Jennifer L. Armentrout

Důvěřuj mi

1.

kapitola

To poslední, co bych sakra chtěl, bylo jít v devět ráno na Astronomii 101. Navíc mi ten předmět strašně připomínal, že už jsem jednou na Drageovy hodiny chodil a proč jsem je musel narychlo

a neplánovaně opustit. A opravdu jsem nestál o Jaseovy esemesky, v kterých se mi posmíval, že je nezdravý naplánovat si rozvrh tak, že vyučování začíná před polednem.

Protože jsem spal, nevím přesně, možná tak dvě hoďky a pořád ještě cítil ze včerejší noci chuť tequily a dalších věcí, na který radši ani nechci pomyslet, nevypadal jsem jako modelovej příklad toho, jak začít šťastnej a blahodárnej první den zimního semestru.

Zahlédl jsem, jak se dveře učebny astronomie zabouchly, a sjel pohledem zpátky na mobil. Jase se mi vysmíval.

Kašli na to. Mám pivo. Xbox. FIFA 2013.

Do háje. Lákalo mě to. Hodně. Ollie rozbil náš Xbox minulej víkend během brutálního rozhodujícího boje v Call of Duty.

Už jsem měl stejně pár minut zpoždění.

Astronomie nebo fotbal na Xboxu? Fakt to nebylo těžký rozhodování.

Už rozhodnutej jsem se otočil a začal Jaseovi odpovídat, když se dvoukřídlé dveře rozletěly, jako by se schodištěm prohnalo tornádo. Trhl jsem hlavou nahoru právě včas, abych zahlédl, jak přímo do mě vrazilo něco malého a červeného.

Té kolizi se nedalo vyhnout.

Malé tělo to do mě narvalo a odrazilo se zpátky, rozhazovalo rukama, jako by se potápělo. Taška, která vypadala, že váží víc než její majitelka, stahovala holku na stranu.

Instinktivně jsem se k ní vrhl, pustil vlastní batoh a chytil ji kolem pasu. Taška však letěla jedním směrem a její obsah druhým. Holka pořád vrávorala jako nějaká nafukovací panenka. Sevřel jsem ji pevněji a znehybnil ji, než si mohla vážněji ublížit. Trhla sebou a napřímila se. Tmavě rudohnědé vlasy zavlály a udeřily mě do tváře. Ovanula mě vůně jahod, pižma a něčeho dobrýho.

Panebože, převálcoval mě jahodovej koláček.

Uchechtl jsem se a strčil si mobil do kapsy. Chtěl jsem ji pustit, ale ta holka byla úplně ztuhlá.

Každej sval v těle napjatej. Byla tak malá, sotva mi sahala po ramena, ale najednou vypadala ještě menší, jako by se scvrkávala do sebe. Ublížila si?

A spletla si Shepherd s nedalekou základkou?

„Hopla,“ poznamenal jsem. „Jsi v pohodě, zlato?“

Neodpovídala asi půl minuty a já už si začal dělat starosti. Potom se zhluboka nadechla, až se jí hruď proti mně zvedla. Jakmile jsem ucítil její křivky, ztuhl jsem. Rozhodně nepatří na základku, ledaže by se holky vyvíjely jinak, než když jsem tam chodíval já. A jestli jo, těm klukům jsem sakramentsky záviděl.

No super, teď jsem se cítil, jako bych potřeboval sprchu, protože i jenom tohle mě vzrušilo. Že bych byl ještě opilej ze včerejška? Asi jo.

„No tak,“ zkusil jsem to znovu. „Jsi v pořádku?“ Když pořád neodpovídala, strčil jsem jí dva prsty pod bradu. Kůži měla jemnou a dost studenou. Napadlo mě, jestli je možný, aby člověk omdlel,

a přesto zůstal stát. Jemně jsem jí zvedl hlavu a otevřel ústa, abych se jí zeptal ještě jednou, ale slova

mi někde na cestě mezi mozkem a pusou odumřela.

Zamrkal jsem, protože jsem si jako úplnej pitomec pomyslel, že se tím změní, co vidím. Teda ne že bych chtěl změnit, co jsem viděl, ale zatraceně…

Kterej chlap nemá slabost pro zrzky?

Pěkná bylo dost ubohý slovo, jak ji popsat. Oči měla velký, v barvě teplý whisky. Malej nos pokropenej pihama a pěkně vytvarovaný tváře. Rty vypadaly jako zralý třešně, široký, plný a kyprý. Takové rty patřily puse, která by dokázala chlapovi…

„Hned. Mě. Pusť.“

V jejím tvrdém tónu se ozývala panika, kterou měla sotva pod kontrolou. Okamžitě jsem ji pustil a raději o krok ustoupil.

Když ztratila oporu, mírně zavrávorala a já jsem se po ní málem znovu natáhl, ale cenil jsem si svých koulí. Jednoho dne bych měl rád děcko nebo tak něco, a měl jsem pocit, že kdybych se jí znovu dotkl, s takovou budoucností bych se mohl rozloučit.

Odhrnula si prameny hustých vlasů z obličeje a opatrně překročila svou tašku. Zvedla husté, mírně načervenalé řasy a pár vteřin se ani jeden z nás nepohnul. Přelétla pohledem mou tvář a pak se zadívala níž. Ta kočička si mě bezostyšně prohlížela.

Možná mý koule nebyly v nebezpečí.

Tváře jí pěkně zrůžověly. „Omlouvám se. Spěchala jsem do třídy. Jdu pozdě a…“

Zakřenil jsem se a klekl si. Začal jsem sbírat rozházené věci. Jak může mít jedna holka tak zatraceně moc tužek, to jsem nechápal. Modrá. Růžová. Černá. Červená. Oranžová. Cože, sakra? Kdo k čertu píše oranžovou?

Připojila se ke mně, naklonila hlavu tak, že jí stěna měděných vlasů zakrývala obličej, a posbírala zbytek tužek. „Nemusíš mi pomáhat.“

„To je v pohodě.“ Zvedl jsem kousek papíru a zjistil, že se dívám na její rozvrh. Zběžnej pohled na předměty mi potvrdil, že je prvačka. „Astronomie 101? Tam mířím taky.“

Jase, pivo a FIFA 2013 budou muset počkat.

„Máš zpoždění.“ Pořád se schovávala za vlasy. „Opravdu se omlouvám.“

Zvedl jsem poslední sešit, strčil ho dovnitř a vstal. Podal jsem jí tašku a chtěl, aby vzhlédla.

Nevím proč, klidně si myslete, že jsem maminčin mazánek, ale mám rád, když se moje holky usmívají a nevypadají, že se každou chvíli rozpláčou. „To nic. Jsem zvyklej, že se na mě holky vrhají.“ Zvedla mírně bradu a já jsem se usmál. „I když pokusit se mi skočit na záda je novinka, to musím uznat. Líbí se mi to.“

Trhla hlavou vzhůru a všechny ty vlasy jí sklouzly na záda. „Nesnažila jsem se na tebe skočit ani se na tebe vrhnout.“

„Opravdu ne?“ Telefon mi v kapse zavibroval. Nevšímal jsem si toho. „No, to je škoda. Protože jinak by to byl nejlepší začátek školního roku v dějinách.“

Tiskla si těžkou tašku k hrudi a prohlížela si mě. Sklouzl jsem pohledem na papír v ruce. „Avery Morganstenová?“

„Odkud znáš moje jméno?“ vyštěkla.

Ta byla ale nedůtklivá. „Máš ho napsaný na svým rozvrhu.“

„Aha.“ Shrnula si prameny vlasů dozadu, a když si ode mě rozvrh brala, ruka se jí lehce chvěla. Když jsem byl malej, máma mi říkala, že mám slabost pro ztracený případy. Pro zraněná holoubata,

třínohé pejsky, vyhublá prasátka. Moje ségra byla stejná. Jako bychom měli šestý smysl je objevit.

A možná tuhle kočičku neznám, ale očividně je v týhle škole nováček, necítí se tady dobře, dnešek jí začal pěkně blbě, tak mi jí zkrátka přišlo líto.

„Jmenuju se Cameron Hamilton,“ představil jsem se. „Ale všichni mi říkají Cam.“

Pohnula rty, jako by si moje jméno pro sebe opakovala, a to se mi docela líbilo. „Ještě jednou děkuju, Came.“

Sehnul jsem se, zvedl batoh a hodil si ho přes rameno. Odhrnul jsem si vlasy z obličeje a usmál se způsobem, díky němuž jsem obvykle získal, cokoli jsem chtěl. „Tak půjdem spáchat ten velkolepej vstup.“

Došel jsem ke dveřím učebny, když jsem si uvědomil, že se ta holka nepohnula z místa. Ohlédl jsem se přes rameno a zamračil se, jak začala ustupovat. „Jdeš špatným směrem, zlato.“

„Nemůžu,“ zaskřehotala.

„Co nemůžeš?“ Obrátil jsem se k ní.

Na vteřinu se mi zadívala do očí, pak se otočila na patě a rozběhla se. Taška jí poskakovala na boku a vlasy vlály jako kapuce. Ta kočička utíkala jako šílená. Překvapením mi spadla brada.

Co se tu k čertu právě stalo?

Dveře za mnou se otevřely a hlubokej hlas s mírným přízvukem zavolal: „Pane Hamiltone, připojíte se dnes k nám?“

Kruci. Zavřel jsem oči.

„Nebo máte v plánu stát zbývající čas na chodbě?“ zeptal se profesor Drage. Povzdychl jsem si a otočil se. „Jdu do třídy, samozřejmě.“

„Samozřejmě,“ zopakoval profesor. V rukou držel hromadu sešitých papírů. „Sylabus.“

Jeden jsem si vzal, zamyslel se a vzal ještě jeden. Jen pro případ, že by se tu Avery Morganstenová ještě ukázala.

O zadek mýho auta se opíral Jase. Ruku měl vraženou do hnědých vlasů; držel si je, aby mu nepadaly na zpocené čelo. Několik pramenů mu mezi prsty trčelo. „Je horko jak v pekle.“

Na konec srpna bylo vedro. Dokonce ani stín z velkých dubů obklopujících parkoviště naproti Whitehallu neposkytoval žádnou úlevu. Bál jsem se do té sauny otevřít dveře.

„To máš sakra pravdu.“ Ollie zašilhal na stromy. „Je takový parno, že se člověk musí svlíknout.“ Pohlédl jsem na něj. „Víc nahej, než už jsi, ani bejt nemůžeš, kámo.“

Ollie se na sebe zadíval a zakřenil se. Neměl tričko. Šortky mu visely nízko. Na nohách měl žabky.

To bylo všechno. „Víš moc dobře, že můžu.“

Naneštěstí to byla pravda. Bydlíme spolu poslední tři roky v třípokojovém bytě v University Heights. Ollie se vykašlal na cudnost, když jsme společně nebydleli ještě ani tejden. Viděl jsem nádobíčko toho chlapa častěji, než bych se namáhal spočítat. Na jaře Ollie školu dokončí, jako bych měl původně i já. Ten pitomec mi bude chybět.

„Lístek.“ Jase kývl na čelní sklo.

Povzdychl jsem si a zadíval se na okno. Pod stěrač někdo úhledně zastrčil krémovej papírek. Tohle parkoviště bylo vyhrazený pro zaměstnance, ale kvůli nedostatku míst v okolí jsem zaparkoval, kdekoli to šlo. „Přidám si ho do sbírky.“

„Která se pěkně rozrůstá.“ Ollie si sundal ze zápěstí gumičku a stáhl si s ní po ramena dlouhé blond vlasy do culíku. „Takže u nás dneska uděláme večírek?“

Obočí mi vyletělo vzhůru. „Cože?“

Jase si založil paže přes hrudník a zakřenil se.

„Párty na začátek roku.“ Ollie se protáhl, napnul záda a zívl. „Jen malá sešlost.“

„Proboha.“

Jase se usmál ještě víc a já měl chuť mu ten úsměv smazat pěstí. Naposledy když Ollie pořádal

„malou sešlost“, nebylo kam si v našem bytě sednout. Kontrolovali nás i policajti.

„Objednej pizzu. Musím…“ Ollie se zarazil uprostřed věty a otočil se k brunetce s bujnými křivkami, která prošla kolem. Ani nemrkl, pustil nás k vodě a už objímal tu holku kolem ramen.

„Ahoj, kočko, jak jde život?“

Hnědovláska se zachichotala a objala Ollieho kolem pasu. Otočil jsem se a zvedl ruce. „Co s ním je?“

„Ztracenej případ.“ Jase protočil panenky. „Ten zmrd má oči i vzadu, když dojde na ženský.“

„To je fakt.“

„Jak je možný, že si každej den zašuká, mi není jasný.“

„Je to ta největší záhada života.“ Oběhl jsem kapotu svýho náklaďáku, popadl lístek a otevřel dveře řidiče. Do obličeje mi narazila horká vlna. „Zatraceně.“

Jase došel ke mně. „Co se ti dnes stalo? Neodpověděl jsi mi na textovku. Myslel jsem, že tě FIFA přiláká.“

„Ach, chyběl jsem ti?“ Sundal jsem si tričko, sroloval ho a hodil do auta.

„Možná jo.“

Zasmál jsem se, sebral ze sedadla kšiltovku a vrazil si ji na hlavu, abych si stínil oči. „Nevěděl jsem, že spolu chodíme.“

„Teď jsi ranil mý city.“

„Příště, až si vyjdeme, ti koupím pivo.“

„Platí. Nejsem náročnej.“

Uchechtl jsem se. „Jako bych to nevěděl.“

Jase se zasmál, otočil se a přehodil paže přes korbu náklaďáku. Jakmile si nasadil sluneční brýle, pohodovej úsměv se mu z obličeje vytratil. Znal jsem ten pohled. Nic dobrýho z něj nevzešlo. Jenom málo lidí tušilo, jak zpackanej má Jase život. Pro všechny bylo snadný myslet si něco jinýho, protože Jase byl ten typ kluka, na kterýho se každej obracel s vlastními problémy. A to včetně mě.

Zapnul jsem klimatizaci, zabouchl dveře a stoupl si k němu venku vedle auta. Jak jsem se naklonil, žhavej plech auta mě popálil na kůži v podpaží. Protáhl jsem si lýtka. „Co se děje?“

Jedno tmavé obočí vyskočilo nad obroučku brýlí. „Míříš do tělocvičny nebo tak něco?“

„Napadlo mě to.“ Přešlápl jsem z nohy na nohu, abych se zbavil křeče. „Chceš jít se mnou?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Musím se zastavit na farmě. Zkontrolovat pár věcí.“

„Jak se má Jack?“

Jaseův obličej zalil tak široký úsměv, až mladá profesorka procházející kolem náklaďáku zavrávorala na podpatcích. „Má se skvěle,“ odpověděl lehkým tónem, kterej nasadil, kdykoli mluvil o svém bratrovi. „Včera mi řekl, že až vyroste, chce bejt Chuckem Norrisem.“

Zasmál jsem se. „Tím nemůže nic zkazit.“

„To rozhodně.“ Vzhlédl a koukl na mě přes obroučky. „Jak to zvládáš?“

„V pohodě.“ Odtáhl jsem se a třískl rukama do auta. „Proč se ptáš?“ Jase pokrčil ramenem. „Jen tak.“

Někdy mě tím naštval. Jindy to se mnou nic neudělalo. Naštěstí pro Jase byl zrovna jeden z těch dní, kdy to po mně sklouzlo jako nic. „V dohledný době neskončím někde v koutě a nebudu si šeptat

navždycky. Všechno je v pohodě.“

„To rád slyším.“ Jase se zakřenil a vycouval. Otočil hlavu za tou mladou profesorkou. „Takže párty dnes večer u tebe, jo?“

„Proč ne?“ Zamířil jsem ke straně řidiče. „Bude tam polovina kampusu, tím jsem si jistej.“

„To je pravda.“ Jase se otočil. „Tak zatím.“

Nasedl jsem do klimatizovaného auta a vyjel z parkoviště. Potřeboval jsem svůj línej zadek dopravit do tělocvičny v západním kampusu, ale můj zadek si taky chtěl odpočinout na gauči a dát si šlofíka.

Na stopce jsem odbočil doleva, míjel jsem dvojdomky po pravé straně, zrovna když z jedněch dveří vyletěl fotbalovej míč a praštil jednoho kluka zezadu do hlavy. Zasmál jsem se a natáhl se přes…

Mou pozornost upoutalo něco červenýho.

Zrak se mi proměnil v teplem naváděnou raketu hledající cíl, zatraceně. Přimhouřil jsem oči. Je to Koláček?

Chvíli mi ve výhledu bránil strom a potom jsem ji objevil. Od širokého náramku na jejím zápěstí se odrážely sluneční paprsky.

Sakra jo, byla to ona.

Dvakrát jsem nepřemýšlel, jenom reagoval. Usmál jsem se, otočil si kšiltovku dozadu a zahnul ostře doprava, abych jí zablokoval cestu.

Avery uskočila zpátky na chodník a vytřeštila oči. Když jsem stiskl tlačítko, aby okno na straně spolujezdce sjelo dolů, překvapením otevřela ústa.

Zakřenil jsem se. Byl jsem rád, že svůj první den ve škole přežila. „Znovu se potkáváme, Avery Morganstenová.“

Rozhlédla se, jako by si myslela, že mluvím na někoho jinýho. „Ahoj, Camerone.“ Naklonil jsem se dopředu a opřel se paží o volant. Jak tam tak stála a hrála si s náramkem,

vypadala zatraceně roztomile. „Měli bychom se přestat takhle setkávat.“

Kousla se do toho plného spodního rtu, sklopila pohled na moje tetování a přešlápla z nohy na nohu.

Rozhodně spadala do kategorie lidí, co jsou pořád v rozpacích a nesví. Možná proto, že jsem měl mladší sestru, jsem ji chtěl přimět, aby se cítila příjemně, ale zdálo se to jako ztracená bitva.

„Ty srazíš mě, já málem srazím tebe?“ rozvedl jsem to. „Jsme jako katastrofa na spadnutí.“ Žádná odpověď.

Zkusil jsem to ještě jednou. „Kam míříš?“

„K autu,“ odpověděla, čímž dokázala, že umí mluvit. „Mám zpoždění.“ Zase přešlápla. „Takže…“

„Tak naskoč, zlato. Svezu tě.“

Zírala na mě, jako bych byl únosce a požádal ji, aby si nastoupila do dodávky. „Ne, to je v pořádku. Mám to kousek. Nedělej si starosti.“

Nikdy se mi nestalo, aby ženská tak odolávala běžné zdvořilosti. „Je to to nejmenší, co ti můžu nabídnout za to, že jsem tě málem přejel.“

„Děkuju, ale…“

„Hej! Came!“ Odnikud se zjevil Kevin a oběhl Avery. „Co máš v plánu, kámo?“

Otrávil mě. Pořád jsem sledoval Koláčka a odolával nutkání šťouchnout toho pitomce svým náklaďákem. „Nic, Kevine, jenom se snažím o konverzaci.“

Avery zvedla hlavu, zamávala prsty a obešla Kevina a moje auto. Sledoval jsem ji očima, zatímco Kevin dál kecal o něčem, co mi bylo úplně fuk.

„Sakra,“ zamumlal jsem a opřel se do sedadla. Avery utekla. Zase.

A já měl bláznivou chuť ji nahánět.

2. kapitola

Situace na našich večírcích se stala vážnou, jakmile Ollie vytáhl z terárka Rafaela. Dělal to pokaždé. Stál jsem uprostřed obýváku, pozoroval ho a kroutil hlavou.

„Proč?“ zajímal se Jase a přihnul si z láhve piva.

Zachechtal jsem se. „Nemyslíš, že kdybych to tušil, našel bych způsob, jak ho zastavit?“

„Myslím, že je to rozkošný,“ ozval se jemnej ženskej hlas.

Otočili jsme se s Jasem k pohovce. Nikdo neseděl tak jako Stefanie Keithová. Jednu dlouhou pěkně tvarovanou opálenou nohu měla přehozenou přes druhou v dokonalé ukázce cudnosti. Ovšem ta její zatracená džínová sukně byla asi tak cudná jako Ollie ve sprše. Kdybych pohnul hlavou jen

o centimetr doprava a sklonil bradu, což jsem provedl před třemi minutami, mohl bych vidět křivku jejího zadku.

Stef nosila tanga.

Nebo vůbec žádný prádlo, podle nálady. A vypadalo to, jako že právě v takový náladě je. Stef se naklonila mírně dopředu, překřížila si štíhlé paže pod ňadry a ukázala tak každému, kdo se zrovna díval – rychlým pohledem jsem zjistil, že Jase ji sledoval –, svý pěkný kozy. Opravdu krásný. Viděl jsem je pěkně zblízka a osobně už několikrát. Její dětsky modrý oči slibovaly šťastnej konec a byly namířený na mě.

Překvapivě se moje nylonový šortky v rozkroku vůbec nenapínaly, což bylo zatracený mrhání ženskými poklady.

Polovina osazenstva Jaseova domu bratrstva by dala levou kouli za to, aby na ně Stefanie upřela svou pozornost. Bývaly doby, kdy bych obětoval i tu pravou. Tenkrát, když jsem si ani nepamatoval, s kým jsem byl a kdo je kdo. Ale připadalo mi to jako před dávnými věky, kdy jsem při pomyšlení na to, že bych měl bejt jenom s jedinou holkou, měl chuť ukousnout si vlastní ruku. Ale teď?

No, kruci, ani jsem nevěděl, co chci teď. Nevím to už nějakou dobu, což zřejmě vysvětlovalo, proč jsem se po Stefanii nevrhl, nezatáhl ji do své ložnice a nespustil kalhoty.

Stef byla fajn holka, ale doby, kdy bych pro ni obětoval pravou kouli, už dávno minuly.

Stočil jsem pohled na Ollieho, kterej tancoval před televizí a držel při tom Rafaela ve vzduchu.

Napil jsem se piva. „Sexuálně obtěžuje moji želvu.“

Stef se zasmála a vstala. „Nemyslím, že to je to, co dělá.“ Sevřela mou paži a opřela se mi bradou o rameno. Pramen inkoustově černých vlasů sklouzl na mou holou hruď. „Ale mně by nevadilo, kdybys mě obtěžoval.“

Přes hudbu jsem uslyšel cinknutí trouby. Jemně jsem se jí vysmekl a střelil očima na Jase. V jeho úsměšku nebylo zrnko soucitu. Parchant. „Hned budu zpátky.“

Proběhl jsem mezi kluky do kuchyně, než mohla Stef odpovědět. Ta holka mým nezájmem bůhvíjak zklamaná nebude. Vsadil bych se, že než se vrátím, přesune svou pozornost na Jase nebo někoho jinýho.

