoval o kontrolu, aby se nepohnul. „Jsi v pořádku?“

Protože to byla už docela dlouhá doba, co jsem naposledy měla sex, trochu to pálilo, ale byla

jsem v pohodě. „Jo.“

Sladce mě políbil a sevřel mi tvář. „Neexistuje nic lepšího, než když cítím, jak mě pevně svíráš.“

„To platí i pro mě.“ Chytila jsem ho za vlasy, vyrazila boky proti jeho a Jase dosavadní sebeovládání opustilo.

Přirazil do mě, s každým dlouhým mocným přírazem se dostával hlouběji. Tělo se mi napjalo, když mě chytil za boky a kolébal mnou proti sobě. Rostoucí intenzita se proměnila v horečnatý rytmus, který roztrhl stavidla slasti. Rozkoš sílila, jak se pohyboval rychleji a přirážel do mě, zatímco jeho ruce objevovaly mé tělo, prohlubovaly požitek, dokud se těsně utažená smyčka hluboko uvnitř mě nezačala rozplétat, aby mě proťala.

Jase mě hluboce políbil, já se rozpadla na milion kousíčků a celá jsem se chvěla. Moje tělo se třáslo a on mě brzy následoval, vykřikl a zabořil mi hlavu do krku. Jakmile mnou projelo poslední zachvění, sklouzla jsem rukama líně po jeho zádech, zatímco Jase sebou pořád škubal.

Uběhlo několik minut, než se zvedl na lokty. „Tess, kotě…“

Otevřela jsem oči, spatřila jeho stříbrný pohled a znovu jsem se zamilovala. „To… to bylo úžasné.“

Zůstali jsem propojeni ještě celou věčnost, než se odtáhl a rychle vylezl z postele, aby odhodil kondom do nedalekého koše. O pár vteřin později se vedle mě natáhl. Leželi jsme, on na boku, já na zádech, a hleděli jsme na sebe ještě dlouho poté, co se naše dýchání uklidnilo.

Jase se potměšile ušklíbl. „Víš, že… že mi to přišlo jako poprvé?“ Rozesmál se a sklonil hlavu, aby mě políbil na rameno. „Zní to hloupě, co?“

„Ne. Vůbec ne.“

„Opravdu mi to tak přišlo. Dokonce ani nemůžu tvrdit, že moje poprvé bylo takhle dobré, a to jsem si tenkrát myslel, že jsem objevil klíč k životu.“

Zasmála jsem se a otočila se s k němu. Ňadry jsem se dotkla jeho hrudi. Když mi položil ruku na boky, oči se mu zaleskly. Zavřela jsem víčka a očekávala polibek. Nemusela jsem čekat dlouho. Kousl mě do spodního rtu a já vzdychla: „Zní to skvěle.“

„A víš, co ještě zní skvěle?“ Přisunul se blíž a já ho ucítila na břiše. Vykulila jsem oči. Zatvářil se potměšile a sklouzl tělem po mém. Drobné chloupky rostoucí mu na hrudi mě lechtaly na kůži a ještě přidávaly na smyslnosti tomu, že nás nic neoddělovalo.

Zadržela jsem dech. „Už?“

„Říkal jsem ti, že s tebou jsem vždycky připravenej.“

„Jo, ale… ou!“ Strčil mi ruku mezi stehna a stiskl. V obličeji se mu zračila jasná výzva. „A co ty?“

Jako by vlastnil spínač k mému sexuálními pohonu. Bylo to báječně směšné. Trhla jsem boky, když vsunul prst dovnitř. „Co myslíš?“

„Myslím, že jak jsi zalapala po dechu, znamenalo to ano.“ Políbil mě na zpocený spánek.

„Chci tě. Zase.“ Sklouzl rty přes mou zarudlou tvář k ústům a zmocnil se jich v hlubokém, spalujícím polibku. „Chci do tebe. Hluboko.“ Vytáhl ruku, sáhl za sebe, šátral kolem sebe,

dokud nenašel v přikrývkách kondom. O vteřinu později mě popadl za boky, zvedl si mě do klína a otočil se na záda. Hluboce zavrčel, až to dunělo, a když do mě zatlačil špičkou, zaplavil mě žár. „Chci do tebe zajet tak hluboko, že mě nikdy nedostaneš ven. Chceš to?“

Sklopila jsem řasy a zašeptala: „Jo.“

„Podívej se na mě,“ požádal mě zhrublým, nebezpečně svůdným hlasem. Poslechla jsem bez

zaváhání. Oči měl jako tekuté stříbro. „Bože, takhle jsi nádherná.“ Zvedl ruku a odhrnul mi vlasy dozadu přes rameno. Potom sjížděl prsty níž, k mému prsu. Sevřel mě a palcem pohladil ztuhlou bradavku. „Myslím, že tohohle se nikdy nenabažím.“

Chytila jsem se ho za ramena a prsty na nohou se mi zkroutily. Centimetr po centimetru do mě pronikal, dokud neudělal, jak slíbil. Jedna věc vedla k další a stejně jako poprvé to netrvalo dlouho, než jsme se oba dostali na hranu uvolnění. Nezdálo se, že by moje pozice

obkročmo vadila mému koleni, protože jsem se hlavně soustředila na tlak narůstající ve svém lůně, jak jsem se houpala nahoru a dolů. Naráželi jsme jeden do druhého, naše těla se napínala a chňapala po sobě, až jsme se oba roztříštili na milion kousků a naše jména nám navzájem drsně unikla z úst.

Jase mě objal a přitáhl si mě k hrudi, ponořený do mě sebou škubal a přejížděl mi rukou nahoru a dolů po zádech, zamotal mi ji do vlasů.

Už nikdy jsem se nechtěla pohnout. A už vůbec ne, když mi jemně otočil hlavu a horkými rty mě líbal na hrdle a šeptal ta nejsilnější slova, jaká jsem znala: „Miluju tě.“

24. kapitola

Miloval mě.

Ta šeptaná slůvka mě rozechvívala, přehrávala jsem si je znovu a znovu. Miluje mě. Jako by se sen stal skutečností, jako šťastně až do smrti z milostných románů. Kluk, do kterého jsem byla roky zblázněná, jehož jsem milovala, mě taky miloval. A byla to dobrá láska, taková, jež

o vás pečuje a vzkvétá, která vás nebolí a neničí. Láska, jakou mají můj bratr a Avery. Už jsem neměla důvod jim závidět, protože jsem měla velkou lásku s pohádkovým koncem.

Třásly se mi ruce, když jsem ho hladila po stranách, a jeho vypracované svaly se pomalu uvolňovaly a dech se vracel k normálu. „Taky tě miluju,“ zašeptala jsem mu ze strany do krku a usmála se. Pokožku měl úplně vlhkou.

Jeho paže na mých bedrech se napjaly a potom mě uchopil za boky. Zvedl mě a jemně mě položil vedle sebe. Políbil mě na spánek. „Budu hned zpátky.“

Zavřela jsem oči, povzdychla si a otočila se na bok. Jase zmizel v koupelně, a když se vracel, zhasl v ložnici světlo. Vylezl si na postel vedle mě a objal mě.

Nemluvil, ale mně to nevadilo, protože už řekl všechno, co jsem od něj potřebovala slyšet.

Uvnitř jsem se cítila příjemně a v teple a usnula s úsměvem jako kočka, která si pochutnala na celé kleci plné kanárků. Jaseovy paže a jeho tělo přitisknuté na moje poskytovaly útulné teplo, které na čas zahnalo tu temnotu víkendu.

Nevím, jak dlouho jsem spala, a věděla jsem určitě, že jsem nesnila, ale teplo za mými zády bylo pryč, a právě to mě vytrhlo ze spokojeného oparu spánku.

Jakmile jsem otevřela oči, zrak se mi pomalu přizpůsoboval okolí. Do stínů zahalujících ložnici se vplížilo světle modré světlo. Natáhla jsem ruku a našla místo vedle sebe, kde ležel Jase, prázdné. Pořád ještě trochu omámeně jsem se překulila na záda.

Jase seděl v rohu postele, lokty se opíral o skrčená kolena. Hlavu měl v dlaních a nahá záda shrbená.

Pavučinu spánku roztrhaly obavy. Posadila jsem se. „Jsi v pořádku?“

Trhl hlavou, jako bych ho vyrušila z hlubokého zamyšlení. Ve slabém světle byly jeho oči tmavé a plné stínů. „Jo, prostě jsem… na něco zapomněl.“

Trochu zmatená jsem se dívala, jak vstal a zvedl z podlahy džíny. Natáhl si je a zapnul.

Knoflík nechal být a otočil se ke mně. „Musím se vrátit do domu bratrstva. Nechal jsem tam nějaký věci, co budu potřebovat do školy.“

„Dobře.“ Svraštila jsem obočí. „Můžeme vyjet dřív a stavit se tam cestou, takže nemusíš…“

„To je v pohodě.“ Prudce se sehnul, políbil mě na tvář a odtáhl se. „Dveře za sebou zamknu, takže nemusíš vstávat. Můžeš ještě pár hodin spát. Vyzvednu tě okolo půl devátý.“

Přikývla jsem a najednou uvnitř ucítila chlad. „Jasně.“

Jase vycouval ke dveřím, otočil se, pak se však zarazil a ohlédl se. Sotva jsem rozeznávala jeho rysy. „Tess…“

Dech se mi zadrhl v hrdle.

Zdálo se mi, že sklonil hlavu, potom jsem uslyšela, jak se zhluboka nadechl. „Děkuju ti za minulou noc.“

Děkuju ti za minulou noc?

Úplně mi tím vyrazil dech, takže než jsem byla schopna otevřít ústa, uslyšela jsem dveře, jak se otevřely a zavřely. Poděkoval mi? Ne že by na tom bylo něco špatného, napadlo mě, ale

přišlo mi zvláštní, že řekl zrovna tohle, obzvlášť když mi před pár hodinami šeptal, že mě miluje.

Žaludek se mi zhoupl a vzápětí se zauzloval.

Seděla jsem na posteli, minuty se měnily v hodiny, až se do místnosti prodralo bledé světlo

a zahnalo zbytky noci. Nic se neděje, přesvědčovala jsem se. Nemusím si nic představovat kvůli jeho náhlému odchodu. Tvrdil, že si potřebuje vyzvednout nějaké věci do školy, to je celé.

Ale neřekl mi, že mě miluje, když odcházel.

Pevně jsem sevřela víčka a zoufale se snažila ignorovat ten prázdný pocit rodící se v mé hrudi a rychle se naplňující nejistotou a pochybami.

Všechno je v pořádku po tom, co jsme spolu strávili minulou noc. Nemůžu si dovolit přemýšlet o čemkoli jiném, protože… Silně jsem zavrtěla hlavou, až mi krkem projela ostrá bolest.

Všechno musí být v pořádku.

Když mě o pár hodin později Jase vyzvedl, byl tichý. A já taky. Už jsem znovu neusnula, a než jsem nastoupila do jeho džípu, stal se ze mě uzlíček nervů. Zastavil mi před Whitehallem

a myslím, že jsme si za celou dobu řekli asi pět slov.

Něco bylo špatně.

Ale než jsem vešla do Whitehallu, moje obavy ohledně Jase ustoupily stranou. Lidé na mě totiž zírali. Ne kvůli mým berlím. Dvojice či trojice se k sobě otáčely. Někteří si šeptali. Jiní ne.

„To je ona, ta, co ji našla.“

Než jsem se o hodinu později dobelhala na historii, zaslechla jsem totéž už asi čtyřikrát. Jakmile mě Calla spatřila, zamračila se na mě. „Vypadáš strašně.“

„Díky,“ zamumlala jsem.

Zastrčila si pramen blond vlasů za ucho a zamračila se ještě silněji. „Promiň. To bylo hnusný přivítání. Jsi v pohodě?“

Ne. Nebyla jsem. Z mnoha zatracených důvodů. „Všichni na mě zírají.“

Rozhlédla se po místnosti. Pár studentů před námi se ohlédlo přes ramena, sotva jsem se posadila. „Nikdo se na tebe nekouká.“

Ošklivě jsem se na ni zadívala a ona sebou cukla. „Díky, že se snažíš, abych se cítila líp, ale všichni na mě zírají, jako bych je morbidně fascinovala.“

Calla se zamračila na kluky vpředu. Oba se honem otočili. „Vykašli se na ně,“ poradila mi.

„A oni přestanou zírat. Nebo ti to začne být jedno. Věř mi, vím to.“

Přikývla jsem a ze všech sil se snažila ignorovat zvědavé pohledy spolužáků. Člověk by si myslel, že na tom, co jsem zažila, není nic vzrušujícího, ale bylo to stejné, jako když lidé očumují bouračku.

„Tak jak se má dnes ďábelskej Jase?“ zeptala se, když jsme odcházely z hodiny historie.

Zabrousila tak k dalšímu tématu, do nějž jsem nechtěla zabřednout.

„Nevím,“ přiznala jsem a srovnala si berle. Měla jsem chuť je mrštit na davy jdoucí proti nám.

„Byl dnes nějak náladovej a tichej.“

Protočila panenky. „Typičtí kluci. Obviňují nás z PMS, ale jim se mění nálada rychleji než těhotným ženským.“

Došly jsme na zastávku, odkud nás autobus odveze do západního kampusu. Rozhlédla jsem se po davu. Nikdo nám nevěnoval pozornost a asi jsem neměla nic říkat, ale potřebovala jsem se někomu svěřit. Zašeptala jsem: „Ale my jsme se spolu v noci vyspali.“

Vyšpulila rty do dokonalého O.

„Bylo to poprvý,“ dodala jsem a cítila, jak rudnu. „A než se zeptáš, jo, bylo to skvělý. Bylo to

zatraceně úžasný, ale brzy ráno jsem se probudila a on prostě seděl na posteli. Potom odešel a tvrdil, že si musí něco vyzvednout u sebe v pokoji, a když jsem se s ním později ráno viděla, sotva se mnou promluvil.“

Zaklapla pusu. „No dobře. Pohádali jste se nebo něco?“

„Ne. Nic takovýho.“

„Možná si opravdu jenom musel něco vyzvednout a ráno byl prostě unavenej. Nebo neměl dobrou náladu,“ pronesla po chvíli. „Tak či tak se ho prostě zeptej, co se s ním děje. To je lepší, než abys tu stála a nervovala se kvůli tomu. I bez toho máš dost starostí.“

Měla pravdu, ale dokonce ani ona nevypadala, že je přesvědčená o vlastních slovech, a můj žaludek se ještě víc zkroutil. Prostě se ho musím zeptat. A udělám to při první příležitosti.

Zeptám se ho, jestli je v pohodě, a on mi poví, že všechno je v pořádku, a já se pak jenom budu cítit hloupě, že jsem dělala z komára velblouda.

Když Jase dorazil na hodinu hudby, nálada se mu moc nezlepšila. Pozdravil Callu, usmál se na mě a potom zíral přímo před sebe, jako by byl ponořený do toho, co profesor drmolil. Což

byla strašná blbost, protože pravděpodobně ani jedna osoba v celé třídě netušila, o čem mluví. A jeho úsměv byl strnulý a nedosáhl do jeho ocelových očí. Ten úsměv byl jednoduše špatný,

falešný. Připomínal mi úsměv doktora Morgana. Podobný měli i policajti, když mě vyprovázeli ze svojí kanceláře.

Dlaně se mi potily, takže mi pero v ruce klouzalo. Za celou hodinu jsem byla schopná napsat asi dvě nebo tři věty. Poté co jsem se rozloučila s Callou, jsem se dobelhala k Jaseovu džípu. Jako obvykle mi vzal tašku a položil mi ji na podlahu vedle nohou, abych se k ní mohla snadno dostat.

Když jsem nikde nezahlédla známou růžovou krabičku, skousla jsem si ret a pozorovala ho, jak obešel zepředu džíp. Šedou čepku měl staženou nízko do čela, vykukovaly z ní jenom konečky vlasů. Nasedl a zabouchl za sebou dveře. Z jeho tvrdého výrazu se mi sevřel žaludek.

Zatímco Jase couval s autem, měla jsem v ústech sucho. Vyjel na hlavní cestu vedoucí do východního kampusu. Plná úzkosti a nejistoty jsem se celou dobu, co hledal místo

k zaparkování poblíž Byrdova centra, snažila uklidnit nervy a promluvit.

Pevně jsem sevřela ruce a ztěžka polkla. „Je všechno v pořádku?“

Jase zhasl motor a vytáhl klíče. Opřel se, zvedl ruku a upravil si čepici. Svaly mi ztuhly, jak v napjatém tichu ubíhaly vteřiny.

„Ne,“ promluvil nakonec tak tiše, až jsem si myslela, že špatně slyším. „Nic není v pořádku.“

Otevřela jsem ústa, ale ať už jsem chtěla říct cokoli, odumřelo mi to na rtech, když ke mně vzhlédl. Bože, tohle bude zlé. Hodně zlé. Svaly mi vypověděly službu, úplně ochably.

„Nevím, jak to říct.“ Stiskl rty, zatímco mě začalo pálit v hrdle. „Je mi to líto.“

„Co je ti líto?“ zaskřehotala jsem. Protože mu přece nemůže být líto, co se mezi námi stalo.

To v žádném případě.

Pohlédl stranou a naklonil hlavu. „Je toho na mě moc.“

Pomalu jsem zamrkala a cítila se, jako by mi unikla první půlka tohohle rozhovoru. „Čeho?“

„Tohohle,“ zdůraznil a zvedl ruce. „Tohle je prostě hrozně moc – ty a já.“

Svírala jsem ruce tak silně, až se mi nehty zarývaly do dlaní. „Já… já to nechápu.“ I mým vlastním uším ta slova zněla uboze a pateticky. V obličeji jsem úplně zbledla. „Co se děje?“

„Je toho strašně moc.“ Zavřel oči, tvářil se napjatě. „Je toho strašně moc a příliš brzy.“

„Čeho je moc? Nás dvou? Jdeme na to moc rychle?“ Myslel si to, protože jsme se spolu

vyspali? To se zdálo dost nepravděpodobné u někoho s jeho reputací. Chápala jsem, že chtěl jít správnou cestou, a včerejší noc byla správná. „Můžeme zpomalit, jestli si myslíš, že to potřebujeme…“

„Já takhle nemůžu,“ přerušil mě a otevřel oči. „Je to moc vážný a myslel jsem, že jsem na to připravenej, ale nejsem.“

On si myslí, že není připravenej? Co ho k čertu brzdí? Věděla jsem o Jackovi a jak to ovlivní budoucnost s… Vtom mi to došlo. Prudce jsem se nadechla. Tady nešlo o Jacka ani o nás. Šlo o Jackovu mámu.

„Tohle je kvůli ní, že? Jsi…“

„Nebudu o ní mluvit,“ vyštěkl a něco v mé hrudi prasklo, hluboká puklina, která se rozšiřovala a roztrhla mě vedví, zatímco pokračoval: „Nechci nic vážnýho. Ne když je Jack tak malej a já se musím soustředit, abych dostudoval a sehnal si práci a pomohl Jacka vychovat.“

„A já nikam mezi to nezapadám?“

Na chvíli se střetl s mýma očima. „Ne. Nemůžeš. Protože já si nemůžu projít…“ Sklapl čelisti a prudce zavrtěl hlavou. „Promiň. Prosím, já jsem ti nikdy nechtěl ublížit. To je to poslední, co bych kdy chtěl. Musíš mi věřit.“

Hruď se mi prudce zvedla a měla jsem pocit, jako by sáhl dovnitř, rozdrtil mi plíce a zmuchlal je jako papír. Pálení v hrudi sílilo a pálily mě i oči. Snažila jsem se uklidnit, ovšem ta bolest byla syrová a skutečná.

„Já vím, že jsem ti ublížil, a moc se omlouvám.“ Rychle na mě pohlédl a napjal se. Puklina se prohloubila. „Pořád tě budu vyzvedávat, abych tě odvezl do školy a na výuku,“ vyhrkl, zatímco jsem na něj zírala. „Nechci, aby sis kvůli tomu dělala starosti.“

Odtáhla jsem se dozadu, opřela se o dveře, když ke mně skrz šok konečně proniklo, co říkal.

Jako bych ztratila pevnou půdu pod nohama. Zahnala jsem horké pálící slzy. „Jen abych si to ujasnila. Nechceš být můj kluk, ale chceš být můj šofér?“

Jase zamračeně stáhl obočí. „Chci být tvůj kamarád, Tess. Ne tvůj šofér.“

Mělce jsem se nadechla a otočila se k čelnímu sklu. Myšlenky mi vířily hlavou, zatímco se mi převracel žaludek. Pokožka mě mravenčila.

„Je mi to…“

„Přestaň to říkat!“ Slza mi stekla po tváři a já ji drsně otřela. „Prostě se přestaň omlouvat, protože tím to ještě víc zhoršuješ.“

Mlčky přikývl.

Ruce se mi třásly, když jsem se natáhla pro tašku. Otupěle jsem ji zvedla a otevřela dveře. Nepokusil se mě zastavit, když jsem nemotorně vyklouzla ven, ale vypadal, jako by se chystal vysednout, aby mi podal berle.

„Ne,“ vyhrkla jsem chraplavě. „Nestojím o tvou pomoc.“

Jase v sedadle ztuhl a prudce se nadechl. „Ale já ti chci pomoct, Tess. Rád bych, aby…“

„Abychom byli kamarádi?“ Drsně jsem se zasmála. „To myslíš vážně?“ Tvářil se úplně vážně.

A tím bylo tohle celé ještě podělanější. Shrnovalo to, jak plytké jeho city ke mně byly.

„Nemůžeme být kamarádi. Já se s tebou kamarádit nemůžu, protože tě miluju a tys mi ublížil.“

Škubl sebou, ale žádnou radost mi to neudělalo. Vytáhla jsem berle, ten pohyb mě připravil o rovnováhu a já klopýtla a upustila tašku s učebnicemi.

„Tess!“ Jase otevřel dveře. „Zatraceně, dovol mi, abych ti pomohl.“

Tiše jsem zaklela, přes závoj slz tašku zvedla a hodila si ji přes rameno. V tu chvíli už stál

přede mnou a držel moje berle.

Vytrhla jsem mu je a celá se třásla. „Přála bych si, abys přišel na to, že je toho na tebe moc, než jsme o nás řekli bráchovi.“ Vzlykla jsem a couvla. „Kéž by ti to došlo dřív, než jsme se milovali.“

Jase sebou s otevřenými ústy trhl.

Odvrátila jsem se od něj a už se neohlédla. Odcházela jsem pryč. Nešla jsem do Doupěte, protože bych nedokázala čelit Camovi a Avery. Zapírala jsem berle do země a mířila na lavičku poblíž Knutti. Potřebovala jsem se sebrat a uklidnit se. Jestli ztratím nervy na veřejnosti, jen se ještě víc ponížím.

Proboha, Cam vyletí z kůže. On rozhodně… Gumová koncovka na berli praskla a já se málem svalila na chodník.

Zoufalá a citově roztříštěná jsem přenesla váhu na svoje nohy, sebrala berle a strčila je

do nejbližšího koše na odpadky. Trčely z něj jako nohy a pár lidí procházejících kolem se na mě divně dívalo, když jsem kulhala po ulici směrem k prázdné lavičce.

Než jsem se posadila, v koleně už mi tepalo, ale bylo mi to fuk, protože to nebylo ničím ve srovnání s tím, jak jsem se cítila uvnitř. Opřela jsem se lokty o stehna a sevřela hlavu do dlaní. Pevně jsem zavřela oči proti přívalu oslepujících slz.

Co se stalo?

Jase byl během víkendu tak dokonalý a poslední noc… poslední noc byla jedna

z nejúžasnějších v mém životě. Nešlo jenom o šukání. Milovali jsme se. Bylo to dokonalé a ve správnou chvíli, ale…

Proboha, byla jsem takový blázen, že jsem to začala? Že jsem slova pronesená ve chvíli vášně považovala za skutečnost?

Nikdy jsem se necítila naivnější a hloupější než v tomto okamžiku. Za dva týdny mi bude devatenáct, ale najednou jsem si připadala moc mladá a zároveň moc stará.

Po chodníku zadul studený vítr a rozfoukal mi vlasy. Zachvěla jsem se, ale sotva jsem chladný říjnový vzduch vnímala. Sevřela jsem prsty ve vlasech. Slzy mi promáčely řasy a paže se mi třásly.

Nevím, jak dlouho jsem tam seděla, ale začínala jsem ztrácet nervy. V žádném případně nezvládnu odpolední vyučování. Vytáhla jsem mobil a poslala Calle textovku. Prosila jsem ji, aby mě vyzvedla a odvezla domů. Když odpověděla, že je na cestě, popsala jsem jí, kde jsem,

a zastrčila telefon do tašky.

Zhluboka jsem se nadechla, pomalu vydechla a nechala uslzené oči bloumat po trávníku.

Ztuhla jsem, když jsem zahlédla Erika, jak stojí pod malým opadaným stromem poblíž chodníku.

Hleděl přímo na mě.

Po zádech mi přeběhl mráz, když se odtáhl od stromu a dlouhými kroky zkracoval vzdálenost mezi námi. On byl ta poslední osoba, s kterou jsem se chtěla setkat, obzvlášť vzhledem

ke svému podezření.