Položil jsem pivo na linku, otevřel troubu a nasál vůni čerstvě upečených čokoládových sušenek.

Žádnej polotovar. Pěkně udělaný úplně od začátku.

Ty ale budou chutnat.

Položil jsem plech stranou, vypnul troubu a zvedl sušenku. Byla ještě horká, těsto kleslo a sevřelo drobky čokolády okolo kousků vlašského ořechu. Rozlomil jsem sušenku na poloviny a hodil si ji

do pusy.

„Sakra,“ zavrčel jsem.

Pálila jako samotný peklo, ale stálo to za to. Zapil jsem ji pivem a vyšel z kuchyně právě včas, abych viděl, že Ollie míří k hlavním dveřím. S Rafaelem.

„Ale k čertu, to snad ne.“ Odložil jsem pivo.

„Užívej svobody, malej zelenej kamaráde,“ mumlal a políbil Rafaela na krunýř. „Buď volnej.“

„Přines Rafaela zpátky!“ zařval jsem a zasmál se, když opilej Ollie kopem jako z karate rozevřel dveře. „Ty zkurvenej zmrde!“

Ollie položil Rafaela na zem a jemně šťouchl do jeho krunýře. „Běž.“

Popadl jsem ho za paži, otočil ho a strčil ho zpátky do bytu. Smějící se Ollie popadl Stefaniinu kamarádku a hodil si ji přes rameno. Bytem se rozlehly výkřiky.

Zvedl jsem želvu. „Promiň, Rafaeli. Moji kámoši jsou zatracení…“ Na zátylku mě něco zvláštně zašimralo. Pohlédl jsem doleva, potom doprava a uviděl stát ve dveřích Avery s vykulenýma hnědýma očima. „… pitomci. Kruci, co tu…?“

Nevypil jsem toho tolik, abych měl halucinace, ale nemohl jsem si srovnat v hlavě, že Koláček stojí v domě, kde bydlím. Ten byt byl prázdnej celý léto, ale očividně se tam někdo nastěhoval.

A podle toho, jak byla oblečená, zřejmě někdo, s kým si byla hodně blízká. Bavlněné kraťasy měla krátké, končily jí na stehnech a já z jejích nohou nedokázal odtrhnout pohled. Byly dlouhé, ne moc hubené a pěkně tvarované. Kdo by si byl pomyslel, že má Koláček takovýhle nohy? Rozkrok se mi okamžitě prokrvil. Její tričko s dlouhým rukávem sice všechno zakrývalo, ale bylo tenký.

Jo, sakra, dost tenký.

Pod tričkem se dmula křivka prsou, plnějších, než mi připadaly, když se ve škole tiskly k mé hrudi, a ty vrcholky…

Tváře jí pěkně zrůžověly. „Ahoj…“

Zamrkal jsem, a když nezmizela, ani se neztratila moje náhlá erekce, usoudil jsem, že bude skutečná. „Avery Morganstenová? Z toho se stává zvyk.“

„Jo,“ řekla. „Asi jo.“

„Bydlíš tady, nebo jsi na návštěvě…?“ Rafael se začal vrtět. Odkašlala si a pozorovala želvu. „Já… já tu bydlím.“

„Sakra, to jako fakt?“ No kruci. Kolem zábradlí jsem přešel k jejím dveřím. Všiml jsem si, jak sjela pohledem na moje břicho. Líbilo se mi to. A mýmu ptákovi taky. „Ty tu opravdu bydlíš?“

„Jo, opravdu tu bydlím.“

„To je… ani nevím, jak to nazvat.“ Zasmál jsem se trochu ohromeně. „Prostě šílený.“

„Proč?“ Tvářila se zmateně, mezi jemným obočím se jí utvořila vráska.

„Já tu taky bydlím.“

Spadla jí brada. „Děláš si legraci, že jo?“

„Ne. Už tu bydlím nějakou dobu – jako několik let. Se spolubydlícím, víš, s tím zmrdem, co položil Rafaela ven.“

„Hele!“ zakřičel Ollie. „Mám jméno. Jsem seňor Zmrd!“ Zasmál jsem se. „Přistěhovala ses sem o víkendu?“ Přikývla.

„To je pak jasný. Byl jsem doma navštívit rodinu.“ Přitiskl jsem si Rafaela k hrudi, než si zaleze do krunýře. „No, kruci…“

Avery naklonila hlavu a zadívala se mi do očí. Chvíli mě pozorovala oduševnělým pohledem, než obrátila pozornost k Rafaelovi. Její oči… něco mi připomínaly. „To je… hm, tvoje želva?“

„Jo.“ Zvedl jsem ho. „Rafaeli, tohle je Avery.“

Kousla se do rtu a mávla na Rafaela. Musel jsem se usmát. Získala si tím cenné bodíky. „Zajímavý mazlíček.“

„A ty máš moc zajímavý šortky. Co to na nich je?“ Znovu jsem se dlouze zadíval na její nohy.

Nemohl jsem si pomoct. „Plátky pizzy?“

„Ne, kornouty zmrzliny.“

„Hmm. Líbí se mi.“ Pomalu jsem po ní přejížděl očima nahoru. „Hodně.“

Konečně přestala pevně svírat dveře a překřížila si paže přes hrudník. Přimhouřila oči, když jsem se zakřenil. „Díky. Moc to pro mě znamená.“

„To by mělo. Mají moje úřední schválení.“ Pozoroval jsem ji, jak jí rudnou tváře. „Musím strčit Rafaela zpátky do jeho bytečku, než mi stihne počurat ruku. To mu jde výborně. To je pak pěkně nechutný.“

Povytáhla koutky rtů do malého úsměvu. „To si dokážu představit.“

Fakt se právě zasmála? To je snad poprvý. Zajímalo by mě, jak vypadá, když se opravdu směje.

„Tak, měla bys jít sem. Kluci se sice chystají vypadnout, ale jsem si jistej, že ještě chvilku pobudou. Můžeš se s nima seznámit.“ Naklonil jsem se k ní a ztišil hlas. „V žádným případě nejsou tak zajímaví jako já, ale nejsou zlí.“

Avery střelila očima přes moje rameno. V obličeji se jí zračila nerozhodnost. No tak, Koláčku, pojď si hrát. Zavrtěla hlavou. „Díky, ale zrovna jsem se chystala jít spát.“ Zaplavilo mě zklamání.

„Takhle brzo?“

„Už je po půlnoci.“

Usmál jsem se. „To je pořád ještě brzo.“

„Možná pro tebe.“

„Víš to určitě?“ Chystal jsem se vytáhnout největší kalibr. „Mám sušenky.“

„Sušenky?“ Zvedla obočí.

„Jo, upekl jsem je. Jsem dost dobrej pekař.“

„Upekl jsi sušenky?“

Zeptala se takovým tónem, jako bych právě přiznal, že jsem podomácku vyrobil v kuchyni bombu.

„Peču spoustu věcí a jsem si jistej, že umíráš zvědavostí, abych ti je ukázal. Ale dnes večer jsem udělal čokoládový a oříškový sušenky. Jsou luxusní, musím se fakt pochválit.“

Povytáhla koutky úst. „Sice to zní skvěle, ale musím odmítnout.“

„Tak možná později?“

„Možná.“ Ustoupila a natáhla se po dveřích. „No, ráda jsem tě znovu viděla, Camerone.“

„Came,“ opravil jsem ji. „A hele, tentokrát jsme se skoro nesrazili. Musíš uznat, že děláme pokroky.“

„To je dobře.“ Zhluboka se nadechla „Měl by ses vrátit, než ti Rafael počurá ruku.“

„Stálo by to za to.“

Zatvářila se zmateně. „Proč?“

Rozhodně jsem jí to nemínil vysvětlovat. „Kdyby sis to rozmyslela, budu ještě nějakou dobu vzhůru.“

„Nerozmyslím. Dobrou noc, Came.“

Au. Zatraceně. Avery mě právě poslala do háje. Kdovíproč mě to přimělo se usmát. Možná proto, že jsem si nepamatoval, kdy naposledy mě holka takhle zpříma odmítla. Zajímavý. A to jsem si myslel, jak nejsem bůhvíjak okouzlující.

Ustoupil jsem a Rafael vystrčil hlavu ze svého krunýře. „Uvidíme se zítra.“

„Zítra?“

„Na astronomii? Nebo se tam zase neukážeš?“

„Ne,“ vydechla a začervenala se. Napadlo mě, jak moc dolů ta červeň vede, nemohl jsem si pomoct. Ovšem šance na to, že to zjistím, se zdála skoro nulová. „Budu tam.“

„Skvělé.“ Přinutil jsem se vycouvat, protože jsem si byl docela jistej, že bych tady mohl stát i hodinu, jen abych si s ní pohrával. „Dobrou noc, Avery.“

Zalezla za dveře, jako by jí měl Rafael počurat hlavu. Když jsem uslyšel cvaknutí zámku, uchechtl jsem se. Nevím, jak dlouho jsem tam stál a zíral na její dveře, zatímco Rafael vrtěl malýma nohama.

„Co tu děláš, Came?“

Otočil jsem se za Stefiným hlasem. Stála ve dveřích, hlavu si opírala o zárubeň, usmívala se, celá ochotná. Dokonalý opak té holky za zavřenými dveřmi, před kterými jsem otálel.

„Nevím,“ přiznal jsem a zamířil zpátky do bytu. Opravdu jsem neměl nejmenší tušení.

3. kapitola

Nikdy jsem nebyl ranní ptáče, ale dnes jsem byl vzhůru už při rozednění. Spal jsem jenom pár hodin. Zatímco Ollie byl pořád ještě polomrtvej na gauči, obličejem dolů a s jednou rukou na zemi, uvařil jsem si čtyři vajíčka, snědl je a sbalil na cestu několik sušenek.

Když jsem za sebou zavíral dveře, Ollie se ještě ani nepohnul.

Přijel jsem do kampusu, snad poprvý v životě zvláštně brzy, a zamířil do budovy Roberta Byrda.

Když jsem vešel do učebny astronomie, okamžitě jsem začal místnost skenovat. Kdybych byl Koláčkem, kam bych se posadil? Pravděpodobně někam dozadu.

Našel jsem povědomou skloněnou hlavu. Ve slabém osvětlení třídy nebyly její vlasy tak zrzavé jako na slunci. Nechápal jsem, proč jsem si toho vůbec všiml. A proč jsem zamířil přímo k ní, mi nebral rozum.

Na konci základky jsem byl poblázněnej do jedný holky ze třídy. Byla hodně jako Koláček – drobná, tichá, nervózní jako ti malí psi, co se pořád třesou. Ale když se usmála, připadalo mi to, jako by vyšlo slunce. Nevšímala si mě, a přesto jsem se každej den těšil jako ubožák, až ji uvidím.

Na střední vyšlo najevo, že je na holky, což zřejmě vysvětlovalo, proč o mě neprojevila sebemenší zájem.

Sklouzl jsem rukou po popruhu batohu a klidně jsem si přiznal, že by mě strašně zklamalo, kdyby to byl i případ Koláčka.

Pomalu jsem došel k řadě, kde Avery seděla, ale ona si mě vůbec nevšimla. Hrbila ramena a hrála si s náramkem na levém zápěstí. Dívala se přímo před sebe. Strnulý výraz v obličeji mi prozrazoval, že tady sice může být fyzicky, ale myšlenkami se toulá někde jinde.

Uvolní se vůbec někdy? Nevypadalo to tak.

Zadíval jsem se do přední části učebny, kde sedělo několik lidí, které jsem znal. Tam bych měl jít.

Místo toho jsem se protlačil uličkou sedadel až k ní. Avery mě pořád ještě nezaregistrovala.

„Brý ránko, zlato,“ řekl jsem dřív, než jsem se posadil.

Avery sebou prudce trhla jako vyplašená kočka a otočila se na sedátku. Když mě spatřila, spadla jí brada. Vklouzl jsem na místo vedle ní a opřel se. Celou dobu mlčela.

„Vypadáš jako přejetá parním válcem,“ poznamenal jsem. Našpulila rty. „Díky.“

„Nemáš zač. Jsem rád, že jsi tentokrát na hodinu přišla.“ Sesunul jsem se níž a hodil si nohy na sedátko před sebou. „I když se mi po naší srážce trochu zastesklo. Vzrušující zážitek.“

„Mně se teda nezastesklo.“ Začala se přehrabovat v tašce a vytáhla poznámkovej sešit. Nedokázal jsem si vzpomenout, kdy naposledy jsem si koupil na vyučování novej sešit. Spíš jsem je recykloval.

„Byl to hroznej trapas.“

„Ale prosím tě, nebyl.“

„Možná pro tebe. Tys nepovalil mě, ale já málem tebe.“

Otevřel jsem ústa, ovšem smích mi zaskočil v hrdle. A potom si můj mozek přebral slovo

„povalit“ a musel jsem trochu roztáhnout stehna, aby se mi sedělo pohodlně. Mohl bych na to odpovědět tolika způsoby a všechny jsem měl na špičce jazyka. Po některých by zrudly uši

i striptérkám, ale jeden pohled na Koláčka mi stačil, abych věděl, že by to nebyl dobrej nápad. Tváře měla rudý jako obálku sešitu, na kterej právě zírala. Ta kočička… zatraceně, byla tak

rozpačitá – rozkošně nesvá. Napadlo mě, jestli místo střední školy neměla domácího učitele.

I když její rozpaky byly zatraceně roztomilé a zábavné, hledal jsem jiné téma. „Jen tak mimochodem, Rafael se má dobře.“

Na jejích pěkných rtech se objevil malý úsměv. „To jsem ráda. Počural ti ruku?“

„Ne, ale stihl jsem to jen taktak. Něco jsem ti přinesl.“

„Želví moč?“

Zasmál jsem se, pobavila mě její rychlá reakce. Vytáhl jsem sylabus a pozoroval sušenky, které jsem vzal s sebou. „Promiň, že tě zklamu, ale ne. Je to sylabus minulý přednášky. Jo, jasně, nic extra vzrušujícího, ale když jsi nepřišla v pondělí na hodinu, napadlo mě, že by se ti to mohlo hodit. Tak jsem si ho od profesora vzal.“

„Děkuju. To je vážně pozorné.“

„Jo, no, připrav se na to, že jsem tenhle týden fakt pozornej. Přinesl jsem ti ještě něco dalšího.“

Zatímco jsem vytahoval ubrousek, začala okusovat konec tužky. „Jedna sušenka pro tebe, jedna sušenka pro mě.“

Vytáhla si tužku z pusy a zavrtěla hlavou. „Tos nemusel.“ Nepřinesl jsem jí zlatej prsten. „Je to jenom sušenka, zlato.“

Zase zavrtěla hlavou a dál na mě hleděla. Mysleli byste si, že jsem jí nabízel crack nebo tak něco. Povzdychl jsem si, přikryl jednu sušenku ubrouskem a nedbale ji pustil na její sešit. „Vím, že se říká, že by sis neměla brát bonbony od cizích, ale technicky vzato tohle není bonbon, ale sušenka, a já nejsem cizí.“

Jenom na mě zírala.

Pozoroval jsem ji skrze řasy, zakousl se do druhé sušenky a zavřel oči. Zaklonil jsem hlavu, jak mi čokoládou zalité oříšky tancovaly po chuťových buňkách. Zavrněl jsem; věděl jsem přesně, co dělám. Moje sušenky byly zatraceně dobrý, takže ten další zvuk, co jsem vydal, nebylo nic přehnanýho.

„Je to opravdu tak dobrý?“ chtěla vědět.

„Bože, jo, skvělý. Říkal jsem ti to včera večer. Ještě líp by chutnala, kdybych měl mlíko.“ Znovu jsem si kousl. „Hmm, mlíko.“

V nastalém tichu jsem otevřel jedno oko a bojoval s úsměvem. Pozorovala mě s mírně pootevřenými rty. „Je to tou kombinací vlašských oříšků a čokolády. Když je smícháš dohromady, je to jako sexuální exploze v ústech, jenom čistší. Jediná věc, co je lepší než tohle, jsou maličký oříškový košíčky. Když je těsto teplý, vhodíš ho do… Každopádně bys to měla ochutnat. Jen si trochu kousni.“

Sklopila pohled na sušenku v klíně a tiše si povzdechla. Zvedla sušenku a kousla do ní. Musel jsem ji sledovat. „Dobrý? Že jo?“

Přikývla.

„No, mám doma takových spoustu. Jen pro tvou informaci.“ Pozoroval jsem ji. Kdo by si pomyslel, že dívat se na holku, jak jí sušenku, může bejt tak zajímavý? Když si utřela štíhlé prsty, bezmyšlenkovitě jsem se pohnul. Jakmile jsem se kolenem otřel o její, teplo mi cestovalo vzhůru po noze. Otočil jsem se na sedátku, natáhl se a sebral jí ubrousek. „Drobeček.“

„Cože?“

Palcem jsem ji pohladil podél spodního rtu. Jako by mi rukou projel elektrický proud a vystřelil mi přímo do rozkroku. Avery ztuhla, hruď se jí prudce zvedla a oči otevřely dokořán. Otálel jsem s tou rukou dýl, než bych měl, ale ne tak dlouho, jak bych chtěl. Její ret byl pod mým prstem měkkej, brada

v mé dlani hladká. Přinutil jsem se ruku stáhnout.

Žádnej drobeček na rtu neměla. Lhal jsem. Ale chtěl jsem se jí dotknout.

„A je to.“ Usmál jsem se.

Vypadala zmateně. Ne rozrušeně, ale neklidně. Snažil jsem se cítit provinile za to, že jsem se jí dotkl, nedokázal jsem to však. Nebyl jsem si jistej, co to o mně vypovídalo. Jenže pak do třídy konečně vešel profesor Drage. Byl to podivnej chlápek. Zelenej umělej oblek byl základ. Když jsem chodil na jeho hodiny poprvé, míval ve zvyku ho kombinovat s oranžovým oblečením. Motýlek

a kostkované tenisky se za ty roky nezměnily.

Zavrtěl jsem se na sedátku a pohlédl na Koláčka. Výraz v jejím obličej byl k nezaplacení. Uchechtl jsem se. „Profesor Drage je hodně… unikátní člověk.“

„To vidím,“ zamumlala.

Drage začal přednášet. Moc jsem nevěděl o čem. Upřímně, nedával jsem pozor. Většinu toho už jsem znal a poslouchat ty kecy znovu mi připomnělo něco, na co jsem vzpomínal nerad.

Jedna noc mi úplně zničila život.

Vytlačil jsem to z hlavy a začal si kreslit. Než jsem si to uvědomil, nakreslil jsem bigfoota a hodina se blížila ke konci v typickém Drageově stylu.

Začal rozdávat mapy hvězdné oblohy. „Vím, že je teprve středa, ale máte první úkol na víkend.

V sobotu má být obloha čistá jako dětská prdelka.“

„Dětská prdelka?“ zamumlala Avery. Zachechtal jsem se.

„Chci, abyste na obloze našli souhvězdí Severní koruny – na skutečné, pravé, nefalšované noční obloze,“ vysvětloval profesor Drage. „Nebudete potřebovat teleskop. Použijte svoje oči nebo brýle nebo čočky nebo co máte. Souhvězdí bude možné vidět v pátek nebo v sobotu v noci, ale počasí

na pátek vypadá nejistě, tak vybírejte moudře.“

„Počkat,“ ozval se někdo vepředu. „Jak se používá ta mapa?“ Podal jsem Koláčkovi mapu a listy rastrového papíru.

Profesor Drage se zastavil a zadíval se na kluka pohledem, jako by se ptal, jestli není vygumovanej. „Podíváte se na ni.“

Studenta to dopálilo. „To je mi jasné, ale máme ji přirovnat k obloze, nebo tak něco?“

„Jistě. To můžete. Nebo se můžete prostě podívat na každé souhvězdí, jak vypadá, a pak použít vlastní zrak a mozek, abyste ho na obloze našli.“ Drage se odmlčel. „Nebo použijte Google. Rád bych, abyste si všichni zvykli pozorovat hvězdnou oblohu…“ V polovině řeči jsem ho přestal poslouchat a zachytil až konec. „Dohodněte se tedy se svým partnerem a zvolte si čas. Plánek mi vrátíte v pondělí. To je pro dnešek všechno. Hodně štěstí a ať vás dnes provází síla vesmíru.“

„S partnerem?“ Avery se zoufale rozhlédla po třídě. „Kdy jsme si měli vybrat partnery?“

„V pondělí,“ odpověděl jsem a strčil svůj sešit do batohu. „Nebyla jsi tady.“ Avery vypadala, jako by se chystala omdlít, když se nahnula na sedátku. „Avery?“ Několikrát se zhluboka nadechla, jako by odháněla panický záchvat.

Povytáhl jsem obočí. „Avery.“

Zadívala se ke dveřím, v nichž Drage zmizel. Klouby na rukou jí zbělaly z toho, jak pevně svírala svůj sešit.

„Avery.“

„Co je?“ vyštěkla a střelila po mně očima.

„Jsme partneři.“

Mezi obočím se jí utvořila hluboká vráska. „Cože?“

„Jsme partneři.“ Povzdychl jsem si. „Drage vyzval studenty, aby si vybrali partnery, v pondělí, asi hned na začátku hodiny. Já přišel později a na konci hodiny mi profesor řekl, abych se dal dohromady s někým, kdo přijde ve středu, jinak že budu bez partnera. A protože se mi nelíbí být sám, tak jsme partneři my dva.“

Hleděla na mě, jako bych mluvil latinsky. „Můžeme být bez partnera? Udělat úkoly sami?“

„Jo, ale kdo by chtěl jít ven v noci zírat na oblohu sám?“ Vstal jsem, hodil si batoh přes rameno a začal vycházet uličkou ven. „Každopádně vím o dobrým místě, kde můžeme ten úkol provést.

Uděláme to v sobotu, protože na pátek už mám plány.“ Otravné páteční plány stojící za hovno.

„Počkej.“ Přiběhla za mnou. „Já chci.“

„Ty chceš jít v pátek?“ No počkat. Co může mít v plánu na sobotní noc? Nemohl jsem pátek vynechat, ale… „No, mohl bych…“

„Ne. Nechci jít v pátek, ale nemusíme být partneři. Můžu ten úkol udělat sama.“

Zastavil jsem se přede dveřmi. Nevěděl jsem jistě, jestli jsem jí správně rozuměl. „Proč bys chtěla dělat všechny úkoly – a jestli jsi dávala pozor, bude jich hodně – úplně sama?“

O krok ustoupila. „No, ne že bych po tom toužila, ale ty nemusíš být můj partner. Chci říct, že mi prostě nic nedlužíš.“

„Nechápu, o čem to mluvíš.“ Upřímně jsem opravdu neměl ani za mák tušení, co tím myslí.

„Mluvím o tom, že…“ Zarazila se a stáhla obočí do hlubokého V. „Proč se ke mně chováš tak mile?“

Už jsem měl na jazyku: Co to má sakra znamenat? „To se jako ptáš vážně?“ Avery sklopila pohled. „Jo.“

Zíral jsem na ni a čekal jsem, že řekne, že to byl vtip, ale neudělala to. V hrudi mě z ničeho nic píchlo. Najednou mi to bylo bolestivě jasný a myslím opravdu bolestivě. Nebyla jenom nesvá, ale očividně neměla kamarády, což mě bůhvíproč zasáhlo. Nemělo by. Sotva jsem tu holku znal a zapojit ji do hovoru bylo asi stejně snadný jako pomocí zubů zneškodnit bombu. Ale prostě mě to trápilo.

Slabost pro ztracený případy byla opět v akci.

Zhluboka jsem se nadechl. „No dobře, asi jsem milej kluk. A ty tu jsi očividně nováček, jsi bažant.

V pondělí jsi vypadala trochu mimo a pak jsi utekla, ani jsi nepřišla na přednášku a já…“

„Nechci, abys mě litoval.“ Málem zaječela.

Zamračil jsem se nad tím, co naznačovala. „Kdo tu mluví o lítosti, Avery? Jenom říkám, žes v pondělí nebyla ve svý kůži, a prostě mě napadlo, že bychom mohli bejt partneři.“

Pochybovačně se na mě zadívala.

„Vidím, že mi nevěříš. Je to kvůli tý sušence? Tys včera v noci odmítla ochutnat moje sušenky, a abych byl upřímnej, chtěl jsem sníst obě, ale vypadala jsi tak unaveně a smutně, jak jsi tam tak seděla, že mi došlo, že tu sušenku asi potřebuješ víc než já.“

Což byla možná lež. Byla velká šance, že jsem přinesl dvě sušenky, protože jsem předpokládal, že se tady Koláček ukáže. Ale třeba si to vykládám špatně.

Pozorovala mě, jako bych byl puzzle, a upřímně, opravdu nejsem až tak komplikovanej.

„A jsi pěkná,“ dodal jsem. Zamrkala. „Cože?“

Snažil jsem se zakrýt pobavení, ale nešlo to. Otočil jsem se a otevřel dveře, vyvedl jsem ji

na chodbu. „Nesnaž se mi tvrdit, že nevíš, že jsi pěkná. Jestli ne, asi ztratím veškerou víru v mužský pokolení. A to bys na svědomí mít nechtěla.“

„Vím, že jsem hezká – teda, tak jsem to nemyslela.“ Odmlčela se a zasténala. „Nemyslím si o sobě, že jsem ošklivá. To jsem chtěla…“

„Dobře, tak to jsme si ujasnili.“ Zatahal jsem ji za tašku a nasměroval ke schodišti. „Dívej se na dveře. Ať nepřijdeš k úrazu.“

„Co s tím má co společného, jestli jsem hezká?“

„Chtěla jsi vědět, proč jsem k tobě milej. Je to oboustranně výhodný.“

Avery se za mnou zastavila. „Chováš se mile, protože si myslíš, že jsem pěkná?“

„A protože máš hnědý oči. Líbí se mi velký hnědý oči.“ Zasmál jsem se. „Jsem docela povrchní kluk. Hele, je rozhodně výhoda, že jsi pěkná. Podněcuje to milou stránku mojí osobnosti. Nutí mě to dělit se s tebou o sušenky.“

„Takže kdybych byla ošklivka, nechoval by ses ke mně hezky?“

Otočil jsem se a zadíval se na ni. „K tobě bych se choval hezky, i kdybys byla ošklivá.“

„No dobře.“

Zakřenil jsem se a sklonil bradu, takže se naše rty k sobě přiblížily. „Jen bych ti nenabídl žádnou sušenku.“

Založila si paže na hrudi. „Začínám si myslet, že sušenka je kódové slovo pro něco úplně jiného.“

„Možná je.“ Zatahal jsem ji za tašku a sestoupil o jeden schod. „Jen na to pomysli. Jestli je sušenka kódové slovo, ať už znamená cokoli, měla jsi ji v puse, zlato.“

Chvíli na mě zírala a potom se zasmála. Ten zvuk byl ojedinělý a chraplavý, jako by se moc často nesmála, což způsobilo, že mě opět zabolelo na hrudi. „Ty jsi opravdu…“

„Úžasnej? Ohromnej?“ Chtěl jsem, aby se ještě zasmála. „Báječnej?“

„Chtěla jsem říct divnej.“

„No, sakra, kdybych měl nějaký city, tohle by mě zabolelo.“

Uculila se a to znamenalo, že měla zase blízko k úsměvu. „Pak je asi dobře, že žádné city nemáš, co?“

„Asi jo.“ Seskákal jsem do mezipatra. „Měla bys pohnout, nebo přijdeš pozdě na další hodinu.“

Vytřeštila oči. Zasmál jsem se a ustoupil jí z cesty, aby mě nepřeválcovala, když se rozběhla

po schodech dolů. „Zatraceně, kdybys tak rychle spěchala kvůli mým sušenkám, byl bych šťastnej chlap.“

„Sklapni!“

„Hele!“ Přešel jsem k vrcholu dalšího ramene schodiště. „Nechceš vědět, čemu říkám sušenky?“

„Ne! Kriste, ne!“

Zaklonil jsem hlavu a smál se, zatímco mi poslední prameny měděných vlasů mizely z dohledu.

Nevím, co to na té Avery Morganstenové bylo, ale byla lepší než ta tichá holka na základce, z níž se vyklubala lesbička.

Mnohem lepší.

4. kapitola

V mém životě byly chvíle, kdy jsem neměl tušení, jak jsem se v dané situaci ocitl nebo co přesně mě do ní dovedlo.

Po paži mě pohladila Stef v další krátké sukni, která jí sotva zakrývala zadek. Něco mi šeptala do ucha, ale nevěnoval jsem jí pozornost.

Sklouzl jsem pohledem z televize na gumičku do vlasů ležící na konferenčním stolku. Jo, takhle to vlastně začalo.

Textovkou, v níž se Stef zmiňovala, že si něco „super důležitýho“ zapomněla v mém bytě, když tady byla na té párty. Gumička do vlasů. Kdybych věděl, že tohle je to, co hledá, zašel bych do obchodu

a nakoupil jich pro ni celej balík.

„Mám ti přinést z ledničky pivo?“ nabídla se. Opravdu byla dokonalá ženská. „Ne. Díky.“

Když jsem zvedl sklenici vody a napil se, cítil jsem na sobě její oči. Pivo. Já. Stefanie. Sami v bytě. To by nebyla dobrá kombinace. Nebo byla, záleží, jak se na to díváte.

Přitulila se ze strany ke mně, velká prsa se mi tlačila na paži.

Opravdu jsem potřeboval dívat se na to z tý lepší stránky, místo abych přemýšlel, proč mi gauč, na kterém se dá natáhnout, připadá tak malej.

„Takže otáčíš na novej list nebo tak něco?“ zeptala se s pohledem upřeným na televizi, zatímco mi přejížděla nehty po paži. Sledoval jsem reprízu zápasu v boxu a pochyboval jsem, že ji to moc zajímá. „Přestal jsi pít?“

Tiše jsem se zasmál. „Ne. Jenom dnes nemám chuť.“

„Aha.“ Stef přesunula ruku z mého předloktí doprostřed hrudi. „A na co máš dnes chuť?“

Záludná otázka, proto jsem neodpověděl, zatímco ruka v rukavici udeřila do brady. Stefanie si přebrala moje mlčení po svém a klouzala rukou po mém nahém břichu níž. Spolu s konečky prstů směřovala dolů i krev. Zastavila se pod pupkem, na lemu šortek.

Moje tělo na ni reagovalo, tvrdlo a natahovalo se po jejích toulavých prstech. Moc dobře ty prsty znalo, pamatovalo si, co dokážou. Ale moje mysl byla na opačném konci světa než moje nádobíčko. Opřel jsem se hlavou o pohovku a pomalu vydechl. Na tom, co se dělo, nebylo vůbec nic špatnýho. Hbitými prsty se lehce dotkla mé volně položené ruky a pohladila mě po boku. Svaly mi okamžitě ztuhly. A stejně tak něco jinýho.

Zavřel jsem oči a zhluboka se nadechl. Srdce mi o nic rychleji nebušilo. Přemýšlel jsem

o pátečním sezení, kam budu muset jít, a o sobotní noci a hvězdách, když mě najednou skrz nylonové šortky sevřela v rozkroku. Když pohnula rukou, vystřelila mi jiskra až do páteře.

Útroby mi zasáhla touha a věděl jsem, že když ji nechám, aby pokračovala, užiju si to. Už teď mi dělala zatraceně dobře. Vždycky to tak bylo, ale neoplatil bych jí to. Před pár tejdny bych to udělal, jen z principu. Dávej, ber. Jenže teď mi to bylo zatraceně ukradený a to nebylo správný.

„Hele,“ vydechl jsem mrzutě, jemně jsem popadl její ruku a odsunul ji pryč. Její dokonalý rty vytvořily dokonalý O. „Co je?“

„Nemám chuť.“ Zvedl jsem její ruku k ústům a políbil ji do dlaně, než jsem ji položil na její stehno. Pták už si dal pohov. „Jasný?“

Zatvářila se překvapeně a já sám byl trochu v šoku. Fakt jsem ji právě odmítl? Jo.

Opálené tváře jí zrůžověly, otočila pohled k televizi a já se, no, cítil jako vůl. Sakra. Předklonil jsem se a položil si ruce na kolena. „Chceš něco k jídlu?“

Mlčky zavrtěla hlavou.

Kruci, jsem v háji. „Hele, Stef, není to tebou, a to myslím vážně. Prostě se dneska necejtím ve svý kůži. Jasný?“

Pohlédla na mě a pomalu přikývla. „Jo.“

Úlevou jsem si oddechl. Jak už jsem říkal, Stef byla hodná holka a znali jsme se dlouho. Prostě ale teď byla jiná situace. Zůstala ještě chvíli a potom se rozhodla odejít. Vstal jsem a vyprovodil ji ven. U dveří se otočila a natáhla se, aby mě políbila na tvář.

Zasmál jsem se. „Za co to bylo?“

Stefanie pokrčila rameny. Zavřel jsem za námi dveře. „Půjdeš na ten večírek bratrstva?“ zajímala se.

„Mám jiný plány,“ odpověděl jsem.

Pěkně našpulila rty. „Nemůžeš to v ten pátek večer vynechat?“

Zvedl jsem ruku a zatahal ji za pramen jemných černých vlasů. „Víš, že nemůžu, zlato. Možná příště.“

„Stojíš za prd.“ Ale usmála se a šťouchla do mě boky.

„To jo.“

Zamířili jsme k autu, a když jí na štěrku podklouzl podpatek, chytil jsem ji za paži, aby nespadla.

„Nepila jsi večer, že ne?“ zeptal jsem se a přimhouřil oči. „Že ne?“

Když zaklonila hlavu, obličej jí ozářil měsíc. Chraplavě se zasmála. „Ne.“ Praštila mě do hrudi.

„A co kdyby jo? Nechal bys mě u sebe přes noc?“

„Strčil bych tvůj malej zadek do svýho auta a odvezl tě na kolej.“ Převrátila oči v sloup. „To zní fakt zábavně.“

Zastavili jsme se za jejím sedanem a já ji krátce objal. „Napiš mi, až budeš na koleji.“ Zase se zasmála a odtáhla se. „To jako vážně?“

Střelil jsem po ní očima. „Víš, že to myslím vážně. Je pozdě. Na světě je spousta zlejch lidí, tak mi napiš.“

„A když ne?“

Přimhouřil jsem oči. „Udělej to.“

„Dobře. Tak jo.“ Stef se zasmála a přešla ke dveřím řidiče. „Měj se, Came.“

Ustoupil jsem a díval se, jak odjíždí. Potom jsem se otočil a zamířil zpátky. V polovině parkoviště jsem vzhlédl ke Koláčkovu bytu. Světla měla zhasnutá a vsadil bych se, že už leží v posteli. Spí

v tričku s dlouhým rukávem? Nebo nahá?

Do hlavy se mi vloudil obrázek nahé Avery s měděnými vlasy rozprostřenými kolem jako svatozář. Můj penis se zase probudil k životu.

„Zatraceně,“ zamumlal jsem. Bude to dlouhá noc.

Ve čtvrtek ráno dostal Ollie chuť na palačinky, nebo to aspoň tvrdil, když se vyhrabal z postele

a vpadl do mýho pokoje. Když jsem zvedl z pohovky kšiltovku, všiml jsem si, že na konferenčním stolku leží Stefina gumička, a protočil oči.

Super důležitá.

Ollie už byl venku, když jsem došel ke dveřím a zachytil ve vzduchu vůni deště. Jakmile jsem

za sebou zabouchl, uvědomil jsem si, že není sám.

„Avery,“ říkal Ollie. „Cam mi o tobě řekl.“

Musím si poznamenat, že mám Ollieho pozdějc nakopnout do koulí. Chvíli bylo ticho a pak se ozvalo: „Aha. Takže… hm, míříš…“

„Ty cvoku, nechals otevřený dveře!“ Narazil jsem si kšiltovku a seběhl schody. A naskytl se mi obrázek Averyina zadku v těsných modrých džínách. Pěknej. „Hele, co to tu vyvádíš s mojí holkou?“

Ollie se na mě zakřenil, ale já soustředil pozornost na Koláčka. Ta holka nebyla vůbec namalovaná, nebo jenom trochu, protože její obličej vypadal… svěže. Přirozeně. Líbilo se mi to. Zadívala se mi do očí a potom pohledem uhnula.

„Právě jsem jí vysvětloval, že jsem známý pod dvěma jmény.“

„Nepovídej?“ Dohonil jsem je a hodil Avery ruku přes ramena. Klopýtla, proto jsem ji sevřel pevněji a přitiskl k sobě. Někde v podvědomí mě napadlo, že ke mně pěkně sedí. „Bože, zlato, málem jsem tě ztratil.“

„Podívej se na sebe.“ Ollie skákal po schodech jako žába. „Avery kvůli tobě málem spadla.“

Zasmál jsem se, držel ji při sobě a otočil si čepici kšiltem dozadu. „Nemůžu si pomoct. To je můj magnetismus a šarm.“

„Nebo možná tvůj pach.“ Ollie se zakřenil. „Nevím jistě, jestli jsem dnes ráno slyšel sprchu.“ Zalapal jsem po dechu. „Páchnu, Avery?“

„Pěkně voníš,“ zamumlala a do tváří se jí rychle nahrnula červeň. „Chci říct, že nepáchneš.“ Instinkt mi říkal, že myslela něco úplně jinýho. „Jdeš na vyučování?“

Neodpovídala, zatímco jsme dál scházeli schody, ale v obličeji měla napětí, jako by o něčem hluboce přemýšlela.

„Avery?“

Vykroutila se mi. Přimhouřil jsem oči, když ode mě pospíchala pryč. „Jo, mám hodinu umění. A co vy, kluci?“

Dohnal jsem ji ve třetím patře. K čertu, přece ji nenechám utéct tak snadno. „Jdeme na snídani.

Vykašli se na umění a pojď s námi.“

Pevněji sevřela tašku. „Myslím, že tenhle týden už jsem vynechala dost.“

„Já taky nejdu na hodinu,“ oznámil Ollie, „ale Cam má vyučování až odpoledne, takže je hodnej.“

„A ty jsi zlej?“ protáhla.

Zakřenil se na Koláčka úsměvem, kterej jsem znal. Používal ho na spoustu holek. „Jo, já jsem moc zlej kluk.“

Pokožka mě zabrněla. Střelil jsem očima po Olliem. „Jako že je zlej v matice, angličtině, v uklízení svých věcí, v mluvení s lidma a tak bych mohl pokračovat.“

„Ale jsem dobrej v tom, co je podstatný,“ nenechal si to líbit Ollie.

„A to je jako co?“ zeptal jsem se, když jsme vyšli ven. Oblohu zakrývaly dešťové mraky. Asi bude pršet.

Ollie se k nám otočil čelem a kráčel pozpátku. Červený náklaďák začal couvat, ale on šel dál, a přinutil tak řidiče zastavit. Zavrtěl jsem hlavou. Zvedl opálenou ruku a začal počítat na prstech.

„Chlast, styky s lidma, snowboard a fotbal – pamatuješ na fotbal, Came? Fotbal?“ Zíral jsem na něj. „Jo, pamatuju, kreténe.“

Ollie si pravděpodobně vůbec neuvědomoval, co právě udělal. Otočil se a zamířil k mýmu autu.

Sval na čelisti mi zacukal. Strčil jsem si ruce do kapes a pohlédl na Koláčka. „Měj se, Avery.“

Opustil jsem ji a šel za Olliem k autu. Místo abych odemkl tlačítkem všechny dveře, otevřel jsem jenom svoje, nasedl a zabouchl za sebou.

„Hele,“ ozval se Ollieho tlumenej hlas.

Nevšímal jsem si ho a nastartoval jsem. Na čelní sklo dopadla velká dešťová kapka. Usmál jsem se a vzhlédl k obloze.

„Hej!“

Pomalu jsem zvedl ruku a ukázal mu prostředník.

Ollie poskočil, když se obloha prudce roztrhla a zavyla jako zraněné zvíře. Spustil se liják. Teprve když se Olliemu lepily vlasy k hlavě, odemkl jsem dveře spolujezdce.

Nasedl a zachvěl se. „Co to do prdele bylo, kámo?“

„Dobře ti tak.“ Zařadil jsem zpátečku a vycouval. Jeden pohled na Ollieho zvrásněné čelo mi prozradil, že prohání mozkové závity, aby přišel na to, co provedl. Povzdychl jsem si. „Opravdu musíš přestat hulit.“

„To už jsem jednou slyšel, nebo možná milionkrát, ale Marjánka mě miluje a já miluju jenom ji.“ Upravil jsem si kšiltovku a zavrtěl hlavou. „Zatracenej hipík.“

Ollie zavrtěl hlavou jako zmoklej pes a pokropil vnitřek auta kapkami studené vody. Musel svázat v mozku nějaký přetržený vedení, protože se opřel do sedadla. „Kruci, kámo. Nepřemýšlel jsem.“

Vyprskl jsem smíchy a vyjel z parkoviště hned za Koláčkem. „To mě nepřekvapuje.“

Ollie zíral před sebe, obvyklej úsměv se mu vytratil z tváře. „Občas na to zapomenu, chápeš? Zdá se mi to už dávno.“

Sakra, já si přál, abych mohl zapomenout, obzvlášť teď, když jsem se díval, jak Koláčkovo auto odbočuje doleva a míří ke kampusu.

Ollie se na mě zadíval. „Omlouvám se, kámo. Opravdu. Vím, jak moc pro tebe fotbal znamená.“ Nepřítomně jsem přikývl a odbočil doprava, jel jsem na obchvat, kterej vede do Charles Townu.

Fotbal znamenal můj život od chvíle, kdy mě táta přihlásil do místní dětské ligy, a během let jsem vylepšil svoje schopnosti útočníka, hrotového hráče. Byl jsem zatraceně dobrej a nebylo tajemství, že když jsem se zapsal na Shepherdskou univerzitu a posílil před třemi lety jejich fotbalové mužstvo, neměl jsem v plánu tady zůstat. Vyčkával jsem, než budu moct zvládnout testy u D. C. United. Díky fotbalu jsem se seznámil s Jasem a Olliem. Fotbalu jsem upsal duši.

Ale teď jsem měl k fotbalu nejblíž, když jsem trénoval na letním táboře v programu veřejně prospěšných prací. S fotbalem jsem už skončil. Alespoň v blízké budoucnosti, za což mohl jeden záchvat vzteku.

Většina lidí mýho věku tráví páteční večery popíjením s kámošema. Já jsem trávil páteční večer sezením v kruhu – jo, v zatraceným kruhu – a poslouchal problémy druhých. Někteří kluci ve skupině nebyli špatní. Třeba Henry. Jednou v noci se opil a zapletl se do rvačky v baru. Nebyl to psychopat. Ani Aaron, kterej měl zřejmě problémy s agresí za volantem. U ostatních kluků a jedný holky s bílým make-upem jsem si nebyl tak jistej. Byli dost divní.

Nejpodělanější na tom bylo, že jsem tady nebyl nejmladší, ani omylem.

Jenom jsem měl ještě… deset dalších zatracenejch měsíců tohohle před sebou. Zvládnu to. Vážně. Zvládnu to levou zadní.

„Camerone?“ Doktor Bale si odkašlal a já měl chuť se uškrtit. „Chtěl by ses dnes s námi o něco podělit?“

Tuhle část jsem nezvládal. To mluvení o sobě s bandou cizinců, kteří na mě zírali. Vzhlédl jsem

a v Henryho výrazu se mihl soucit, než se podíval stranou.

„Ne,“ odpověděl. „Opravdu ne.“

Gotička – očividně se slabostí pro nože – se opřela na židli a překřížila si paže pokryté černým inkoustem. „On nikdy nic neřekne.“

Stiskl jsem rty, protože kdybych promluvil, asi by mě bodla.

„To je pravda.“ Doktor Bale si upravil brýle s drátěnými obroučkami. „Do skupiny skoro ničím nepřispíváš, Camerone.“

Pokrčil jsem rameny, opřel se a stáhl si kšiltovku níž do čela. „Prostě to všechno nasávám.“

Henry naštěstí obrátil pozornost ostatních na sebe a já jsem se snažil bejt neviditelnej až do konce sezení. Když jsem však vstal a chystal se odejít, doktor Bale na mě zavolal.