Jak se blížil, viděla jsem, že vypadá stejně strašně jako já, ale z jiného důvodu. Jindy upravené vlasy měl rozcuchané a byl bledý ve tváři. „Napovídalas policajtům, že jsem byl s Debbie, než… než umřela.“

Několikrát jsem zamrkala, opřela se a pokusila se utřídit si myšlenky, abych dokázala vést hovor, o který jsem nestála. „Řekla jsem jim o té růžové šále a…“

„Nebyl jsem tam. Rozešla se se mnou, jak určitě víš, a tys z toho byla zatraceně nadšená.“

Ohnul se v pase a zahleděl se mi přímo do očí. Byl tak blízko, že jsem viděla i drobné vrásky kolem jeho očí. „A řeklas jim, že jsem ji praštil. Víš, že to není pravda.“

Nevěřícně jsem na něj zírala. To je kravina, věděla jsem, že to je pravda.

„Jestli víš, co je pro tebe nejlepší,“ prohlásil, „budeš držet hubu.“

25. kapitola

„Takovej kretén!“ Calla svírala krabici zmrzliny, kterou jsme našly v ledničce. „Zatracení kluci. No vážně. Ať táhnou do prdele!“

Oči jsem měla oteklé a uslzené, protože jsem ji neustále pozorovala, jak přechází po pokoji. Calla toho o Jaseovi hodně nevěděla a já bych jí to neřekla, protože respektuju jeho soukromí. I když mi moc ublížil, nechystám se vytroubit do světa, že má syna a že je pravděpodobně pořád ještě zamilovaný do matky svého dítěte.

Protože není tohle přesně ono? Není připravený na nic vážného a já o té holce věděla moc málo. Neměla jsem tušení, kde bydlí, jestli se ještě občas stýkají ani jak je to dlouho, co se rozešli. Při vědomí, že jeho srdce asi patří jiné, jsem se cítila ještě hloupěji. Už poprvé, když o ní odmítl mluvit, mě to mělo varovat, přesto jsem to ignorovala.

„Jo, ať jdou do prdele,“ zašeptala jsem.

Zastavila se přede mnou a podávala mi zmrzlinu. „Chceš ještě?“ Zavrtěla jsem hlavou a přitiskla polštář k břichu.

Povzdychla si a hodila sebou na gauč vedle mě. „Mrzí mě to, Terezo. Tohle je to poslední, co právě teď potřebuješ – tvoje koleno, Debbie a šílenej Erik.“

„Myslím, že by to mohlo být horší,“ zamumlala jsem a přemýšlela o tom, že v té posteli nebudu moct už nikdy spát. Vím, že v ní vždycky ucítím jeho vůni, a to bych neunesla. Bez pokoje na koleji a bez postele. Asi se spřátelím s touhle pohovkou.

Calla se na mě udiveně podívala. „Myslím, že tenhle tvůj poslední týden stál pěkně za hovno.“

To byla sice pravda, ale Debbie skončila ještě hůř. Já byla aspoň naživu. Zavřela jsem oči a promnula si bolavé čelo. „Myslím, že se už nikdy s nikým nevyspím.“

„Vítej do klubu.“ Ztěžka si oddechla. „Kluky jsem odepsala.“ Koukla jsem na ni. „Úplně?“

Přikývla. „Jo. Život je tak jednodušší.“

„Jsi na holky?“

„Kéž by.“ Zasmála se. „Prostě si myslím, že sex věci komplikuje. Jo, sice se bavím o tom, jak jsou kluci sexy a dělám spoustu sexuálních poznámek, až si někdo může myslet, že jsem divná, ale nikdy jsem sex neměla.“

„Cože?“ Nechtělo se mi tomu věřit. „Jsi panna?“

Znovu se zasmála. „Opravdu tě to tak šokuje? Nemůžu být jediná jedenadvacetiletá holka, která ještě s nikým nespala.“

„To nejsi,“ odpověděla jsem okamžitě.

Napřímila se a přehodila si krabici se zmrzlinou do druhé ruky. „A podívej se na mě, Terezo.

Nevypadám jako ty nebo Avery. Nejsem štíhlá a připadám si trochu jako Joker.“ Ukázala na zjizvenou tvář.

Spadla mi brada. „Tak za prvý, nejsi tlustá.“ Calla povytáhla obočí.

Převrátila jsem oči. „A rozhodně nevypadáš jako Joker, ty blázne. Jsi opravdu hezká.“ A to byla pravda. S jizvou nebo bez, Calla byla opravdu pěkná. „Nemůžu uvěřit, žes to řekla.“

Pokrčila rameny a vstala. „Dost už o mně a nedostatku sexu. To, cos mi řekla, že ti povídal Erik, bylo to všechno, co řekl?“

Ta změna tématu mě dost překvapila. „Jo, asi jo.“

„Půjdeš na policii?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Neřekl nic, co bych mohla nahlásit. To, co pověděl, nebyla opravdová výhrůžka – asi by to řekl každej, na koho by někdo vrhl podezření.“

„Jo, ale nelíbí se mi, co ti řekl.“

„To ani mně.“ Znovu jsem si promnula obličej.

Calla odešla do kuchyně a vyhodila krabici od zmrzliny do odpadků. Když se vrátila, usadila se vedle mě s ovladačem v ruce. „Podíváme se na nějakou blbost v televizi. Myslím, že ti to pomůže.“

Blbé pořady možná vyléčí hodně věcí, ale věděla jsem, že se tím nespraví to, co mě trápí.

Nebyla jsem si jistá, co by mi mohlo pomoct. Věnovala jsem své srdce a tělo Jaseovi a on mi je vrátil zpátky.

Koncem týdne se pár věcí vyjasnilo. Jestli policie podezřívala Erika z něčeho jiného, než že je hnusný parchant, nevyšlo to najevo. Viděla jsem ho v kampusu a nevypadal jako chlap, kterému policajti dýchají na krk nebo který si každou chvíli půjde sednout za vraždu.

Možná byla moje podezření úplně mylná, ale každopádně jsem se Erikovi vyhýbala, přestože to znamenalo přejít ulici na druhou stranu, když jsem nemusela, nebo se otočit a jít jiným směrem. I kdyby neublížil Debbie tentokrát, provedl to v minulosti.

Další věc byla ta, že nebylo možné utajit skutečnost, že nejsme s Jasem spolu, před Camem a Avery. V pátek, když se zřejmě ani jeden z nás neukázal na obědě v Doupěti už potřetí, získali podezření, že se něco děje.

Cam mě zahnal do kouta, když se zastavil pro svoje oblečení. Seděla jsem na pohovce

a koukala na taneční reality show Dance Moms. Společnost mi dělal pytlík brambůrek a dvě prázdné plechovky od limonády.

Posadil se vedle mě a spustil ruce mezi kolena. „Takže…?“ Hlasitě jsem si vydechla.

„Joo,“ protáhl. „Takže co se k čertu stalo mezi tebou a Jasem? Ani jeden jste se neukázali v Doupěti. Nejdřív mě napadlo, že chcete víc soukromí, což mě mimochodem dost štvalo, ale neviděl jsem tu jeho džíp od nedělního rána.“

Rozhodovala jsem se, jestli to mám protahovat, nebo to mít rychle za sebou, a přitáhla jsem si deku, kterou naše babička ušila pro Cama před několika lety, blíž k bradě. „Rozešli jsme se,“ vyhrkla jsem, jako bych si strhla náplast. Suše jsem se zasmála. „Myslím, že těch pár dní, co jsme byli spolu, se nedá ani považovat za vztah. Jsem si docela jistá, že Britney Spears a Kim Kardashian byly dýl vdané, než jsme my dva byli spolu.“

Napadlo mě, že to bylo docela legrační, ale Cam se díval, jako by někdo před námi právě umřel. „Věděl jsem to. Ten zasranej…“

„Opravdu se o něm teď nechci bavit.“ Otočila jsem se k němu, a ať už viděl v mém obličeji cokoli, přimělo ho to zmlknout. „A cokoliv se stalo mezi námi, by nemělo ovlivnit vaše kamarádství.“

„Jak asi? Podívej se na sebe!“ Rozhlédl se po pokoji, očima se zastavil na nezdravém jídle a plechovkách. Výmluvný pohled hodil po televizi, zrovna když malá holka propukla v pláč. „Jsi moje sestřička a očividně tu sedíš se zlomeným srdcem. Věděl jsem, že to Jase posere, a on to musel taky vědět.“

„Jak jsi to věděl, Came?“ Otevřel ústa a zavřel je.

Slabě jsem se usmála. „Vím… vím o Jackovi. Všechno.“ Ve tváři se mu zračil šok. Opřel se. „On ti všechno řekl?“

Přikývla jsem. „Jo, řekl. Proto sis myslel, že to podělá? Protože má dítě nebo protože pořád miluje Jackovu mámu?“ To poslední jsem jen tak zkusila. Nevěděla jsem stoprocentně, jestli ji stále miluje, ale vypadalo to tak. Podle toho, jak se Camovi rozšířily oči, jsem se bála, že jsem uhodila hřebíček na hlavičku.

„On ti řekl o Kari?“

„Jmenuje se Kari?“ zeptala jsem se.

Cam na mě chvíli zíral a potom pohlédl stranou. Uběhlo několik vteřin. „Takže ti o ní neřekl?

Hádám, že ti řekl o Jackovi, ale nebavil se o ní?“

„Ne.“ Polkla jsem a stáhla deku níž. „Když mi povídal o Jackovi, nechtěl o ní mluvit, a když… když mi řekl, že spolu nemůžeme být, tvrdil, že je to proto, že ještě není připravenej na nic vážnýho.“ Vynechala jsem, že jsme spolu spali, protože Cam nevěděl, že náš vztah zašel tak daleko. Kdyby se to Cam dozvěděl a k tomu navíc, že mě Jase druhý den pustil k vodě, skončilo by to hůř než ránou pěstí. „Zeptala jsem se ho, jestli je to kvůli ní, ale pořád o ní nechtěl mluvit. Myslím… myslím, že je do ní pořád zamilovanej.“

Cam si prohrábl rukou vlasy, takže mu několik pramenů trčelo přímo nahoru. „Kruci, Terezo, ani nevím, co na to říct.“

V žaludku se mi utvořila ledová koule. „Jo, víš, ale prostě mi to nechceš říct. Ty o ní víš. On ji pořád miluje, že? Proto jsi nechtěl, abychom se dali dohromady. Ona je…“

„Byla,“ opravil mě tiše. „Jmenovala se Kari a vím určitě, že ji Jase miloval. Miloval ji tak moc, jak jenom může šestnáctiletej kluk milovat svou holku.“

Můj mozek se zarazil na tom minulém čase. Ne na té lásce v minulém čase, ale vzhledem k ní. „Co myslíš tím ‚byla‘, Came?“

Dlouze vydechl. „Tohle jsem neřekl živé duši, Terezo. Nevím ani, jestli si Jase vůbec uvědomuje, že mi o ní všechno pověděl. Jednu noc jsme byli namol a rozpovídali se, víš, tenkrát, když jsem měl domácí vězení. Víckrát už o ní nemluvil. Baví se se mnou o Jackovi, ale o ní nikdy.“

Ta koule ledu se začala šířit z jiného důvodu. „Came…“

„Ona je mrtvá, Terezo. Zemřela při autonehodě brzy po narození Jacka.“ Plácla jsem se rukou přes hrdlo a zírala na bráchu. „Ach, proboha…“

„Nevím moc o jejích rodičích, ale myslím, že byli podobní jako Averyini – že hodně dali na to, co si o nich lidi myslí a takový blbosti. Získal jsem dojem, že když otěhotněla, poslali ji pryč

a chtěli, aby se Jacka zbavila, ale Jaseovi rodiče zasáhli. Vím, že Jase a Kari spolu byli asi od třinácti nebo tak nějak. A vím určitě, že ji moc miloval, a od té doby, co znám Jase, nikdy s žádnou holkou vážně nechodil.“

Na hrudi mě rozbolelo, jak to všechno začalo do sebe zapadat. Ta holka… Jackova máma byla mrtvá? To mě nikdy nenapadlo. Vůbec ne. Ale dávalo to smysl. Krucinál, co může být horšího, než když vám někdo zlomí srdce? Zlomené srdce, protože vám někdo zemřel.

„Dokonce i to, že ti Jase pověděl o Jackovi, mě zaráží. Nikdo kromě jeho rodiny pravdu nezná. A její rodina už tady, myslím, nebydlí,“ vysvětlil. „Jakmile mi došlo, že se ti svěřil, zařadil jsem zpátečku, protože jsem věděl, že to myslí upřímně, když ti to řekl. Alespoň jsem v to doufal, ale…“

„Ale on se přes ni nedostal, co?“ zeptala jsem se. Bylo mi Jase líto, protože jsem si nedokázala představit, jaké to musí být ztratit někoho, koho milujete, tak nekonečným

způsobem. „To je ten důvod. Ach, bože…“

„Nevím, Terezo. Nejsem si jistej, jestli ji pořád miluje. Myslím, že svým způsobem jo, ale… bože, za tohle mě zabije, myslím si, že se bojí, aby k někomu něco necítil a pak ho neztratil.“

„Opravdu?“ V hlase mi zazněly pochyby.

„Podívej se na to takhle. On neměl normální život. Byli mladí a ona otěhotněla. Její rodiče ji poslali pryč a potom se do toho vložili jeho rodiče a dítě adoptovali. Takže oba dva – Jase

i Kari – mohli Jacka vidět a vědět, že je to jejich syn, ale nikdo jiný ne. Bylo to jejich tajemství a kdo ví, co plánovali do budoucna.“

Věděla jsem, s čím se mi Jase svěřil: že Jacka nejprve nechtěl, ale že se to později změnilo.

A to se mohlo změnit, když ještě Kari žila.

„A potom umřela, úplně nečekaně a mladá. Takovéhle situace, obě dohromady, musí člověka poznamenat. Takže si nemyslím, že je do ní pořád zamilovanej. Myslím si, že se bojí zamilovat se do někoho dalšího.“

„To by muselo znamenat, že mě miluje, ale nemyslím si, že to tak je.“

Trochu se usmál. „Riskoval, že mě nasere, aby se s tebou dal dohromady, a pověděl ti o Jackovi. Říkám ti, Terezo, on tě musí…“

„Na tom nezáleží,“ přerušila jsem ho, protože jsem nechtěla slyšet o tom, že mě Jase možná miluje. Jen by mi to naplnilo hlavu pohádkami a srdce nadějí. To, co mi Jase řekl těsně po sexu, nemohlo být nic víc než následek orgasmu. „Nemůžu soutěžit s Kari. Nikdo nemůže.“

„Terezo…“

„Nic mu neříkej,“ zdůraznila jsem. „Myslím to vážně, Came. Vím, že do něj chceš vtlouct rozum nebo tak něco, ale prosím, nech to být, protože…“ Protože mi ho opravdu bylo líto. Když jsem teď věděla o Kari, bylo to jiné. Neznamenalo to, že jsem na něj přestala být naštvaná, protože mi ublížil, ale jemu bylo ublíženo jedním z nejhorších způsobů. „Protože na tom nezáleží a já jsem v pořádku.“

Povytáhl obočí. „Nevypadáš v pořádku.“ Pohlédla jsem dolů na silnou deku. „Díky.“

„Tak jsem to nemyslel.“ Poplácal mě po zdravém koleně. „Prostě si o tebe dělám starosti.

Máš toho hodně za sebou.“

„Jsem v pohodě, ale musíš mi slíbit, že mu nic neřekneš. Prostě to nech být. Prosím, Came.“

Povzdychl si. „Dobře. Nic neřeknu. Měla jsi předtím pravdu, když jsi tvrdila, že mi do toho nic není, ale když tě vidím takhle nešťastnou a nemám koho praštit…“

„Chápu,“ vydechla jsem a mírně se usmála. „Nemůžeš se o mě pořád starat, víš?“ Cam se zasmál. „A to tvrdí kdo?“

Zavrtěla jsem hlavou a opřela se. Pomohlo mi, že jsem se dozvěděla, co Jase motivovalo, ale ta bolest v srdci nepolevila. Jen jsem byla ještě smutnější.

Ozvalo se zaklepání na dveře a Cam se zvedl. „To bude asi Avery. Chceš holčičí dýchánek?“

„Holčičí dýchánek?“

Zašklebil se. „No tak. Mám ji pustit dál?“

„Jasně.“ Vysedávat s někým bylo lepší než tady sedět sama a litovat se.

Jestli Avery věděla, co se stalo, rozumně se bavila o čemkoli jiném, zatímco mě přiměla zvednout se z gauče a pomohla mi uklidit byt. Byl tu pěknej binec. Zčásti to nebyla moje chyba. Cam tu vysával a utíral prach naposledy snad při inauguraci prezidenta.

„Slyšela jsem, že Debbiin pohřeb je příští úterý,“ řekla a svázala si vlasy do ledabylého culíku. „Jsi v pořádku?“

Přikývla jsem a vyhodila hadr, kterým jsem utřela prach na nočním stolku, do malého odpadkového koše. „Calla mě tam odveze a vyzvedne mě, až to skončí. Ona na pohřby nechodí.“

„Já taky ne.“ Sehnula se a sebrala sáček ležící na podlaze v šatníku. „Myslím, že Cam nepůjde, ale jestli ho tam chceš, určitě tam s tebou zajde.“

Věděla jsem, že by se mnou šel, ale nechtěla jsem ho nutit zúčastnit se pohřbu, na který neměl v plánu jít.

Avery otevřela kabelu z obchodního domu a najednou se prudce napřímila. Přes její rameno jsem viděla, že je plná bot, které jsem ještě nevybalila, což mi připomnělo, že musím ještě odvézt spoustu věcí z apartmá.

Zvědavá, na co tak zírá, jsem se k ní dobelhala. „Co je?“

Mlčky sáhla dovnitř a vytáhla moje staré baletní boty. „Takové jsem nedržela v rukou už roky.“

Když jsem je uviděla, zabolelo to. Otočila jsem se a posadila se na postel. „No, máme asi stejně velkou nohu. Pravděpodobně máme stejné číslo bot. Můžeš si je nechat, jestli chceš.“

„Ty je nechceš?“

Pokrčila jsem rameny. „Nevím. Tak si je třeba jenom půjč. Co říkáš?“

Pohlédla na saténové střevíčky a tiše si povzdychla. Na tváři se jí mihl tesklivý pohled a moje zvědavost vzrostla. „Proč už netančíš, Avery?“

Zvedla oči a začervenala se. „Je to opravdu dlouhý příběh, který teď není důležitý. Je to fuk.

Stejně bych teď už asi ani nedokázala zvednout nohu, natož zvládnout nějaký baletní prvek.“

„Vsadím se, že jo,“ řekla jsem, místo abych z ní tahala podrobnosti.

Zasmála se, ovšem oči se jí zaleskly jakoby vzrušením, jako kdyby to možná chtěla zkusit.

„Pravděpodobně bych si natáhla sval.“

„To určitě ne.“ Koleno mi začalo tuhnout, proto jsem ho opatrně natáhla. „Zkus to.“ Střevíčky jí visely na prstech. „Bude to trapas.“

„Jsem tu jenom já a dnes jsem se ještě ani nesprchovala. Taky nedokážu jít, aniž bych kulhala, takže si jsem docela jistá, že si nemusíš dělat starosti s tím, jestli na mě uděláš dojem.“

Zaváhala, poté přešla pokoj a položila střevíčky na postel vedle mě. „Jestli se budeš smát, možná se rozbrečím.“

„Nebudu se smát!“ Ale usmála jsem se. „No tak. Prostě to zkus.“

Avery couvla, rozhlédla se po pokoji a odhadovala prostor kolem sebe, zatímco si skopla boty.

Zhluboka se nadechla a vykopla nohu vzhůru. Zavřela oči, položila nohu v ponožce na vnitřní stranu stehna a zatočila se jednou a podruhé a přitom pěkně vykopávala nohu. Dokonce

i na koberci a ve starých džínách měla ta holka přirozený talent, který by jí každý tanečník ze studia záviděl.

Když dokončila otočku, nahlas jsem zatleskala. „To bylo dokonalý!“ Začervenala se a upravila si tričko. „Nebylo. Moje noha…“

„Proboha, netančila jsi roky a zvládla jsi tu otočku líp než většina lidí, kteří tančit nepřestali.“

Zvedla jsem baletní botky. „Musíš se dostat na pódium. I kdyby to mělo být jenom se mnou v Umělecké škole. Aspoň jednou.“

„Já nevím…“

„Musíš!“ Zamávala jsem botami a její oči je sledovaly, jako bych jí před obličejem mávala

něčím třpytivým. Nevím, jak jsem to vytušila, ale věděla jsem, že přimět ji znovu tančit je důležité. „Prostě musíš. Takže to budu moct zprostředkovaně prožívat skrz tebe. Jenom jednou, než začne jarní semestr. Prosím.“

Avery se zhluboka nadechla a pozorovala mě. „Co z toho budu mít já?“

„Copak chceš?“

Našpulila rty. „Chci dvě věci. Jako první mi pomůžeš najít pro Cama dárek k Vánocům, protože já jsem v tomhle strašná.“

Zasmála jsem se. „Dobrá, to rozhodně zvládnu. A to druhé?“

„Tento víkend se postaráš o Michelangela a Rafaela.“

„Ty želvy?“

Zakřenila se a přikývla. „Máme pro ně jedno velké terárko, takže, víš, můžou… já nevím, vlézt jedna na druhou, a Cam chce jít do kina, ale já se bojím, že se navzájem zabijou.“

„Takže chceš, abych byla jako želví vyhazovač? Roztrhnout je od sebe, když se jedna z nich přestane ovládat?“

Avery se zahihňala. „Přesně.“

Zasmála jsem se. „Fajn, jsme dohodnuté.“ Zamávala jsem na ni botami.

Vytrhla mi je. „Jo, a jsem si dost jistá, že Michelangelo je holka, takže se je snaž zastavit, kdyby to vypadalo, že se do toho chtějí pustit. Cam a já zatím nejsme připraveni stát se rodiči bandy želvích miminek.“

Zavrčela jsem a padla na záda. „Proboha…“

26. kapitola

To ráno, kdy se konal Debbiin pohřeb, slunce na obloze jasně svítilo, ale studený vzduch neohřálo.

Jak Calla slíbila, dovezla mě na začátek smutečního obřadu, a až bude po pohřbu, pošlu jí textovku. Minulý týden mě vozila na vyučování, ale tento týden mě začal vozit Cam a nebral ne jako odpověď.

Opravdu si musím pořídit auto.

Poodstoupila jsem dál od hrobu a pomáhalo mi, že jsem myslela na hloupé, všední věci.

Pohřby mi nikdy nešly. Když zemřel můj děda, byla jsem úplně šílená, abych se dostala blíž

k rakvi. Nic moc se nezměnilo. Rakev tentokrát nebyla otevřená a já jsem v zaplněném kostele na hřbitově seděla až vzadu.

Koleno mě z chůze k hrobu bolelo, ale za to mi ta bolest stála. Cítila jsem se, jako bych tu pro Debbie musela být, a kdybych tu nebyla, litovala bych toho.

Její rodiče vypadali jako omámení, mačkali se k sobě spolu s mladším klukem. Odhadovala jsem, že možná právě začal chodit na střední. Nedokázala jsem si představit, čím si procházejí nebo co si myslí.

Napravo od nich stál Erik Dobbs obklopen snad všemi členy jeho bratrstva. Nevěděla jsem, jestli je mezi nimi i Jase. Ten dav kluků v pomačkaných oblecích byl moc hustý.

Nebylo těžké odlišit členy rodiny od studentů. My jsme byli ti, co měli na sobě něco – cokoli – černého. Já si dnes ráno natáhla legíny a k tomu jsem si vzala tmavě modré pletené šaty.

Nezdálo se to jako nejvhodnější oblečení na pohřeb, ale bylo to všechno, co jsem měla po ruce.

Jak se obřad u hrobu schyloval ke konci, překvapilo mě, když jsem zjistila, že mám vlhké řasy. Držela jsem se dobře, během celého obřadu jsem měla tvář relativně suchou, dokonce

i když hráli tu folkovou písničku, jaká se obvykle při smutečních chvílích hrává. Honem jsem si otřela tváře studenýma rukama a otočila se.

Na rameno mi dopadla ruka a zatočila se mnou. Málem jsem dopadla plnou vahou na svou zraněnou nohu, ale v poslední vteřině se zarazila. Srdce se mi překvapením rozbušilo a zvedla jsem oči.

Přede mnou stál Erik a hleděl na mě tmavýma očima. „Co ty tady děláš?“

Setřásla jsem jeho ruku z ramene, nebo se o to aspoň pokusila. Na chvíli mě sevřel, ale potom mě pustil. Neustoupil však. „Už nikdy se mě nedotýkej,“ upozornila jsem ho tiše.