Skvělý.

Jakmile všichni opustili místnost, klesl jsem zpátky do kovové židle, naklonil se dopředu a opřel si lokty o kolena. „Co se děje?“

Doktor Bale vytáhl složku z plastového boxu vedle sebe. „Chtěl bych se ujistit, že si něco z těchto sezení bereš k srdci, Camerone.“

Hm, ne. Ne, neberu. „Jasně.“

Zadíval se na mě, zatímco si přehodil nohu přes nohu a opřel se. „O té události jsi sotva promluvil.“

„Opravdu k tomu nemám moc co říct.“

„Je toho spousta, co bys mohl říct.“ Usmál se, odmlčel se a pokožka kolem očí se mu svraštila.

„Vím, že je ze začátku těžké mluvit před lidmi, ale máš s nimi něco společného.“ Ztuhl jsem. „Neřekl bych, že mám s nimi moc společného.“

„Víš to určitě?“

Povzdychl jsem si a uhnul pohledem na bílé zdi. Pokrývaly je plakáty. Jeden tvrdil, že je lepší mluvit než se ohánět pěstmi.

„Bereš tohle vážně, Camerone?“

„Ano.“ Musel jsem se držet, abych nevyhledal očima jediné hodiny v místnosti, které byly za mnou.

„Dobře. Byl bych nerad, kdybys nevyužil téhle skvělé příležitosti k tomu, aby ti to v životě pomohlo.“

Tvářil jsem se lhostejně.

„Uvědomuješ si, jaké máš štěstí, Camerone?“ zeptal se doktor Bale, když jsem mlčel. „To, co se stalo tomu chlapci, tě mohlo dostat na dlouhou dobu do vězení.“

„Já vím,“ odpověděl jsem a myslel to vážně. Bůh ví, že jsem si byl vědom toho, jaký mám štěstí.

A strašně dlouho jsem věřil, že bych měl shnít ve vězení. A taky by to tak skončilo, kdyby nebylo mýho táty, kterej zapracoval u trestního soudu, a mýho do tý doby čistýho záznamu. „Jsem opravdu klidnej člověk, doktore Bale. Co se stalo…“

„Ten zmlácený kluk by s tebou asi nesouhlasil.“ Zadíval se do mé složky. „Několik pohmožděnin hlavy. Zlomená čelist, nos a očnice, k tomu několik zlomených žeber.“ Vzhlédl a zadíval se mi do očí.

„To nezní jako něco, co by provedl klidnej člověk, nemyslíš?“

V puse mi zhořklo, ale pohledem jsem neuhnul. „Nejsem pyšnej na to, co jsem provedl. Když se ohlídnu zpátky, vím, že jsem to mohl udělat jinak.“

„Ale?“

Ale neměl jsem problém se zvládáním „hněvu“ nebo „vzteku“. A i když to znělo podělaně, pořád

jsem si nebyl jistej, jestli lituju toho, co jsem udělal. Ten zmrd mlátil mou sestru a já, no, jsem ztratil nervy.

A po pravdě jsem nevěděl jistě, jestli bych se zachoval jinak, kdyby se ta situace zopakovala.

Když ublížíš mý sestře, zahráváš si se mnou. Prostě to tak je.

5. kapitola

Co se týkalo Koláčka, došla mi trpělivost.

Výlet k památnému místu bitvy u Antietamu, kde jsem chtěl udělat úkol z astronomie, začal stejně bolestně jako mé týdenní hodiny zvládání vzteku. Seděla v mým náklaďáku, jako bych ji dovnitř nalákal s nabídkou štěňat zdarma. Popotahovala za rukávy svého svetru a seděla rovně jako tabule.

Její nervozita ještě vzrostla, když jsme procházeli po Krvavém pruhu, abychom vybrali místo k pozorování oblohy a… kukuřice.

Dozvěděl jsem se, že je trochu blázen do historie, což bylo fajn, protože když začala mluvit

o tomhle bojišti, její hnědé oči se rozsvítily. Ale taky jsem zjistil, že pospíchá, abychom to měli co nejdřív za sebou.

Nikdy v životě jsem tak nepochyboval o svých schopnostech okouzlit holku jako s Avery. Chovala se, jako kdyby trávit čas se mnou bylo asi stejně zábavné jako sedět dva semestry za sebou na hodině hudební výchovy. I když to zní domýšlivě, věděl jsem, že by se mnou šla na rande kterákoli holka

z kampusu. Pravděpodobně i taková, která by nebyla k mání. Ale s Avery jako bych se snažil dostat jeptišku. A nemyslím nezbednou jeptišku.

„Jak dlouho myslíš, že nám to zabere?“ chtěla vědět.

„Proč?“ Odmlčel jsem se, protože mi něco došlo. Možná mě můj šarm neopouští. Krucinál, proč mě to nenapadlo dřív? „Máš dnes večer s někým žhavý rande?“

Suše se zasmála. „To sotva.“

Na jednu stranu jsem takovou odpověď slyšel rád. Na druhou stranu mě to dost zmátlo. „Říkáš to, jako by něco takovýho byl holej nesmysl. Jako by nikdo nechodil v sobotu večer na rande.“

Pokrčila rameny a pustila pramen vlasů, s kterým si hrála. „Já s nikým nechodím.“

Šel jsem dál a poklepával se rukama do stehen, zatímco vítr hýbal s kukuřicí, až chřestila jako suché kosti. „Tak kam ten spěch?“ Neodpovídala. Ohlédl jsem se přes rameno a zakřenil se. „Máš strach, že jsem tě sem přivedl kvůli svým vlastním ohavným plánům?“

Avery se zastavila a úplně zbledla ve tváři, až jí vyskočily pihy. „Cože?“

Kruci. Otočil jsem se k ní a znovu ucítil v hrudi tu bolest a ještě něco dalšího. Její reakce byla nečekaně prudká, moc skutečná. Měl jsem z toho špatnej pocit. „No tak, Avery, nemyslel jsem to vážně. Dělám si legraci.“

Zírala na mě a potom sklopila pohled. Tváře jí zčervenaly. „Já vím. Jsem jenom…“

„Nervózní?“

„Jo, no.“

Doufal jsem – kruci, modlil jsem se – že za tím není nic víc. Pozoroval jsem ji, jak si hraje

s náramkem na levém zápěstí. Nemohl jsem dovolit, aby moje myšlenky nabraly takovej směr. Kůže mě brněla vzteky z představy, že by se jí přihodilo něco zlýho. Byl jsem si jistej, že reaguju přehnaně.

„Tak pojď, brzo bude tma.“

Vydal jsem se k věži a zamával na dva studenty z naší třídy. Vybral jsem místo na kopci nad prašnou cestou, a než jsem se posadil, vytáhl jsem baterku. Tráva byla suchá a ticho narušovala jen symfonie cvrčků, stejně hlasitá jako moje bušící srdce. Neměl jsem tušení, proč mi srdce uhání, ale měl jsem pocit, jako bych sem od auta místo procházky běžel.

Vzhlédl jsem a uviděl Koláčka, jak stojí několik kroků za mnou. Poplácal jsem místo vedle sebe.

„Sedneš si ke mně? Pěkně prosím? Cítím se tu tak osaměle.“

Vtáhla si spodní ret mezi zuby a svaly v žaludku se mi napjaly. Nakonec se pohnula a posadila

se… metr ode mě. Povytáhl jsem obočí, ale potom… se naše pohledy střetly. Nadechl jsem se, ovšem ne dost. Kolik pih má na nose? Devět. Ne. Devět a půl. Jedna piha byla vybledlá. Rty měla pootevřené, jako by čekala na polibek.

Nutkání ji políbit mě zasáhlo plnou silou. Bylo to poprvý? Když jsem jí tehdy ve třídě setřel ten drobeček ze rtu, toužil jsem ji políbit, ochutnat ty měkce vypadající rty. Na každou jinou dívku bych to zkusil, ale ne na Koláčka.

A v tu chvíli se stala ta nejdivnější věc.

Chtěl jsem zpomalit. Jak jsem sice mohl zpomalit neexistující vztah, šlo mimo mě, ale prostě nevím. Srdce mi pořád bušilo.

Avery sklopila bradu, zahleděla se do sešitu a odkašlala si.

Vydechl jsem. Ani jsem si neuvědomoval, že jsem celou dobu zadržoval dech. „Jaké souhvězdí máme zmapovat?“ zeptal jsem se.

„Hm, myslím, že Severní korunu,“ odpověděla, zatímco se dívala do sešitu na poznámky, na které jsem jí svítil baterkou.

„Správně, Corona borealis.“

Povytáhla obočí. „To víš jen tak z hlavy latinský název?“

Zasmál jsem se jejímu pochybovačnému výrazu. „Možná si nedělám poznámky, ale dávám pozor.“ Nakrčila nos. „Skutečně nechápu, jak někdo dokáže vidět ve hvězdách nějaký tvar.“

„Opravdu?“ Pomalu jsem se k ní přiblížil a nahlédl jí přes rameno. „Ten tvar jde docela pěkně rozpoznat.“

„Já ho nevidím. Chci říct, že je to prostě jen skupina hvězd na obloze. Pod tím si každý může představit cokoli.“

„Podívej se na tu Severní korunu.“ Ukázal jsem do mapy. „Vypadá to jako koruna.“

Zasmála se – skutečně zasmála – a hruď se mi zase stáhla. „Ale nevypadá. Mně to připadá jako nepravidelný půlkruh.“

Zakřenil jsem se a zavrtěl hlavou. „Podívej. Je to jednoduché. Tohle je koruna. No tak, vidíš přece těch sedm hvězd.“

„Vidím těch sedm hvězd, ale taky asi stovku dalších.“ Popadla tužku. „A vidím Keksíka ze

Sezamové ulice.“

Zasmál jsem se. „Nevymýšlej si.“

Jak jsem ji pozoroval, její rty se zkroutily do úsměvu. Položila tužku nad papír. Když se podívala na souhvězdí, bylo jasné, že neví, kterou linkou má začít. Nakonec spojila dva body.

„Víš, podle čeho se jmenuje?“ zeptal jsem se.

Avery zavrtěla hlavou, proto jsem se natáhl a vzal jí tužku z ruky. Zlehka jsem se otřel prsty o její. Do paže mi vystřelila jiskra a ona se okamžitě odtáhla. „Představuje korunu, kterou dal bůh Dionýsos princezně Ariadně,“ vysvětlil jsem. „Když se za něj provdala, vložil korunu na nebe na počest jejich manželského svazku.“

Zírala na mě a stáhla obočí. „To nás profesor Drage neučil.“

„Já vím.“

„Tak jak to víš?“

„Proč to nevíš ty?“

Naklonila hlavu na stranu a našpulila rty.

„No tak fajn. Většina lidí to asi jen tak z hlavy neví.“ Otáčel jsem tužkou. „Když jsem byl v druháku, byl jsem na pár hodinách astronomie, ale musel jsem toho nechat.“

V očích se jí zračila zvědavost. „Opravdu?“ Přikývl jsem.

„A teď jsi ve kterém ročníku? Ve třeťáku?“

„Jo.“ Odmlčel jsem se, nevěděl jsem, kolik bych jí toho měl říct. „Musel jsem na rok přerušit, takže jsem o rok pozadu.“

Chvíli byla zticha. „Proč ses rozhodl si astronomii zopakovat? Patří do tvého hlavního oboru?“

„Ne. Jenom mám rád ten předmět a profesora Dragea.“ Vypnul jsem baterku. „Studuju rekreaci a sport. Rád bych dělal v oboru sportovní rehabilitace.“

„Aha. Chtěl jsi…“

Když větu nedokončila, pohlédl jsem na ni, abych zjistil, kam se dívá. Naši spolužáci z astronomie vypadali, jako by si právě teď a tady na lavičce chtěli procvičit, jak se dělají děti.

„To je zajímavý způsob, jak pozorovat hvězdy,“ poznamenal jsem. Sledovala je ještě chvíli, oči měla vykulené, jako by se snažila přijít na to, co dělají. Což bylo očividné. Hodně pracovali jazykem.

Dloubl jsem do ní tužkou.

„Co je?“

„Nic. Jenom…“ Neměl jsem tušení, jak jí to říct. „Pozoruješ je, jako… jako bys ještě nikdy neviděla, jak tohle nějaký pár dělá.“

„Myslíš?“

Přikývl jsem. „Takže jestli tě nevychovali v klášteře, myslím si, že jsi už párkrát takhle seděla někomu na klíně, ne?“

„Ne, neseděla!“ Trhla sebou a zadívala se na kukuřičné pole. „Chci říct, že jsem neseděla klukovi na klíně.“

Usmál jsem se. „Ani holce?“ Spadla jí brada. „Cože? Ne!“

Široce jsem se usmál a představil si ji na klíně jiné holky. Nebyl to špatnej obrázek. Ačkoli lepší byl ten, na kterém jsem si ji představoval na svém klíně. „Utahuju si z tebe, Avery.“

Tvrdohlavě vystrčila bradu. „Já vím, jenom prostě…“

„Co?“ Dloubl jsem ji tužkou do paže. „Jenom co?“

„Nikdy jsem s nikým nechodila.“

Nikdy? Jako vůbec nikdy? To není možný.

Svírala sešit a pohlédla na mě. „No co? Není to zas taková věda.“

Otevřel jsem ústa, ale nedostávalo se mi slov. Zamrkal jsem, zavrtěl hlavou a zaklonil ji. Díval jsem se na hvězdy. „Nikdy jsi s nikým nechodila?“

„Ne.“

„Ani jednou?“

„To přesně ‚ne‘ znamená.“

Nevěděl jsem, co na to říct. „Kolik že ti je?“ Obrátila oči v sloup. „Devatenáct.“

„A nikdy jsi s nikým neměla vztah?“

„Ne. Moji rodiče jsou… velmi přísní.“ Polkla. „Myslím tím opravdu přísní.“

„Jo, chápu.“ Ťukal jsem tužkou do sešitu, zvědavej až běda, prostě strašně zvědavej, jak se někdo tak krásnej jako Avery mohl tak dlouho vyhýbat vztahu s klukem. „Takže jsi nikdy nebyla na rande ani nic takovýho?“

Zhluboka si povzdechla. „Myslela jsem, že máme pozorovat hvězdy, ne?“

„Děláme na tom.“

„Ne, neděláme. Mám jenom jednu narýsovanou čáru a ty nemáš nic.“

„Ta narýsovaná čára je mezi deltou a gamou.“ Naklonil jsem se a spojil body. „Tady je théta a tohle je alfa – nejjasnější hvězda. Vidíš, už máme polovinu hotovou.“

Zamračila se, pomalu zavrtěla hlavou a vzhlédla k obloze. Zatímco byla rozptýlená, naklonil jsem se blíž, opřel se o ni ramenem, a protože jsem chtěl mít ten zatracenej úkol už za sebou, dokončil jsem mapu.

Otočil jsem hlavu. „Tak, a máme to hotové.“ Naše obličeje dělily od sebe pouhé centimetry

a zaslechl jsem, jak se tiše nadechla. Neodtáhla se a já se pousmál. „Vidíš? Nebylo to až tak složitý.“

Avery sklopila pohled a já jsem věděl, že ani náhodou nevěnuje pozornost tomu, co říkám, přestože mi zírala na rty. Ale proč bych si stěžoval, že? Ať si kouká na mou pusu, jak dlouho je jí libo.

Husté řasy se zvedly a naše pohledy se zase střetly. Náhle jako by mezi námi něco proběhlo. Ani jeden z nás se nepohnul, ale já chtěl. Toužil jsem si ji přitáhnout do náruče. Neměl jsem tušení, kam se poděl ten nápad, že bych měl zpomalit. Pohnula se, očividně se cítila nesvá, a slušná, hodná část mýho já mě nabádala, abych očima uhnul a zavtipkoval, aby se cítila líp, ale nedokázal jsem lákadlu jejích očí odolat. V temnotě vypadaly jako černé studánky.

Přinutil jsem se něco říct. „Myslíš, že ses něco o hvězdách naučila?“

Neodpověděla, což bylo asi dobře, protože to bylo ubohý. Takže jsem se zeptal na to, co jsem opravdu chtěl vědět. „Byla jsi někdy na rande?“

Zase žádná odpověď.

Zkroutil jsem rty do úsměvu. „Posloucháš mě?“

Avery zamrkala, jako by se probrala ze snu. „Cože? Ano! Jo! Jasně!“

Nebylo pochyb, že cítila to co já. Zírala na mě moc dlouho. „Jo… takže jsi nikdy nebyla na rande?“

„Cože?“

Zasmál jsem se. „Tys mě fakt vůbec neposlouchala. Jenom jsi na mě zírala a nic jinýho nevnímala.“

„To ne!“

„Ale jo, zírala.“ Šťouchl jsem ji do ramene.

Zamračila se, jako by ochutnala něco kyselého. „Ty jsi tak neskutečně arogantní.“

„Arogantní? Jenom říkám pravdu.“ Odhodil jsem sešit stranou, opřel se o lokty a pozoroval ji.

Musel jsem ji škádlit, nemohl jsem si pomoct. Jako bych objevil novej koníček. „Klidně na mě zírej. Na tom není nic špatnýho. Líbí se mi to.“

Otevřela ústa. „Nezírala jsem na tebe. Ne doopravdy. Jenom jsem… se zamyslela. Mluvit s tebou není zas tak vzrušující.“

„Vzrušující, to jsem přece celej já.“

„Jo, asi tak vzrušující jako pozorovat tvou želvu, jak přechází cestu.“

„Cha. Jen si to klidně namlouvej, zlatíčko.“

„Říkej mi dál zlatíčko a budeš kulhat.“ To se mi líbilo. „Vyhrožuješ mi?“

„Trošku.“

„Měli bychom to udělat.“

Našpulila rty. „Co udělat? Jít domů? Jo, měli bychom jít domů, hned teď.“ Usmál jsem se. „Jít na rande.“

6. kapitola

Avery na mě zírala, jako bych právě navrhl, že se svlíkneme do naha a proběhneme se kukuřicí. Prudce zaklapla sešit a popadla svůj batoh. „Nejsem si jistá, kam tohle směřuje.“

„Není to zas tak komplikovaný.“ Zasmál jsem se, když se zamračila. „Měli bychom spolu zajít na rande.“

Chvíli na mě hleděla a pak zastrčila silou sešit do tašky. „Nerozumím ti.“

Proč mě to nepřekvapovalo? Lehl jsem si na záda, natáhl ruce za hlavu a cítil lupnutí kostí. Všiml jsem si, že si mě celého prohlíží a že se její oči zastavily na odhalené kůži mezi mým tričkem

a opaskem.

Široce jsem se usmál. „Jít na rande obvykle znamená, že si dva lidé vyjdou večer ven, nebo třeba

i odpoledne. Vlastně to může být kdykoli během dne nebo noci. Většinou bývá součástí večeře, někdy se chodí do kina nebo na procházku do parku. I když mě moc na procházky v parku neužije. Možná

po pláži, ale když tady žádná…“

„Já vím, co je to rande.“ Vyskočila na nohy, její oči v temnotě vypadaly jako kousky černého ledu.

„Říkala jsi, že mi nerozumíš. Tak ti vysvětluju, co to znamená.“

Zkroutila rty a překřížila paže. „To není to, čemu nerozumím, a ty to víš.“

„Jenom se chci ujistit, že jsme na stejný stránce.“

„Nejsme.“

Nestydatě jsem se zakřenil, spustil ruce, ale tričko jsem si neupravil. „Takže když teď oba víme, co rande znamená, měli bychom na jedno zajít.“

„Hmm…“

Zasmál jsem se a posadil. Její zmatenej výraz byl rozkošnej. „To není žádná odpověď, Avery.“

„Já…“ Potřásla hlavou a o krok ustoupila. „Ty nemáš přítelkyni?“ Jak na to k čertu přišla? „Přítelkyni? Ne.“

„Tak kdo byla ta hnědovláska, která vyklopýtala z tvého bytu ve středu večer?“ dožadovala se odpovědi.

Když mi její slova docvakla, usmál jsem se od ucha k uchu. „Copak ty mě sleduješ, Avery?“

„Ne. Ne!“ Zbledla v obličeji. „Cože? Nesleduju tě. Mám svůj život.“ Povytáhl jsem obočí. „Tak jak víš o Stefanii?“

Avery přešlápla z nohy na nohu. „Tak se jmenuje?“

„No, jo, jmenuje se tak, a ne, není to moje holka. A neklopýtala. Možná se jenom pomalu vlekla.“ Protočila panenky.

„Tak jak to, žes ji viděla, když jsi mě nesledovala?“ Překřížil jsem kotníky. „Ale nevadí mi, jestli mě sleduješ. Jak už jsem říkal, líbí se mi to.“

Hrudník se jí zvedl, jak se hluboce nadechla, a bylo jasný, že jí dochází trpělivost. „Nesledovala jsem tě. Nemohla jsem spát a dívala jsem se z okna v obýváku. Byla to náhoda, že jsem tě viděla, jak ji vyprovázíš k autu.“

Nevěřil jsem jí. Fakt ne. Komu se asi tak stane, že se dívá v noci z okna zrovna v tu pravou chvíli?

A i když jsem ji rád škádlil, připadalo mi, jako že se mě chystá nakopnout, ale mně bylo riskování vlastní. „No tak dobře. To dává smysl. Jenom to není tak zábavný jako představa, že postáváš u okna a doufáš, že mě zahlídneš.“

Jenom na mě zírala.

Mrkl jsem na ni. „Jen tak mimochodem, Stef není moje holka. Takovej vztah nemáme.“ Sáhla si na náramek na levém zápěstí. „Já taková nejsem.“

„Jaká?“

Vzhlédla ke hvězdám a zvedla ruce. „Nejsem jako ona.“

„Ty ji znáš?“

„Nescházím se s kluky jen tak na jednu noc, jasný? Nevidím na tom nic špatného, nikoho kvůli tomu nesoudím, ale já taková zkrátka nejsem. Takže nemám zájem. Promiň.“

„Počkej chvilku. Jsem zmatenej. Nevidíš na tom nic špatnýho, ale předpokládáš, že si ráda nezávazně zašuká? Že je moje kámoška na píchání? Nesoudíš ji náhodou moc ukvapeně na základě předpokladů?“

Zamračila se. „Máš pravdu, nevím, co vy dva spolu máte. Možná jste jenom kamarádi už od dětství, nebo něco takového.“

„Nejsme.“ Zakřenil jsem se. „Jenom si občas zapícháme.“

Koláčkovi spadla brada až k zemi. „Měla jsem pravdu! Tak proč mě obviňuješ, že dělám ukvapené závěry?“

„Šlo mi jenom o princip.“ Nedokázal jsem ji přestat škádlit. Houf emocí, kterej se jí mihl

v obličeji, mě fascinoval. „A jen abys věděla, ve středu večer o sex nešlo. Ne že by se Stef nesnažila, ale neměl jsem zájem.“

„To je fuk. Nechci se o tom bavit.“

„Já se s tebou bavím rád.“

Natáhla se pro batoh, ale já jsem byl rychlejší a popadl ho, zatímco jsem vstával. Otráveně si povzdechla. „Dej mi to.“ Sklonil jsem bradu a odpověděl. „O to se snažím.“ Položil jsem jí popruh přes rameno a otřel se prsty o její krk. Tentokrát to nebylo úmyslně, a když sebou škubla, moje srdce povyskočilo. Ustoupil jsem a sebral ze země baterku. „Vidíš? Jenom se snažím chovat jako džentlmen.“

„Jo, to určitě. Ale děkuju.“

Její slova zněla jako zvláštní směs upřímnosti a pocitu marnosti. Jak jsme se jenom za slabého světla baterky vraceli k autu, Avery mlčela.

„Tohle místo je v noci trochu děsivý, nemyslíš?“

Přikývla a zadívala se na temné čnící stíny památníku. „No, jestli existuje na světě místo, kde straší, mohlo by to být zrovna tady.“

„Věříš na duchy?“

Pokrčila rameny. „Nevím. Nikdy jsem žádného neviděla.“

„Já taky ne.“

Povytáhla koutek rtů. „To je asi dobře, předpokládám.“ Zastavil jsem se u dveří spolujezdce. „Madam.“

„Děkuju.“

Protože už nezněla tak otráveně, rozhodl jsem se zkusit štěstí. Opřel jsem se o otevřené dveře a pozoroval, jak světlo v autě hladí linie její tváře. „Tak co bude?“

„Co bude s čím?“

Sklonil jsem hlavu na stranu. „Pojď se mnou na rande.“ Ztuhla. „Proč?“

„Proč ne?“

„To není odpověď.“ Popadla bezpečnostní pás a přetáhla ho přes sebe.

„Co to je za otázku? Jak mám… Hele, je to jenom blbej pás, není to tak složitý.“ Natáhl jsem se a pás jí vzal. Jak se naše ruce dotkly, přitiskla se k sedadlu. Byla to tak divná reakce, že se mi chloupky na krku postavily do pozoru. Zadíval jsem se na ni. „Proč bychom nemohli jít na rande?“

Ruce v klíně sbalila do pěstí. Měl jsem chuť ten zatracenej pás pustit, vzít její ruce do svých a uvolnit je. „Protože… protože se neznáme.“

Mírně jsem se usmál a zvedl pohled k jejím rtům. „Ale rande je od toho, abychom se líp poznali.

Pojď se mnou na rande.“

„Na mně není nic zajímavého, co bys měl poznat,“ zašeptala.

„Vím určitě, že je na tobě tuna zajímavejch věcí, který bych rád poznal.“

„Není.“

Naklonil jsem se blíž, nadechl se její sladké vůně. „Tak ti můžu vyprávět o sobě.“

„To zní zábavněji.“

„Ach, určitě to bude mnohem víc vzrušující než pozorovat Rafaela, jak přechází cestu.“

„Cha.“ Pobavení jí rozsvítilo tmavé oči.

„Věděl jsem, že se ti to bude líbit.“

Zabloudila pohledem k batohu, kterej jí ležel u nohou, a potom zpátky na mě. „Můžeme už jet?“

„Můžeme jít na rande?“

Otráveně si povzdechla. „Proboha, ty to fakt nevzdáš.“

„V žádným případě.“

Avery se zasmála a já si nemohl pomoct a usmál jsem se taky. Zvuk jejího smíchu, když se skutečně smála, se mi líbil. „Vím určitě, že existuje spousta holek, které by s tebou na rande jít chtěly.“

„To je pravda.“

„No, páni. Skromný zrovna nejsi, co?“

„A proč bych byl? A já chci jít na rande s tebou. Ne s nima.“ Mírně potřásla hlavou. „Nerozumím tomu. Proč?“

A já jsem nechápal, proč tomu nerozumí. „Pár důvodů mě napadá. Nejsi jako většina holek.“ Zatracená pravda. „To mě přitahuje.“ Opravdu jo. „Jsi zvláštní… takovým roztomilým způsobem. Jsi chytrá. Musím jmenovat něco dalšího?“

„Ne. Vůbec ne,“ odpověděla. „Nechci s tebou jít na rande.“

Nevěřil jsem tomu. Říkejte tomu intuice, zkušenost nebo holá arogance, ale nevěřil jsem jí, ani co by se za nehet vešlo. „Myslel jsem si, že to řekneš.“

„Tak proč ses ptal?“

Odtáhl jsem se a sevřel dveře. „Protože jsem chtěl.“

„Ach, no dobře. Jsem ráda, že jsi to ze sebe dostal.“

O co si myslí, že tu jde? Sakra, ani já jsem nevěděl, o co tady jde. „Ještě jsem to ze sebe nedostal.“ Poklesla jí ramena. „Ještě ne?“

„Ani zdaleka.“ Usmál jsem se. „Jsou i další dny.“

„A co s nimi?“

„Zeptám se tě znovu.“

Zavrtěla hlavou. „Odpověď bude ale stejná.“

„Možná. A možná ne.“ Ťukl jsem jí do špičky nosu a zakřenil se, když přimhouřila oči. „Možná

řekneš ano. Jsem trpělivej chlap, a jak jsi řekla, nevzdávám se snadno.“

„Skvělé,“ zamumlala, ale oči jí zablýskaly. Objevil se v nich stejnej lesk, jako když mě okukovala.

„Jsem věděl, že to tak vezmeš.“ Zkroutil jsem jí špičku nosu a ona mě plácla po ruce. „Žádnej strach. Já vím, jak to je.“

„Co jak je?“

Ustoupil jsem pro případ, že by se po mně chtěla zase ohnat. „Chceš říct jo, ale nejsi na to ještě připravená.“

Vypadala, jako by právě zahlédla ducha.

„To je v pohodě. Se mnou je těžký pořízení, ale můžu tě ujistit, že je se mnou i zábava.“ Než mohla odpovědět, cvrnkl jsem ji do nosu a zavřel dveře. Zatímco jsem obcházel auto, usmíval jsem se.

Díval jsem se za Avery, jak míří ke svému bytu. V polovině chodby se zastavila, zastrčila si lesklé měděné prameny za ucho a přes rameno na mě koukla.

Trochu ostýchavě se usmála, když mi mávla na rozloučenou, a potom vklouzla dovnitř a tiše za sebou zavřela.

Chvíli jsem tam stál jako dokonalej blázen, než jsem se konečně otočil ke svým dveřím. Když jsem sáhl na kliku, dveře se rozevřely.

Stál v nich Jase a blokoval je. Zatvářil se zvědavě. „Proč stojíš na chodbě před bytem jako posera?“

„A co děláš ty v mým bytě, ty vole?“

Pokrčil rameny. „Nakvartýroval jsem se k Olliemu, ale zaběhl do Sheetz pro pár nachos.“

„Ach tak, nachosovej večírek.“ Což znamenalo, že Ollie bude vzhůru celou noc. Přešlápl jsem.

„Pustíš mě dovnitř?“

„No, když je to tvůj bejvák.“ Naklonil hlavu na stranu, takže měl polovinu snědého obličeje ve stínu. „Tak asi jo.“

Jase o krok ustoupil a dovolil mi, abych se kolem něj protáhl. Zamířil jsem rovnou k ledničce, popadl pivo a svalil se na gauč. „Nejsi na farmě?“

Zavrtěl hlavou a připojil se ke mně. Zvedl láhev z konferenčního stolku. „Ne. Jack je u babičky a dědy.“

„Aha…“ Tím se to vysvětlovalo. Jase obvykle trávil víkendy na rodinný farmě. Zadíval se na mě. „Takže, vyšel sis s tou zrzkou?“

„S Koláčkem?“

Tmavé obočí mu vyklouzlo ze zvlněných vlasů a stáhlo se. „Cože?“

„Ta zrzka se jmenuje Avery. A ne. Dělali jsme úkol z astronomie. Jsme partneři.“

„Aha.“ Napil se piva a zašklebil se. „Takže,“ zopakoval a já jsem převrátil oči, „proč jsi zíral na její dveře?“

„Jak to víš?“

„Pozoroval jsem tě kukátkem.“

„Nekecej.“ Zasmál jsem se a napil se. Uběhlo několik minut, než jsem odpověděl: „Pozval jsem ji na rande.“

Jase nevypadal, že by ho to zajímalo. „Hm.“

„Dala mi košem.“

Prudce ke mně otočil hlavu, oči barvy holubičí šedi mu zájmem zajiskřily. „Cože?“

„Jo.“ Hodil jsem sebou zády na pohovku a zakřenil se. „Poslala mě do háje.“

Jase se opřel o područku a začal se tak strašně smát, že mě napadlo, jestli si nenamůže břicho. „Ta holka se mi líbí.“

„To mně taky,“ přikývl jsem a povzdechl si. „To mně taky.“

7. kapitola

Čerstvý banánovo-oříškový chlebíček chladl na kuchyňské lince a naplňoval byt sladkou vůní.

Zadíval jsem se na hodiny nad troubou. Za pět minut osm.

Prohrábl jsem si vlhké vlasy a vzdal se myšlenky na spánek. Ollie chrápal na podlaze v obýváku, a když jsem naposledy kontroloval svou ložnici, roztahoval se v nohách postele Jase. A ani za nic na světě se žádná část mý kůže nebo oblečení nedotkne žádný části Ollieho postele.

Nešlo o to, že by mě Jase a Ollie nenechali spát. Kdykoli během nekončící noci jsem se mohl zavřít v ložnici, ale moje mysl nedokázala sklapnout. Za něco z toho mohlo páteční sezení a to, co mi doktor Bale řekl. Nemohl jsem přestat přemýšlet o tom, jak se Jase popere s tím, co ho čeká. Když

totiž Ollie odpadl a Jase byl opilejší než celý studentský bratrstvo, začal se svěřovat a já, no, nevěděl jsem, jak mu pomoct.

A nedokázal jsem přestat přemýšlet o tý holce bydlící o pár dveří dál. Avery mi dala košem.

Zakřenil jsem se a vymýšlel, jak změnit její „ne“ v „jo“.

Otočil jsem se, zamířil k ledničce a zarazil se. Co to je? Výzva? Od chvíle, co jsem potkal Avery, ode mě utíkala. A ženský obvykle běhaly ke mně.

Ale to, co jsem jí řekl včera večer o tom, proč s ní chci jít na rande, byla pravda. Avery mě zajímala. Nebyla jako holky, který se na mě obvykle věšely – co se mnou otevřeně flirtovaly. Ne že by na nich bylo něco špatnýho, ale Avery byla jiná. Dokázala mě rozesmát. Možná ne úmyslně, ale líbilo se mi, když se červenala nad obyčejnými věcmi. A když se usmála?

Zářila jasněji než jakákoli kočička, kterou jsem kdy poznal.

Možná za to mohlo to všechno společně s tím, že představovala výzvu. Fakt jsem neměl tušení a v té chvíli, kdy jsem otevřel ledničku a popadl pár vajíček, mi to bylo fuk.

Líbila se mi.

A protože jsem se nechystal spát já, tak proč by měl spát v neděli ráno objekt mýho současnýho neklidu?

Ve vteřině, kdy mi ten nápad zazvonil v mozku, jsem se dvakrát nerozmýšlel. Koláčkovi se ten plán asi nebude líbit, ale nikdo – dokonce ani ona – přece nemůže odolat mýmu banánovo-oříškovýmu chlebíčku.

Posbíral jsem věci, který jsem potřeboval, a zamířil ke dveřím. Zaslechl jsem Ollieho zamumlat:

„Bez rajčat. Slaninu navíc.“

„Cože?“ Ohlédl jsem se na něj přes rameno. Pořád ležel na břiše s tváří přimáčknutou na polštáři, kterej mi dala moje máma, jako mrtvola. „Vole,“ zamumlal jsem a vyklouzl z bytu.

Nejdřív jsem na dveře Averyina bytu tiše zaklepal, abych nevzbudil sousedy, ale když uplynula celá minuta, aniž bych uslyšel kroky, tvrdě jsem zabouchal. A ne jednou.

Když už jsem do dveří bušil snad celou věčnost jako policajti a rozhlédl se, abych se ujistil, že mě nikdo nechce odstřelit, konečně jsem zaslechl kroky. A pak se dveře prudce otevřely.

„Děje se něco?“ pronesla snad nejerotičtějším hlasem, co jsem kdy slyšel. Otočil jsem se zpátky ke dveřím a naskytl se mi pohled na rozespalou Avery.

Měděné vlasy měla rozcuchané, visely jí na ramena a hladily zlatavou pokožku jejích paží.

Myslím, že jsem ji ještě neviděl s krátkým rukávem. Moje oči úplně samy od sebe cestovaly po jejím

těle a zastavily se, aby obdivovaly, jak tenké tričko obepíná křivku jejích ňader. Silou vůle, o který jsem netušil, že ji mám, jsem se přinutil zvednout oči k jejím zrudlým tvářím.

Najednou jsem si nebyl jistej, co to k čertu vyvádím. Křivě jsem se usmál a riskl to. „Ne, ale bude asi za patnáct minut.“

„Co-cože?“ Ustoupila stranou, když jsem kolem ní proklouzl. Všechny tyhle byty byly stejný, takže jsem věděl, kde je kuchyň, ale rychle jsem si prohlédl její obývák. Nábytek vypadal nově – pohovka i tmavé stolky. Vedle televize stál černý papasan. Stěny byly prázdné, bez obrázků. To křeslo bylo asi nejosobnější věcí v pokoji.

„Came, co tu děláš? Je osm ráno.“

„Díky za zprávu o aktuálním čase. To je věc, kterou jsem nikdy nedovedl k dokonalosti: poznat, kolik je hodin.“

Šla mi v patách a mohl jsem skoro cítit, jak mi očima propaluje záda. „Proč jsi tady?“

„Udělám snídani.“

„A to si ji nemůžeš udělat ve vlastní kuchyni?“

„V mý kuchyni to není tak vzrušující jako u tebe.“ Položil jsem vajíčka a chlebíček na linku

a otočil se k ní. Jak si protírala oči, vypadala fakt rozkošně, a já si přál, abych na sobě měl něco pěknějšího než tepláky a tričko. Navíc jsem si ani nebyl jistej, jestli je čistý. „A Ollie odpadl

na podlaze v obýváku.“

„Na podlaze?“

„Jo, obličejem dolů, chrápe a trochu mu tečou sliny. Není to právě vábná podívaná.“ Zkroutila rty do úsměvu, ovšem v mžiku zase zvážněla. „No, to není ani v mém bytě.“

Opřel jsem se o kuchyňskou linku a založil si ruce. „Tím bych si nebyl jistej…“ Přelétl jsem očima po celém jejím těle. Ztuhlé bradavky se jí v tričku rýsovaly, žadonily o dotek, olíznutí a políbení

a bůhvíco dalšího bych s nimi ještě provedl. Ovládl mě chtíč a málem jsem k ní vykročil. „Tvoje kuchyň je právě v téhle chvíli mimořádně vábná.“

Začervenala se. „Já s tebou nepůjdu na rande, Came.“

„Na to jsem se tě teď neptal, nebo jo?“ Zakřenil jsem se. „Ale jednou půjdeš.“

„Máš halucinace.“

„Jsem odhodlanej.“

„Spíš otravnej,“ odpověděla a hnědé oči se jí zatřpytily.

„Jiní by řekli, že úžasnej.“

Protočila panenky. „Leda ve tvých snech.“

„Chtěla jsi říct ve snech mnoha jinejch.“ Otočil jsem se ke sporáku. „Přinesl jsem taky banánovo-oříškovej chlebíček upečenej ve vlastní troubě.“

Chvíli bylo ticho. „Mám na banány alergii.“ Prudce jsem se obrátil. „Si děláš legraci, že jo?“

„Ne. Nedělám. Jsem alergická na banány.“

„Člověče, to je věčná škoda. Nevíš, o co přicházíš. Díky banánům se na světě žije líp.“

„To by jeden neřek’.“

Kruci. Zjevně mohla odolat mýmu banánovo-oříškovýmu chlebíčku. „Víš o něčem dalším, na co máš alergii?“

„Kromě penicilinu a kluků, kteří mi vpadnou bez ohlášení do bytu? Ne.“

„Drsná holka.“ Otočil jsem se a sklonil se, abych otevřel skříňky. „Kolik slabších, ne tak

sebejistých kluků jsi tím svým ostrým jazýčkem uťala?“

„Očividně ne dost.“ Hlasitě zalapala po dechu. „Za minutku jsem zpátky.“

Neměl jsem tušení, co má za lubem, ale pochyboval jsem, že by z bytu utekla. Tiše jsem si pobrukoval, našel hrnec na vajíčka a naplnil ho vodou. Položil jsem ho na sporák a zapnul plotýnku. Slyšel jsem ji v ložnici, tiché kroky, ale těžší, než bych si myslel. Uběhlo pár minut. Otočil jsem se ke dveřím. Bylo docela pravděpodobný, že se zamkla v pokoji.

Zatraceně.

„Hej! To se tam přede mnou schováváš?“ vykřikl jsem. „Protože jestli jo, dojdu si pro tebe a přitáhnu tě sem.“

„Neodvažuj se sem přijít!“

Tiše jsem se zasmál. I když mě lákalo podívat se, co právě dělá, nechtěl jsem kvůli tomu skončit v nemocnici. „Tak pohni zadkem. Moje vejce na nikoho čekat nebudou.“

Než se vrátila, našel jsem strouhaný sýr a rozhodl se, že pro ni udělám volská oka. Mlčel jsem, ačkoli jsem věděl, že stojí za mnou a zírá na mě.

„Proč jsi tady, Came?“ zeptala se nakonec.

„Už jsem ti to řekl.“ Přesunul jsem vajíčka na talíř a přešel k malému stolu u zdi. „Chceš toast?

Počkej. Máš chleba? Jestli ne, můžu…“

„Ne, nechci toast.“ Pozorovala mě vykulenýma očima. „Copak nemáš nikoho jinýho, koho bys mohl otravovat?“

„Existujou možná tisíce lidí, který bych mohl oblažit svou přítomností, ale vybral jsem si tebe.“

Otevřela ústa, ale nevydala žádnej zvuk. Potom se otočila, vyskočila na židli a přitáhla si kolena k hrudi. Zvedla vidličku. „Díky,“ zamumlala.

Povytáhl jsem obočí. „Přeberu si to tak, že to myslíš vážně.“

„Myslím!“

Obrátil jsem se zpátky ke sporáku. „Z nějakýho důvodu o tom pochybuju.“

Chvíli bylo ticho, než promluvila: „Opravdu oceňuju, že jsi mi udělal vajíčka. Jenom mě překvapilo, že ses tu objevil… v osm ráno.“

Čekal jsem, než se vejce ve vodě uvaří, a přistihl jsem se, že si ji prohlížím. „No, abych byl upřímnej, plánoval jsem, že tě okouzlím svým banánovo-oříškovým chlebíčkem, ale to je teď v háji. Takže mi zbývají jenom moje delikátní vejce.“

„Je to moc dobré, ale neokouzlíš mě tím.“

„Ale jo, okouzlím.“ Otevřel jsem ledničku a vytáhl láhev pomerančového džusu. Vzal jsem dvě sklenice, nalil ho do nich a posadil se naproti ní. „Jen na to musím nenápadně. Ještě si to neuvědomuješ.“

Zadívala se do talíře. „Ty nebudeš jíst?“

„Budu. Mám rád vařená vajíčka.“ Opřel jsem si bradu do dlaně. Vlasy jí spadly do obličeje

a málem i do talíře. Tu a tam si prameny odhodila dozadu. Byla zatraceně roztomilá. „Tak, Avery Morganstenová, jsem celej jenom tvůj.“

Zvedla řasy. „Já tě nechci.“

„To je zlý. Pověz mi něco o sobě.“

Stáhla rty do tenké linky. „Děláš tohle často? Namátkou si vybereš holku, vlezeš k ní do bytu a usmažíš vajíčka?“

„Tebe jsem si nevybral namátkou, takže technicky vzato ne.“ Vstal jsem a zkontroloval vajíčka.

„A taky jsem docela známej tím, že tu a tam dámy příjemně překvapím.“

Což nebyla úplně pravda. Chci říct, že kdybych byl zrovna u někoho v bytě a byl vzhůru, připravil bych snídani, ale tohle? Tohle bylo poprvý. Ale to Avery nemusí vědět.

„Vážně? Chci říct, skutečně tohle normálně provádíš?“

Ohlédl jsem se přes rameno. „S kamarády jo, a my přece jsme kamarádi, nebo ne, Avery?“ Chvíli si mě prohlížela a potom vidličku odložila. „Jo, jsme kamarádi.“

„Konečně!“ vykřikl jsem. „Konečně jsi uznala, že jsme kamarádi. Trvalo to celej tejden.“

„Vždyť se ani dýl neznáme.“

„I tak ti to ale trvalo celej tejden.“

Jak jsem se začal ládovat vajíčky, chtěla vědět, jak dlouho mi trvá se spřátelit. Posadil jsem se ke stolu a zadíval se do jejích zvědavých očí. „Obvykle mi to nezabere dýl než pět minut, než jsou z nás nejlepší kamarádi.“

Malinko se usmála. „Tak jsem asi nějaká divná.“

„Možná.“

„Předpokládám, že na to nejsi zvyklý.“

„Na co?“ Sloupl jsem poslední kousek skořápky.