Obličejem se mu mihlo něco temného a ošklivého. „Nemáš tu co dělat. Ona je mrtvá a v rakvi jenom kvůli tobě.“

Spadla mi brada. Ustoupila jsem od něj. „Cože?“

„Je mrtvá, protože jsi jí do hlavy narvala voloviny.“ Zvedl hlas a přitáhl tak pozornost poblíž stojících lidí. „Kdyby ses starala sama o sebe, místo aby ses snažila dramatizovat situaci, byla by teď naživu.“

Krve by se ve mně nedořezal. Zírala jsem na něj. Zbláznil se? Žaludek se mi převrátil, když jsem si všimla, že na nás hledí víc lidí – studentů. „Nic jsem nedramatizovala a ty to víš.“

Erik zavrtěl hlavou. „Je to tvoje vina.“

„Hej, kámo,“ přistoupil k němu jeden z jeho kamarádů, „myslím, že tě doprovodíme domů.“

„Já myslím, že vypadnout odsud musí ona,“ ušklíbl se. „Ze všech lidí by tu právě ona neměla…“

Erika někdo před mnou obrátil stejně prudce jako on předtím mě. Netušila jsem, odkud se tu Jase vzal, ale najednou tu stál s rukou na Erikově rameni, s obličejem milimetry od jeho.

„Vím, že toho máš hodně na srdci,“ promluvil Jase tiše a nebezpečně klidně, „ale navrhuju, abys od ní ihned odstoupil, než řekneš něco, čeho bys mohl litovat.“

Erik otevřel ústa, ale Jase zavrtěl hlavou. „Odejdi, kámo.“

Vteřinu jsem si myslela, že Erik neposlechne, ale nakonec přikývl. Setřásl Jaseovu ruku a otočil se, aniž by se na mě ohlédl, a prorazil si cestu mezi svými kamarády. Žádný z nich za ním nešel, co jsem si všimla. Spíš vypadali, že ho jeho chování znechutilo.

Jase mě chytil za loket a sklonil ke mně hlavu. „Kde máš berle?“ zajímal se.

Naštvaně jsem se na něj podívala, ale on si toho nevšímal. „Ne že by ti po tom něco bylo, ale hodila jsem je do odpadků.“

Zíral na mě. „Tys je vyhodila?“

„Jo, vyhodila.“ Ve trochu zpomalenější reakci mě teprve teď rozzlobilo, co mi Erik řekl.

Naneštěstí pro Jase tu teď se mnou stál on. „A nepotřebuju, aby ses míchal do mých věcí. Měla jsem to pod kontrolou.“

„Jasně, úplně to tak vypadalo.“ Držel mě pevně za paži a šel dál, takže mi nezbývalo než jít s ním. „Vezmu tě domů.“

„Odveze mě Calla.“

„Napiš jí, že už máš odvoz.“ Když jsem neodpověděla, střelil po mně pohledem. Oči měl bouřkově šedé. „Prosím, Tess, nedohaduj se se mnou. Jenom tě chci odvézt domů, dobře? Prostě chci mít jistotu, že tu nebudeš sama stát a čekat na Callu, než pro tebe přijede.“

Částečně jsem měla chuť se mu vzepřít, ale to by bylo hloupé. To poslední, po čem bych toužila, je stát tady v chladném počasí a čekat na ni, zatímco se kolem potlouká Erik, připravený na mě ukázat prstem za něco, s čím jsem neměla vůbec nic společného.

„Dobře,“ přikývla jsem nakonec a vytáhla mobil. „Ale nemusíš mě držet za ruku.“ Oči se mu zaleskly. „A co když chci?“

Zastavila jsem se a donutila ho, aby taky zůstal stát. Naše pohledy se střetly. „Nemáš právo se mě dotýkat, Jasi.“

Okamžitě ruku spustil. „Promiň.“

Když jsme se vydali k jeho džípu, poslala jsem Calle rychlou esemesku, aby věděla, že mám odvoz. Jakmile jsme nasedli, znovu se mě zeptal na ty berle.

„Co?“ Zatáhla jsem za bezpečnostní pás vší silou a připoutala se. „Nepotřebuju je napořád.“

„Doktor říkal…“

„Potřebovala jsem je na několik dní nebo týden, podle toho, jestli na ně budu odkázaná.“ Vzpomínka na to, že tam byl ten den se mnou, mi vadila. Jen o pár dní později mi zlomil srdce a je fuk, jak tragický měl pro to důvod. „Nepotřebuju je.“

„Kulhala jsi celou cestu k hrobu a k autu.“

„Sledoval jsi mě?“

„Jo, sledoval.“ Střelil po mně pohledem a potom se zadíval před sebe. „Díval jsem se na tebe skoro celou dobu. Zdálo se, že sis toho nevšimla.“

Nevěděla jsem, co si o tom mám myslet. „Neviděla jsem tě.“

„Stál jsem vzadu u dveří. Odešel jsem dřív, než lidi začali vycházet,“ vysvětlil. „Ublížil ti Erik?

Zatočil s tebou pěkně prudce.“

Zavrtěla jsem hlavou a potom si uvědomila, že se na mě nedívá. „Ne.“

„Dostal bych se tam rychleji. Omlouvám se za to.“ Konečně nastartoval motor a z ventilátorů

zavál studený vzduch. Ani jeden jsme nepromluvili, dokud jsme nejeli po pětačtyřicítce zpátky do Shepherdstownu. „Musí se od tebe držet dál. Ujistím se, že to pochopí – hele, nechystám se ho praštit ani provést nic šílenýho, jasný? Jenom musí pochopit, že nic takovýho si nesmí dovolit.“ Ostře se na mě zadíval. „Bylo to poprvý, co ti něco řekl?“

„Proč?“ zeptala jsem se. „Proč se vůbec staráš, Jasi, co mi říká?“ Vrhl po mně další ostrý pohled. „Co to je za hloupou otázku?“

„Není hloupá. Nejsme kamarádi. Jsme jenom dva lidi, kteří velmi krátkou dobu byli víc než kamarádi a vyspali se spolu.“ Z vlastních slov mě zabolelo u srdce. „A to je všechno.“

Jase sevřel volant. „To si o nás myslíš?“

„Není to to, co chceš?“

Neodpověděl okamžitě. A když promluvil, bylo to tak tiše, že jsem mu sotva rozuměla. „Ne.“ Ostře jsem se nadechla. „Ne?“

„To jsem nechtěl. Bože, Tess, vůbec ne.“ Opřel si levou paži o boční okýnko a zatlačil tvář do pěsti. „Prostě jsem… Už dřív jsem ti říkal, že by sis se mnou neměla začínat.“

Na hrudi a v hrdle mě pálilo, jak jsem se dívala na jeho profil. „Vím o tom,“ zašeptala jsem a doufala, že se na Cama nebude moc zlobit. „Vím o Kari.“

Tak prudce a tvrdě stiskl čelisti, že by mě nepřekvapilo, kdyby si rozdrtil stoličky. Ujeli jsme skoro dva kilometry, než promluvil: „Dokonce se ani nemusím ptát, jak to víš.“

„Prosím, nezlob se na něj. Myslel si, že o tom vím, když jsem věděla o Jackovi. Nemůžeš se na něj zlobit.“

„Nezlobím.“ Ztěžka si oddechl. „Takže znáš celou tu odpornou historku.“

„Já… nemyslím, že je odporná.“ Kousla jsem se do rtu. Věděla jsem, co mi Jase řekl – že Jacka nejdřív nechtěl. Teď mi dávalo větší smysl, proč se cítí provinile. Protože co když Kari později Jacka chtěla? „Bylo to jenom smutné.“

„Aha, tak to jsem mu asi neřekl všechno.“ Zasmál se. „Potom co Kari otěhotněla, nebyl jsem s ní u toho, když to sdělila svým rodičům. Měl jsem tam být. Věděl jsem, že na ni budou tvrdí. A když řekli, že ji pošlou k jejím prarodičům na jih do Západní Virginie, docela se mi ulevilo.

Díky tomu, že tu nebyla, jsem nemusel myslet na to, že je těhotná.“

Zase se zasmál, ale znělo to smutně. „Nikdy jsem tu pro ni nebyl. Víš, byl jsem ještě děcko, ale i tak…“

„Kolik ti bylo? Šestnáct?“

Přikývl. „Když se do toho moji rodiče vložili a adoptovali Jacka a Kari se vrátila, mluvila

o budoucnosti nás tří. Strašně mě tím vyděsila. Pohádali jsme se. Odjela a umřela. Konec příběhu.“

Proboha…

„Neobviňuj se. Prosím, řekni mi, že se neobviňuješ.“

„Dlouho jsem se obviňoval, ale vím, že za tu nehodu nemůžu. Docela jsme se udobřili, než odjela, ale chápeš, že poslední rozhovor s kýmkoli nechceš mít plnej takových volovin.“

„Je mi to líto,“ zašeptala jsem. „Vím, že to k ničemu není, ale je mi to líto.“

Jase nepromluvil, dokud jsme nedojeli k bytovce. „Nikdy jsem nenavštívil její hrob.“ Vytrhla jsem se z vlastních myšlenek. „Ani jednou?“

Zavrtěl hlavou. „Prostě… nevím. Šel jsem dál, ale…“

„Nepohnul ses dál, Jasi. Jestli nejsi schopnej navštívit její hrob, nepohnul ses.“

Zajel na místo uprostřed parkoviště. Zhasl motor a zadíval se na mě. Sklopil oči na moje rty a zdálo se, že od nich nedokáže odtrhnout pohled. Rukou pevněji sevřel volant.

„Pořád ji miluješ?“ zašeptala jsem.

Jase dlouho neodpovídal. „Vždycky budu Kari milovat. Byla skvělá holka. Nevím, kde bychom teď byli, kdyby žila, ale pořád mi na ní bude záležet.“ Hruď se mu pomalu zvedla. Vypadal, jako že toho má na srdci víc, ale rozmyslel si to.

Vzpomněla jsem si na to, jak Cam říkal, že se Jase bojí. Možná je to pravda. Možná mě opravdu miloval, ale nestačilo to. Některé rány hnisající mlčením jsou hluboké. Nedokážu změnit jeho ani to, jak chápe vztahy. Musí to v sobě najít sám a musí to chtít. A doufala jsem, že to zvládne. Nejenom kvůli mně, ale protože je dobrý člověk navzdory tomu, že mi zlomil srdce

a nechal ho krvácet.

Prostě si sám v sobě musí udělat pořádek.

Zatímco jsem ho pozorovala, jak se rozmýšlí co říct, provedla jsem něco velice dospělého, co jsem za svých skoro devatenáct let ještě neudělala. Dospělého tak, že bych si zasloužila medaili nebo krabici sladkostí, protože mě srdce kvůli němu ještě pořád hodně bolelo.

Nahnula jsem se přes sedadlo a přitiskla rty na jeho studenou tvář. Jase se ostře nadechl

a otočil se na mě s divokým pohledem v očích. Posadila jsem se zpátky. „Je mi líto, čím vším sis musel projít, a já… tě pořád miluju, tak doufám, že se jednou dokážeš pohnout dál, protože si to zasloužíš, Jasi Winsteade.“

27. kapitola

Bydlet v Camově bytě mi mělo ulehčit život. Ve spoustě věcí to byla pravda. Tím, že jsem žila tady, jsem se snadněji vyhnula myšlenkám na Debbiinu smrt a pobytu na místě, které mi nahánělo hrůzu. Také mi to pomohlo vyhýbat se šílenému Erikovi. Jezdila jsem do kampusu

s Avery nebo s bráchou. A koleno už mě nebolelo tak moc jako na začátku, takže chůze z hodiny hudby do východního kampusu nebyla nijak hrozná.

Už jsem ale nechodila na oběd s Camem a ostatními. Nevěděla jsem, jestli je s nimi Jase. Pochybovala jsem o tom, protože jsem si byla jistá, že brácha na svého kamaráda zanevřel, když si uvědomil, že jsme se rozešli. Ale nedokázala bych se s tím vyrovnat a předstírat, že je všechno v pohodě, kdyby tam Jase náhodou byl, takže jsem se Doupěti vyhýbala.

Už bylo tak dost zlé, že jsem se s ním viděla třikrát týdně na hodině hudby a občas

i v kampusu. Nikdy na mě nepromluvil. Od toho pohřbu za mnou ani jednou nezašel, aby se zeptal, jak se mi vede. A bylo hloupé a zbytečné nechat tu bolest doutnat a šířit se. Kari byla duch. Byla minulost, ale Jase ji miloval. Přivedli na tenhle svět dítě. A duch, nebo ne, nedokázala jsem se té bolesti zbavit. Ovšem šlo o víc než o Jase. Jako by mi konečně všechno došlo – že můj sen stát se profesionální tanečnicí je opravdu v háji a že škola je moje budoucnost, což znamenalo, že jsem musela hodně dohánět a brát školu vážně, což mě dost stresovalo.

Když se přiblížilo zkouškové období, byla jsem vysátá jako přeochotný dárce krve.

Pod očima mi rozkvetly tmavé kruhy. Občas byly opuchlé, protože pozdě v noci, když jsem

se probudila a kolem nebylo nic než ticho, z očí se mi spustily slzy. Bylo to trapné, protože jsem věděla, že Cam a Avery poznají, že jsem brečela. Vypadala jsem strašně. Ale prostě to nešlo skrýt.

O Díkůvzdání jsem jela s Camem a Avery domů k našim, jen abych vypadla pryč. Ten výlet mi prospěl a máma nás naložila pečenými dobrotami – prvním jablkovým koláčem sezony, dvěma dýňovými roládami a čerstvým chlebem. Cam vypadal, jako by vyhrál v loterii, a já si zkontrolovala rostoucí zadek a povzdychla si. Ovšem když došlo na návrat do Shepherdstownu, dočasná úleva skončila.

Nechtělo se mi zpátky, protože jsem měla pocit, jako by tam pro mě neexistovalo nic než smutek.

Těsně než jsme odjeli, jsem zašla nahoru do svého pokoje, abych si s sebou vzala několik svetrů, které jsem tu v srpnu nechala. Zahleděla jsem se na všechny trofeje lemující police

s knihami, stuhy visící na stěnách a třpytivé korunky, které rozdávali na některých soutěžích.

Zvedla jsem skoro každou trofej a snažila se vzpomenout si, jaké to bylo, když moje jméno bylo oznámeno jako vítězné, ale ty pocity jako by mi byly vytrženy – jako studna, do níž nemám přístup.

„Jsi v pořádku?“

Položila jsem trofej zpátky na místo a otočila se za máminým hlasem. Přikývla jsem a otřela si slzy z tváří hřbetem ruky. Vůbec nevím, kdy jsem začala brečet.

Na máminých rtech se objevil smutný úsměv, když přešla pokoj. Její jasně modré oči zářily tak, že se mi chtělo brečet ještě víc. Chytila mi obličej do dlaní a otřela několik slz, které tam zůstaly. „To se zlepší, zlato. Slibuju.“

„Co z toho?“ zamumlala jsem. Máma samozřejmě věděla o Debbie a já jí pověděla o Jaseovi

– všechno o Jaseovi. Rozhodly jsme se, že to udržíme v tajnosti před tátou pro případ, že by se Jase někdy rozhodl přijet sem s Camem. Nebylo to pravděpodobné, ale kdyby se táta dozvěděl, že srdce jeho malé princezničky je zlomené, asi by vzal s sebou Jase na lov, během nějž by se stala „nehoda“.

„Všechno se zlepší. Vím, že je obtížné teď tomu uvěřit. Ale jednou najdeš něco dalšího, pro co se nadchneš, a nalezneš někoho, kdo tě bude milovat, jak si zasloužíš.“

„Jase si zaslouží mě milovat. Chci říct, že on není špatnej kluk,“ omlouvala jsem ho a popotáhla. „Alespoň si to myslím.“

Máma si mě přitáhla do náručí. Voněla dýní a kořením, takže bylo ještě těžší odtamtud odjet.

Znovu jsem chtěla být ta malá holka, kterou netrápí starosti dospělých a nemusí čelit té hromadě problémů zvané život.

„Ten mladík toho má hodně na talíři.“ Sevřela mě tak, jak jsem to měla ráda. „Připomíná mi kluka, kterého jsem znala na vysoké. Chodil s holkou několik let a ona nečekaně zemřela

o letních prázdninách. Myslím, že měla infarkt.“ Máma se odtáhla a stiskla moje studené ruce.

„Ale jak je to dlouho? Dvě desítky let? Pořád ho občas potkávám, nikdy se neoženil a myslím, že už nikdy neměl dlouhodobý vztah. A Jase… no, měl s tou dívkou dítě. Je pro nás ještě obtížnější to pochopit.“

Slyšet to mi moc nepomohlo. I kdyby Jase nechtěl mě, přála jsem si, aby se posunul dál, aby zase nalezl lásku a sdílel s někým svůj život. Nechtěla jsem o něm přemýšlet jako o mámině kamarádovi, který tráví život sám, má pouze příležitostné známosti a nikoho si nepustí blíž

k srdci.

Jase si zaslouží něco lepšího, protože hluboko uvnitř je dobrý kluk, který to prostě… zpackal způsobem, jaký nepochopím.

V neděli po návratu jsem se přiměla jít spát dřív, ale bylo to stejné jako poslední dobou každou noc. Spala jsem jenom pár hodin, než jsem začala snít. Někdy jsem snila o Debbie na koleji, o jejím… oběšení. Jiné noci jsem byla zpátky na pohřbu, ale místo aby na mě Erik řval, strčil mě do otevřeného hrobu.

Jindy jsem snila o Jaseovi. Jak mě miluje a říká mi, že tu pro mě vždycky bude. Tyhle sny nebyly špatné, dokud jsem se neprobudila a neuvědomila si, co jsou zač. Jenom sny. Potom tu byly sny, kdy jsme byli zamčení v cizím domě a já jsem volala jeho jméno, ale on mě nikdy neslyšel, když prošel dveřmi, a já ho nikdy nechytila.

Každé ráno jsem se probrala s pocitem, jako bych vůbec nespala, a zbytek semestru jsem chodila na vyučování jako v mlze. Přesto jsem většinu zkoušek zvládla. Vzhledem k tomu, že jsem měla spoustu volného času, hodně jsem se učila, zatímco jsem byla sama v bytě. A hodně jsem jedla. Ale učení mě dobře připravilo, což bylo skvělé, protože to byla moje budoucnost.

Možná ne taková, jakou jsem si plánovala, ale ta, již jsem musela přijmout. A učit děti nebude špatné. Bude mě to bavit. Proto mi na známkách hodně záleželo.

Když jsme s Callou vešly do učebny na hodinu hudby a posadily se, svaly mi strnuly. Její tváře zrudly zimou a jizva byla výraznější. Třela si ruce a choulila se na židli.

„Na takovou zimu si nezvyknu,“ promluvila a zachvěla se. „Až dokončím školu, odstěhuju se na Floridu.“

„Před pár měsíci jsi tvrdila, že nezvládneš to horko.“ Vytáhla jsem pero, připravená s tímto předmětem skoncovat. Napořád. „Asi by sis měla najít nějaký místo, kde je celej rok teplota tak akorát.“

Našpulila rty. „To je dobrej nápad. Teď jen najít to místo. A co ty?“

Dokončení školy bylo tak daleko, že jsem o tom ani nedokázala přemýšlet. Pokrčila jsem rameny. „Pravděpodobně zůstanu někde poblíž.“

Povzdechla si, naklonila se a zatahala mě za lem kapuce. Teprve v tu chvíli jsem si uvědomila, že už třetí den nosím stejnou námořnickou mikinu. Počkat. Sprchovala jsem se vůbec dnes ráno? Zřejmě ne. Učesala jsem si vlasy, než jsem je svázala do ledabylého culíku.

Prostě úžasný.

„Nechceš zajít dnes ke mně na kolej?“ zeptala se stejně jako každý den za poslední dva týdny. „Můžeme si dát spoustu nezdravýho jídla – nebo zaskočit do Sheetz. Víš, jak miluju jejich nachos.“

Užuž jsem ji chtěla odmítnout, ale zarazila jsem se. Musím vytáhnout hlavu z vlastního zadku.

Aspoň na pár hodin. „Dobře. Ale můžeš mě vyzvednout? Je moc zima na to, abych šla v noci pěšky.“

„Jasně!“ Tvář jí rozzářil široký úsměv – nádherný úsměv. „Jo! A seženu pivo. Není nad to podporovat nezletilé v pití. Nebo můžu pořídit ty holčičí tvrdé limonády. Kočko, já tě tak opiju, že nebudeš…“ Odmlčela se a stiskla rty.

„Ty mě zneužiješ?“ žertovala jsem, a když se nezasmála, povzdychla jsem si. Ale potom jsem na sobě ucítila oči a ohlédla se. Přestala jsem dýchat.

Jase stál na konci uličky oblečený v mikině a obnošených džínách. Na hlavě měl tu zatracenou šedou čepku, která se mi tak moc líbila. Chtěla jsem mu ji stáhnout z hlavy a udělat něco bláznivého, jako strčit si ji pod polštář nebo něco takového.

V duchu jsem sebou cukla.

Ještě štěstí, že mám jenom bláznivé myšlenky a nejednám podle nich.

Vidět ho, stejně jako kdykoli jindy, bylo tak zatraceně těžké. Bylo to zlé, i než jsme se dali dohromady, ale teď to bylo o tolik horší, když jsem věděla, jaké to je být v jeho náručí, cítit jeho tělo na svém, znát jeho polibky. Ještě obtížnější byla snaha spojit jeho laskavost, dobrý humor

a starostlivost s tímto Jasem – tímtéž, který mě pustil k vodě po našem prvním polibku.

Chápala jsem, že s sebou vleče kupu problémů, ale neutekla bych před nimi. Pomohla bych mu, až bych se s nimi srovnala. Milovala bych ho všemu navzdory.

Pero mi vyklouzlo z prstů a skutálelo se mi do klína. V hrudi se mi vytvořil uzel, když Jase přešlápl z nohy na nohu. Vypadal, jako by chtěl něco říct, ale nedokázala jsem si představit, co by to mohlo být, když se mi vyhýbal, jako bych měla nakažlivou nemoc.

„Tess,“ promluvil. Při hlubokém zvuku jeho hlasu se moje tělo napjalo. Zavřela jsem oči.

Slyšet ho pronést svoje jméno… Přiměla jsem slzy, deroucí se mi do očí, vyschnout, když jsem je otevřela. Bolelo to, protože ten kluk… ten kluk mi zlomil srdce.

Calla ztuhla a já jsem věděla, že za minutku by z ní byla máma medvědice, která by ho zakousla.

A on to musel taky vycítit, protože přesunul svoje bouřkově temné oči na ni a potom zpátky na mě. Ať už chtěl říct cokoli, ztratilo se to navždy. Prudce zavrtěl hlavou, otočil se, sešel

o několik řad níž a tam se posadil.

Upírala jsem pohled na jeho hlavu a dívala se, jak mu zpod čepice vyčuhují konečky vlasů a kroutí se.

„Zapomeň na něj,“ radila mi Calla.

Ale nemohla jsem. Nikdy na něj prostě nezapomenu.

„Myslím to vážně, Terezo. Zasloužíš si kluka, kterej se tě nevzdá a týdny tě neignoruje.“

„Já vím,“ zašeptala jsem a pozorovala jeho hlavu. Představovala jsem si, jaký to byl pocit zajet mu rukou do vlasů. „Ale není to jednoduché.“

Calla mlčela, protože to, co jsem řekla, byla pravda.

S těžkým srdcem a bolestí na hrudi jsem měla chuť se svalit na zem a brečet pod židlemi.

Ale obrátila jsem pozornost k závěrečnému testu s odhodláním neselhat kvůli Jaseovi.

A neuronit kvůli němu už ani slzu.

Po poslední písemce jsem se trmácela do West Woods. Protože jsem neměla v plánu zůstat během zimních prázdnin sama v Camově bytě jako ubohej lůzr – místo toho pojedu domů

za mámou a tátou jako ubohej lůzr – musela jsem odstěhovat ještě několik věcí ze svého starého pokoje na kolejích, protože příští semestr budu bydlet v Camově bytě.

I když Cam říkal, že mu nevadí, že tam bydlím, musím si najít práci, abych mu mohla zaplatit část nájmu. Práce mi taky pomůže přijít na jiné myšlenky. Jak se to všechno tak sešlo – konec s tancováním, Debbiina smrt, Erik a teď Jase – opravdu jsem potřebovala něco jiného, na co bych se mohla soustředit, než se z toho můj mozek a srdce vzpamatují.

A nezdálo se, že by se to mělo stát v dohledné době.

Studený vítr mě štípal do tváří a ve vzduchu byl cítit sníh, když jsem přecházela trávník vedoucí k apartmá. Než jsem dorazila do haly Yostu, koleno už mě trochu bolelo. Většina studentů byla na cestě domů, takže v hlavní hale byl docela klid až na pár lidí posedávajících na pohovkách.

Zatímco jsem čekala na výtah, vytáhla jsem si z batohu kartu od pokoje a snažila se nevšímat si napětí mezi lopatkami. Nebyla jsem tady od té hrozné noci. Nechtěla jsem jít

do našeho pokoje, ale potřebovala jsem ty věci odnést a Cam za hodinu přijede, aby všechno naložil do auta.

A taky se musím chovat jako dospělá. Na té budově nebylo nic špatného a vážně jsem pochybovala o tom, že by v tom pokoji strašilo. Špatné pocity se dají čekat, ale dokážu tam strávit těch nezbytných pár minut, abych si posbírala zbývající věci.

Povzbuzena svým tichým promlouváním do duše jsem nastoupila do výtahu a vyjela do patra.

Když jsem vyšla na chodbu, pípl mi telefon. Přišla textovka. Napadlo mě, že to bude od Cally nebo od Cama, vytáhla jsem telefon z přední kapsy tašky a málem zakopla.

Přijdu ti s Camem pomoct. Musím s tebou mluvit.

Víc toho v esemesce od Jase nestálo, ale srdce mi prudce bušilo a žaludek se mi stáhl, jako by mi toho napsal mnohem víc. Jako by tam stálo: Jsem zatracenej pitomec a udělal jsem velkou chybu a už dlouho tě miluju.

Ale to v té textovce nebylo, jenom že přijde pomoct Camovi. Což muselo znamenat, že mu to brácha dovolil, a to taky znamenalo, že musel něco říct, aby přiměl Cama souhlasit. A to muselo být těžké vzhledem k tomu, že jsem byla uzlíček nervů, za což mohl zčásti on.

Zastavila jsem se před svým apartmá a tep mi vyletěl až do oblak. Nepřikládej tomu hlubší význam, nabádala jsem se. Jenom to, že ti přijde pomoct a chce si promluvit, ještě nic neznamená. A taky bych neměla být tak vzrušená. Zoufalství ze mě přímo čišelo. Měla bych mu říct, že mi může pomoct? Zčásti jsem měla chuť odmítnout, ale pak bych si to celou noc vyčítala. Opravdu jsme si potřebovali promluvit… a já si s ním chtěla promluvit.

Ruka se mi chvěla, když jsem mu poslala dokonale klidnou a nenadšenou odpověď: OK.

Odepsal skoro okamžitě, až mi přeskočilo srdce: Brzy ahoj.

Přinutila jsem se vydechnout a strčila telefon zpátky do tašky. S Camem to bude trapné až

na půdu, ale nemohla jsem popřít, že jsem navzdory té otravné věci zvané zdravý rozum pociťovala narůstající radost.

Protáhla jsem kartu zámkem a odsunula myšlenky na nadcházející Jaseovu návštěvu z hlavy.

Otevřela jsem dveře do bytu a vstoupila dovnitř. Nechala jsem dveře za sebou zaklapnout.

Rozhlédla jsem se po apartmá. Všechno vypadalo stejně. Jeden polštář ležel na gauči, druhý na podlaze pod konferenčním stolkem. Vznášel se tu pižmový pach, pozůstatek horkého

a dusného léta. Dveře do pokoje spolubydlící – tedy Stef – byly s největší pravděpodobností zamčené. Přestože mi tu noc, kdy Debbie zemřela, pomohla ven, moc jsem ji nepotkávala

a nechtěla jsem o ní přemýšlet, protože když jsem to udělala, vždycky mi to připomnělo, že si to občas rozdávali s Jasem.

A tak mě napadlo, jestli se scházejí i teď. Kvůli té myšlence se mi stáhl žaludek a já tiše zanadávala. Skutečně jsem byla svůj nejhorší nepřítel.

Odhodila jsem batoh na gauč, znovu protáhla kartu zámkem a otevřela dveře do ložnice.

Zamrkala jsem a prudce se nadechla. Srdce se mi rozbušilo prudčeji. Nejdřív mě napadlo, že z nedostatku spánku a ze stresu mám halucinace. Nevěřila jsem tomu, co vidím. Znovu jsem zamrkala, ale nic se nezměnilo.

Na Debbiině posteli seděl Erik.

28. kapitola

Po zádech mi přeběhl mráz. Erik byl tady. Co tu dělá? V klíně něco držel – svetr. Docvaklo mi to. Ten svetr patřil Debbie.

Erik byl úplně jiný než obvykle – neučesaný a ledabyle oblečený. Všechno na něm bylo zmuchlané a neupravené. Pod očima se mu utvořily tmavé kruhy a kolem rtů vrásky jako praskliny v mramoru. Tváře měl zarostlé, bylo jasné, že se několik dní neholil.

Naše oči se střetly a mně opět po zádech přeběhl mráz. Něco v jeho pohledu mi vyrazilo dech.

„Co tady děláš?“ zeptal se monotónně.

Byla jsem moc ohromená na to, abych se divila, proč se na to ptá. „Já… si potřebuju odnést zbytek svých věcí.“

Erik se pomalu rozhlédl po pokoji. Všechny Debbiiny věci byly už pryč. Postel byla ustlaná, povlečení složené, ale polštář vypadal, jako by na něm někdo ležel. Dveře od šatníku byly otevřené a odhalovaly zbytek mého oblečení a knih.

„To jsi tu nemohla zůstat?“

Obvinění v jeho hlase mě vytrhlo z omámení. Prudce jsem k němu obrátila oči. „Ne. Nemohla.

Ty bys mohl?“

Sval na čelisti se mu napjal a uběhlo pár vteřin, než odpověděl: „Nemohl.“ Pomalu odložil její svetr vedle sebe, ruku na něm nechal ještě chvíli ležet, než ji přesunul na koleno. „Ale teď jsem tady. A ty taky.“

V ústech i hrdle mi vyschlo, když na mě nepřestával hledět. Hluboko uvnitř jsem nikdy nevěřila, že Debbiina smrt byla obyčejná sebevražda, kterou nikdy nikdo nepochopí, a vždycky jsem se domnívala, že s tím měl Erik něco společného. Že ji k tomu Erik dohnal nebo že jí něco

provedl a navlékl to, aby to vypadalo, jako že se zabila sama. Nikdo nikdy nevysvětlil, jak se ten růžový šál dostal na dveře, obzvlášť když Erik tvrdil, že tu nebyl.

V jeho očích jsem viděla, že ví přesně, na co myslím.

Nadechla jsem se a nejistě couvla. „Cam a Jase sem jedou, aby mi pomohli. Budou tu za pár minut.“

„Zaslechl jsem tvýho bráchu mluvit. Právě teď má zkoušku.“ Pomalu udělal krok ke mně.

„Proč bys to říkala, když to není pravda?“

Srdce mi bušilo a myšlenky vířily. „Myslela jsem, že přijde dřív. Musela jsem si splést čas.“ Krátce a temně se zasmál a pohlédl stranou. Prohrábl si rukou vlasy. „Nic sis nespletla.“

Zhluboka jsem se nadechla a ustoupila blíž ke dveřím. Kašlu na svoje věci. Nechci s ním být v jednom pokoji ani o minutu déle. „Vrátím se zpátky jindy…“

Erik se pohnul kupředu tak rychle, že jsem to ani neviděla. V jedné vteřině stál u Debbiiny postele a v další už se tyčil přede mnou. V hrdle se mi rodil výkřik, ale nedostal se ven. Chytil mě dřív, než jsem dokázala vydat jediný zvuk.

Připlácl mi ruku na ústa, sevřel mě a odtáhl mě ode dveří. Jak jsem zuby narazila do rtů, ucítila jsem v puse kovovou pachuť. Ztratila jsem rovnováhu a pravá noha se mi podlomila, když mě praštil rukou do zad. Sklouzla jsem k zemi na levou stranu a zachytila se rukama ve stejné chvíli, kdy jsem uslyšela, jak se dveře zabouchly a zamkly.

Chvíli jsem byla v šoku a pomalu jsem zvedla hlavu. Přes prameny uvolněných vlasů jsem toho moc neviděla. Vnitřek rtů mě bolel a snažila jsem se pochopit, co se děje. Když mi to

došlo, vyděsila jsem se, úplně ztuhla a dech mi zamrzl na rtech.

Erik mě chytil za culík a zvrátil mi hlavu dozadu. Vykřikla jsem strachy. „Byla to tvoje vina.“

Sevřela jsem jeho ruku a snažila se zapáčit. Pokožku na hlavě jsem měla jako v ohni. „Co to…?“

„Nedělej, že nic nevíš.“ Táhl mě, dokud jsem neseděla na kolenou. Přenesla jsem váhu nalevo, ale stejně to bolelo. „Debbie je mrtvá kvůli tobě.“

„Jsi blázen.“ Slova mi unikla ze rtů, než jsem se mohla zarazit. „Jsi zatracenej šílenec. Tys ji zabil…“

Erik mě pustil tak prudce, že jsem upadla dozadu. Napřáhl se a udeřil mě do obličeje tak, až se mi zatočila hlava. Spadla jsem na bok s poraněnou čelistí a připadalo mi, že se pokoj otočil vzhůru nohama. Do očí mi vhrkly slzy a já se prudce nadechla. Tvář mě pálila. Pomalu jsem otevřela ústa. Mozek jsem měla úplně zpomalený. Jak jsem se dostala od závěrečných zkoušek k tomuhle?

Tohle nemůže být skutečné – tohle se nemůže dít.

Úplně jsem ztuhla. Tuto situaci jsem znala. To, jak mě bolel ret, to znecitlivění pokožky, to bzučení v hlavě. Tohle už jsem zažila. Ležela jsem na podlaze po ráně do hlavy, kterou jsem nečekala.

Najednou jako by mi bylo znovu šestnáct a krčila jsem se na podlaze, když Jeremyho zachvátil vztek kvůli nějaké hlouposti. Bezmocná. Vyděšená. Zmatená. Tělo a ruce se mi třásly.

„Nejsem šílenec a není moje vina, že Debbie umřela.“ Zlost mu vyostřila hlas. „Kdybys jí nic neřekla a hleděla si svýho, nerozešla by se se mnou.“

„Cože?“ Z koutku rtů mi tekla krev. Otřela jsem ji třesoucí se rukou a přistihla se, jak na tu krvavou šmouhu zírám.

Tak moc povědomé.

„Když ses jí zeptala na ty modřiny! A pak ta zatracená neděle. Musela ses do toho přimíchat.“ Vykročil ke mně. „Prostě jsi tam musela stát a nechat se zranit. Jako by to byla moje zatracená chyba. Nebyla! Byla to tvoje chyba!“ Zpoza strachu se vyřítil vztek a já provedla něco, co jsem s Jeremym nikdy neudělala bez ohledu na to, jak to bylo zlé.

Teď už jsem nebyla oběť. Už nikdy znovu nebudu oběť.

„To je tak typický,“ vyštěkla jsem. „Někoho praštíš a je to vždycky jejich chyba. Nikdy tvoje.“

„Drž hubu, ty blbá kulhavá mrcho.“

Položila jsem ruce na podlahu a nevšímala si závratě, jež se o mě pokoušela. „Asi ti prostě jen tak uklouznou pěsti a dopadnou lidem na tváře?“

„Jenom těm, co si to zaslouží.“

„A Debbie si to zasloužila?“

Zaklel. „Neodvažuj se o ní mluvit. Nevíš ani hovno.“

Zavrávorala jsem na nohou, zamotala se a dopadla na postel. Zvedla jsem hlavu a skrz závoj slz viděla, že se ke mně Erik blíží. Otočila jsem se a sáhla po nejbližší zbrani. Popadla jsem stolní lampu, vytrhla ji ze zásuvky, připravená praštit ho tak tvrdě, že by odletěl do vedlejšího apartmá.

Vrhl se po mně a já uskočila. Chvilková ztráta rovnováhy mu umožnila získat nade mnou výhodu. Sebral mi lampu z ruky a odhodil ji přes místnost. Narazila do mého oblečení a potom zaduněla o stěnu. Srdce se mi zastavilo a vrhla jsem se ke dveřím.

V hlavě mi vybuchla bolest a srazila mě dolů. Stěny se opět nahnuly, zamrkala jsem, abych lépe viděla, ale měla jsem pocit, jako by mi trvalo hodiny, než jsem otevřela oči. Další věc,

kterou jsem věděla, byla, že ležím na zádech na podlaze mezi postelemi a tupě zírám do stropu.

Erik přecházel po místnosti, jeho tenisky mi vrzaly ve vlasech. Jak se mi rozpustily vlasy?

Celé tělo mi pulzovalo, jako bych byla jedna velká modřina. Zhluboka jsem se nadechla, až mě zabolelo na žebrech.

„Probrala ses.“ Stál nade mnou a šklebil se. „To jsem tě ani moc nepraštil.“

Hlavu jsem měla plnou pavučin. Musela jsem spadnout a omdlít, takže jsem zřejmě utrpěla otřes mozku.

Otřes mozku je špatná zpráva, že?

Cítila jsem se, jako by mě někdo prudce probudil. Pomalu jsem se zvedla na lokty. Vteřinu jsem měla pocit, jako bych proplouvala bahnem.

„Promrhal jsem tolik času. Měl jsem…“ Zastavil se, přitiskl si ruce na spánky a poté začal znovu přecházet sem a tam. „Nechtěl jsem to udělat.“

O čem to mluví? Zvedla jsem se do sedu a s vyraženým dechem se opřela o postel. Co nechtěl udělat?

„Prostě… prostě se to stalo. Přišel jsem si s ní promluvit, aby pochopila, že udělala chybu

a že se musíme dát zase dohromady, ale řekla mi, ať odejdu.“ Spustil ruce k bokům a svíral je do pěstí.

Trhla jsem sebou, jak jsem se posouvala podél postele a snažila se urovnat si v hlavě vířící myšlenky.

„Neposlouchala mě. Stačilo jen, aby mě poslouchala!“ Zvýšil hlas a potom ho ztišil. „Naštvala mě a já… já do ní strčil. Byla to nehoda.“

Erik si najednou dřepl a chytil mě za bradu. Vykřikla jsem, když sevřel prsty tak silně, že z toho budu mít modřiny. „Byla to nehoda! Spadla dozadu a já ani nechápal, jak se to stalo.

Dopadla krkem na roh postele a uslyšel jsem lupnutí. Ach, bože…“ Odtáhl se ode mě a škubl mi hlavou do strany, jak vstával. Sevřel si vlasy a couvl. „Její vaz prostě rupl.“

Zavřela jsem pevně oči proti valícím se představám.

„Věděl jsem, že by nikdo nevěřil, že to byla nehoda. Obviňovali by mě, i když to nebyla moje chyba! Debbie prostě…“ Zarazil se a posadil se na okraj postele. „Prostě neposlouchala.“

Zmocnila se mě hrůza. Podezřívala jsem ho celou dobu, ale slyšet ho pronést to nahlas mě šokovalo. „Tys ji zabil.“ Čelist a ústa mě bolely – špatně se mi mluvilo.

„Byla to nehoda.“ Zase vstal a přešel po pokoji. „Nestalo by se to, kdybys prostě držela klapačku. Je to tvoje vina.“

Erik měl velké psychické problémy. To bylo jasné.

Jak znovu přešel po pokoji, myšlenky se mi začaly pročišťovat, ale vzadu v hlavě jsem pořád cítila pulzující bolest. Otočila jsem se a škubla sebou, jak mi bolest vystřelila do krku. Tvář jsem měla opuchlou a žebra odřená, věděla jsem však, že čím déle tu s ním zůstanu, tím horší ta zranění budou, jestli ne… Tu myšlenku jsem raději nedokončila. Není třeba se ještě víc znepokojovat.

„Tohle máš na svědomí ty. Je to tvoje vina. Debbie by tu pořád byla, kdybys mlčela, kdyby ses mezi nás nepletla,“ křičel vztekle a svíral pěsti. Věděla jsem, že ty ruce touží použít na mě, a nijak pěkným způsobem. „Všechno jsi zničila.“

Zaslechla jsem, jak mi ve vedlejším pokoji zazvonil telefon, a ucítila naději. Že by už uběhla hodina? Možná – jenom možná – Cam zvládl zkoušku dřív. Nebo se Jase rozhodl jít napřed. Prosím, bože, ať je to jeden z nich.

Zdálo se, že si toho Erik nevšiml. Dál přecházel po malém pokoji a tahal se za vlasy. Zastavil se u nohou Debbiiny postele a mlátil se pěstmi ze stran do hlavy. „Všechno jsi zničila a podívej, co se stalo. Neměl jsem na vybranou.“

Můj mobil zase zazvonil. Prosím, prosím, prosím.

Přitáhla jsem si nohy k hrudi, svaly se mi napjaly v očekávání, že někdo vyrazí dveře. „Tohle ti prostě neprojde.“

Spustil ruce a probodl mě šíleným pohledem. „Co mi neprojde?“

„Tohle.“ Opřela jsem se dlaněmi do koberce. „Cos udělal, to ti prostě neprojde.“

Telefon ještě jednou zazvonil a tentokrát si toho Erik všiml. Zadíval se na dveře a zamračil se.

„Neplánuju, že by mi mělo něco projít.“

Oddechla jsem si. Možná není úplně šílený. Bohatě mi stačí, že je napůl blázen. „Ne?

Protože můžeme zapomenout, že se tohle někdy stalo.“ To byla strašná lež, protože rozhodně nezapomenu, co se tu stalo. „Můžeme odsud odejít…“

Zavrtěl hlavou. „Nemám v plánu dostat se pryč,“ řekl klidně, jako bychom se bavili o závěrečných zkouškách. „Neplánuju odsud odejít.“

Veškerá malá troška úlevy, která mě zalila po jeho prohlášení, se právě roztřískala jako při závodní autonehodě. Neplánuju odsud odejít. „Říkáš to, jako bys nikdy nechtěl opustit tenhle pokoj.“

„Ani nechci.“ Prudce se zasmál a otočil se ke mně. „Ne jinak než v černém pytli.“

Polila mě hrůza. Kašlu na vhodnou chvíli, kdy vyrazit ke dveřím. Instinkt mě ovládl a já se vytáhla na nohy, proklela zraněnou nohu a odrazila se. Bývala jsem tak mrštná a rychlá. Už nejsem.

Erik do mě strčil, srazil mě k zemi a já jsem vykřikla. Vedle v pokoji něco bouchlo do zdi. Erik mi zaryl prsty do ramen a drsně mě obrátil na záda.

Jak jsem vytřeštěnýma očima zírala na Erika, čas jako by se zastavil. Děsivě skličující pocit se mě snažil vtáhnout do koberce, jak mi došlo, co se chystá udělat.

Erik trhl hlavou, jak někdo zabušil na dveře ložnice, a v očích se mu objevil divoký pohled. Využila jsem chvilkového rozptýlení a vystřelila paží z podlahy. Zasáhla jsem ho pěstí do úst a hlava mu odskočila na stranu.

Vztyčil se nade mnou, zavrčel a od rozbitých úst mu odletěla krev a sliny. Povolil sevření na mých pažích, já se otočila na bok a otevřela ústa, abych vykřikla.

„Zatracená mrcho,“ zařval a praštil mě pěstí dolů do zad. Dokonale se trefil do ledviny a znehybnil mě.

„Tess!“

Jase – byl to Jase!

Dveře zapraskaly, jak do nich mlátil. „Jsi tam? Jsi v pořádku?“

Natáhla jsem se ke dveřím, zaťala prsty do koberce. „Jasi…“ Jeho jméno jsem jen zachrochtala.

Erik mě převrátil a já najednou hleděla do očí někoho nepříčetného. Do očí, do nichž zřejmě Debbie zírala nepočítaněkrát a jež byly asi to poslední, co viděla.

Hrůza mě sevřela do svých děsivých spárů a já jsem vyrazila výkřik, který proťal vzduch, ale rychle umlkl, jak mi Erik chytil hrdlo a stiskl.

Dveře se na pantech třásly. „Tess! Do prdele! Tess!“

Panika do mě zaťala ostré ledové drápy. Jeho stisk bolel, tlačil mě na průdušnici. Otevřela

jsem ústa, abych zase zakřičela, ale nic z nich nevyšlo – neměla jsem vzduch! S bušícím srdcem jsem ho praštila a potom zasáhla jeho bradu pěstí. Vyjekl, ale nepustil mě.

„Tess!“ zavolal Jase. Dveře se zatřásly, znělo to, jako by do nich narazil ramenem.

„Zatraceně!“

Za očima mi vybuchly hvězdičky a nemohla jsem – nemohla jsem se dost nadechnout.

Drásala jsem Erikovy ruce, cítila, jak se mu kůže pod mými nehty trhá. Dveře se opět otřásly, ale neotevřou se včas.

„Přestaň!“ Erik mě zvedl a pak mi praštil hlavou o zem. „Prostě přestaň!“

Moje vidění postupně zahalovala temnota. Hluboko v hrudi mě ostře pálilo a šířilo se to do hrdla. Potřebuju dýchat!

„Terezo! Kotě,“ řval Jase a díky zvuku jeho hlasu mnou probleskla zoufalá síla. Dveře se zachvěly a zaskřípaly. „No tak…“

Ze všech zbývajících sil jsem praštila Erika do hrudi, do obličeje a do ramen. Otočila jsem boky a snažila se ho ze sebe shodit, ale tlačil mě níž a níž, až jsem měla pocit, že proplouvám podlahou a pomalu se propadám do čekající propasti. Věděla jsem, že bych to neměla vzdát, že nesmím, ale ruce mi sklouzly a paže dopadly podél boků.

V dálce něco ruplo. Možná to byly moje nedostatkem kyslíku trpící buňky. Nevěděla jsem co, ale Erikovy oči se upřely do mých a já si byla jistá, že je po všem. Víčka se mi zavřela. On bude tím posledním, co jsem viděla, stejně jako Debbie. A to nebylo fér. Ještě jsem ani nezačala žít, nesmířila se s novou budoucností, nedostala Jase, protože jestli tohle přežiju, nenechám ho odejít. Už ne. Ale… ale na tom teď nezáleží. Můj sluch se ztenčil až na jediné – burácení krve.

Najednou ten nesnesitelný tlak na krku zmizel a já se nadechla. Pokoj naplnilo bolestivé zabručení. Něco se zlomilo – prasklo jako stará suchá větev a znělo to strašně daleko, jako by to bylo venku.

Něčí ruce mi sevřely tváře a potom mě něčí paže zvedly. Hlavu jsem měla moc těžkou

a svěšenou. Jako by se mi stalo něco s krkem. „Proboha, otevři oči. No tak, kotě, otevři oči.“ Vteřinu bylo ticho a jeho velké tělo se zachvělo. „Je mi to líto. Sakra. Otevři oči, prosím.“

Měla jsem pocit, jako by mi víčka někdo přilepil, ale donutila jsem se je otevřít. Spatřila jsem jenom Jaseovy hluboké šedé oči, tmavší, než jsem je kdy viděla.

„Tady jsi,“ zašeptal a přitáhl si mě blíž. „Zůstaň se mnou. Tess! Bože, neopouštěj mě.

Prosím. Já…“

Jeho rty se pohybovaly, ale slova nedávala smysl a já jsem nedokázala udržet oči otevřené.

Nezbylo nic než temnota.

29. kapitola

Skrz vrstvy mlhy a spánku se pomalu a neústupně prodral pravidelný zvuk pípání, až jsem ucítila, jak se mi hruď zvedla s hlubokým roztřeseným nádechem.

„Terezo.“ To, na čem jsem ležela, se nahnulo, jak se vedle mě někdo usadil. Mé tváře se dotkla příjemně chladná dlaň. „Slyšíš mě?“

Asi jo. Pomalu jsem získávala představu o svém okolí. Ležela jsem na tvrdé posteli a slyšela bráchův hlas. Ale hlavu jsem měla těžkou, jakoby přilepenou k matraci.

Pomalu jsem zamrkala, otevřela oči a škubla sebou kvůli jasnému světlu nad hlavou. Když se mi projasnil zrak, ukázalo se, že ležím v nemocničním pokoji. Bílé stěny, připevněná televize

a hráškově zelené závěsy to jasně prozrazovaly.

„Ahoj,“ promluvil Cam laskavě. „Jak se cítíš?“

Mírně jsem k němu otočila hlavu a olízla si patro v ústech. „Cítím se… divně.“ Hlas jsem měla ochraptělý a čelist mě bolela i jenom z těch tří slov.

„Spala jsi dost dlouho, takže už sem stihli dorazit i naši.“ Cam se unaveně usmál, zvedl džbánek a nalil vodu do malého plastového hrnku. „Máma a táta stojí na chodbě a mluví s policií.“

S policií? Tupě jsem na něj hleděla, jak si hraje na sestřičku. Opatrně mě chytil za zátylek a pomohl mi se napít. Studená voda mě zchladila jako bazén v parném létě.

Cam položil hrnek na noční stolek. V obličeji se mu najednou mihl chápavý výraz. „Ty si nic nepamatuješ, co?“

Zavrtěla jsem hlavou a ušklíbla se, když mi mezi spánky vystřelila ostrá bolest. Cam pohlédl na dveře, jako by chtěl vyběhnout ven a někoho sehnat, ale položil ruku na moji, což přitáhlo pohled k mým kloubům na ruce.

Byly červené, poškrábané a oteklé.

Trhla jsem sebou, svaly a kůže zaprotestovaly proti nečekanému pohybu a myšlenky se mi projasnily. „Proboha…“

V Camových očích se zračily obavy. „Vzpomněla sis?“

„Erik. On…“

„Já vím. Všichni to víme. Nemusíš si už kvůli němu dělat starosti,“ prohlásil Cam a jemně mě zatlačil do ramene, abych si lehla. „Musíš zůstat v klidu. Máš otřes mozku – malej, ale nesmíš se moc hýbat. Jasný?“

Srdce se mi rozbušilo, když jsem si všimla kapačky nabodnuté doprostřed mé paže, do níž proudila čirá tekutina. Vzpomněla jsem si na strašný zvuk prasknutí, který mi připomínal lámání kostí. „Je mrtvej?“

„Kurva, kéž by.“ Vztekle se zatvářil. „Jase mu zlomil čelist a zmlátil ho, ale ten hajzl je živej.