„Vsadím se, že se ti holky vrhají k nohám. Tucty holek by pravděpodobně zabíjely, aby byly na mém místě. Jenže tady sedím já a mám alergii na tvůj chlebíček.“

Vzhlédl jsem. „Proč? Protože jsem skoro božsky dokonalej?“

Rozesmála se na celé kolo a mně se zase stáhla hruď. „Tak daleko bych nezacházela.“ Pokrčil jsem rameny a uchechtl se. „Já nevím. Moc o tom nepřemýšlím.“

„Ty o tom vůbec nepřemýšlíš?“

„Ne.“ Strčil jsem si vajíčko do pusy a utřel si ruce do ubrousku. „Přemýšlím o tom, jenom když na tom záleží.“

Její pohled se odrazil od mého, zatímco si hrála se sklenicí. „Takže jsi napravený hříšník?“

„Jak tě to napadlo?“

„Zaslechla jsem, že jsi byl na střední docela divoch.“

„Opravdu? Kdo to povídal?“

„Po tom ti je houby.“

Zhluboka jsem se nadechl. Jazýček měla nabroušenej jako nůž. „S tak ostrým jazýčkem asi nemáš moc kamarádů, co?“

Avery sebou trhla. „Ne. Na střední jsem fakt moc oblíbená nebyla.“

Kruci, teď jsem se cítil jako vůl. Odložil jsem vajíčko do misky. „Sakra. Promiň. Jsem pitomec. To jsem nechtěl.“

Potřásla hlavou.

Zvedl jsem vajíčko a pozoroval ji, zatímco jsem ho loupal. Moc jsem jí nerozuměl. „Jen těžko se mi ale chce věřit tomu, že jsi nebyla oblíbená. Když mě právě neurážíš, jsi milá a vtipná, a navíc jsi pěkná holka. No, vlastně jsi opravdu kočka.“

„Ehm… díky.“ Zavrtěla se na židli.

„Myslím to vážně. Říkala jsi, že tvoji rodiče byli přísní. Když jsi byla na střední, drželi tě zkrátka?“ Strčil jsem si do úst další vejce. Potřeboval jsem proteiny. „I tak si ale nedokážu představit, že jsi na střední nebyla oblíbená. Splňuješ všechny tři podmínky – chytrá, vtipná, sexy.“

„Prostě nebyla, jasný?“ Položila sklenici na stůl a začala si hrát s lemem šortek. „Stála jsem přímo

na opačné straně než oblíbení.“

Nevěděl jsem, co si o tom mám myslet, tak jsem loupal třetí vajíčko. Všiml jsem si, že po kampusu chodívá s holkou, kterou jsem znal ze střední, a s Jacobem Masseyem. Nebylo to tak, že by si nebyla schopná najít kamarády. „To mě mrzí, Avery. To je… na hovno. Na střední to znamená hodně.“

„Jo, to jo. Ty jsi měl hodně kamarádů?“ Přikývl jsem. Kámošů jsem měl plno.

„Pořád se s nimi stýkáš?“

„S několika jo. S Olliem se známe ze střední, ale první dva roky studoval na Západovirginské univerzitě, než se přesunul sem dolů, pár dalších kámošů bydlí v kampusu a s několika se scházím, když se vracím domů.“

Schoulila se, vypadala neskutečně malá. „Máš sourozence?“

„Sestru.“ Zvedl jsem poslední vajíčko a usmál se. „Je mladší než já, nedávno jí bylo osmnáct.

Tenhle rok bude maturovat.“

„Jste si blízcí?“

„Jo, to jsme.“ Líbilo se mi, že mi pokládá otázky, ale zmínka o mé sestře mě přivedla na jinou myšlenku. „Hodně pro mě znamená. A co ty? Mám si dělat starosti, že se tu objeví tvůj starší brácha a nakope mi prdel, protože jsem tady?“

Povytáhla koutek rtů. „Ne. Jsem jedináček. Mám sice staršího bratrance, ale pochybuju, že by to udělal.“

„Takže dobrý.“ Dojedl jsem poslední vajíčko, opřel se a pohladil si břicho. „Odkud jsi?“ Když neodpověděla, rozhodl jsem se, že to být nenechám. Opravdu jsem ji chtěl poznat. Výměna informací byla nezbytná. „Fajn. Ty očividně víš, odkud jsem, když jsi slyšela o mých mimoškolních aktivitách na střední, ale jen pro jistotu. Jsem z Fort Hillu. Nikdy jsi o tom místě neslyšela? No, většina lidí ne. Je to poblíž Morgantownu. A proč že jsem nešel na Západovirginskou univerzitu? Na to se mě ptají všichni. Prostě jsem chtěl vypadnout pryč, ale zároveň zůstat poblíž svý rodiny. A jo, na střední jsem byl… pěkně divokej.“

„A už nejsi?“

„Záleží na tom, koho by ses zeptala.“ Zasmál jsem se. „Já nevím. Když jsem byl bažant a byl tu jen pár měsíců a měl kolem sebe tolik starších holek… Pravděpodobně jsem víc energie věnoval jim než studiu.“

Culila se. „A teď už ne?“

Zavrtěl jsem hlavou a vrátil se k tomu, co jsem chtěl vědět. „A ty jsi teda odkud?“ Povzdychla si. „Jsem z Texasu.“

„Z Texasu?“ Opřel jsem se o stůl. „Fakt? Nemáš žádnej přízvuk.“

„Nenarodila jsem se tam. Moje rodina pochází původně z Ohia. Do Texasu jsme se přestěhovali, když mi bylo jedenáct, a nikdy jsem žádný přízvuk nezískala.“

„Z Texasu do Západní Virginie? To je docela kus.“

Její oči se na vteřinu střetly s mými a potom vstala, sebrala svůj talíř a mou misku. „Sice jsem bydlela v hustě obydlené části Texasu, ale až na to to tady vypadá podobně.“

„Měl bych to uklidit.“ Začal jsem se zvedat. „To já nádobí zašpinil.“

„Ne.“ Zalétla ke mně vážnýma očima. „Ty jsi vařil, já umyju nádobí.“ Zatímco jsem ji pozoroval, jak myje nádobí, napadlo mě, že je to docela soukromej moment – já vařím, ona uklízí. I když jsem možná párkrát udělal holkám snídani, nikdy to nebylo takovéhle.

A fakt jsem nevěděl, co si o tom mám myslet.

Vzal jsem chlebíček a odloupl z něj fólii. „Proč sis vybrala zdejší univerzitu?“

Domyla malou pánvičku, kterou jsem přinesl, a teprve pak odpověděla: „Prostě jsem chtěla vypadnout, stejně jako ty.“

„Ale muselo to bejt pro tebe obtížný.“

„Nebylo. Bylo to docela snadné rozhodnutí.“

Bylo? Nedokázal jsem si představit, že bych se odstěhoval od rodiny tak daleko. Byl jsem si docela jistej, že máma by mi dala co proto, kdybych to udělal. Rozpůlil jsem chlebíček. „Jsi jedna velká záhada, Avery Morganstenová.“

Opřela se o linku. „Ani ne. Asi jako ty.“

„Jak to myslíš?“

Ukázala na mě a na můj napůl snědenej kus chleba. „Právě jsi dojedl čtyři vajíčka, jíš půlku chleba, a přitom máš břicho jako z reklamy na posilování.“

Usmíval jsem se široce jako kráter po zemětřesení. „Ty sis mě prohlížela, že je to tak? V pauzách mezi tím, cos na mě plivala oheň? Je na mě pěkný pokoukání, co?“

Zasmála se, tiše a sladce. „Sklapni.“

„Jsem chlapec ve vývinu.“

Pozvedla obočí a já se zasmál. V následujícím tichu jsem si uvědomil, že jsem jí o sobě řekl víc než většině holek, co jsem znal roky. „Můj táta je právník, má vlastní firmu. Pravděpodobně chtěl, abych šel na práva.“

Zůstala stát u linky. „Proč jsi nešel?“

„Právo mě nebaví. Máma je doktorka – kardioložka –, a než se zeptáš, medicína mě taky nezajímá.“

Pravou rukou se dotkla náramku. Uvědomil jsem si, že to dělá vždycky, když je nervózní. „A sport a rekreace tě baví?“

„Baví mě fotbal. Takže když se dostanu k týmu a pomůžu hráčům, budu šťastnej.“ Odmlčel jsem se a zavrtěl se. „Nebo bych rád trénoval, možná na střední nebo něco takovýho.“

Sklopila pohled k zemi a přiblížila se. Připomínala mi vyděšený zvířátko, kterýmu kdysi někdo ublížil, a proto nedůvěřovalo lidem. Hruď se mi zase stáhla a ten divnej pocit byl zpátky, sděloval mi něco, co jsem nechtěl slyšet.

„Proč nehraješ fotbal?“ zajímala se.

A to bylo téma, kterýmu jsem se chtěl vyhnout, ale pokládala otázky, a já ji nedokázal poslat do háje. „To je dlouhej… komplikovanej příběh, ovšem právě teď nemůžu hrát.“

Krčila se nad židlí u stolu. „Možná někdy později?“

„Později… později by to možná šlo.“ A byla to pravda. Jestli se udržím ve formě, kdo ví? Ale nebylo to něco, o čem bych si dovolil moc přemýšlet. „Poletíš o podzimních prázdninách nebo

na Díkůvzdání domů do Texasu?“ Odfrkla si. „Pravděpodobně ne.“

„Máš v plánu něco jinýho?“

Avery pokrčila rameny a potom se mě začala vyptávat na fotbal. Hodiny plynuly a já si byl jistej, že je tak dobře informovaná o fotbalu, že jí to vystačí na celej život. Bylo už skoro poledne, když jsem se zvedl. Moc se mi sice odejít nechtělo, ale bavil jsem ji celé dopoledne.

V jedné ruce jsem převracel pánvičku a ve druhé nesl chlebíček. U dveří jsem se zastavil. „Takže,

Avery…“

Opřela se o pohovku. „Takže, Came…“

„Co děláš v úterý večer?“

„Nevím.“ Ostražitě se zamračila. „Proč?“

„Co kdybychom spolu někam zašli?“

„Came,“ povzdychla si.

„To není ne.“

„Ne.“

„No, to je ne,“ uznal jsem.

„Jo, to je.“ Odlepila se od gauče a chytila se dveří. „Děkuju za vajíčka.“ Ustoupil jsem, ale neodradila mě. „A co ve středu večer?“

„Měj se, Came.“

Avery zavřela dveře, ale nestihla to dřív, než jsem uviděl, jak se usmála. A věděl jsem, že to nebude trvat moc dlouho, a ona řekne ano.

8. kapitola

Zjevně jsem moc dobře neodhadl, jak dlouho bude skutečně trvat „ne moc dlouho“.

Dny se protahovaly v tejdny, až se léto konečně vzdalo vlády nad světem a listy na dubech se zbarvily dozlatova a dočervena. Obloha byla každým dnem o minutu dřív tmavší a mraky a vítr ženoucí se od řeky Potomac varovaly, že zima už je za rohem.

Žádal jsem Avery o rande nejmíň dvakrát tejdně. Pokaždý odpověděla ne a pokaždý jsem byl ještě odhodlanější. Jednou uprostřed hodiny astronomie, zatímco si spěšně psala poznámky a já si kreslil Chevrolet Impala, mi došlo, že už se ji nesnažím ulovit kvůli tomu, že je to výzva.

Když jsem se na ni zadíval, zatímco pozorovala profesora Dragea, jak poletuje v sepraných džínách z jedné strany stupínku na druhou, musel jsem se usmát.

Čím víc času jsem s Avery strávil, tím víc jsem s ní chtěl být. Přitom jsme si vždycky jenom povídali. Poflakovat se s holkou bez jakékoli fyzické zábavy bylo pro mě jako procházet neprobádaným územím. I když bych rád víc, mnohem víc, byl jsem spokojenej i jenom s tím, že jsem s ní. A to bylo pro mě něco docela novýho.

Každou neděli jsem přišel k ní do bytu s vajíčky a různými typy pečiva a celkem brzy jsem zjistil, že si ji získám čímkoli čokoládovým. Když jsem k ní přišel podruhý, byla šťastná, že mě vidí, asi stejně jako poprvý, ale rychle s tou hrou přestala. A šlo o předstírání, protože v jejích hnědých očích se vždycky, když mě uviděla, usadil vřelej pohled, a ten mi prozradil, co mi nebyla ochotná říct nahlas.

Pokaždý byla ostražitá, kdykoli jsme byli spolu, ale po nějaký době se začala uvolňovat a tehdy vystrčila hlavu ta skutečná Avery.

Profesor Drage se odmlčel. Avery se zarazila a začala protáčet pravou ruku v zápěstí, jako by se ji snažila prokrvit.

Upustil jsem tužku do klína a nepřemýšlel jsem, co dělám. Když šlo o Koláčka, málokdy jsem přemýšlel. Možná to byl ten problém.

Když jsem Avery vytrhl pero z ruky a položil ho na sešit, zalapala po dechu. Prudce ke mně otočila hlavu a povytáhla obočí. „Co to děláš?“ zeptala se tiše.

„Nic,“ zamumlal jsem a přisunul se k ní.

Když jsem ji chytil za pravou ruku, hruď se jí nadzvedla. „Něco děláš.“

„Ššš.“ Zatlačil jsem oběma palci do její ruky, pomalu je přesouval po straně přes její malíček a mezi prsty.

Když zvedla pohled z našich rukou a zadívala se mi do tváře, vytřeštila oči. „Co… co to provádíš?“

„Jako co ti to připadá?“ zašeptal jsem a přesunul palce k jejímu prsteníčku a potom prostředníku podél jemných kůstek. „Tvoje ruka vypadala jako v křeči. Tak si pro dnešek odbudu dobrej skutek.“

„Ale…“

„Tiše.“ Sklouzl jsem prstem mezi masitou část mezi jejím ukazováčkem a palcem a Avery zalapala po dechu. „Jinak nás dostaneš do potíží.“

Tváře jí zrůžověly. „To ty na mě saháš.“

„A ty u toho neumíš být zticha.“

Zaklapla pusu, zatímco jsem její ruku otočil a masíroval jí dlaň. Zhluboka se nadechla a uvolnila

se na sedátku, její paže a tělo už nebyly tak ztuhlé. Pozoroval jsem ji zpod řas, a když vtáhla spodní ret mezi zuby, jako by mě zasáhl elektrickej proud. Penis se přihlásil o pozornost a já si najednou uvědomil, že to, co dělám, není nejlepší nápad. Není nic ošemetnějšího než bejt tvrdej během hodiny.

Ale její pokožka se pod mým dotekem zahřála, byla jemná a hladká jako satén. David Beckham by mě mohl nakopnout míčem do hlavy, a stejně bych nedokázal přestat.

Zatoulal jsem se rukama až k jejímu zápěstí a vklouzl pod rukáv lehkého svetříku. Její pokožka byla v tom místě ještě jemnější, modrá žíla vytvářela útlou linii, kterou jsem chtěl políbit a olíznout.

Bože, fakt jsem chtěl ochutnat její pokožku. Měl jsem pocit, jako by se mi džíny v rozkroku snad o tři čísla srazily. Nebylo pochyb o tom, že mě přitahuje, ale někdy, jako zrovna teď, to bylo skoro

bolestivé. Napadlo mě, jestli bych ji mohl políbit – jestli by si někdo všiml, kdybych zvedl její ruku ke rtům? Seděli jsme docela vzadu, takže by Drage neměl tušení, co tady vyvádíme, i kdybych ji políbil… nebo vklouzl rukou mezi ta pěkná stehna.

Ale něco… to zatracené mravenčení na zátylku mě drželo zpátky. Neměl jsem tušení, kde jsem přišel k takové sebekontrole, ale přinutil jsem se pustit její ruku a odtáhnout se, než provedu nějakou hloupost. A právě teď jsem byl schopen provést plno hloupostí. Uplynulo několik vteřin, než jsem se uklidnil a než se mi zpomalil dech natolik, abych se na ni mohl podívat.

Avery na mě zírala tajuplnýma očima. Naše pohledy se střetly a proběhlo mezi námi něco ohromného, jiskra, o níž bych mohl přísahat, že jsem ji viděl na vlastní oči.

Bože, to zní zženštile.

„Děkuju,“ hlesla trochu zadýchaně, když znovu zvedla pero.

Sklouzl jsem v sedadle níž a roztáhl nohy. Doufal jsem, že se mi uleví, ale představoval jsem si, jak půjdu do Butcherova centra ztvrdlej na kámen. „Avery?“ zašeptal jsem.

„Came?“ odpověděla stejně tiše.

„Pojď se mnou na rande.“

Ztěžka polkla a trošku se usmála. „Ne.“ Zaklonil jsem hlavu, opřel se a zakřenil se.

Ve středu jsem měl být s Olliem a Jasem na zásadách výživy sportovců, ale nechtělo se mi jít až

do Butcherova centra pěšky. A kdybych tam jel autem, přišel bych o svoje parkovací místo, a to by bylo pěkně na hovno.

Ocitl jsem se před Doupětem zrovna v době, kdy tam s kamarády obědvala Avery. Ne že by moje přítomnost jakkoli souvisela s Koláčkem.

Kruci, koho to tady oblbuju? Věděl jsem až moc dobře, proč se můj liliově bílej zadek ocitl před Doupětem. Vydal jsem se po schodech nahoru, když se otevřely dveře knihkupectví.

„Came!“

Při tom pronikavém výkřiku jsem sebou škubl a otočil se. Susan a Sally. Nebo se jmenovaly Molly a Mary? Neměl jsem tušení. Vypadaly neuvěřitelně podobně. Jedna měla platinově blond vlasy, druhá světle hnědé s blond prameny. Obě byly opálené a štíhlé a myslím, že jsem možná s jednou z nich někdy něco měl.

Nebo s oběma.

„Ahoj,“ řekl jsem a usmál se. „Co máte vy dvě v plánu?“

„Nic,“ odpověděla ta superbloncka. Poskakovala do schodů a její kamarádka jí byla v patách. Tehdy jsem si uvědomil, že tohle je Susan, takže ta druhá je Sally. „Neviděla jsem tě už věčnost.“

„Jako fakt věčnost,“ zopakovala Sally. „Nebyl jsi poslední dobou na žádným večírku.“

To byla pravda. Byly to tejdny, možná už měsíce, co jsem naposledy zašel na párty bratrstva.

Stoupal jsem po schodišti dál nahoru. „Neměl jsem čas.“

Susan vyšpulila rty a přehodila si vlasy přes rameno. „To je škoda. Všem se po tobě stýská.“ Divil jsem se, kdo ti všichni jsou. Došel jsem ke dvoukřídlým modrozlatým dveřím Doupěte.

„Přišel jsem o něco zábavnýho?“

„O hodně.“ Susan se nějak ocitla přede mnou a zastavili jsme se u sedaček rozmístěných okolo televize. Položila mi ruku na hrudník a moje oči se zatím zatoulaly za ni, na řady stolů. „Jsem si jistá, že bychom ti se Sally mohly pomoct všechno dohonit.“

„Myslíš, jo?“ Zahlédl jsem měděnou hlavu a rozpoznal tmavého kluka sedícího naproti ní. Holky ještě něco říkaly, ale nevěnoval jsem jim pozornost. Ustoupil jsem a usmál se na ně. „Hele, už musím běžet. Tak zatím.“

Nečekal jsem na odpověď, vyklouzl jsem jim a proběhl před skupinkou lidí mířících ven

do podzimního slunce. Když mě Jacob zahlédl, široce se usmál. Řekl něco Koláčkovi a jí ztuhla ramena. Nepřekvapovalo mě to. Čekal jsem to. Kdykoli jsme se setkali, museli jsme začít zase od začátku. Dokonce i já jsem žasl nad svou trpělivostí, co se týkalo Avery.

„Čau, Camerone!“ zavolal přehnaně vesele Jacob. „Jak to jde?“

„Ahoj, Jacobe. Brittany.“ Posadil jsem se vedle Koláčka a šťouchl ji do paže. „Avery.“ Zamumlala pozdrav a potom dodala: „Co máš za lubem?“

„No, však mě znáš, jen samý chaos a zmar.“

„To mi připomíná Harryho Pottera,“ poznamenala Brittany a mírně se usmála. „Měla bych si to znovu přečíst.“

Všechny oči se na ni upřely.

Tváře jí zrudly a prohrábla si vlasy. Neznal jsem Brittany moc dobře, ale věděl jsem, že chodila na stejnou střední jako já a že je docela v pohodě. „No co? Nestydím se za to, že přiznám, že mi občas něco připomíná Harryho Pottera.“

„Ten chlap tamhle mi připomíná Snapea.“ Ukázal jsem bradou ke stolu za námi. „Takže to chápu.“ Brittany se vděčně usmála.

„Co to vůbec děláte?“ Posunul jsem se, takže jsem se nohou dotýkal Koláčka. „Hrajete si s bonbony?“

„Jo, a taky se učíme na čtvrtletní zkoušku z historie, kterou máme příští týden. Musíme nakreslit mapu Evropy,“ vysvětlil Jacob.

„Ou.“ Šťouchl jsem Avery do nohy. Oplatila mi to.

„Ale Avery, úžasná Avery…“ Jacobův úsměv se rozšířil, když ho propálila očima. „Pomáhala nám s učením.“

„To jo.“ Brittany s Jacobem si vyměnili pohledy a moje zvědavost vzrostla.

Jacob se naklonil dopředu a podepřel si rukou bradu. „Než jsme se začali učit, povídal jsem Avery, že by měla nosit zelenou častěji. Ladí jí k vlasům, vypadá tak sexy.“

„Myslíš, že jí zelená sluší, Came?“ zeptala se Brittany.

Nevšiml jsem si, co má na sobě, ale otočil jsem se k ní a přejel očima po zeleném svetru. „Ta barva jí sekne, ale ona vypadá nádherně každej den.“

Avery zrudla a vydechla.

„Nádherně?“ povzdychla si Brittany.

„Nádherně,“ zopakoval jsem a znovu ji šťouchl do kolene. „Naučili jste se teda něco?“

„Myslím, že jsme to zvládli,“ odpověděla Avery.

„Jenom díky tobě.“ Jacob s Brittany si vyměnili další pohledy. „Avery vymyslela písničku, abych si líp pamatovala, kde která země leží.“

„Zazpívej mu to.“ Brittany do ní dloubla loktem tak, že se Avery ode mě odrazila.

„Jakou písničku?“ zajímal jsem se.

Avery zavrtěla hlavou. „Už to znovu zpívat nebudu.“ Jacob se usmál. „Je to písnička o Chorvatsku.“ Koláčkův pohled by mohl zabíjet.