Ale půjde sedět. Probral se, když tam dorazili policajti a záchranka, a vyžvanil, co provedl Debbie, každému, kdo poslouchal. Pořád opakoval, že to byla…“ Odmlčel se a stiskl rty do úzké linky.

„Tvrdil, že to byla moje vina,“ dokončila jsem za něj a zavřela oči, jak se mi vrátily vzpomínky na vzteklého a šíleného Erika. Ale zasáhly mě jiné starosti. „Kde… kde je Jase?“

Cam pohlédl stranou, když jsem otevřela oči. „Naposledy jsem ho viděl mluvit s policajty.“

„Cože?“ Zase jsem si začala sedat, ale zastavil mě. „Co tím myslíš?“

„Nemá potíže. Musel s nimi mluvit, stejně jako budeš muset ty, až se dozvědí, že ses

probrala.“ Odmlčel se. „Potřebovali výpověď.“

„Jak je to dlouho?“

Cam se ošil, jako by mu to nebylo příjemné. „Zadrželi ho, když tě odváželi do nemocnice.

Neviděl jsem ho. Přišel jsem přímo sem, když jsem to zjistil.“

On Jase vůbec neviděl? Jako že se na mě vůbec neptal? Zavřela jsem oči a odehnala ty zbytečné emoce. Jase tvrdil, že si se mnou chce promluvit. Přišel a zachránil mi život. Jenom proto, že tu není, nemusím hned vyvádět. Kromě toho mám důležitější problémy.

Když jsem otevřela oči, Cam mě pozoroval. Uběhlo několik vteřin. „Ty ho opravdu miluješ, co?“

Povzdychla jsem si. „Jo.“

Posunul se a tiše zaklel. „Vím, žes to předtím nechtěla slyšet, ale teď mě poslouchej. Ten pitomec je blbej, ale miluje tě.“

Otevřela jsem ústa.

„Jo, já vím, že tě od sebe odehnal nebo něco takovýho, ale je to chlap a je blbej. Hele, to můžu připustit. Občas děláváme blbosti.“ Cam se nahnul a ztišil hlas. „Trochu mi připomíná Koláčka – teda Avery – víš? Ze začátku byla taky taková. Z jinejch důvodů, ale ona… měla svoje vlastní problémy, z kterých se musela dostat. A myslím, že to dělal i on. Nevím. Nejsem v jeho kůži, ale Jase si nese na zádech kupu problémů.“

„Já vím,“ zašeptala jsem a zahnala slzy. Všechno ohledně Jase bylo složité. Vždycky to tak bylo a já si nebyla jistá, že jediné, co potřebuje, je na těch problémech zapracovat. Některé věci prostě lidi nedokážou nechat za sebou.

Cam sklopil pohled a zhluboka se nadechl. „Víš, řekl mi před nějakou dobou, že se cítíš provinile kvůli tomu, co jsem provedl Jeremymu.“

Překvapením jsem na něj vykulila oči.

„Neměla bys.“ Zvedl hlavu a podíval se mi přímo do očí. „To já jsem to Jeremymu provedl a udělal bych to znovu. Nikdy to nebyla tvoje vina. Jasný? Nezáleží na tom, že jsi mlčela. Věř mi, že vím, jak si lidi zlé věci nechávají pro sebe, odsouvají je stranou, dokud je to mlčení nezničí. Byla jsi v podstatě děcko a já jsem věděl, co dělám. A jediný, čeho lituju, je, že ty se cítíš provinile kvůli něčemu, co jsem chtěl udělat.“

Nevím, čím se to spustilo. Trochu té tíhy se zvedlo, když se mnou mluvil Jase, ale teď z mé hrudi vstala obrovská nenažraná gorila. Zasáhla mě čistá sladká úleva a jako bych se ocitla

v bouři. Slzy se mi vedraly do hrdla a nakupily se mi v očích.

„Terezo, nebreč.“ Cam se zamračil. „Nechtěl jsem…“

„Nebudu.“ Párkrát jsem popotáhla a zadržela stavidla. „Děkuju ti.“

„Neděkuj mi.“

Nic jsem neřekla, protože to nepotřeboval slyšet, ale já to věděla. Když Cam pronesl ta slova, bylo to podobné, jak by mi hodil záchranné lano. Popadla jsem ho a pevně držela. „Mám tě ráda stejně, jako miluju košíčky.“

Po tváři se mu rozlil široký nefalšovaný úsměv. „Ty trdlo, taky tě mám rád.“

Zanedlouho do pokoje vešli máma s tátou. Táta vypadal, že by vraždil. Máma taky, ale líp to skrývala. Odsunuli Cama a přehnaně se o mě starali, dokud nedorazili policajti. Sepsali moji výpověď. Mluvit znovu o čase stráveném v tom pokoji s Erikem nebylo snadné. Ráda bych si myslela, že jsem silná, ale párkrát jsem se zachvěla, když jsem se dostala k té části, kdy se přiznal, že zabil Debbie a navlékl to jako sebevraždu. Zatřásla jsem se ještě silněji, když jsem jim povídala, jak neměl v úmyslu opustit ten pokoj.

Erik měl v plánu zabít mě a potom sebe. Tvrdil, že její smrt byla moje vina, ovšem musel se taky cítit provinile, když se chtěl zabít. Možná to pohřbil hluboko v sobě, ale bylo to tam.

Muselo být. Odmítám uvěřit, že se zbytek života bude cítit úplně nevinný.

Táta zvedl moji zdravou ruku a složil si ji pod bradu, když mladý policista zaklapl malý blok.

„To nám pro tuto chvíli stačí,“ prohlásil a poodešel od postele. „Odpočívejte a my vám zavoláme, pokud budeme mít další otázky.“

„Jestli budete mít další otázky, zavoláte mně.“ Táta se napřímil a zahleděl se na policistu ďábelským pohledem právníka.

Strážník přikývl a odešel. Nahradil ho doktor a sestřička vypadající mladší než já. Dloubali

a strkali do mě, svítili mi do očí jasným světlem. Skrz kapačku do mě proudily mírné léky proti bolesti, a než mě omámily, zakručelo mi v žaludku. Začala jsem se cítit docela normálně, když mi kolem hrudi máma zastrčila tenkou přikrývku. „Zítra tě odsud pustí a s tátou si myslíme, že by bylo nejlepší, kdybys jela s námi domů, místo abys čekala na Cama.“

Cam sedící v koutě se na mě ušklíbl.

„Cítili bychom se tak líp,“ dodal táta a sevřel mi ruku. „Opravdu.“

„Vy byste se cítili líp, kdyby nechala školy a žila s vámi až do smrti,“ opravil ho Cam.

Máma po něm přes rameno hodila ostrým pohledem. „Po tom, co se právě stalo? Jo. Chci ji pod svou střechou nejméně dalších třicet let.“

„Jenom třicet?“ zamumlala jsem.

Máma stiskla rty. „Není důvod, abys tu zůstávala, než přijedete na Vánoce.“

Z velké části jsem chtěla dovolit rodičům, aby mě vzali s sebou domů. Bylo to tam snazší, když jsem je navštívila, a vážně bych se mohla v pokoji zašít až do Štědrého dne. Znělo to opravdu dobře, ale věděla jsem, že jestli teď s nimi odjedu domů, je velká šance, že se

do Shepherdstownu už nevrátím. Budu chtít zůstat tam, kde se budu cítit v bezpečí, kde všechno znám. Ale tady jsem teď měla nový život – školu a možnost kariéry, která mě bude bavit. Měla jsem před sebou budoucnost a už jsem nebyla malé dítě. Nemohla jsem se spoléhat na rodiče, že mě budou hýčkat a utěšovat, kdykoli se přihodí něco zlého. I když bylo smutné

o tom tak přemýšlet, nebudou tu pro mě navždycky.

„Já nevím, mami. Musím si to rozmyslet,“ odpověděla jsem nakonec. Věděla jsem, že tak to bude lepší, než kdybych je odmítla rovnou. Ani máma, ani táta nevypadali, že by z toho měli radost, když Cam najednou vstal.

Sledovala jsem jeho pohled, zrovna když se otočil i táta, a přísahala bych, že se mi zastavilo srdce, i kdyby jen na vteřinu.

Ve dveřích stál Jase, červenohnědé vlny měl rozcuchané a bronzovou pokožku bledší než obvykle. Tmavě modrý svetr do véčka měl nakřivo, takže z bílého trička pod ním víc ukazoval, než ho zakrýval. Všechno na něm bylo zmačkané, ale v mých očích to byl ten nejkrásnější chlap, jakého jsem kdy viděla.

V ruce nesl růžovou krabičku.

Naše oči se střetly přes celý pokoj a Jase se zastavil uprostřed, jako by zmrzl. Oči se mu divoce leskly, jeho rysy prostoupila úleva a něco dalšího, něco, co jsem nedokázala pojmenovat.

Vzduch mi unikl z plic, když se máma postavila a jemně si odkašlala. „No, má tu společnost, tak je nebudeme rušit.“

Táta povytáhl obočí, když se podíval z Jase na mě a potom na mámu. „Možná bychom…“

„Přijdeme zítra brzy ráno.“ Máma po tátovi střelila pohledem, pak se sklonila a políbila mě

na tvář. „Mám tě ráda, zlato.“

„Já tebe taky, mami.“

Táta mě políbil na druhou tvář a zdráhavě uvolnil své místo po straně mé postele. Když míjel Jase, naklonil se k němu a něco mu řekl. Jase přikývl. Bůh ví, co táta právě vypustil z pusy.

Cam poplácal Jase po zádech, když kolem něj prošel. Překvapil mě, že neprovedl nějakou klukovinu jako ťuknutí pěstí nebo ramenem.

Když se Cam chová na svůj věk, je to vážné.

Jase se nepohnul, dokud rodiče a brácha neodešli. Potom byl dvěma dlouhými kroky vedle mě. V pokoji se rozhostilo těžké ticho, když položil krabičku vedle džbánku s vodu a posadil se, bokem se opřel o mě. Srdce se mi rozbušilo, jak opatrně přejel prsty po mé lícní kosti

a zasunul mi vlasy za ucho.

Pomalu a pečlivě zkoumal můj obličej, pozoroval zřejmě odpornou podlitinu, jeho intenzivnímu pohledu nic neuniklo. Pravou stranu čelisti jsem měla opuchlou, jako bych měla v puse strčený pomeranč. Pravý koutek rtů mi poklesl a pokožka okolo oka mě bolela.

Vsadila bych se, že vypadám, jako bych prohrála zápas v kleci.

„Ublížil ti?“ zeptal se hlasem zdrsnělým obavami a strachem. „Ublížil ti víc, než co je vidět?“ Nejdřív jsem nechápala, co myslí, ale potom mi to docvaklo. „Ne… bože, ne.“

Jase zavřel oči, nadechl se a zachvěl. „Když jsem prorazil ty dveře a viděl ho na tobě a tys jen… jenom tam ležela, myslel jsem, že jsem přišel pozdě. Myslel jsem, že je konec.“

„Napadlo mě, že v tom pokoji s ním umřu. Opravdu ano, ale dostal ses tam včas,“ ujistila jsem ho. „Zachránil jsi mi život. Děkuju.“ Všechny emoce, které jsem cítila, jsem vložila do těch slov. „Děkuju ti.“

„Nikdy jsem nechtěl, abys mi děkovala za něco takového.“ Naklonil se nade mě, položil levou ruku na postel vedle mého ramene a opřel se. Nepromluvil, když sklonil hlavu, a jakmile mě políbil na levý koutek rtů, hruď se mi vzedmula všelijakými pocity.

Zůstal tak sehnutý, a jak promluvil, při každém slově se otřel rty o moje, jako by to byla fyzická pečeť toho, co říká. „Posledních pár týdnů jsem se choval jako strašnej pitomec a vím, že zrovna teď na to není pravá chvíle, ale musím ti něco říct, dobře?“

Zhluboka jsem se nadechla. „Dobře.“

Jase mě konečky prstů pohladil po levé tváři. „Měl jsem problém navázat bližší vztah

s jakoukoli holkou kvůli Kari a Jackovi, ale ty… ty jsi byla jiná. Dostala ses mi pod kůži a vedrala ses mi do srdce. Pravděpodobně už tehdy, kdy jsme se poprvé políbili. Myslel jsem, že to zvládnu – že zvládnu ty pocity, ale když jsem si uvědomil, jak jsou hluboké, strašně mě to vyděsilo. Nechtěl jsem, aby mi něco znovu ublížilo. Nechtěl jsem o nikoho přijít, jak už se mi to stalo. Ale dnes jsem tě málem ztratil. Doopravdy. A přesně toho jsem se děsil. Ztratil bych tě ještě dřív, než jsem tě vůbec měl. Jenom ta myšlenka na to mě zabíjí.“

Zavřel oči a jemně se opřel čelem o moje. „Chtěl jsem si s tebou promluvit. Proto jsem ti psal. Protože jsi mi zatraceně chyběla a myslel jsem…“ Odtáhl se a zavrtěl hlavou. Oči se mu leskly a mně se stáhlo hrdlo. „Ale o tom všem si promluvíme později, protože právě teď jsou tyhle kecy to poslední, co potřebuješ.“

Chtěla jsem mu říct, že tyhle kecy jsou fakt fajn, že je ráda budu poslouchat dál, protože otevřenost jeho slov mě trhala a zase záplatovala dohromady, naplňovala mě nadějí a zmírnila události dnešního dne, ale Jase se natáhl k nočnímu stolku a zvedl růžovou krabičku.

„Tohle jsem pro tebe sehnal po hodině hudby a chtěl jsem ti to dát, až ti přijdu pomoct do apartmá, takže už to mám u sebe docela dlouho. Možná už nebude čerstvej.“ Tváře mu

mírně zrůžověly, když krabičku otevřel. „Je vanilkový s jahodovou polevou. Já, no, vím, jak moc ráda máš tuhle polevu.“

Všimla jsem si, že ještě víc zčervenal. Jen velmi vzácně jsem ho viděla, že by se cítil nepříjemně nebo nejistě kvůli čemukoli, co dělá. Zahleděl se na mě skrz sklopené řasy. „Asi právě teď nemáš na nic chuť, ale co třeba jen tu polevu?“

V žaludku mi zakručelo, přestože ty uzlíky utahující se mi v břiše hlad docela oslabily. Ale vypadal tak váhavě, že jsem ho nemohla odmítnout. „To bych ráda.“

Povytáhl koutek rtů a nabral hustou polevu na malíček. Potom zvedl prst k mým rtům. Tuhle metodu ochutnávání jsem rozhodně nečekala.

Zadíval se mi do očí a já otevřela ústa s třepotavým pocitem v žaludku. Nedokázala jsem pohlédnout stranou, jakmile jsem vzala jeho prst do úst a ochutnala tu sladkou dobrotu. Dál na mě upíral oči, když to ještě několikrát zopakoval, dokud jsem nesnědla všechnu polevu. Tváře mi žhnuly.

Jase odložil otevřenou krabičku na stolek a sklonil ke mně hlavu. Vydechla jsem, když mi olízl spodní ret. „Zůstala ti poleva na rtu.“

„Aha.“ Složitější odpovědi se mi už vykouřily z hlavy. Odtáhl se a oči se mu zaleskly. „Možná jsem trošku lhal.“ Usmála jsem se. „Možná?“

„No dobře.“ Sklonil ruku a opatrně propletl naše prsty. Políbil mě na sedřenou bolavou pokožku. „Určitě jsem lhal.“

Tiše jsem se zasmála. „Taková lež mi nevadí.“

„Delikátní lež, co?“ Když jsem přikývla, napětí v jeho ramenou povolilo, ale pak jsem zívla a on ztuhl. „Musíš spát.“

Vzhledem k lékům na bolest a všemu ostatnímu bylo těžké spánku odolat, ale nechtěla jsem se s ním rozloučit. Pohlédla jsem na naše propojené ruce a lehce ušpiněný malíček.

„Zůstaneš… zůstaneš tu se mnou? Tak dlouho, jak ti dovolí?“

Oči se mu stříbrně rozsvítily a rty povytáhl do pokřiveného úsměvu. „Kotě, jsem celej tvůj, jestli mě chceš.“

Ta slova se zdála závažná a mně se sevřela hruď. „Chci.“

Sklonil hlavu, políbil mě na ruku a pustil ji. Vstal s ladností, kterou jsem mu záviděla,

a poodešel k závěsům. Zatáhl je, ohlédl se přes rameno a mrkl na mě s hravým úšklebkem.

Jase mi pomohl posunout se a potom si vylezl vedle mě, jeho dlouhé tělo se na postel sotva vešlo. Byli jsme k sobě docela namáčknutí, ale to mi nevadilo. Otočil se na bok, takže měl hlavu blízko mé.

Byl opatrný, jako by zacházel s křehkým porcelánem, když mi položil ruku na břicho. „Máš pohodlí?“

Navzdory tupé bolesti a skutečnosti, že jsem ležela v nemocniční posteli, jsem se cítila příjemněji než kdy jindy. „Ano.“

„Dobrá.“ Střetl se s mým pohledem a držel ho takovou vřelou silou, že to musela být láska.

„Budou mě muset z té zatracené postele vypáčit. Já se odsud nehnu.“

30. kapitola

Doktoři mě propustili následující den odpoledne s receptem na léky proti bolesti pro případ, že by mě rozbolela hlava nebo se bolest stala nesnesitelnou, ale poté, co jsem prospala skoro celou noc stočená vedle Jase na úzké posteli, jsem se cítila překvapivě mnohem lépe než předešlý den. Jasně, pořád jsem měla bolístky a pohybovala jsem se rychlostí třínohé želvy, ale byla jsem v pořádku.

Vlastě líp než v pořádku. Byla jsem naživu.

Jak jsem vyšla ven, zdálo se, že mě máma s tátou chtějí odtáhnout domů, ale nepojedu s nimi, až koncem týdne opustí hotel. Vrátím se do svého bytu.

Jase trpělivě čekal u džípu s rukama strčenýma hluboko do kapes džín a opíral se o dveře.

„Zlato, opravdu tě tu právě teď nechci nechat.“

Otočila jsem se k mámě a objala ji. „Jsem v pořádku. Opravdu. Jenom se chci vrátit do bytu a odpočinout si.“

„S ním?“ zavrčel táta, zatímco zamračeně pozoroval kluka, kterého dosud bez přemýšlení rád kdykoli přivítal doma.

Povzdychla jsem si. „Jo, s ním.“

„On je teď tvůj přítel nebo co?“ zeptal se a já neměla tušení, jak mu odpovědět, protože jsem si nebyla jistá, jak si stojíme, čehož si můj otec všiml. Zatvářil se zamyšleně, tak, že by mohly nastat potíže. „Možná bych si s ním měl ještě jednou promluvit.“

„Ne,“ vyhrkla jsem honem. „Nemusíš si s ním promluvit. Vůbec ne.“

Táta vypadal, že něco namítne, ale máma mu položila ruku na záda. „Později nám zavolej, ano? Dej nám vědět, jak ti je.“

„Zavolám.“ Uvědomila jsem si, že za pár hodin se za mnou asi zastaví Cam, aby mě zkontroloval. Zřejmě mě teď nějakou dobu bude čekat řada neplánovaných kontrol.

Po dalším kole objímání a slz mě pustili a já se připojila k Jaseovi. Odrazil se od džípu a otevřel mi dveře. „Zdá se mi, jako by mě tvůj táta chtěl vzít na lov.“ Chytil mě za loket

a pomohl mi nasednout. „Jako zvláštní děsivej lov, kde kořistí budu já.“ Zasmála jsem se. „No, myslím, že nejsi moc daleko od pravdy.“

„Skvělý.“ Zabouchl dveře a oběhl auto. Naskočil a střelil po mně pohledem. „Tvůj táta mě dřív míval rád.“

To byla pravda. „Než začal mít podezření, že mezi námi něco je.“

„Mezi námi?“ zamumlal zamyšleně a já se napjala. Mlčel, dokud nevyjel z nemocničního parkoviště. „Mezi námi rozhodně něco je.“

Nevěděla jsem, co na to odpovědět, protože to, co jsem mezi námi chtěla, on před pár týdny nechtěl. Ale včerejšek a to, co mi povídal, než si lehl se mnou do postele, to asi změnilo.

Jase se ke mně natáhl a chytil mě za ruku. Cestou do bytu jsme mlčeli. Na tom tichu bylo něco uklidňujícího a já jsem ten čas využila, abych si uspořádala myšlenky.

Našel parkovací místo a zkrátil tak čas, který budu muset strávit na ostrém chladném vzduchu, protože jsem nebyla moc dobře oblečená. Camovo auto stálo na parkovišti, a když jsme vyšli do našeho patra, uslyšela jsem, jak se Avery ve svém bytě směje.

„Myslíš, že už ji brzy požádá o ruku?“ zašeptala jsem.

Jase příkývl, zatímco jsem odemykala dveře. „Vsadil bych se, že to provede o Vánocích.“ To by bylo dokonalé, ale taky jsem měla pocit, že to na ni prostě někdy vyhrkne, než že by

se to snažil znovu plánovat. Tak či tak jsem věděla, že odpoví ano a budou šťastní až na věky.

Ale co já? Pořád jsem se modlila, aby bylo možné, že se to přihodí i mně.

Zastavila jsem se hned za dveřmi Camova bytu. Oprava: našeho bytu. Pravděpodobně si nikdy nezvyknu tak o něm přemýšlet. Rozhlédla jsem se po známém odřeném gauči

a velkoplošné televizi, za kterou brácha vyhodil spoustu peněz. Herní sestava a polovina her byla pryč, přestěhoval je do Averyina bytu. Hrdlo se mi sevřelo, když jsem pohlédla do úzké kuchyně a uviděla na plotně plechy na pečení. Pomalu jsem se belhala vpřed, cítila jsem

na sobě tíhu toho, co se stalo.

Jase za námi zavřel dveře a položil mi ruku na rameno. „Jsi v pořádku?“

„Jo,“ přikývla jsem. Jako bych to sama potřebovala slyšet. „Jenom prostě… Nevěděla jsem, jestli tohle místo ještě někdy uvidím.“

Jase mě otočil, takže jsem mu stála tváří v tvář, když mi položil dlaň na nezraněnou líci. Rysy měl ostré nevyslovenými emocemi. Odrážel se v nich strach, adrenalin, úleva. Naše pohledy se střetly a já v tu chvíli věděla, že cítí totéž co já. Málem jsem přišla o budoucnost, ale dostali jsme druhou šanci a to vědomí nás drtilo.

„Potřebuju tě.“ Do hlasu mu pronikla hloubka jeho přiznání. „Chci tě teď hned.“ Ani trochu jsem nepochybovala o tom, co chce. Já toužila po tomtéž. „Já taky.“

Jaseovi se třásla ruka, když mě políbil na koutek rtů a na tvář. Potom mi přiložil ústa pod ucho a já se zachvěla. Přejížděl mi horkými vlhkými rty dolů po krku a zpátky. Když mi skousl ušní lalůček, unikl mi přidušený vzdech. Mezi stehny se mi probouzela pulzující touha, ale to láska ve mně bobtnala a rozdmýchávala žár olizující mou pokožku.

„Tohle chci,“ vydechl, pohladil mě po stranách a chytil za boky. „Chci tě napořád.“ Omotala jsem mu paže okolo krku. „Taky tě chci.“

Jaseovi se z hrdla vydral hluboký zvuk. „Skoro jen z těch slov bych mohl vyžít.“

„Skoro? A z čeho bys mohl…?“

Zvedl mě, širokýma rukama mi podebral zadek a nesl mě po místnosti. Zapomněla jsem, co jsem chtěla říct, když mě přitlačil zády ke stěně vedle pohovky, přitiskl boky na moje a políbil mě na hrdlo. Omotala jsem mu nohy okolo pasu a on se vklínil přímo mezi moje stehna.

Víčka se mi zavřela, když jsem zaklonila hlavu a nabídla mu svoje hrdlo. Nezaváhal, začal mi kousat a olizovat krk a přirážel do mě boky. Narůstající očekávání mě přivádělo k šílenství.

Jase zvedl hlavu, políbil mě na bradu a na ústa, vyhýbal se bolavým místům. Zasténala jsem, když mi stáhl z ramenou svetr a skrz tričko sevřel moje prsa. Bradavky mi okamžitě ztuhly, citlivé a rozbolavělé. Jiskra pronikavé rozkoše zamířila z vrcholků ňader až do mého lůna.

Zhoupl se proti mně boky, narazil na to citlivé místečko a já vykřikla.

„Promiň,“ zavrčel mi do úst. „Jestli je to moc drsný, jestli tě to bolí, jestli…“

„Nebolí,“ ujistila jsem ho a zabořila mu prsty do ramen. Tělo mě sice bolelo, ale ta bolestivá touha po něm byla mnohem silnější. „Nezlomím se.“

„To zatraceně rád slyším.“ Ruce se mu chvěly, jak mi klouzaly po pase a prozrazovaly, jak je strašně napjatý. „Protože mám v plánu si s tebou hodně dlouho hrát.“

Povytáhla jsem obočí a on na mě škádlivě mrkl. Rozpletl mi nohy a postavil mě na zem.

„Chtěl jsem si s tebou nejdřív promluvit,“ vysvětlil, stáhl mi svetr a odhodil ho na podlahu.

V téhle chvíli mi mluvení přišlo jako zbytečně přeceňované. „Ale dostali jsme se k tomuhle a já nemůžu čekat. Potřebuju být v tobě.“ Chytil lem mého trička. „Jestli to nechceš, hned mě zastav a já přestanu.“ Očima jako tekuté stříbro se zadíval do mých. „Udělám, cokoli chceš. Jestli si chceš promluvit, nejdřív si promluvíme. Jestli chceš, abych odsud vypadl, udělám to, ale pokud

mi řekneš, abych zůstal, proniknu do tebe tak hluboko, že si budeš myslet, že už se nikdy neodtáhnu.“

Celé mé tělo zvláčnělo a zvlhlo jeho slovy a hlubokým zdrsnělým hlasem. Občas jsem si s ním připadala, že je úplně mimo mou ligu, byla jsem však na něj dokonale připravená.

„Ale měla bys vědět jedno,“ pokračoval a přistoupil blíž, takže jsme se o sebe otřeli stehny.

„Udělal jsem obrovskou chybu, když jsem tě od sebe odehnal. Byl jsem zatracenej zbabělec, moc vyděšenej, že mi něco zase ublíží. A ublížilo – v tu chvíli, kdy jsem od tebe odešel. Provedl jsem to sám sobě a tobě, a nikdy dřív v životě jsem ničeho víc nelitoval.“

Zalapala jsem po dechu, když mi došlo, co říká a co to pro nás znamená, ale nic mě nemohlo připravit na ten příval emocí, který ve mně otevřela jeho další slova.

Opřel se čelem o moje, hedvábně jemným polibkem mi rozevřel rty a prodral se sametovým jazykem k mému. „A jsem velice ochotnej strávit zbytek svýho života tím, že ti to budu vynahrazovat, protože tě miluju, Tess. Miluju tě tak zatraceně moc, jak jsem nikdy nikoho dřív nemiloval.“ Oči se mu leskly touhou a láskou. „Prosím, dovol mi, abych ti to dokázal. Prosím, Tess.“

V břiše se mi probudili motýlci a můj tep vyletěl do výšin, jak jsem zírala do jeho nádherných očí. Už jednou mi řekl, že mě miluje, ale to bylo v zápalu vášně a ta slova zanikla v tom, co se stalo poté. Teď ale ta slova znamenala všechno a na tom záleželo. Lidé pořád chybují. Bůh ví, že sama jsem v tom profík. A Jase udělal chybu, ovšem jestli ji byl ochoten napravit, já mu dovolím to zkusit.

Byla jsem ochotná mu dovolit, aby mě miloval.

Kolena se mi podlamovala a neměla jsem nejmenší tušení, jak je možné, že ještě stojím na nohou a jsem schopná vydat ze sebe jediné slovo. „Zůstaň.“

Jase na vteřinu zavřel oči. „Díky.“

Moje tričko zmizelo závratnou rychlostí. Ten kluk měl na odstraňování svršků talent. Roztáhl dlaň na mých žebrech, hned pod bílou krajkovou podprsenkou. Začala jsem se červenat, jak si užíval pohled na mé polonahé tělo.

„Jsi k čertu nádherná a já mám z prdele štěstí.“ Políbil mě mezi ňadry a potom každé zvlášť.

„Ale je tu místečko, které je ještě krásnější.“

Jase mě políbil na břicho, zajel jazykem do mého pupíku a klesl na kolena. Prohnula jsem záda a zadržela dech, dokud mě pokožka nebrněla.

Sundal mi tenisky a potom i ponožky. Jednu zvedl a zakřenil se. „Skřítci? Na ponožkách?“

„Blíží se Vánoce.“

„To je roztomilý.“ Odhodil je přes rameno. Hbitými prsty si našel cestu pod tepláky, které mi přinesl Cam na převlečení. Zatímco mi je Jase sundával, rozbušilo se mi srdce. „Tady to máme,“ pronesl a políbil mě pod lem bavlněných kalhotek. Dokonale jsem zvlhla. Koukl na mě skrz husté řasy. „Víš, jak moc miluju sladkosti.“

„Proboha…“

Zhluboka se zasmál, zahákl prst za kalhotky a stáhl je dolů. Byla jsem už skoro nahá a on byl úplně oblečený. Cítila jsem se kvůli tomu zranitelně, když se zvedl jako šelma na lovu. Vklouzl mi rukama za záda a rozepnul podprsenku. Zuby mi ji stáhl z ramen a přitom mě škrábal

po kůži.

Ustoupil a obdivoval svoje dílo. „Bože, kotě, úplně z tebe šílím. Podívej se na sebe.“ Položil opálenou ruku na můj bok, přitáhl si mě a sklonil hlavu. Konečky jeho jemných vlasů mě lechtaly na prsou a moje nervozita narůstala. Ovšem pak do horkých úst vsál bradavku a všechna moje

nervová zakončení vzplála. Lapala jsem po dechu, jak mnou v bouřlivých vlnách proplouvala rozkoš. Zanořila jsem mu prsty do vlasů, když druhou rukou zajel mezi moje stehna a prsty mě hladil na místě, které mi tepalo do rytmu srdce. Zasténala jsem a hlava mi padla dozadu.

Jase zvedl hlavu, přitulil se mi ke krku, jenom kousek nad rameno. „Miluju tě, Tess. Miluju tě strašně moc.“

Tělo se mi sevřelo a celá jsem se zachvěla touhou. Prsty se mě sotva dotýkal a já už přitom padala přes okraj. „Miluju tě, Jasi.“

„Zopakuj to,“ zamumlal mi do tváře. „Potřebuju to slyšet ještě jednou.“

„Miluju tě, miluju,“ opakovala jsem dokola, ztracená v čiré rozkoši. Boky jsem se tlačila proti jeho stehnu a ruce.

Na rtech se mu objevil spokojený úsměv. „Sakra, tohle fakt rád slyším.“ Rozkoš narůstala, když do mě vklouzl prstem. „Kruci, jsi tak vlhká,“ zavrčel hluboce a hladil mě po ztuhlém uzlíčku nervů. Moje tělo sebou škublo a zaplavila ho horkost. „Líbí se ti to?“

„Jo,“ zašeptala jsem zadýchaně. „Opravdu moc.“

Tmavé vlasy mě lechtaly na prsou, jak mi rty přejížděl po klíční kosti. A když se znovu spustil na kolena a doširoka roztáhl moje nohy, až jsem před ním byla dokonale odhalená, z hrdla se mi vydral tichý vysoký zvuk. A když klouzal jazykem od mého pupíku k rozkroku, jako by mi tělem projel blesk.

„Tak sladká.“ Políbil mě na vnitřní stranu stehna. „Tak nádherná.“

Když sklonil hlavu mezi moje stehna a rozevřel mě jazykem, připravil mě o dech. Zachvěla jsem se a svírala a rozevírala prsty v jeho vlasech. Zmocnil se mě ústy, odhodlaně mě olizoval a sál, jako by mou chuť potřeboval k přežití.

Vykřikla jsem a zhoupla se boky proti němu, zatímco mě rychle přiváděl k vrcholu. Intenzivní žár narůstal, až vybuchl. Nemohla jsem dýchat, všechny svaly v těle mi ztuhly, nekonečné vlny rozkoše do mě narážely a on pokračoval, svíral mě rukama a sál všechnu mou vlhkost, dokud neodezněly poslední záchvěvy.

Jase vstal, rty vlhké a nateklé, a přitáhl si mě k hrudi. Oči mu žhnuly touhou a láskou, když mě chytil za zátylek a zaklonil mi hlavu. Skrz oblečení se mi tvrdě opíral o břicho celou svou délkou.

„A teď se s tebou pomiluju.“

31. kapitola

Jase mě zvedl do náručí a odnesl mě do ložnice, opatrně mě položil na kopu polštářů, které jsem nahromadila od chvíle, co jsem se sem nastěhovala.

Odtáhl se a zadíval se mi do očí, zatímco se svlékal. Sledovat ho, jak odhaluje to výjimečné tělo kousek po kousku, bylo pravděpodobně to nejerotičtější a nejdráždivější, co jsem kdy viděla.

Když jsme spolu byli poprvé, bylo to jako v horečce. Ne že by to nebylo báječné a dech beroucí, ale věděla jsem, že tentokrát to bude jiné.

S nervy napnutými k prasknutí jsem se zachvěla, protože se opravdu budeme milovat, a to jsem nikdy nedělala.

Jakmile si sundal boxerky, zadrhl se mi dech. Jase měl tělo jako z fantastického snu. No vážně. Široká ramena, vypracovaný hrudník a břišáky, na nichž by se dalo dříví štípat. Boky

měl úzké, nohy štíhlé a dlouhé a to, co se nacházelo mezi jeho stehny, bylo zatraceně působivé. Očividně mě chtěl.

A miloval mě.

Jase přistoupil blíž, vylezl na postel a zastavil se až přímo nade mnou; s jeho pažemi vedle sebe jsem byla jako v kleci. „Dotkni se mě,“ pobídl mě temně.

Nemusel mě žádat dvakrát. Položila jsem mu dlaně na hrudník, sjela níž na pevné svaly břicha, následovala úzký pás chloupků a chytila ho do ruky. Napjal se mi v dlani a zachvěl se.

Zaklonil prudce hlavu a drsně zavrčel, když jsem ho pohladila po celé délce. „Ach, bože…“ Jakmile sklonil hlavu a povolil čelist, usmála jsem se na něj. „Líbí se ti to?“

„Líbí se mi všechno, co děláš.“ Políbil mě na čelo a potom mi drobnými polibky pokryl celý obličej – tváře, víčka, dokonce i špičku nosu. „Všechno.“

Povzbuzená jeho prohlášením jsem sklouzla rukou výš a jemně sevřela hlavičku. Pohnul se proti mně boky a vydal ze sebe další hluboký rozechvělý sten.

„Jo,“ zavrčel a paže se mu třásly, jak mi pulzoval v dlani. „Pokračuj v tom a skončí to dřív, než jsme začali, a to bys nechtěla. Věř mi.“

„To nechci.“ Ale ani jsem nechtěla přestat se ho dotýkat.

Držela jsem ho a zvedla hlavu, políbila jsem ho na hranu čelisti a potom putovala níž po jeho hrdle, ochutnávala jeho slanou pokožku. Hrudník se mu ostře zvedl a klesl, jak jsem pomalu pohybovala rukou, dráždila ho, dokud se neodtáhl.

Našpulila jsem rty. „To není fér.“

Zasmál se a jeho dech mě pošimral na hrdle. „Buď trpělivá, kotě. Už brzy mě budeš mít celýho, ale nejdřív…“

Obkroužil jazykem ztuhlou bradavku a poté ji vsál hluboko do úst, až jsem se nadzvedla

z postele. Sevřela jsem jeho hlavu a neklidně pohupovala boky, zatímco se přesunul k druhému prsu a dopřál mu stejně velkou pozornost. Velká a mocná touha ve mně narůstala jako sílící bouře.

Chytil mě rukou za bok a zvedl hlavu. S napjatými rysy se zhluboka nadechl. „Myslím, že už dýl nedokážu čekat. Potřebuju tě, Tess.“

Srdce mi poskočilo. „Tak nečekej.“

Jase se začal sklánět mezi má stehna, ale pak se zarazil. „Sakra. Nemám kondom.“

Položila jsem mu dlaň na tvář. „Víš, že beru prášky, a ty jsi jedinej chlap, s kterým jsem byla

od… No, je to už skoro věčnost.“

„S nikým jiným jsem už hodně dlouho nespal. Jsem čistej a vytáhnu ho včas jen pro případ.“ Odmlčel se a naklonil se nade mě. „Udělám, cokoli řekneš.“

Pohladila jsem ho po ramenou. „Chci tě. Hned teď.“

Otřel se rty o moje a zhoupl boky dopředu, zkoumal mě mezi stehny. Políbil mě tak sladce

a něžně, že jsem měla chuť se kolem něj omotat a už nikdy ho nepustit. Opřel se čelem o moje a pomalu se vtlačil dovnitř, sladce mě napínal. Držela jsem se ho, zvedla kolena, aby měl

ke mně lepší přístup, a on vklouzl hlouběji a naplnil mě. Zasténala jsem, když byl celý ve mně a přenesl váhu na ruce.

Naše těla byla horká, dotýkali jsme se hrudníky i boky. Cítila jsem ho v sobě, jak pulzuje, zatímco se Jase držel klidně nade mnou. „Jasi,“ zašeptala jsem a pohladila ho prsty po pažích.

Jemně mě políbil na rozevřené rty. „Bože, je mi v tobě zatraceně dobře.“

„Mně taky.“ Zvedla jsem ruce k jeho obličeji. „Je to skvělej pocit.“

„Jo,“ zavrčel.

S třesoucím se tělem se pomalu vytáhl a potom přirazil boky zpět, až se mi zkroutily palce na nohou. Našel pomalý rytmus, zároveň sladký i mučivý. S každým hlubokým hladkým přírazem jsem mu vyšla boky vstříc. Akt lásky obsahoval svůdnost, která by mu bez zapojení srdcí chyběla. Každý pohyb jeho boků, každý štědrý polibek, každé pohlazení znamenalo něco neskonalého.

Milovali jsme se a on ze mě nespouštěl oči, dávali jsme se jeden druhému a brali se navzájem. Narůstající slast se prodírala hlouběji než při tom bláznivém milování posledně. Cítila jsem, jak ve mně nabývá a tuhne. Nadechla jsem se s každým jeho výdechem, zachvěla se

s každým otřesem jeho těla.

Oba jsem však brzy vyžadovali víc. Zabodla jsem se mu paty do beder, vybízela ho, aby zrychlil, a on to udělal. Tempo jeho přírazů narůstalo, stejně jako se zrychlily naše dechy a mé bušící srdce. Zanedlouho čelo postele naráželo do zdi silou jeho pohybů.

Když se mé tělo napjalo a uzlík, který se vytvořil hluboko ve mně, se začal roztáčet omamnou rychlostí, zalapala jsem po dechu. „Miluju tě.“

Veškerá kontrola, již do té doby nad sebou Jase měl, se prolomila a jeho pohyby byly drsnější, když do mě narážel boky ve zdrcujícím tempu. Mocně jsem vyvrcholila, úleva se rozlila z mého lůna do celého těla, silně mě rozechvěla a já křičela jeho jméno, dokud jsem neochraptěla.

Vytáhl se ze mě, teprve až ve mně doznívaly poslední záchvěvy. Cítila jsem jeho pulzující penis na břiše, když sklonil hlavu na moje rameno a políbil mě. Škubl boky. Držela jsem se ho, užívala si pocit jeho těla na svém.

Pokožku měl vlhkou a tělo se mu pořád třáslo, když zvedl hlavu a políbil mě na koutek rtů.

„Miluju tě, Terezo.“

Zůstali jsme propletení, dokud se nám dech neuklidnil. V té tiché chvíli se mi stala ta nejpodivnější věc. Něco… něco křehkého se ve mně zlomilo. Jako by se konečně otevřel starý rezavý zámek.

Nevím, co přesně to způsobilo. Možná to byly všechny ty změny v mém životě za poslední rok. Od přesvědčení, že mám před sebou pouze jeden život, ke konečnému přijetí toho, že na světě je víc než jen tanec. Možná to byly ty vzestupy a pády s Jasem. Mohla to způsobit

i ztráta Debbie. Nebo možná ta hrůza, kterou jsem prožila s Erikem na koleji, a co mi to připomnělo.

A možná… možná to souviselo s Jeremym a násilím v našem vztahu. Bylo to mou součástí a já konečně naplno pochopila, že to vždycky bude mou součástí, ale nebude to znamenat, co za osobu jsem dnes. Utvářelo mě to, ale nebyla jsem to já. Než jsem se nadála, měla jsem vlhké tváře.

Jase zvedl hlavu. „Tess? Kotě?“ Chytil mi obličej do dlaní a setřel palcem slzy. „Co se děje?“

Nevěděla jsem, jak to říct, a když jsem neodpověděla, Jase zbledl. „Ublížil jsem ti? Měl jsem počkat. Tohle mohlo…“

„Ne,“ zakuňkala jsem. Pokusila jsem se skrz závoj slz usmát. „Nemůžeš za to. Prostě… to všechno dohromady. Moje hlava toho musela hodně zpracovat.“

Pohladil mě palcem pod zdravým okem. „Máš toho za sebou hodně, Tess. A všechno jsi zvládla. Jsi tak silná – nejsilnější osoba, jakou znám.“

Zakuckala jsem se smíchy a slzy proudily ven ještě silněji. Jase zhluboka zavrčel a potom mě zvedl, přitáhl si mě k hrudníku a pevně držel.

„Nikdy nezapomenu, co jsem si s ním zažila,“ promluvila jsem a Jase nějak vytušil, o kom mluvím. „A je to v pořádku, ne? Nejsem kvůli tomu slabá nebo oběť.“

„Ne.“ Políbil mě na temeno. „Nejsi ani jedno z toho.“

„Už nejsem ta osoba, ale je to mou součástí a… a smířila jsem se s tím.“ Zachvěla jsem se

a mezi slzami jsme mluvili o Jeremym a o Debbie a Erikovi. Bavili jsme se o tancování a o učení a on mě pevně držel, dokud ve mně nezůstaly žádné slzy, dokud ze mě to břímě, o němž jsem věděla, že si ho nesu, a i to, o němž jsem ani neměla tušení, že mi leží na ramenou, nespadlo

a neodplulo.

Úplně nahý Jase vařící pro mě polévku, abych si nedráždila opuchlou čelist, musí být jednou

z pěti věcí v životě, které jsem kdy chtěla vidět na vlastní oči. Dokonce to je v žebříčku výše než sanfranciské baletní představení.

Dobrý bože, měl ten nejdokonalejší zadek, jaký jsem kdy viděla.

Seděli jsme na posteli, přikrývku jsem měla zastrčenou v podpaží a společně jsme jedli z velké mísy zeleninovou polévku. Jedna lžička a dvoje ústa byly zajímavou postelovou

zkušeností. Troška vývaru mi ukápla na bradu a Jase ji zachytil jazykem. „Hmm, co kdyby sis lehla na záda a nechala mě sníst zbytek polívky takhle?“

Zasmála jsem se. Cítila jsem se jako pírko a mnohem lépe navzdory tomu, že jsem ze všech těch slz měla plný nos. „Z toho by byl pěknej nepořádek.“

„Ale byla by to legrace.“ Zatočil lžičkou a zachytil měkký kousek zeleniny. „Ještě?“

Nechat se krmit byla hloupost. Ale jen pokud vás nekrmil nahý Jase. Pak to bylo neskutečně sexy. Otevřela jsem ústa, spolkla vývar a pokousala, co šlo. „Děkuju.“

Pokrčil opáleným ramenem a zvedl lžičku ke svým ústům. Chvíli zamyšleně kousal a naháněl v polévce kousky masa. „Víš, opravdu jsem měl v plánu si s tebou promluvit dřív, než tě dostanu do postele.“

„Ale tu postel jsi měl taky v plánu?“ Nemohla jsem odolat, abych ho nepoškádlila.

„To rozhodně.“ Zakřenil se a dal si kousek masa do pusy. Sklopil řasy a nabral polívku.

„Vlastně jsem doufal, že to skončí divokým živočišným sexem.“ Přiblížil lžičku k mým rtům, aby neuklouzla ani kapka. „Ale hodně jsem to podělal a čekal jsem, že mě pošleš k čertu.“

Naklonila jsem hlavu na stranu a přisunula se blíž. „Opravdu?“

Přikývl. „Vím, že jsem zatraceně okouzlující, ale posral jsem to a já…“

Naklonila jsem se přes misku a vtiskla mu polibek na ústa. S mým opuchlým rtem to nebylo

až tak moc sexy, ale ztuhl, jako bych ho políbila úplně někam jinam. „Podělals to,“ přikývla jsem a stáhla se. „Já vím. Opravdu jsi to pokazil, ty pitomče. A zranils moje city.“

Vypadal kajícně. „Tess…“

„Ale nebudu tu sedět a zlobit se kvůli tomu na tebe navždy. Ne když jsem si včera myslela, že umřu. I když to zní jako klišé, život je strašně krátkej. A já tě chci,“ vyhrkla jsem vášnivě. „Se všemi problémy, Jasi. Vím, že to nebude snadný. Byla jsem na to připravená, když jsem se

k tobě vrátila. Jack je tvůj syn, ať už to ví, nebo ne. Nezáleží na tom, jestli mu to někdy řekneš, i tak bude vždycky tvůj syn. A pokud se jednoho dne rozhodneš povědět mu pravdu, budu stát při tobě.“

Sklopil pohled k misce. „Jsi na to vážně připravená? Co když mu to povím už příští semestr?“ Nad tou myšlenkou mi trochu poklesl žaludek, ale dalo se to čekat. „Neseš zodpovědnost a já jsem ochotná být toho součástí. Nevím, jak dobrá budu v čemkoli, co se bude týkat tvého syna,

ale budu se hodně snažit.“

Jase ke mně zvedl vykulené oči. „Budeš dokonalá, Tess. Už teď tě má hodně rád a on… No, jednoho dne budeš skvělá máma.“

Začervenala jsem se, a místo aby mě myšlenka na mateřství vyděsila, jeho kompliment mě potěšil. „Děkuju.“ Zhluboka jsem se nadechla. „A ty jsi na tohle opravdu připravenej?“

„Hodně jsem přemýšlel, Tess. Myslím, že jsem byl připravenej, ale nechtěl jsem si to přiznat.

Co k tobě cítím, mě úplně smetlo. Nejdřív jsem myslel, že je to špatný kvůli Camovi, ale když jsem si uvědomil, že tím to není, ale že se bojím, že tě ztratím, věděl jsem, že se z toho musím dostat.“ Zajel si rukou do vlasů. „A měla jsi pravdu. Nepohnul jsem se úplně dál. Vím, že musím navštívit její hrob. Chtěl jsem. To jsem ti měl v plánu říct.“

„Když jsi mi napsal, že si chceš promluvit?“

Opět přikývl. „To nebylo to jediný, ale bylo to toho součástí. Myslím, že když to udělám, jako bych tím zavřel dveře, chápeš? Ne že zapomenu, ale opravdu se posunu dál.“

Snažila jsem se nedat najevo, jak mě šokoval. To pro něj znamenalo velký krok. Možná pro jiné lidi ne, ale pro Jase to mělo obrovský význam. „Myslím, že je to skvělej nápad, a jestli chceš, abych šla s tebou, půjdu.“

Trošku se usmál a zavrtěl hlavou. „Ty… jsi úžasná, Tess.“

„Ne, nejsem. Prostě tě miluju, Jasi.“

Chvíli to vypadalo, že přestal dýchat, potom se kolem mě naklonil a odložil mísu na noční stolek. Když se napřímil, jemně se dotkl modřiny na mé čelisti. „Nejsem si jistej, jestli si tě zasloužím.“

Zavřela jsem oči. „To neslyším moc ráda.“

„A já si to nerad myslím, ale nemůžu si pomoct.“ Dotek jeho rtů byl jemný jako motýlek. „Ale udělám všechno pro to, abych to změnil.“ Položil mi ruku na rameno a jemně mě tlačil dolů, dokud jsem hlavou neležela na polštářích. Položil se vedle mě na bok a opřel si tvář o loket.

„Slibuju.“

„Věřím ti.“

Na rtech se mu objevil jemný úsměv, jak mě hladil prstem po rameni. Uběhlo několik tichých vteřin. „Kdy se tvoji rodiče vrací domů?“

„Myslím, že zítra. Chtějí, abych jela s nimi, ale nepojedu.“ Zachvěla jsem se, když sjel prstem na klíční kost.

„A co Vánoce? Je to za týden a něco, ale už víš, co budeš dělat?“

Zavřela jsem oči a slepě toužila po tom lehkém doteku. „Pojedu s Camem, jak jsem měla

v plánu. Odjíždí na Štědrý den nebo den předtím.“

„Vánoce u nás doma jsou taky velká událost.“ Sjel prstem níž, objížděl okraj přikrývky. „Jack ještě věří v Santu, takže s ním ráno musím být, ale chtěl bych tě vidět. Možná bys mohla strávit Štědrý den se mnou a potom bych mohl přijet k vám domů? Odvezl bych tě později dopoledne. Teda jestli chceš a jestli to nebude vadit vašim.“

Otevřela jsem oči. „Byla bych moc ráda, kdybys přijel k nám.“ Po tváři se mi rozlil velký přihlouplý úsměv, když jsem si představila, že bych strávila Štědrý den s jeho rodinou a vánoční svátky u nás doma. „Ovšem nerada bych, abys jel na zbytečný výlet.“

„Vždycky můžeš zůstat na noc se mnou.“ Stáhl přikrývku níž a odhalil mě. „Jestli to nebude vadit vašim a tobě.“

„Mně rozhodně ne a oni budou v pohodě, protože to budu chtít já.“ Kousla jsem se zevnitř

do tváře, když se mi přestal dívat do očí a putoval pohledem po mém těle. Stiskl čelist. „Myslíš si, že tvým rodičům to vadit nebude?“

„Vůbec ne,“ řekl rozptýleně.