Zasmál jsem se. „Písnička o Chorvatsku? Fakt?“

„Ne,“ řekla. „Nebudu to zpívat. Nemám na to talent.“

„A na co máš talent?“ chtěl jsem vědět. Zadívala se na mě neskutečně velkýma očima. „Avery?“

„Povídej,“ škemral Jacob.

Brittany přikývla. „Jo, talenty jsou sranda.“

„Jo, někdy jo.“ Přemýšlel jsem o všech svých talentech, které bych jí moc rád předvedl. Sklonil jsem hlavu a naše ústa oddělovaly pouhé centimetry. Její tichej povzdech mi rozproudil krev. „Pověz mi, jakej máš talent, zlatíčko.“

„Zlatíčko,“ zavzdychal tiše Jacob.

„Tanec,“ vyhrkla. „Tančila jsem. Kdysi.“

Probudila se ve mně zvědavost. To byla velká náhoda.

„Jakej druh tance?“

„Nevím.“ Popadla balíček bonbonů a nasypala si je do dlaně. „Balet, jazz, stepování, výrazový tanec – všechno možné.“

„Kruci, fakt?“ Jacobovo obočí vystřelilo vzhůru. „Já jsem stepoval, když mi bylo asi šest, vydrželo mi to měsíc a pak jsem se rozhodl, že chci být raději hasičem, nebo tak něco. Bylo to strašně těžké.“

Brit se ušklíbla. „Zkoušela jsem tančit, ale zjistila jsem, že až na vrtění zadkem nemám žádnou ladnost ani koordinované pohyby. Bylas dobrá?“

Avery pokrčila rameny a zalétla pohledem na bonbony. „Chodila jsem na hodiny tance asi deset let, účastnila se nějakých soutěží a recitálů.“

„Takže jsi byla dobrá!“ vykřikla Brit. „Vsadím se, že jsi dělala všechny ty různý otočky a figury.“

Hleděl jsem na ni a nemohl tomu uvěřit. Byla tanečnice. Nikdy by mě to nenapadlo, protože

všechny tanečnice, které jsem znal, překypovaly sebevědomím. Ale vysvětlovaly se tím ty štíhlé svaly na nohou, co jsem zahlédl, a jejich tvar, o kterej nepřišla.

„Moje ségra začala tančit, když jí bylo asi pět,“ řekl jsem jí trochu užasle. „A pořád ještě tančí.

Myslím, že by snad někoho přizabila, kdyby po ní chtěl, aby s tím přestala.“ Dojedla bonbony a přikývla. „Tanec může být návykový, když to děláš rád.“

„Nebo když jsi v něm dobrá,“ doplnila Brittany.

Drcnul jsem do ní ramenem, abych přitáhl její pozornost. „Proč jsi přestala?“

Zatvářila se trochu vzdáleně a já poznal, že se nachází jinde než teď a tady. Viděl jsem ten výraz na její tváři často a vždycky jsem se divil, kam v takovéhle chvíli odplula.

Nakonec pokrčila rameny a natáhla se po dalším balíčku bonbonů. „Asi už mě to tak nebavilo.

Účastní se tvoje sestra soutěží?“

Nevěřil jsem jí. Ani co by se za nehet vešlo. Tanec měl člověk v krvi, ale netlačil jsem na ni. Ne

teď. „Hodně cestuje a díky stipendiu tráví léto v Joffreyho baletní škole.“

„No páni!“ Otevřela ústa úžasem. „Musí být zatraceně skvělá.“ Pyšně jsem se usmál. „To je.“

Avery se na mě uculila, ale jak minuty ubíhaly, úsměv se vytrácel. Zabloudila pohledem

na prázdnej sáček od bonbonů. Potom už vlastně nic neřekla, přestože jsme se ji s jejími kamarády snažili do hovoru zatáhnout. Něco jí přelítlo přes nos a já jsem věděl, že to má něco společnýho

s tím, kam odchází ve své mysli, když je zticha.

Když se zvedla k odchodu, rozloučil jsem se a šel za ní ven. Vítr byl studenej, ovšem slunce jasně svítilo. Zatímco jsme šlapali do kopce, mlčel jsem. Nebyl jsem si jistej, co říct. I když jsem toho

o Avery zjistil už hodně, pořád byla velká spousta toho, co jsem o ní nevěděl. Svou minulost a myšlenky si nechávala pro sebe.

Někdo u Byrdova centra zakřičel moje jméno, a jak jsme přecházeli ulici, bezmyšlenkovitě jsem mu zamával.

Zastavili jsme se u prázdných laviček před budovou Knutti. Zhluboka jsem se nadechl. „Jsi v pořádku?“

Zvedla bradu a přimhouřila oči. „Jo, jsem v pohodě. A ty?“ Automaticky jsem se usmál a přikývl. „Pořád platí ta zítřejší noc?“

„Zítřejší noc? No jo, ten úkol na astronomii. Jo, platí.“

„Dobře.“ Ustoupil jsem. Musel jsem odejít do třídy. „Takže se uvidíme.“ Avery se odvrátila, ale pak se otočila zpátky ke mně. „Came?“

Hruď se mi stáhla. „Jo?“

Pohrávala si s náramkem a uhýbala pohledem, než se na mě podívala. „Cos dělal ve studovně?

Nemíváš v tuhle dobu přednášku?“

Usmál jsem se a díval se jí do očí. „Jo, normálně mívám právě teď vyučování, ale chtěl jsem tě vidět.“

Zatvářila se šokovaně, pak jsem však uviděl, jak jí úsměv rozzářil oči ještě dřív, než zasáhl její rty.

Cítil jsem, jak se mi hruď zase legračně sevřela, a otočil jsem se, protože jinak bych ji musel popadnout a políbit.

Měl jsem k tomu fakt blízko.

Došel jsem na druhou stranu ulice, než mou pozornost upoutal tichej hvizd. Zadíval jsem se doleva a uviděl Jase, jak stojí pod stromem s telefonem v ruce. Zatraceně. Musel sem přitáhnout svůj zadek až ze západního kampusu.

„Šel jsi za školu beze mě?“ obvinil mě, když jsem k němu došel. Oči měl skryté za slunečními brýlemi, které nosí piloti. Jen málokdo může nosit tyhle brýle, aniž by vypadal jako hňup. Já třeba ne.

Pokrčil jsem rameny, zatímco jsem pozornost upíral za Jase, a jen mrkl přes ulici, abych zahlédl Koláčka mizejícího za dveřmi Knutti.

Jase si povzdechl. „Jsi posedlej.“

„Cože?“

Kývl hlavou směrem ke Knutti. „Myslím, že jsi nikdy nevynechal hodinu jenom proto, aby ses poflakoval s holkou.“

Zamračil jsem se. „Jak víš, že jsem vynechal hodinu, abych byl s Avery?“ Obočí mu vylétlo nad brýle. „Nejsem blbej.“

„O tom by se dalo debatovat.“

Ukázal mi prostředník. „Hele, tak podívej. Hodina skončila dřív, takže jsem přišel sem a uviděl tě, jak doprovázíš holku jako malej hodnej kluk. Zavolal jsem na tebe. Ty jsi zamával a šel dál – a zíral na ni.“

Pozvedl jsem obočí a otočil jsem se ke dveřím. „Tos na mě volal ty?“

„Přesně tak,“ povzdychl si. Zadíval se na mě, ale já viděl v jeho brýlích jenom svůj obličej. „Už souhlasila, že si s tebou vyjde?“

„Ne.“

Jase potřásl hlavou. „Kámo, co se týká týhle holky, seš fakt v prdeli.“

9. kapitola

„Jeden jablečnej koláček pro tebe.“ Podal jsem malej koláč Avery a potom vytáhl ze sáčku od McDonaldu druhej. „A jeden pro mě.“

Avery odloupla obal. „Myslíš, že používají skutečná jablka?“

„Kriste, radši to nechci vědět.“ Kousl jsem do kůrky a zasténal nad tou sladkou chutí. „Bože, to je tak dobrý.“

Zadívala se na mě. „Přísahám, že kdykoli něco jíš, zní to, jako bys měl každou chvíli dosáhnout orgasmu.“ Začervenala se, když to řekla. „Nebo tak nějak.“

„No, tak teď aspoň víš, jakej zvuk vydávám, když se udělám.“

Nakrčila nos a odloupla kus koláče. „Úplně jsem umírala zvědavostí, abych se to dozvěděla.“

„To jsem si myslel.“

Avery se zasmála a strčila si kousek koláče do pusy. „Seš hroznej.“

„Jsem dokonalej.“ Zadíval jsem se přes čelní sklo ven. Seděli jsme na parkovišti za vědeckou budovou. Temně modrá obloha se rychle stmívala, ale tmavé mraky valící se k nám vypadaly zlověstně. „Zřejmě jsme si pro tenhle úkol měli vybrat jinou noc.“

Avery zvedla sáček a seškrábla do něj všechny kousky jablek, až jí zbyla jen spodní část těsta.

„To je strašná škoda.“

Střelila po mně pohledem teplých hnědých očí. „Chceš si je vyškrábat ze sáčku a sníst? Zní to, jako bys měl v zásobě ještě pár dobrých sténavých zvuků.“

„Zlatíčko, ještě jsi nic neslyšela…“ Odmlčel jsem se a mrkl na ni. „Zatím.“ Protočila panenky. „Spíš nikdy.“

„Zdá se mi, že dáma příliš protestuje.“

„Pitomče.“ Zasmála se. Znělo to rozpustile. „Správně je: Myslím, že ta dáma protestuje příliš.“

Natáhl jsem se k ní a odsunul silnej pramen vlasů z jejího ramene. Neucukla, což byl velkej pokrok. „Že mě dokážeš opravit, je toho dalším důkazem.“

Vyprskla smíchy, zatímco si utírala prsty. „To je fuk. Připravenej?“

„Byl jsem připravenej, ale tys chtěla zastavit a sníst si jablečnej koláč.“

„Cože?“ Otočila se na sedadle ke mně. „To byl tvůj nápad.“

Nevinně jsem zamrkal. „Já si těch posledních dvacet minut pamatuju jinak.“ Přišpendlila mě očima.

„Tys vykládala, že by sis dala jablečnej koláč, tak co jsem mohl dělat? Žiju, abych ti sloužil.“

Srolovala sáček a hodila ho po mně, ale já jsem ho chytil. „Jenom jsem říkala, že potřebuju něco do žaludku.“

Zasmál jsem se. „Takhle si já tohle malý dobrodružství nepamatuju.“

Praštila mě do paže, a když se odtáhla, chytil jsem ji za ruku. Rozevřela rty a já jsem zatím její ruku zvedl a vtiskl jí do dlaně rychlej, stoprocentně nevinnej polibek. „Připravená?“

S vytřeštěnýma očima stáhla svou ruku k hrudi a přikývla. Když jsme vystoupili z náklaďáku

a zamířili k budově, měla zrudlé tváře. Ta pěkná růžová barva mě lákala k políbení, ale potom mě Avery předběhla a šla přede mnou.

Ne že bych si stěžoval.

Jak přede mnou stoupala po schodech, užíval jsem si pohled na její pěknej zadek. Než jsme vylezli

na střechu a došli k teleskopu, v rozkroku mi pulzovalo.

Začínalo to bejt komický.

Už to byly měsíce, co jsem se neudělal jinak než vlastní rukou. Věděl jsem, že Jase by mi poradil, ať opíchám někoho jinýho, jen abych se uvolnil, ale nedokázal jsem na jinou holku než Avery ani pomyslet.

Jase měl včera pravdu.

Co se týkalo Avery, byl jsem úplně v prdeli. A to jsem zrovna nechtěl.

„Jsi si jistý, že víš, jak se ta věc používá?“ zeptala se a naklonila hlavu na stranu. Přesunul jsem se před ni a střelil po ní očima. „Cože? A ty ne?“

„Ne.“

„Copak jsi nedávala v učebně pozor, když o teleskopech a snímačích mluvil profesor Drage?“ Překřížila si paže a vystrčila bok. „Když to probíral, kreslil jsi kačeří rodinku.“

Zasmál jsem se. Potěšilo mě to, protože přesně to jsem dělal, když Drage vysvětloval, jak se obsluhuje teleskop. Což znamenalo, že mi věnovala spoustu pozornosti. Upravil jsem tlačítka.

„Poslouchal jsem.“

„No jasně.“ Když se zvedl vítr a přehnal se po střeše, přiblížila se ke mně. Prameny vlasů jí vlály okolo obličeje. Kriste, vypadala opravdu nádherně, jak tady tak stála. Zavrtěl jsem hlavou a obrátil pozornost zpátky k teleskopu, ale bylo to obtížný, protože moje tělo na ni okamžitě reagovalo.

„Kreslíš opravdu pěkně,“ prohlásila.

„Já vím.“

Vydala zvuk, kterej nezněl právě přátelsky.

Pohnul jsem pákou. „Používal jsem teleskop jednou nebo dvakrát v životě.“

„Takže spíš nahodile.“

„Jo. Použil jsem ho jenom tenkrát, kdy jsem astronomii už jednou měl.“ Ušklíbl jsem se na ni

a zkontroloval pozici teleskopu. „Člověče, doufám, že něco stihneme, než se přiblíží tamhlety mraky.“

„No, tak si raději pospěš.“

„Slečna je panovačná.“ Uculila se.

„Pojď sem a já ti ukážu, jak to funguje.“ Uvolnil jsem jí místo, aby se dostala blíž, a kousl jsem se zevnitř do tváře, když se o mě otřela boky a byla zatraceně blízko místu, kde jsem doslova bolestivě trpěl. „Budeš dávat pozor?“

„Asi moc ne.“ Pořád se usmívala.

„Aspoň jsi upřímná.“ Asi jsem byl masochista. To byla jediná omluva, proč jsem se naklonil blíž k ní a uzavřel ji do klece svých paží. Její vůně, nebeská směs jahod a pižma, dělala s mým tělem divy. Nejasně jsem si uvědomil, že neztuhla. To bylo fajn.

„Tohle je Philips ToUcam Pro II.“ Odkašlal jsem si. „Je to připojený k teleskopu. V tomhle nastavení bychom měli být schopni získat jasnej obrázek Saturnu. Stiskneš tohle a ono to nasnímá obrázek.“

„Dobře.“ Zastrčila si vlasy za uši. „Ale myslím, že nemáme za úkol nafotit Saturn.“

„Aha.“ Co byl k čertu Saturn? Nedokázal jsem myslet na nic jiného, než jak stojíme blízko vedle sebe a že cítím teplo jejího těla. Nevěděl jsem ani, proč jsme na střeše. „Hele.“

Zaklonila hlavu a její vlasy se mi otřely o tvář. Tep se mi zrychlil, když jsem si představil, jak ty vlasy kloužou po jiných částech mýho těla. „Hele co?“

„Pojď se mnou na rande.“

„Sklapni.“ Usmála se a nahnula se dopředu, aby nakoukla do teleskopu. Znovu se o mě otřela tělem a já spolkl zasténání. „Nic nevidím.“

Přiškrceně jsem se zasmál. „Protože jsem ještě nesundal kryt.“ Strčila mě loktem do žaludku a já se musel znovu zasmát. „Pitomče.“

Dneska jsem na to něco mezi námi tlačil. Nevěděl jsem ani proč, ale nemohl jsem si pomoct,

a když jsem se natáhl po krytce, přitiskl jsem se na její záda. Tehdy ztuhla a její tichej nádech mě rozechvěl. Čekal jsem, že se odsune, protože by mohla, kdyby chtěla, ale neudělala to.

Pohlédl jsem dolů na ni a všiml si, že zavřela oči a že jí husté řasy spadají na tváře. „Co je?“

„Bylo by to snazší, kdybys udělal krok stranou,“ odpověděla ztěžklým hlasem.

„To je pravda.“ Sklonil jsem se, až jsem měl ústa u jejího ucha. „Ale nebylo by to tak zábavný.“ Avery se zachvěla a já se celej napružil. „Proč se nemůžeš zabavit sám?“

Neměla tušení, jak často se to dělo. „To opravdu není zábava.“ Odmlčel jsem se, ale nepohnul se.

„Zkus to znovu.“

Na chvíli zaváhala, pak se naklonila dopředu a přitiskla oko k teleskopu. Uplynulo pár vteřin.

„Páni.“

„Vidíš to?“

Napřímila se. „Jo, je to fakt pěkný. Nikdy v životě jsem neviděla skutečnou planetu. Chci říct, že jsem si na to nikdy neudělala čas. Je to skvělý.“

„Taky myslím.“ Sevřel jsem pár pramenů jejích vlasů, aby mě nebičovaly do očí. „Co jsme měli za úkol pozorovat?“

„Souhvězdí Střelce a asterismus Čajová konvice a jejich opar, nebo tak nějak…“ Hnusná studená kapka se jí rozplácla na čele a Avery sebou cukla směrem ke mně. „Kruci.“

Když na ni dopadla další kapka, zapištěla a otočila se. Zadívala se mi do očí. Asi promokneme

na kost. Zaklel jsem, popadl ji za ruku a táhl ji za sebou po střeše. Byli jsme už skoro v suchu, když se obloha roztrhla a promočil nás mrazivej liják.

„Ach, bože,“ vykřikla. „Je zatracená zima.“

Zasmál jsem se, zastavil se a otočil. Přitáhl jsem si ji k hrudi. Na prchavou vteřinu se její vykulené oči střetly s mými, zatímco dál lilo jako z konve. Můj úsměv byl pro ni jediným varováním.

Chytil jsem ji kolem pasu, sklonil se, zvedl ji a hodil si ji přes rameno. Její překvapenej výkřik mě rozesmál. A ten tlak v mý hrudi – jinak jsem to neuměl vysvětlit – narostl a byl to tak příjemnej pocit, jako bych vstřelil gól.

„Běžela jsi moc pomalu!“

Zaryla prsty do mýho svetru. „Pusť mě, ty jeden zatracenej…“

„Drž se!“ Přitiskl jsem ruku na její boky a rozběhl se.

Hluboký kaluže byly pěkně zrádný a málem jsme spadli, když jsem na střeše uklouzl. Ze slov, která dopadala z jejích úst na mou hlavu, by zrudly uši i otrlým vojákům.

Zabrzdil jsem a prudce otevřel dveře. Sklonil jsem se a konečně jsme unikli dešti. Otočil jsem se tak, aby nebyla čelem ke zdi, chytil ji za boky a sundával ji na zem.

Jak její tělo klouzalo dolů po mém, jako by mě zasáhla ostrá bolest. Sevřel jsem ji pevně v bocích a Avery zaklonila hlavu. Oči jí ztmavly do tmavě čokoládové barvy a mozek mi odumřel, když jsem si ji přitáhl ještě blíž. Uvědomoval jsem si, že musí cítit moje vzrušení, a protože jsme se ještě ani nepolíbili, nepřišlo mi to správný, ale pustit jsem ji prostě nedokázal.

Položila mi ruce na hrudník, napadlo mě, že mě odtlačí. Přísahal jsem bohu, že přestože to bude těžký, pustím ji, když to udělá.

Ale neudělala to.

Dál mi tiskla ruce na hruď, nad mé bušící srdce. Musela to cítit.

Moje ruka se sama od sebe pohnula a sevřela ji v pase, přejela přes paži na její hrdlo a obličej. Avery zalapala po dechu, jakmile jsem konečky prstů pohladil její tvář a zachytil vlasy přilepené na spánky. Zastrčil jsem ty prameny za uši a dál se jí dotýkal.

„Jsi úplně promočená.“

„Ty taky.“

Kroužil jsem jí palcem po tváři. „Asi to budeme muset nechat na jindy.“

„Jo,“ zašeptala, zamrkala a zavřela oči. Pak je zase otevřela.

„Možná bychom se příště raději měli kouknout na předpověď počasí.“ Když se usmála, pohnul jsem boky. Její tělo se prudce zachvělo. Sklopila řasy, rozevřela rty a já ji nechtěl pustit. Mít ji takhle blízko bylo příjemný.

Když jsem sklonil hlavu, hrudník se jí zvedal hlubokými nádechy. Chtěl jsem, potřeboval jsem ji políbit. Jenom jednou. Jedinej polibek. Začal jsem zavírat oči.

Avery se najednou odtáhla a přitiskla si třesoucí se ruku mezi ňadra. „Myslím, že… že jsme dneska skončili.“

Chvíli jsem se nedokázal pohnout, potom jsem zaklonil hlavu proti zdi. Pár vteřin mi trvalo, než jsem mohl promluvit. „Jo, asi jo.“

Cesta z budovy a zpátky do bytu nebyla snadná. Byl jsem napjatej jako struna. Zdálo se, že se nedokážu uvolnit. Zkoušel jsem si říkat pozpátku abecedu a myslet na starou paní ze sousední budovy, která občas venčila psa v bílé noční košili. Ten obrázek nebyl pěknej, ale moc mi to nepomohlo.

Když jsme utíkali od auta ke vchodu, pořád pršelo. Zatřásl jsem hlavou a kapky lítaly na všechny strany. Avery se zastavila u schodiště, které vedlo k našim bytům. Myslel jsem, že kvůli té vodě, kterou jsem ji ohodil. Otevřel jsem ústa, abych se omluvil, ale otočila se ke mně stranou, a když se na mě zadívala, byla úplně bledá.

Moji hruď zasáhla docela jiná bolest, a když jsem v jejích očích zahlédl zmatek a strach, stáhla mě uvnitř na uzel. Strach. Nechápal jsem to. Provedl jsem jí něco? Ne. Tomu nevěřím. Ne podle toho, jak na mě reagovala. Viděl jsem jí to na očích. Chtěla, abych ji políbil, pravděpodobně stejně jako já toužil políbit ji, ale odtáhla se, protože… Upřímně, nevím.

Projel jsem si rukou mokré vlasy a odhodil je z čela. „Pojď se mnou na rande.“

„Ne,“ zašeptala.

Mírně jsem se usmál a ona si oddechla, uvolnila se, jako by to potřebovala slyšet. „Pořád je tu ještě zítřek.“

Šla za mnou nahoru po schodech. „Zítřek na tom nic nezmění.“

„Se uvidí.“

„Nic se neuvidí. Mrháš časem.“

„Když se to týká tebe, nikdy to není mrhání časem.“ A to byla pravda, zatraceně.