„Bude to poprvé.“ Zahihňala jsem se a začervenala se. Klesla jsem hlavou do polštáře. „To zní hloupě, že jo?“

„Nezní.“ Zvedl se nade mě. Ucítila jsem, jak je tvrdý, když se natlačil mezi moje stehna.

„A nebude to naposledy.“

Zadrhl se mi dech, prohnula jsem se a sevřela mu vlasy. „Tohle nebo co spolu strávíme Vánoce?“

Zasmál se, sáhl mezi nás a chytil se do ruky. „Obojí.“

„Ach.“ Moje schopnost tvořit celé věty vyletěla komínem. Vklouzl do mě jediným pohybem boků. „Jasi.“

Zavrčel, přitáhl si mě k tělu, potom se převrátil na záda a zůstal ve mně. Rozkročmo na něm jsem se opřela dlaněmi o jeho hrudník. „Ano?“ zakřenil se.

„Jsi tak zlej.“

Sevřel mi rukama boky. „A tos ještě nic neviděla.“

32. kapitola

Sotva jsme odjeli ze Shepherdstownu, začaly se z oblohy snášet malinké sněhové vločky. Bylo pozdní odpoledne a připadalo mi, že studený vzduch proniká do Jaseova džípu každou malou skulinkou. Navzdory tomu, že pustil topení naplno, tu nebylo dost teplo.

Jeli jsme mlčky a Jase mě držel za ruku. Klouby na rukou jsem měla stále opuchlé od toho, jak jsem praštila Erika, ale ostatní odřeniny a modřiny se z velké části už zahojily.

Těch prvních pár nocí po Erikově útoku bylo nejhorších. Díkybohu se na mě Jase doslova přilepil, byl se mnou, když jsem se probudila z noční můry, a zůstal vzhůru, když jsem byla moc rozjitřená, než abych usnula. Ty časné hodiny uprostřed noci nezapomněl dokonale využít, rozptýlil mé temné vzpomínky na dobu strávenou s Erikem.

Zadívala jsem se na Jase a srdce mi poskočilo. Miloval mě. Byl do mě zamilovaný. Myšlenky mi pořád kroužily kolem všech možností, co to pro nás z dlouhodobého hlediska znamená.

Sevřela jsem mu ruku a povzbudivě se usmála, když na mě pohlédl. Obavy proměnily barvu jeho očí v ocelově šedou. Když se dnes ráno probudil a požádal mě, jestli tam s ním pojedu, než se vydáme k jeho rodičům na Štědrý den, šokovalo mě to, ale byla jsem ráda, že je odhodlaný udělat tak velký krok.

„Jsi v pořádku?“ zeptala jsem se.

Vlny tmavých vlasů mu vyklouzly z šedé pletené čepice. „Je divný, že se mě na to ptáš ty.“

„To je fakt.“ Kvůli zranění kolene, Debbiině smrti a Erikově útoku jsem středobodem Jaseových starostí byla já. „Ale ptám se.“

„Já… já nevím.“ Odmlčel se a odbočil doprava, aby natankoval. „Jsem smutnej a zmatenej.

A zvláštně šťastnej, jako bych byl na sebe pyšnej, ale to zní jako hloupost.“

„Není to hloupost. Měl bys být na sebe pyšnej.“

Na tváři se mu objevil úsměv, ale hned zase zmizel. „Prostě asi cítím všechno najednou.“

Což se dalo pochopit. Už jsou to roky, co Kari zemřela, ale pro něj je to poprvé. Znovu jsem mu sevřela ruku.

Když jsme dojeli na hřbitov, zem pokrýval jemný poprašek sněhu. Podle instrukcí od svých rodičů zajel přímo na hřbitov a jel dál po zatáčející cestě až k velkému opadanému dubu.

Kariin hrob měl být poblíž toho stromu – přesně o pět hrobů dál.

Jase zaparkoval u krajnice. Teprve potom pustil mou ruku, aby vytáhl klíčky ze zapalování.

Ale nevystoupil. Místo toho zíral před sebe, směrem ke stromu. Větve tančily ve větru. Žaludek se mi zauzloval. „Jsi na to připravenej? Jestli ne, můžeme sem zajet jindy.“

„Jsem připravenej,“ odpověděl tiše po chvíli. „Musím to udělat.“

S tím jsem souhlasila. Jase se posunul dál, ovšem nenechal to úplně za sebou. Všechny ty roky se choval, jako by Kari nezemřela, ale jenom se s ním rozešla. Jako by žila někde jinde. Možná mu to pomohlo přenést se přes její ztrátu, ale nedokázal se s tím úplně smířit. Kvůli tomu mě od sebe odehnal poté, co přiznal, že mě miluje. Teď už jsem to chápala. Způsobil to strach, který v sobě pěstoval roky. Bál se, že se zamiluje a potom tu osobu ztratí.

Uplynulo několik minut a pak přikývl. „Půjdu.“

„Dobře,“ zašeptala jsem.

Otevřel dveře a dovnitř vletěl studený vítr. Taky jsem vystoupila a vytáhla si z kapes rukavice.

Jase popadl vánoční hvězdu, kterou jsme koupili cestou v blízkém obchodě.

Boty mi na zmrzlé trávě a měkkém sněhu křupaly, když jsem se k Jaseovi připojila na opačné

straně džípu. Zastavil se a shlédl na mě. Nejistota a zranitelnost v jeho výrazu mi rvaly srdce.

Volnou ruku, nechráněnou proti chladu, natáhl mezi nás. Okamžitě jsem mu podala svou ruku

v rukavici. Skrz vlnu se mi zdálo, že váha našich spojených rukou mu dala sílu pohnout se vpřed.

Mlčky jsme míjeli náhrobky a já se snažila nemyslet na Debbiin pohřeb a na to, jak mě Erik obvinil před celým procesím z její smrti, ale bylo to obtížné. Byla také pohřbena tady, ale

na opačné straně hlavní cesty.

Hřbitovy by měly být mírumilovné, ale ta nehybnost – ta kompletní nepřítomnost života – mě vždycky děsila. Dnes to však bylo jiné. Jak jsme se blížili k velkému dubu, nepřemýšlela jsem

o Noci oživlých mrtvol ani o obrovské kupě těl pod našima nohama.

Myslela jsem jenom na Jase a jak je to pro něj těžké.

Když se Jase náhle zastavil, věděla jsem, že jsme už u jejího hrobu. Následovala jsem jeho pohled a mělce se nadechla.

Náhrobní kámen vyrobili z leštěného šedého mramoru a čelní náhrobek vytesali do tvaru srdce. Do kamene byl vyrytý modlící se anděl a pod klečící figurkou stálo jméno Kari Ann Tinsmenová. Data narození a úmrtí si byla nespravedlivě blízko.

Tohle byla ona. Žádná tvář, žádné tělo. Její celý život shrnuli pod daty do slov: Milující sestra, dcera a matka spící s anděly.

Matka.

V krku se mi utvořil knedlík. Ve skutečnosti Kari nikdy příležitost být matkou nedostala.

K čertu, opravdu neměla šanci být nikým z těch jmenovaných.

Jase hleděl na hrob a pomalu zavrtěl hlavou. Nedokázala jsem si ani představit, na co myslí.

Pravděpodobně na kousek od všeho, prochází si tu krátkou dobu, co spolu prožili.

Spousta věcí, které mi Jase dřív řekl, teď najednou dávala smysl. Jak přísahal, že nádherné věci mohou vzejít z tragédie. Znal to z první ruky. Neočekávané těhotenství mu přineslo Jacka a tragická smrt ho posunula na správnou cestu.

Totéž se dalo říct o ztrátě možnosti tančit. Doufala jsem, že když budu učit děti, můžu tím na světě něco změnit. A copak to není důvod, proč si lidé volí povolání učitele? Kruci, určitě to

nedělají pro peníze. Ten důvod byl hlubší, zásadnější. Učitelé utvářeli budoucnost. Tanečníci jen lidi bavili. A navíc to neznamená, že už nikdy nebudu moct být součástí toho světa. Měla jsem

za cíl dostat Avery zpátky do studia a můžu pomáhat s těmi nejmenšími tanečníky, když budu chtít.

A chtěla bych.

Tímhle je smrt užitečná. Smrt vždycky připomene živým, aby žili – aby žili přítomností a těšili se na budoucnost.

„Ona byla opravdu… správná holka,“ pronesl nakonec a prolomil tím ticho. Slabě jsem se usmála. „To určitě byla.“

Hleděl ještě chvíli na náhrobek. V ruce se mu třásly lístky červené vánoční hvězdy.

Pochybovala jsem, že za to může třeskutá zima. „Milovala zimu a sníh.“ Odmlčel se a ztěžka polkl, když vzhlédl. Z oblohy padaly těžké sněhové vločky. Hlas měl hrubší, když znovu promluvil: „Tohle se k tomu, myslím, dobře hodí.“

Pozorovala jsem docela velkou vločku, jak se usadila na mramoru.

Jase se zhluboka, roztřeseně nadechl. „Myslím, že to má Jack po ní. Víš, zbožňuje zimu. Je to jeho oblíbené roční období. Možná je to kvůli Vánocům, ale rád si myslím, že je to kvůli ní.“

Sevřela jsem mu ruku. „Zima není špatné období.“

Povytáhl koutek rtů. „Já mám spíš rád léto.“ Pustil mou ruku a pohnul se vpřed. Klekl si

a položil vánoční hvězdu k čelnímu náhrobku.

Mlčky jsem ho pozorovala, jak si stáhl čepici a sklonil hlavu. Nevěděla jsem, jestli se modlil nebo jestli mluvil s Kari. Tak či tak jsem měla pocit, jako bych poslouchala cizí hovor. Šlo

o soukromou smutnou chvíli.

Zamrkala jsem a zahnala slzy, upřela pohled na strom a ztěžka polkla. Sníh pokrýval holé větve, až se tenké konce pod jeho tíhou prohýbaly.

Když se Jase ke mně vrátil, natáhl si čepku zpátky na hlavu. Špičku nosu měl tak rudou, jak jsem cítila i tu svou. „Vadilo by ti, kdybychom tu ještě chvíli zůstali? Vím, že mrzne, a můžeš počkat…“

„Jsem v pořádku.“ I kdyby tu chtěl zůstat měsíc, budu stát vedle něj. „Můžeme tu zůstat, jak dlouho chceš.“

„Děkuju ti.“ Páteř už neměl tak ztuhlou, když mi položil paži okolo ramen. Přitáhl si mě blíž, aby mě uchránil tělem před zimou, položil si tvář na moje temeno a povzdychl si. „Děkuju, že jsi tu se mnou.“

Farma Winsteadových byla krásně vyšňořená.

Vypadalo to, jako by Santa rozhodil sváteční dobrou náladu všude kolem. Různobarevná světýlka pokrývala plot okolo příjezdové cesty. Na stodole se blýskala červená, zelená a modrá a celá přední strana domu zářila jako velká krychlová disko koule.

Jase se zasmál, když jsem vytřeštila oči. Musela jsem se usmát, protože to byl jeho první smích od chvíle, co jsme odjeli ze hřbitova. „Moji rodiče se o Vánocích trošku zblázní, zvlášť kvůli Jackovi.“

Trošku? Napravo od verandy seděl nafukovací Santa. Na střeše stálo osm plastových sobů.

Rudolf, ten devátý a nejdůležitější sob, chyběl. Za komínem se krčil další plastový Santa, dokonce i s pytlem dárků.

Před verandou stála obrovská zamrzlá sněhová koule. Velkými okny jsem viděla světla

z vánočních stromků uvnitř. Mí rodiče se přikláněli k jedné vánoční barvě, ale tohle se mi líbilo víc. Na tom chaosu světel bylo něco vřelého.

„Necháme dárky v džípu,“ upozornil mě, když jsme vystoupili. „Chápeš, jako že Santa ještě nepřijel.“

Zakřenila jsem se. „Ten Santa na střeše vypadá trochu opilej.“

Vzhlédl a zasmál se, když se plastový Santa na komíně otočil ve větru. „To je můj typ Santy.“

Zpomalila jsem na schodech a táhla botu v poprašku sněhu. „Víš určitě, že je v pohodě, že tu jsem?“

Střelil po mně pohledem, položil mi ruce na ramena a sklonil hlavu, aby se mi podíval z očí do očí. „Samozřejmě. Máma s tátou jsou rádi, že strávíš Štědrej večer s námi. A vědí, že znáš pravdu.“ Pohladil mě po hlavě a zastrčil mi vlasy za ucho. „Myslím, že jsou z toho, že budeš

u nás, ještě nadšenější než já.“

Zasmála jsem se. „To bude tím, že jsem zatraceně úžasná.“

„To je pravda.“ Jase sklonil hlavu a jeho teplý dech mi zatančil na rtech. Zachvěla jsem se

a on se usmál. „Za dnešek ti děkuju. Vážně. Nemůžu ti dostatečně poděkovat. Myslím, že bez tebe bych to nezvládl.“

Naklonila jsem se k němu a otřela se nosem o jeho. „Zvládl bys to i beze mě, ale jsem ráda, že jsem tam mohla být s tebou. Opravdu.“ Rukavice jsem nechala v džípu, takže jsem mu

na tvář položila holou dlaň. Příjemně mě zašimralo nepatrné strniště. „Jsi v pořádku?“

Sklopil husté řasy. „Víš, nenapadlo mě, že se budu cítit jinak, ale je to tak. Není to nic velkého, ale cítím se díky tomu dobře.“ Položil ruku na moji a druhou mě chytil za zátylek.

„Myslím, že ti dlužím polibek jako poděkování.“

„Žádné poděkování mi nedlužíš, ale ten polibek bych stejně brala.“

Usmál se a jednou a podruhé se otřel rty měkkými jako sněhové vločky padající kolem nás o ty moje. Držel mě nehybně a přinutil mě jazykem otevřít pusu. Zaplavilo mě horko a svaly se mi napjaly, jak mi přejel jazykem po patře v ústech.

Tohle byl děkovný polibek, v kterém bych mohla pokračovat navěky.

A Jase, no, on prostě jenom nelíbal. On si mě vychutnával, pohlcoval mě. Svými rty sliboval rozkoš a jazykem mě provokoval – šlo o jasný příslib toho, co mě čeká. Ten kluk by mohl líbání vyučovat. Udělal z toho uměleckou formu. Zasténala jsem až z hloubi lůna.

„Ale no tak, synku. Přece jsem tě vychoval líp, než abys líbal pěkný děvče venku

na chladným vzduchu,“ přerušil nás hlas jeho táty. Když se Jase odtáhl, začervenala jsem se.

„Zahřívám ji,“ odpověděl Jase a zakřenil se. Když jsem se otočila, abych ukryla rozpálenou tvář – protože je dost trapné, když vás přistihnou klukovi rodiče při líbání, při němž se vám podlamují kolena – všimla jsem si lehkosti v Jaseově výrazu, třpytu ve stříbrných očích, který tam nikdy dřív nebyl. „Je to tak?“

Pomalu jsem zamrkala a zamumlala. „Jo.“

Jaseův táta se zasmál. „Tak pojďte. Tvoje mamka je s Jackem v kuchyni, pečou cukroví pro pana Santu.“

Jase se pohnul. Vzal mě za ruku a vedl mě nahoru na verandu. Aha, tak tady stál ten devátý sob jako stráž u dveří. „Je to katastrofa?“

„Hochu, je to stejně zlý, jako bys byl v tý kuchyni ty.“ Otočil se a podržel nám dveře. „Takže jo, je to katastrofa.“

Zasmála jsem se, jak se Jase zašklebil. „Když o tom tak přemýšlím, ještě jsem tě neviděla vařit nic víc než polívku z plechovky.“

Vešli jsme do domu a jeho táta se zasmál. Místnost voněla cukrovím a jehličím. „Drahoušku, to není nic, co bys chtěla vidět.“

„Není to tak hrozný.“ Jase se zamračil a vyklouzl z bundy. „Jenom jsem jednou rozpustil stěrku v sušenkách ze sladký rýže.“

„Jednou?“ Pověsila jsem svou bundu na věšák. „Myslím, že jednou to bohatě stačí.“

„Ale ještě ti neprozradil, že se tím pokusil nakrmit svoje bratrance.“

Jase se zatvářil tak rozpačitě, že jsem se musela zasmát. „Proboha, to jako vážně?“

„No co?“ Pokrčil rameny a stáhl si čepici. „Nesnědli to.“

„Jenom proto, že ty sušenky byly těžké jako cihla a mohly někoho zabít,“ doplnil s úsměvem jeho táta. „Můj kluk je zatraceně dobrej v mnoha věcech, ale vaření to není.“

„Díky, tati.“

„Jasi!“ vykřikl Jack z kuchyně. „Tess!“

Otočili jsme se. Jack se k nám hnal přes jídelnu. „Pozor, kámo! Zpomal,“ napomenul ho Jase a vykročil k Jackovi, který málem hlavou narazil do stolu. „Jacku, tys…“

Jase asi vytušil, že Jack brzy spáchá kamikaze. Klekl si a chytil svého syna ve vteřině, kdy na něj skočil. Pevně chlapce objal a vstal. Jack se k němu nalepil a vsunul ručky Jaseovi

do vlasů.

„Udělal jsem cukroví pro pana Santu!“ oznámil Jack, zatímco svíral v pěstích jeho vlasy. „Mají v sobě čokoládu a oříšky!“

„Nepovídej.“ Jase se trochu otočil a syna pevně držel. Hruď se mi sevřela, jak jsem je tak spolu viděla. Přestože Jack neznal pravdu, museli byste být slepí, abyste neviděli, jak se mají rádi. „A co košíčky z burákového másla? Víš, že ty jsou moje oblíbené.“

„Ty máme taky. Moc jsem jich snědl.“ Jack se zakřenil a položil hlavu Jaseovi na rameno.

„Moc?“ odfrkl si pan Winstead. „Ten kluk spořádal snad půlku dávky.“

Jack se zeširoka usmál a potom, když mě uviděl, vyjekl. „Pusť mě! Pusť mě!“

Jase s úsměvem postavil chlapcovy kopající nohy na zem. Sotva se dotkl podlahy, rozběhl se a objal mě kolem nohou.

„Ahoj,“ řekla jsem a pocuchala ho v už tak rozčepýřených vlasech. „Těšíš se na Santu?“

„Jo! Táta říkal, že pan Santa brzy přijde!“ Odtáhl se a chytil mě za ruku. „Pojď!“ Ohlédla jsem se na Jase. Usmál se a pokrčil rameny, zůstával pozadu se svým tátou,

zatímco mě Jack táhl přes jídelnu.

V kuchyni byl pěkný nepořádek. Kuchyňský ostrůvek a desku pokrývalo těsto. Na podlaze byla vysypaná mouka a vaječné skořápky zaplňovaly misky, ale vůně sladkých dobrot mě naplnila očekáváním božského cukrového přívalu.

„Dívej, koho jsem našel! Podívej!“

Paní Winsteadová se otočila a otřela si ruce do červené zástěry s vánočními stromečky.

„Ach, zlato, jsem tak ráda, že jsi přišla.“ Vydala se ke mně stejnými dlouhými kroky, jako dělával Jase. „To se na tebe podívejme,“ zamlaskala a dotkla se prstem mé čelisti, kde – jak jsem věděla – byla ještě pořád blednoucí modřina. „Jak ses měla, zlatíčko?“

„Dobře.“ Usmála jsem se. Jack se mě pustil a vylezl na stoličku u kuchyňského pultu. Vtlačil ruku do těsta. „Je mi opravdu dobře.“

„To ráda slyším.“ Omotala okolo mě silné paže a málem ze mě vymáčkla všechen vzduch.

„Když mi Jase řekl, co…“ Pohlédla na Jacka, který válel těsto do kuliček. Ztišila hlas. „Nechci, aby nás chlapec zaslechl, ale jsem ráda, že jsi v pořádku a že…“ přešla do tichého šepotu, „ten šílenej parchant sedí ve vězení.“

Povytáhla jsem koutky rtů. „Já taky.“

Paní Winsteadová smutně zavrtěla hlavou, zatímco pozorovala Jacka, jak hodil kuličku těsta na pečicí papír. „Ale to chudák děvče…“

„Já vím.“ Kousla jsem se do rtu. „Prostě si říkám, že teď se Debbie aspoň dočká spravedlnosti.“

Jack se ohlédl přes rameno a zvědavě se zamračil. „Co je to spravedlnost?“

„Když jsou zlí lidé zaslouženě potrestáni, zlatíčko. A to je správné.“ Paní Winsteadová se

na mě usmála a vrásky kolem očí se jí prohloubily. Opět ztišila hlas. „Ale to… to není všechno.“

Položila mi ruku na rameno a zhluboka se nadechla. „Jsem ráda, že to víš – že ti to Jase pověděl.“

Nevěděla jsem, co na to říct. Proto jsem jenom přikývla. Úsměv paní Winsteadové se rozšířil, jak Jack tajně ukradl kousek těsta. „Jase to jako malej kluk dělával taky,“ poznamenala a rychle zamrkala. „Snědl víc syrového těsta než potom hotového cukroví.“

„Tak je to nejlepší.“ Překvapilo mě, jak jsem měla chraplavý hlas.

Poplácala mě po rameni. „Můj kluk má zatracený štěstí, že tě má. Od Kari se s nikým nesblížil a tys ho přiměla, aby ti otevřel srdce. Vím, že jsme ještě neměly šanci se dobře poznat, ale i jen za to budeš vždycky jako moje dcera.“

Ježíši, já se snad rozbrečím.

Zamrkala jsem, abych zahnala slzy, a pak se zasmála. „Omlouvám se. Nechci plakat.“

Jack se zase otočil. „Proč jsi smutná?“

„Nejsem smutná,“ honem jsem odpověděla a usmála se na něj. „Jsem šťastná, opravdu šťastná.“

Vzal mě za slovo a obrátil se zpátky k těstu. Otřela jsem si oči a sebrala se. „Děkuju. Moc to pro mě znamená a nikdy bych mu neublížila,“ dodala jsem a kývla na Jackova záda. „Ani Jaseovu srdci.“

„To je moje holka.“ Oči jí pokryl vlhký závoj a odkašlala si. „Jen se na mě podívej. Slzy mám na krajíčku, a to nám moc nepomůže, ne když můj kluk právě přichází.“

„Ahoj, mami.“ Jase přešel zaneřáděnou, ale domáckou kuchyň, naklonil se a políbil mámu na tvář. Když se odtáhl a podíval se na nás obě, zamračil se. „Je všechno v pořádku?“

„V tom nejlepším,“ odpověděla jsem a spráskla ruce. „Jack je tamhle docela zaměstnanej.“ Rychle na něj pohlédl, než se na nás obě upřeně zadíval. „Určitě?“

„Jo, zlato. Prostě jsme si jenom povídaly jako dvě holky. Všechno je fajn.“ Paní Winsteadová se otočila, otevřela troubu a nakoukla dovnitř. „Tyhle už jsou skoro hotový.“

Uklidněný Jase přešel k Jackovi a sebral kuličku těsta z papíru.

„Hele!“ Jack se zahihňal, když si Jase strčil celý kousek do úst.

Políbil malého synka na tvář, otočil se a přišel za mnou z opačné strany kuchyňského stolu.

Chytil mě kolem pasu a propletl ruce. „Můžu ji teď ukrást? Chci Tess ukázat stromek.“ Paní Winsteadová na mě mrkla. „Jenom jestli chce, abys ji ukradl.“

„To rozhodně chce,“ odpověděl Jase a já ho plácla po paži. Zasmál se. „Nestyď se.“

Máma zavrtěla hlavou. Jase nás otočil, objal mě kolem ramen a vedl mě zpět do jídelny. Jeho táta už na chodbě nestál a obývací pokoj byl prázdný.

Vánoční strom byl obrovský a skutečný a připomínal mi domov. Pokrývaly ho různě velké a barevné žárovky, které co pár vteřin blikaly. Nad krbem visely velké vánoční punčochy.

„Podívej se na tuhle.“ Natáhl se, sundal jednu červenou punčochu a podržel mi ji. „Co myslíš?“

„Ach!“ Na punčoše bylo mé jméno napsané třpytkami. „Ta je moje? Vážně?“

„Jo.“ Jase se zasmál a pověsil ji zpátky. „Jack ji pro tebe nachystal dnes ráno.“

Nevím, proč to punčocha s mým jménem způsobila, ale srdce se mi zvětšilo jako Grinchovi.

Bála jsem se, že vybuchne.

„Líbí se ti?“ zeptal se a posadil se na podlahu. Zády se opřel o pohovku. Zatáhl mě za ruku a čekal, dokud se neposadím. „Myslím, že se ti líbí moc.“

„Jo.“ Zasmála jsem se a zase si otřela tváře. „Přísahám. Jsem ubrečená jako děcko.“ Sklonila jsem ruce a nechala oči putovat po jeho překrásném obličeji. „Opravdu se mi to moc líbí.“

„Zajímalo by mě, co ti Santa do punčochy nadělí.“ Řekl to tak, že mě napadaly samé nestydaté věci. „A pod stromeček.“

Pokrčila jsem ramenem a položila ruku na dřevěnou podlahu. Naklonila jsem se k němu a políbila ho na rty. „Já už mám k Vánocům všechno, co bych si mohla přát.“

„Hmm.“ Položil mi ruce na boky a otřel se rty o moje. „Já ne,“ zamumlal. „Protože jsem nenasytnej, chci se vedle tebe zítra ráno probudit. To moc chci.“

„Ale…“

„Cam s Avery už odjeli a já tě odvezu zítra dopoledne. Tak proč bych tě dnes večer měl vozit zpátky do bytu?“ Políbil mě na koutek rtů. „Můžeš zůstat tady se mnou. Mým rodičům to nevadí. Můžeme předstírat, že je nám šestnáct, a užít si tichej tajnej sex, aby nás nikdo

neslyšel.“

Zasmála jsem se. „Ty jsi tak zvrhlej.“

„To jsem.“ Políbil mě na druhý koutek. „Zůstaneš se mnou?“ Políbila jsem ho a trošku se odtáhla. „Jako bych mohla říct ne.“

Jase mě objal a přitáhl si mě mezi své roztažené nohy, abych se mohla opřít zády o jeho hruď. Cítila jsem, jak se usmál, když Jack v kuchyni zavýskal nad něčím, co řekl Jaseův táta.

„Víš ty co?“ zeptal se.

Otočila jsem se a jeho rty mi přejely po tváři. „Jsou Vánoce?“ Tiše se zasmál. „Fakt chytrý.“

Zahihňala jsem se a přitiskla se k němu blíž. „Jo. Ale miluješ mě, takže…“

„To je pravda.“ Políbil mě na tvář. „Což mě přivádí k tomu, co jsem chtěl říct.“ Na chvíli se odmlčel a hruď se mu za mými zády zvedla. „Svým způsobem jsi mi ten nejlepší dárek, co bych si mohl přát, už dala.“

„Dnes ráno?“ Otočila jsem se, abych na něj viděla. „Když jsem tě probrala s…“

„Jo, to bylo úžasný, ale ne.“ Zakřenil se. „Šlo o víc.“ Zadržela jsem dech.

Upřel na mě pohled. „Víš, nikdy jsem si nedokázal představit, že bych se oženil. Po tom, co se stalo s Kari a jak jsem viděl své rodiče vychovávat Jacka, nedokázal jsem si představit

ve své budoucnosti rodinu.“ Srdce mi začalo bušit rychleji.

„Ale to se změnilo,“ pokračoval, nespouštěl ze mě zrak a v tu chvíli se jeho stříbrné oči proměnily v celý můj svět. „A změnilo se to díky tobě. Teď si dokážu představit, že bych se oženil a že bych měl vlastní rodinu. S tebou. A to je ten nejlepší dárek, jakej jsem kdy mohl dostat.“

Otevřela jsem ústa, ale neměla jsem slov. To, co mi pověděl, mě zahřálo, jako bych se koupala v srpnovém slunci. Připravil mě o řeč.

„Hej.“ Sevřel můj obličej do dlaní. „Pověz něco.“

Musela jsem něco říct, protože jeho slova byla ohromná a nádherná. Srdce mi prudce bušilo a myšlenky vířily. Uvnitř mě narůstalo nadšení. My. Spolu. Svatba. Rodina. Jednou. Myslím, že jsem se znovu zamilovala.

„Bože, Jasi,“ vydechla jsem a zavřela oči. „Miluju tě. Miluju tě strašně moc.“

Zhluboka zavrčel a přitáhl si mě k sobě. Naše ústa splynula. Líbali jsme se, jako bychom se toho druhého nemohli nabažit. A i když příval vášně trochu polevil, abychom se mohli nadechnout, zůstali jsme blízko u sebe. Čelo na čele. Co pár vteřin jsme se o sebe otřeli rty. Ani jeden z nás nepromluvil, protože už jsme si řekli všechno, co potřebovalo být řečeno.

Nepohnuli jsme se, dokud jsme nezaslechli dupot malých nohou. Jack se posadil k nám,

v jedné ruce nejistě držel tácek s cukrovím a ve druhé tablet. Pohlédl na nás očima svého táty a vzal mě za srdce.

„Chceš?“ Jack mi podával napůl snědenou čokoládovou sušenku.

Vzala jsem si ji, rozlomila a jednu půlku zvedla. Jaseovy rty se mi otřely o prsty, jak si vzal celý kousek do úst, a Jack se rozesmál. Já snědla svou půlku trochu pomaleji.

„Tohle cukroví je nejlepší,“ řekla jsem. Pyšně se usmál. „Protože to jsem udělal já.“

„To je pravda.“ Jase si opřel bradu o mou hlavu a zvedl velkou ruku, aby pocuchal syna ve vlasech. „Máš šílený kuchařský schopnosti.“

„Příští rok pro Santu udělám rýžový.“ Jase zavrčel. „S těma nemám štěstí.“

„To nevadí,“ namítla jsem. „Naučím tě to. Já umím opravdu dobrý rýžový sušenky.“ Jack vykulil oči. „Opravdu?“

„Slibuju.“ Zasmála jsem se a vzhlédla. Jaseovi rodiče stáli ve dveřích a paní Winsteadové se v očích leskly slzy. Její muž jí sevřel rameno. Když jsem sklouzla pohledem zpět na Jacka, který přesunul pozornost od cukroví k tabletu a byl už zabraný do hry, uvědomila jsem si, co rodiče vidí.

Protože já jsem to viděla taky. Budoucnost nás tří.

Za čtyři měsíce se toho pro nás tolik změnilo. Ještě v srpnu by mě ani nenapadlo, že Štědrý večer strávím tady, se rty stále brnícími po Jaseových sladkých polibcích. Naši společnou budoucnost nikdo neplánoval. Vždycky jsem si myslela, že budu tanečnice. Jase vždy věřil, že už se nikdy nezamiluje. Nic z tohoto jsme nečekali, ale ničeho z toho bych se kvůli tanci nevzdala.

Můj sen se roztříštil, ale vytvořil se nový, s hlubším významem a mnohem drahocennější.

Jack zvedl hru, zavýskal a usmál se na Jase. Jednoho dne se dozví pravdu o svém otci

a matce a hluboko uvnitř jsem věděla, že toho dne budu stát vedle Jase a budu tu pro ně pro oba.

Sklouzla jsem rukama po Jaseových pažích až k rukám složeným pod mým pupíkem.

Roztáhla jsem prsty přes jeho a on otočil dlaně a naše ruce propletl.

„Chceš si zahrát další kolo?“ zeptal se Jack a vzhlédl ke mně s nadějí v překrásných šedých očích.

„Moc ráda.“

Jacka to potěšilo a znovu upřel pozornost ke hře. Jase mě políbil na spánek a potom zamumlal slova, která mi nikdy nezevšední a jež vždycky ráda uslyším.

Zašeptal: „Miluju tě.“

Bonusová scéna

První polibek

Zvládnu to.

Stála jsem pár kroků ode dveří ložnice pro hosty, opakovala si ta slova a doufala, že mi dodají kuráž zaklepat. Zvládnu to.

Zhluboka jsem se nadechla a velice pomalu vydechla. Kolena se mi klepala a dlaně potily. To není moc sexy.

Nemohla jsem si vzpomenout, kdy naposledy jsem byla takhle nervózní, což bylo zatraceně směšné. Vždyť jsem od malička tančila před několika stovkami lidí a nikdy jsem nebyla takhle zneklidněná – jako bych sebou měla každou chvíli seknout, svalit se na koberec tváří dolů jako obrovské jelito.

Ale tady šlo o Jase Winsteada – kluka žhavého jako samotné peklo. A jedna věc byla jistá – když došlo na něj, nechovala jsem se jako obvykle.

Neměla bych ho tak moc chtít. Byl starší než já a nejlepší kámoš mého bráchy.

A z rozhovoru, který jsem náhodou zaslechla – teda spíš úmyslně poslouchala – mezi ním a Camem, Jase byl Hráč s velkým H.

Kdo by se mu ale divil? Kdybych byla kluk a vypadala jako on, moje ložnice by byla jako autobusová zastávka. Ošklivý záblesk žárlivosti mi však prozradil, že nejsem až tak moc nadšená z toho, že je Jase tak, hm… aktivní.

Ale nešlo jenom o to, jak Jase vypadal… Bože, v mých očích byl jako superhrdina, jediný člověk, který dokázal mého bráchu vytáhnout z deprese. Jase Cama zachránil a svým způsobem zachránil i mě. Díky Jaseovi jsem byla schopna přestat cítit část viny, která každodenně zatemňovala mou mysl. Stal se z něj můj kamarád a někdy později jsem k němu začala cítit něco hlubšího.

Ostatní hráli dole poker a Jase odtamtud před chvílí odešel, takže jsem věděla, že ještě nespí.

A taky jsem věděla, že bych neměla stát za jeho dveřmi.

Obzvlášť když vezmu v úvahu, co mám na sobě – nebo spíš nemám.

Shlédla jsem dolů na nalakované nehty na nohou a začervenala se. Převlékla jsem se

do krátkých šortek na spaní, takových, co mi stěží zakrývaly zadek. Tričko mi odhalovalo velký kus bříška a bylo hodně upnuté. Podprsenku jsem neměla. A nahoře bylo trochu chladno. Jestli mě rodiče nebo Cam přistihnou, jak se tu promenáduju takhle oblečená, když je v domě Jase, přijde někdo k úrazu.

Pravděpodobně Jase.

Tohle asi není dobrý nápad.

Můj pokus o svádění vypadal trochu… uboze. Jako když si malá holka hraje s oblečením svojí mámy. Ale věděla jsem, že když se vrátím do svého pokoje, abych se převlékla, už z něj nevyjdu ven. Ztratím odvahu. Bylo to teď, nebo nikdy, nebo někdy příště, až k nám zase přijede s mým bráchou, ale kdo ví, jestli tuhle šanci ještě znovu dostaneme?

Cam vždycky věděl, jak mi překazit zábavu.

Zvládnu to.

Zhluboka jsem se nadechla a zaklepala na dveře. Potom jsem ustoupila a bojovala

s nutkáním utíkat po chodbě a hihňat se u toho jako dvanáctiletá holka. Tohle však byl tak špatný nápad. Rozhodně špatný. Musím odejít, protože Jase má lepší věci…

Dveře se prudce otevřely a v nich stál Jase v celé své kráse. A že to byla krása. Vypadal jako sexy anděl.

Rozcuchané bronzové vlasy mu padaly do čela v ledabylých vlnách, kůži měl tmavou jako Španělé nebo lidé ze Středomoří. Pořád měl na sobě vybledlé modré džíny, které mu visely nízko na bocích, a staré tričko napínající se mu přes ramena.

Už jednou, když navštívil Cama, jsem měla to potěšení vidět ho bez trička. Bylo to brzy ráno a on vyšel z koupelny a mířil do své ložnice. Měl na sobě jen pyžamové kalhoty a já nebyla schopná ničeho jiného než jen zírat na břicho jako ze snu.

Takže jsem věděla, co se ukrývá pod starým tričkem s Nirvanou.

„Co se děje?“ zeptal se.

Málem jsem zavřela oči a povzdychla si. Jeho hlas… K tomu hlubokému zvuku se nedalo nic přirovnat. Mohl by číst návod k obsluze myčky a já bych ho mohla poslouchat navždy. Než jsem dokázala odpovědět nebo tu dál stát jako pitomec, Jase ustoupil stranou v tichém pozvání.

Takový milý kluk.

Vstoupila jsem do ložnice a bosé nohy zabořila do koberce. V koutě u okna v křesle ležel malý batoh. Kromě toho a mírně zmačkaného polštáře na posteli to tu ani nevypadalo, že by tady Jase byl.

Dveře se za mnou úplně nezavřely – zůstaly otevřené jen na malou škvíru. Ztěžka jsem polkla a otočila se k Jaseovi. Nervózně jsem zvedla ruku a prohrábla si vlasy, odhrnula si je z obličeje.

Jase měl úžasné oči. Nebyly ani modré, ani šedé, spíš jako obojí zároveň. Stříbrné.

Rámovaly je husté černé řasy. Byly opravdu nádherné, ovšem právě teď se na mě nedívaly.

Jaseův pohled zabloudil z mé tváře níž po těle, až ke konečkům mých modře nalakovaných nehtů. Zrakem se chvíli zastavil na mém břiše. Když jsem si odhrnula vlasy, tričko se mi trošku povytáhlo. Ruce mě svrběly nutkáním si ho stáhnout níž, ale to by zhatilo důvod, proč jsem tady, že?

Chtěla jsem, aby mě Jase nevnímal jako malou holku – jako Camovu malou sestřičku.

Vzhlédl a tváře měl tmavší než zbytek obličeje. Potom pohlédl stranou a podrbal se na čelisti. Znovu sjel zrakem níž, tentokrát na mou hruď, než se mi podíval do tváře. „Tak co se děje?“

Hlas měl hlubší, chraplavější.

Srdce mi bušilo v hrudi, jak jsem procházela okolo rohu postele. Pak jsem mu opět vstoupila do zorného úhlu. Naše oči se na chvíli střetly, než zase sklopil zrak, a tentokrát mi jeho pohled přišel tak intenzivní, jako by mě pohladil. Jistým částem mého těla se to moc, opravdu moc líbilo a bradavky mě mravenčily vzrušením, takže si jich nešlo nevšimnout. Začervenala jsem se, když se mi zadíval do očí.

Zhluboka se nadechl. „Co to děláš, Tess?“

Zadržela jsem dech a přešlápla z nohy na nohu. Byl jediný, kdo mi říkal Tess. Nikdo jiný mě tak neoslovoval. Milovala jsem to. „Jenom jsem chtěla zkontrolovat, jestli nepotřebuješ polštáře nebo přikrývku navíc.“

Jase pohlédl na postel – na malou horu přikrývek a polštářů, které tu máma nebo někdo jiný položil – a zpátky na mě. Povytáhl obočí.

Zatraceně.

„No, vidím, že nic z toho nepotřebuješ.“ Kousla jsem se do rtu. „Nepotřebuješ cokoliv jinýho?“ Jase na mě chvíli hleděl a potom se pohnul. Dlouhýma nohama a pevným krokem přešel

k posteli. Posadil se na okraj. „Je moc milé, že se ptáš.“

Moje srdce bilo tak rychle, až hrozilo, že mi vyskočí z hrudi. „Jsem taky moc milá osoba.“

Povytáhl koutek rtů. „To rozhodně jsi.“ Pozoroval mě zpod hustých řas a usmál se. „Sleduju tě.“

Srdce mi pokleslo a vytřeštila jsem oči. „Co tím myslíš?“ Bylo to tak očividné? Ach, kruci, byla jsem oblečená, jako bych měla začít natáčet porno. Takže jo, bylo to očividné.

Poplácal postel vedle sebe. „Pojď sem.“

Jako ve snu jsem si pospíšila k posteli a posadila se vedle něj. Ne na něj. Zůstala mezi námi pěkně velká mezera.

„Tak o čem si chceš promluvit?“ zeptal se a lehl si na záda.

Přemýšlela jsem, co bych řekla, ale nemohla jsem na nic přijít. Pomalu mi došla tahle situace a svaly se mi uvolnily. Fajn, takže není až tak očividné, proč tu jsem. Jase si myslel, že jsem chtěla to, co jsem chtěla obvykle, když k nám přišel. Nebo co si on aspoň myslel, že chci.

Promluvit si. Vždycky jsme si povídali, když byl u nás – o škole, o tanci, o kamarádech, o všem možném.

Až na to, že ve skutečnosti jsem si povídat nechtěla. „Hm, jak jde škola?“

Založil si ruce za hlavou. Tričko se mu povytáhlo a odhalilo kus pevného břicha. Pod pupíkem měl z jemných chlupů cestičku mizející pod džínami. K nakousnutí. „Docela dobrý.“

To bych se vsadila.

„A jak tobě?“

Netušila jsem, o čem mluví. Podívala jsem se mu do očí. „Cože?“

„Škola.“ Zeširoka se usmál. „Ptal jsem se, jak ti jde škola.“

„Ach. Jo, skvěle.“ Otočila jsem se k němu a vytáhla nohu na postel. Sval na čelisti mu zacukal a na chvíli odvedl mou pozornost. „Jak se má tvůj bráška?“

„Jack je v pohodě.“ Trošku se zamračil. „Vždycky tu pobíháš takhle oblečená?“

Upřímně? Ne. Pokrčila jsem ramenem, docela šťastná, že mluví nahlas o tom, že si všiml, co mám na sobě. „Jo.“

„Cama tu nenavštěvuje moc kamarádů, že ne?“

Ta otázka mi přišla podivná. „Ne. Kromě tebe se tu občas objeví jenom Ollie.“ Zamračil se mnohem víc. „A ty nosíš tohle, když tu je?“

Povytáhla jsem koutky rtů, ale snažila se s tím úsměvem bojovat. „Nevím.“

„Doufám, že ne,“ zamumlal.

„Proč?“

„Proč?“ zopakoval překvapeně. Sklouzl očima z mé tváře na má prsa a díval se na ně, až jsem měla pocit, jako by se mě dotýkal. Moje tělo rychle zareagovalo a nevěděla jsem jistě, jestli si toho všiml, protože se mi zadíval zpátky do očí. „Kvůli tomuhle.“

Ježíši.

Cítila jsem se jako v euforii. „Nevím, o čem to mluvíš.“

Protočil panenky. „Neměla by ses takhle oblíkat, když tu má tvůj brácha kámoše, zvlášť podělanýho Ollieho. Ten kluk má místo mozku sperma.“

Povytáhla jsem obočí. „Neměla bych?“

„Ne.“

Rozpolcená, jestli se mám urazit, nebo radovat, jsem přece nemohla být zodpovědná za hloupost, kterou jsem poté vypustila z pusy. „Nejsem už malá holka, Jasi.“

„Hm. Myslím, že to vím.“ Odmlčel se. „Věř mi.“

Roztřeseně jsem se nadechla. „Co tím myslíš?“ Stočil ke mně oči. „Jasně vidím, že nejsi malá holka.“

Žílami se mi rozlilo příjemné teplo. „A co je na tom zlýho?“

Jase otevřel ústa a zase je prudce zaklapl. Zvedl se na loktech a sklopil bradu. „Je to dost zlý.“

No, to jsem zrovna slyšet nechtěla. „Vysvětlíš mi to?“

„Raději ne,“ odpověděl a přísahala bych, že se musí snažit, aby udržel pohled na mém obličeji.

Zčásti jsem měla chuť sklopit ocas mezi nohy a utéct, ale jiná moje část – ta lehkomyslná, ta druhá polovina, která se nestyděla – mě pobízela. „Jsem si jistá, že většina kluků by neměla problém s tím, jak jsem právě teď oblečená.“

Spadla mu brada.

„Vlastně vím docela určitě, že by si to užili. Je spousta kluků, co…“

„Kluků. Přesně.“

Začervenala jsem se. „Kluci, muži, to je fuk.“

„Nejsem kluk, Tess.“ Zadíval se mi do očí. Jeho oči ztmavly, byly teď jako rtuť. „A Ollie taky ne.“

Jak jsme se kruci dostali zase k Olliemu? „Když je tu Ollie, takhle se neoblíkám.“

Naklonil hlavu na stranu a pozoroval mě. Vypadal, jako že chce něco říct, ale rozmyslel si to.

„To je dobře.“

Dostali jsme se do slepé uličky. Jak na to mám odpovědět? Sjela jsem očima na jeho ústa

a potom níž, po celé délce jeho dlouhého těla. Měla jsem pocit, jako bych stála frontu v bufetu a on byl hlavní jídlo i zákusek.

„A neměla by ses takhle oblíkat, ani když tu jsem já,“ doplnil a hlas měl opět hlubší. Drsnější. Zvedla jsem řasy a něco se změnilo ve způsobu, jakým se na mě díval a jak byl napjatý.

„Proč?“

Jase neodpověděl.

Na další okamžiky se pravděpodobně budu dívat po zbytek svého života a nikdy nepochopím, co mě vyprovokovalo k tomu, co jsem provedla, ale věděla jsem, že toho nikdy nebudu litovat,

i kdyby mě Jase vykopl z postele.

Pohnula jsem se, vytáhla na postel druhou nohu, opřela se o kolena, nahnula se dopředu a držela svou váhu na rukou. Jase ztuhl jako zvířátko lapené v záři reflektorů.

Když jsem se nadechla a přiblížila, ani se nepohnul. Byla jsem jenom pár centimetrů od jeho úst. Srdce mi prudce bušilo a tep uháněl. Vlasy mi sklouzly přes ramena mezi nás. Byli jsme si blízko, blíž než kdy dřív.

„Protože se díváš?“ zeptala jsem se zadýchaně. Jase dál mlčel, ale slyšela jsem, jak polkl.

„Nevadí mi, jestli jo,“ pověděla jsem mu a sevřela prsty přikrývku. „Ve skutečnosti se mi to líbí.“

Hlasitě se nadechl. Hruď se mu prudce zvedla. „Tess…“

„Jasi?“

Z hloubi hrdla se mu vydral zvuk, něco mezi zavrčením a zasténáním, něco tak typicky chlapského. „Vůbec netušíš, co se mnou děláš.“

„Ale jo.“ Navlhčila jsem si rty. „Přemýšlela jsem o tom. Hodně. Celou dobu…“

Jase se zvedl a vzdálenost mezi námi zmizela. Jeho rty se otřely o mé a mě zachvátila bouře

pocitů. Šlo o tak krátký a jemný dotek rtů, ale já ho cítila až v konečcích prstů u nohou.

Políbil mě jako první.

A to bylo potvrzení, jaké jsem potřebovala.

Přitiskla jsem rty na jeho, tiše se dožadovala něčeho víc a on opět vydal ten zvuk. Naše rty se pomalu pohybovaly a ochutnávaly. Chytil mě rukama nad boky, prsty jemně tlačil

do odhalené pokožky v pase a úplně mě tím rozechvíval. Jeho ruce byly tak teplé a velké. Věděla jsem, že jsou silné.

Chtěla jsem ho na sobě cítit, jeho paže okolo sebe, svou hruď na jeho, naše nohy propletené.

A toužila jsem ten polibek prohloubit, abych ho mohla opravdu ochutnat.

Ale pak on ochutnal mě.

Přejel jazykem po mých rtech a já zalapala po dechu. Prohloubil polibek a sevřel mě rukama na bocích. Zasténala jsem.

A polibek skončil.

Když ode mě odtáhl ústa, přitáhl si mě blíž, na hruď, do klína, do objetí svých paží. Držel mě pevně, svíral mě a dýchal mi do vlasů na krku. Něco tiše zašeptal, ale přes krev burácející mi

v uších jsem to nezaslechla. Potom mě zvedl z klína, vstal a opatrně mě postavil na nohy. Ruce mi držel na bocích ještě o pár vteřin déle, než je stáhl.

Otevřela jsem oči, zrudlá a omámená a tisíce dalších věcí.

Jaseovy oči se leskly jako tekuté stříbro, klouzaly mi po těle a pak se zadívaly do mých.

Uběhlo několik vteřin, než promluvil. „Myslím… myslím, že by ses měla vrátit do svého pokoje. Hned.“

Zamrkala jsem. „Ale…“

„Promluvíme si zítra,“ přerušil mě a přistoupil blíž. Napjala jsem se očekáváním. Položil mi konečky prstů na tváře a zaklonil mi hlavu. „Slibuju. Promluvíme si zítra.“

„Dobře.“ Srdce mi prudce bušilo.

Jase zavřel oči a sladce mě políbil na čelo. Odtáhl se a spustil ruce. „Dobrou noc, Tess.“

Na chvíli jsem zaváhala a potom vycouvala ke dveřím. Sevřela jsem kliku a zarazila se. Jase mě sledoval jako jestřáb a mě na vteřinu napadlo, že bych ty dveře zavřela a zamkla, jen abych viděla, co udělá, ale to už bych na něj asi hodně tlačila.

„Dobrou noc,“ zašeptala jsem a vyšla na chodbu.

Jak jsem vcházela do své ložnice a zavírala za sebou honem dveře, nad schody se objevila Camova hlava. Couvala jsem, až jsem narazila nohama do postele. Posadila jsem se, zvedla ruku ke svým pořád ještě brnícím rtům a zavřela oči.

Byl to jenom jeden polibek.

Nekonečný, nádherný a dokonalý polibek.

„Ach, bože,“ zamumlala jsem a usmála se. Díkybohu tu nebyl nikdo, kdo by spatřil ten nejhloupější úsměv na světě.

Ale úsměv nemizel a já jsem věděla, že na ten polibek nikdy nezapomenu. A pánbůh mě zatrať, jestli to byl náš poslední.

Byla jsem Hamiltonová.

A my jsme tak či onak dostali, co jsme chtěli.