10. kapitola

Ve středu před podzimními prázdninami jsem zase zmeškal hodinu o výživě sportovců a vyhledal Avery. Našel jsem ji tam, kde obvykle v tuhle dobu bývala: v Doupěti s Brittany a Jacobem. Bylo dobře, že jsem to udělal. Zjistil jsem totiž tři věci.

Avery se o mně se svými kamarády bavila, protože věděli, že ji žádám o rande. První bod v kapse. A taky mě přirovnala k sériovému vrahovi.

Ne že bych se urazil, ale nestane se vám každej den, aby se o vás někdo zmínil v jedné větě s Tedem Bundym.

Ale její kamarádi mě podporovali v tom, aby šla se mnou Avery na rande. Měl jsem je rád.

„Každopádně,“ říkala Brittany a oči jí zářily pobavením, jak hleděla na zrudlou, poníženou Avery.

„Tohle se netýká mě a mých rozsáhlých znalostí o sériových vrazích. Tím vás můžu ohromit někdy jindy. Tady jde o Avery. Tento milý mladý džentlmen, jenž není sériový vrah, tě požádal o schůzku. Jsi svobodná, nezadaná, mladá. Měla bys říct ano.“

„Ach, můj bože.“ Zasténala a skryla si obličej do dlaní. „Neměli byste už všichni jet domů, lidi?“ Zhluboka jsem se zasmál. „Vyjdi si se mnou, Avery.“

Otočila se ke mně, vypadala šokovaně. „Ne.“

„Vidíte?“ prohodil jsem směrem k Brittany a Jacobovi. „Pořád mě odmítá.“ Jacob se zatvářil vyjeveně. „Jsi pitomá, Avery.“

„Tak ať.“ Vstala a popadla tašku. „Jdu do třídy.“

„Máme tě rádi!“ zakřičel Jacob.

„Jo, jasně,“ zamumlala, ale rozloučila se s nimi. Zítra začínaly prázdniny a oni mířili domů. Pořád mě překvapovalo, že Avery tady zůstává. Cestovat do Texasu na čtyři dny bylo sice dost blbý, ale mohla jet na návštěvu k jednomu z nich. Musím přiznat, že se mi nelíbilo, že tady měla zůstat sama.

Čekal jsem na ni a následoval ji. Povytáhla obočí. „Sleduješ mě?“

„Jako pravej sériovej vrah,“ odpověděl jsem.

„Víš, že jsme to nemysleli vážně, že jo? A omlouvám se, že jsem jim to prozradila. Prostě na mě začali naléhat a vyptávat se na tebe a prostě jsem…“

„To je v pohodě.“ Objal jsem ji kolem ramen a nasměroval ji ke stromům před budovou. Bylo chladno a ona se choulila a tiskla blíž, ať už si to uvědomovala, nebo ne. „Nevadí mi to.“

„Nevadí?“

Zavrtěl jsem hlavou. Možná by mě mělo trápit, že jsem měl publikum, když mi dala košem, ale prostě mi to nevadilo. Zadíval jsem se na ni a usmál se. Upřela pozornost na jednu z modrých dodávek, která byla někde v kampusu pořád.

„Ale, ale,“ zamumlal jsem.

„Co je?“ Vzhlédla ke mně.

Spustil jsem paži a zachytil pramen vlasů, kterej vítr zavanul do jejího obličeje, a zastrčil jí ho

za ucho. Od té noci na střeše Byrdovy budovy jsem využil každé zatracené příležitosti se jí dotknout. A ona mě nechala. „Ty o něčem přemýšlíš.“

„Jo.“

„O čem?“

„O ničem důležitém.“ Usmála se. Nebyl to širokej úsměv, ale usmívala se čím dál víc. „Jedeš

na víkend domů?“

„Jedu.“ Přistoupil jsem blíž, nabral hrst jejích vlasů a rozdělil je do dvou pramenů. Uchechtl jsem se. Takhle vypadala roztomile. „Odjíždím zítra ráno, hodně brzy. Vrátím se až v neděli večer. Takže žádná vajíčková snídaně pro tebe tenhle týden nebude.“

„Búúú.“ Trochu posmutněla.

„Moc kvůli tomu nebreč.“ Polechtal jsem ji konečky vlasů na tváři. Znovu jsem ji zkusil přesvědčit, aby něco o víkendu dělala a nezůstala sama. „Přijmeš Brittaninu nabídku? Pojedeš k ní domů?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, zůstanu tady a něco si přečtu.“

„Šprtko.“

„Pitomče.“

Usmál jsem se a rozhodil jí vlasy po ramenou. „Víš co?“

„Co?“

Zhluboka jsem se nadechl, ustoupil a zastrčil ruce do kapes džín. „Protože budu pryč celej víkend, měla bys jít dnes večer se mnou na rande.“

Zasmála se. „Nejdu.“

„Tak zůstaň večer se mnou.“

Zamračila se. „Jak se to liší od toho, že s tebou půjdu na schůzku?“

„A jak se liší to, že zůstaneme dnes večer spolu, od toho, že jsme spolu v neděli?“ Přestala se mračit. „Co chceš dělat?“

Pokrčil jsem rameny, jako by o nic nešlo, ale srdce mi v hrudi bubnovalo. „Objednáme si něco k jídlu a koukneme na film.“

Přešlápla nervózně z nohy na nohu. „To zní jako schůzka.“

„Ne jako schůzka se mnou, zlato.“ Zachechtal jsem se. „Vzal bych tě ven, jako mezi lidi. Takhle jsme jenom dva kamarádi, co se večer sejdou, aby se spolu koukli na film a něco snědli.“

Pohlédla stranou a stiskla rty. Uplynulo několik vteřin a já se obrnil proti dalšímu odmítnutí. Kdovíproč by mě teď bolelo víc než jindy. Nevěděl jsem proč, ale jestli ji nepřiměju k tomuhle, opravdu budu muset přehodnotit, co to k čertu vyvádím.

Avery si povzdechla. „Jo, hm, tak jo, přijď.“

Sakra, cože? Souhlasila? Musel jsem se přinutit, abych zůstal v klidu, přestože se mi chtělo skákat radostí až do nebe nebo něco podobně praštěnýho. „Kruci, to tedy zní nadšeně.“

„Já jsem nadšená.“ Hravě mě strčila do ramene. „V kolik přijdeš?“

„Třeba v sedm?“

Usmála se a pohrávala si s náramkem. „Jo, to mi vyhovuje. Tak zatím.“ Přešla na chodník, než jsem ji zastavil. „Avery?“

„Co je?“ Otočila se.

Rty se mi zkroutily, jak mnou projížděla nervózní energie. „Takže večer.“

„S tou holkou trávíš spoustu času.“

„Kruci!“ Vyšel jsem ze sprchy úplně nahej a ve dveřích koupelny postával Ollie. „K čertu, co je, kámo?“

„No co?“ Pokrčil rameny. „Jako bych snad nikdy neviděl tvoje nádobíčko.“

Potřásl jsem hlavou, popadl ručník a omotal si ho kolem boků. „O čem to sakra blábolíš? To nemůže počkat? Nemám čas.“ Musel jsem obstarat večeři a filmy.

Ollie mě následoval do ložnice. „Ptal jsem se na Avery. Trávíš s ní spoustu času.“ Neodpověděl jsem a natáhl si džíny, zapnul je a potom pustil ručník.

„Dneska naostro?“ Zakřenil se Ollie a opřel se rukama o horní rám dveří. „Máš v plánu si zapíchat?“

Střelil jsem po něm očima, otočil se a popadl tričko. „Nemáš nic lepšího na práci?“

Předklonil se a protáhl si paže. Vlasy mu spadly dopředu a zakryly mu většinu obličeje. „Ne. Ne v týhle chvíli.“

„Skvělý.“ Natáhl jsem si tričko.

„Steve dnes pořádá párty. Půjdeš?“

„Ne.“

„Jasně že ne.“

Pozvedl jsem obočí a odstrčil ho z cesty. Šel jsem si do obýváku pro tenisky. „Když tě to nepřekvapuje, tak proč se ptáš?“

Ollie pokrčil rameny. „Chodíval jsi na všechny večírky.“

Povzdychl jsem si, nazul si boty a napřímil se. To byla pravda. A stejně tak byla pravda, že jsem na žádném od srpna nebyl. „Půjdu na tu halloweenskou párty. Tu rozhodně neprošvihnu.“

„Jo, jasně.“ Ollie sebou hodil na gauč.

Chvíli jsem se na něj díval, potom jsem zavrtěl hlavou a posbíral několik filmů z poličky. Někdy mě napadlo, jestli Ollie vůbec ví, o čem mluví nebo co dělá.

„Came?“

„Jo?“

Zaklonil hlavu a zakřenil se. „Myslím, že je fajn, že trávíš čas s Avery. Líbí se mi. Je milá.“

„Díky.“ Sotva jsem to slovo vypustil, neměl jsem tušení, proč jsem to řekl. Když se Ollie zachechtal, tváře mi zrudly. „Běž do prdele.“

Ollieho smích mě doprovázel až na chodbu a ven k autu. Díky? Ani to nedávalo smysl. Za co jsem mu k čertu děkoval? Ale jak jsem jel k blízké čínské restauraci a objednal Averyino oblíbené jídlo – restované krevety – uvědomil jsem si, že jsem vděčnej. Bylo to pěkně divný, protože Avery jenom souhlasila, že spolu strávíme večer. Věděl jsem však, že nedovolila mnoha lidem, aby se jí dostali blízko k tělu. Tohle… tohle pro ni znamenalo velkej pokrok.

Avery byla tak tajemná – nevinná a svůdná zároveň. Byla tajemstvím, které jsem chtěl rozluštit.

11. kapitola

„Koukneme se na Resident Evil,“ řekla Avery, zatímco stála před pultem a rozdělovala krevety. Vlasy jí visely ve volných vlnách až do středu zad. Měla na sobě pohodlné oblečení – těsné sportovní kalhoty a volné tričko, které jí sklouzávalo z jednoho ramene a odhalovalo hladkou zlatavou pokožku a úzké ramínko.

Ta holka neměla vůbec tušení, jak vypadala, a já odolával nutkání se k ní přiblížit. Když jsem k ní před chvílí v kuchyni přistoupil, reagovala zvláštně – ztuhla a zbledla.

„Holka podle mýho gusta,“ odpověděl jsem, vzal dvě dévédéčka a odnesl je do obýváku. „Ať žijou zombie.“

Náhlej jemnej svit mě upozornil, že je za mnou. „Co chceš k pití?“ zeptala se. Ohlédl jsem se přes rameno. „Máš mlíko?“

Nakrčila nos. „Chceš mlíko k číně?“

„Potřebuju svou dávku vápníku.“

Zašklebila se a zmizela v kuchyni. Vrátila se se sklenicí mlíka a plechovkou koly. „To je nechutný, víš?“ Posadila se a skrčila nohy pod sebe. „Divná kombinace.“

„Zkusilas to někdy?“

„Ne.“

„Tak jak víš, že je to nechutný?“

„Prostě věřím, že moje domněnka je správná.“ Zvedla svůj talíř a ušklíbla se na mě.

„Do konce roku se mi podaří tě přimět, abys vyzkoušela čínu s mlíkem.“

Výraz na její tváři prozrazoval, že jen přes její mrtvolu. Zakřenil jsem se. Resident Evil se rozběhl, pustili jsme se do večeře a většinu času si povídali o tom, že není možný, aby ženský při zombie apokalypse vypadaly tak úžasně. Zatímco Alice čelila zombie dobrmanům, posbíral jsem prázdné talíře a odnesl je do kuchyně. Jak jsem tam byl, nalil jsem si další sklenici mlíka a pro Koláčka vzal plechovku limonády.

„Děkuju,“ řekla a usmála se, když jsem na stolek položil pití. Posadil jsem se blízko vedle ní. „Žiju, abych ti sloužil.“

Avery se zasmála a pak jsme dál rozebírali film i jeho pokračování. V jedné chvíli jí zazvonil telefon. Pohled mi sjel na displej mobilu a uviděl jsem zablikat NEZNÁMÝ VOLAJÍCÍ.

„Nezvedneš to?“ zeptal jsem se.

Rychle se natáhla, popadla mobil a vypnula vyzvánění. Připadalo mi trochu zvláštní, jak strnule to udělala. „Myslím, že není slušné přijímat hovory, když máš společnost.“

Jenom jsme kritizovali film, to bylo všechno. „Nevadí mi to.“

Avery se na pohovce opřela, soustředila se na televizi a začala si kousat nehet na palci. Když jsem tak o tom přemýšlel, nevzpomínal jsem si, že bych ji někdy viděl telefonovat – ani před vyučováním, ani na kampusu. Většina holek měla mobily přilepené k ruce nebo k tváři. Sice říkala, že ve škole nebyla oblíbená, a bylo zjevný, že si není blízká s rodinou, ale…

No, bylo na tom něco divnýho, ale nevěděl jsem co.

Minuty ubíhaly a ona si pořád okusovala nehty. Nikdy dřív jsem neviděl, že by to dělala. Natáhl jsem ruku a omotal jí prsty okolo zápěstí.

Prudce zvedla bradu a zadívala se na mou ruku. „Co je?“

„Celých deset minut si okusuješ nehty.“ Stáhl jsem její ruku dolů, položil ji na její stehno, ale dál ji držel. Moje prsty se dotýkaly. Tak tenké měla zápěstí. „Co se děje?“

„Nic.“ Ostře se nadechla. „Dívám se na film.“

„Nemyslím si, že bys ho sledovala.“ Naše pohledy se střetly. „Co se děje?“ Vytrhla mi ruku a já ji pustil. Nerad. „Nic se neděje. Dívej se na film.“

„No jasně.“ Nechal jsem to být, protože jsem věděl, že naléháním na Koláčka bych se nikam nedostal.

Avery ztichla. Zkontroloval jsem čas na digitálních hodinách pod DVD přehrávačem. Bylo

po desáté a předpokládal jsem, že mě odsud každou minutou vyhodí, ale když jsem se na pohovce zavrtěl a položil ruku dozadu na opěradlo, celá levá část jejího těla sjela na mě.

Ztuhl jsem a věřil tomu, že se mi srdce doslova zastavilo, jak jsem čekal, že se odsune, aby mezi námi udržela povinné desítky centimetrů osobního prostoru.

Ale neudělala to. Kruci, neudělala to.

Shlédl jsem na její temeno a přinutil se klidně dýchat. Během další půlhodiny si každá buňka v mým těle uvědomovala její váhu, teplo a hluboké, pravidelné nádechy.

Srdce mi jeden úder přeskočilo, když jí hlava sjela pod moje rameno. Usnula? „Avery?“

Když neodpověděla, došlo mi, že na mně skutečně usnula. V hrudi se mi cosi rozpínalo, něco většího a pevnějšího než ten uzel, kterej se ve mně vždycky, když jsem byl s ní, jako by utáhl. A jak jsem se na ni díval, stalo se něco zvláštního. Část mého těla díky její blízkosti ztvrdla, ale moje vnitřnosti roztály jako máslo zapomenutý na slunci.

Co se týká týhle holky, seš fakt v prdeli.

Ta slova se mi vracela pořád dokola. Možná jsem byl v prdeli, ale nevyměnil bych tuhle chvíli ani za nic. Opatrně, abych ji neprobudil, jsem stáhl ruku z opěradla a jemně si položil její hlavu

na stehno.

A něco kousek vedle se zvětšilo. Možná to nebyl nejlepší nápad, protože bylo moc lákavý mít ji takhle blízko, ale… prostě mi to přišlo správný tak jako nikdy s žádnou jinou holkou.

Když se Avery uvelebila a složila si ruce pod bradu, úplně to se mnou zamávalo. Chvíli jsem ji pozoroval a vštěpoval si do paměti hladkou křivku její čelisti, zaoblení jejího líčka a růžové rty.

Krucinál, byl jsem možná v prdeli, ale bylo mi tam příjemně.

Snažil jsem se sledovat film, ale ani jsem si neuvědomil, kdy skončil a na obrazovce naskočil televizní program. Očima jsem sledoval Avery. Nebyl jsem si jistej, jestli jsem ji vůbec spustil z očí.

Zdálo se mi, že je v místnosti chladno, proto jsem přitáhl hnědo-zelenou deku a přikryl s ní její tělo. Její holé rameno mě vábilo. Tričko jí sklouzlo z paže a viděl jsem jen úzké ramínko.

Jemná záře její pokožky mě přitahovala a já nebyl schopnej jí odolat. Zadržel jsem dech a dotkl se elegantní křivky jejího ramene.

Avery ze spaní cosi zamumlala a trochu se zavrtěla, ale neprobudila se. Asi nebylo správný se jí dotýkat, přejížděl jsem však konečky prstů po její paži a užíval si ten pocit. Zastavil jsem se u lemu trička a pohladil hedvábnou pokožku až k její tváři.

Byl jsem rád, že spí, protože kdyby věděla, jak strašně se mi třesou ruce, přivedla by mě tím do rozpaků. Bože, ruce se mi chvěly, jako bych se nikdy žádné holky nedotýkal.

Avery… Kruci, dokonale se mnou mávala.

Opřel jsem se hlavou o gauč, zavřel oči a ztěžka polkl, když jsem položil ruku na křivku jejích

boků. Mohl bych pravděpodobně spočítat na dvou prstech, kolikrát jsem strávil večer s nádhernou holkou, která spala schoulená vedle mě, a kdy mi stačilo pouze to, že jsem s ní byl. Část mého mozku mi tvrdila, že pro tohle existuje slovo, přestože to znělo bláznivě. A stejně tak šíleně jsem se cítil, ale nevšímal jsem si toho.

„Ne,“ zamumlala. Otevřel jsem oči. Mračila se, ale zdálo se, že spí. „Proto tu nejsem…“ Naklonil jsem hlavu na stranu, chtěl jsem slyšet, co dalšího řekne, ale jediný, co ještě řekla, bylo:

„Promiň.“

Srdce mi bušilo, jak jsem si ta slova opakoval. Nedávala vůbec smysl a zřejmě ani nic neznamenala, ale v žaludku jsem měl divnej pocit.

Čas ubíhal, já jsem však neusnul, ne doopravdy. Uvízl jsem v polospánku, napůl při vědomí, napůl mimo. Ale vnímal jsem ten okamžik, kdy se probudila. Její tělo ztuhlo a zhluboka se nadechla. Uběhlo několik vteřin, aniž by se pohnula nebo promluvila. Uřízl bych si palec, jen abych věděl, co si v té chvíli myslí.

Avery se pomalu překulila na záda. Překvapila mě tím a nedala mi čas zareagovat. Moje ruka sklouzla z jejího boku na podbřišek, prsty se dotýkaly lemu jejích kalhot. Bůh ví, že jsem měl ruku odtáhnout, jenže se mi nechtělo.

Moje ruka měla svoje vlastní úmysly a provedla něco sama od sebe. Palec se pohyboval v malých líných kruzích kousek pod jejím pupíkem. Pozoroval jsem ji skrz řasy a málem zavrčel, když se kousla do rtu. Potom jsem vyjel zrakem výš a uviděl ztuhlé vrcholky jejích ňader, jak napínají tenkou látku. Zase jsem byl vzrušenej, žádný překvapení.

Když se Avery zhluboka nadechla, naklonil jsem hlavu na stranu a povytáhl koutky rtů. A jakmile na mém stehnu, poblíž mé erekce, zaklonila hlavu, sevřel jsem čelisti.

„Came.“

Otevřel jsem oko. „Avery?“

„Ty nespíš,“ obvinila mě chraplavým, neskutečně sexy hlasem.

„Tys spala.“ Otočil jsem hlavu ze strany na stranu, abych si protáhl krk. „A já taky usnul.“ Dokonalá lež, ale pochyboval jsem, že by se jí líbilo, kdyby věděla, že jsem ji skoro celou dobu pozoroval.

Olízla si rty. Zatraceně, měl jsem chuť se sklonit a zachytit koneček jejího jazyka. „Omlouvám se, že jsem na tobě usnula.“

„Nestěžuju si.“

Začervenala se. „Kolik je hodin?“

„Po půlnoci,“ odpověděl jsem a zíral na její vlhké rty.

„Ani ses nepodíval na hodiny.“

„Takový věci já prostě vím.“

„Opravdu?“ zašeptala.

„Jo.“

„To je podivuhodný talent.“ Ruku na noze sbalila do uvolněné pěsti. „V kolik ráno odjíždíš?“

„Budu ti chybět?“

Ušklíbla se, ale oči jí svítily. „Kvůli tomu se neptám. Jenom jsem zvědavá.“

„Slíbil jsem rodičům, že budu doma na oběd.“ Odhrnul jsem jí prameny vlasů z obličeje a položil ruku na její temeno.

„Takže musím odjet mezi osmou a devátou.“

„To je brzy.“

„To jo.“ Když zavřela oči, měl jsem chuť ji políbit. „Ale cesta není náročná.“

„A nevrátíš se až do neděle večer?“

„Správně.“ Zhluboka jsem se nadechl. „Víš určitě, že ti nebudu chybět?“ Usmála se, ale trochu úzkostlivě. „Bude to pro mě jako dovolená.“ Uchechtl jsem se. „Ty jsi ale zlá.“

„Jsem?“

„Já vím, že lžeš.“

„Víš?“

„Jo.“ Pohnul jsem rukou a jemně se dotkl její tváře. Prudce otevřela oči a já se na ni usmál. „Budu ti chybět, jenom to nechceš přiznat.“

Mlčela, zatímco jsem ji hladil po čelisti a bradě, až ke spodnímu rtu. „Ty mně budeš chybět.“

„Opravdu?“

„Jo.“

Zavřela oči a zase se uvolnila. Dál jsem ji hladil po líčku až ke rtům. Myslel jsem na to, co říkala ze spaní. „Mluvila jsi ze spaní.“

Otevřela oči a přísahal bych, že zbledla. „Fakt?“ Přikývl jsem.

„Utahuješ si ze mě? Protože přísahám bohu, jestli jo, ublížím ti.“

Zase jsem měl nepříjemnej pocit a nevěděl jsem proč. „Neutahuju si z tebe, zlato.“ Posadila se a otočila se na gauči čelem ke mně. „Co jsem říkala?“

„Skoro nic.“

„Tak co?“ Tvářila se tak napjatě a vážně, že jsem si přál, abych mlčel.

Předklonil jsem se a promnul si rukama obličej. „Jenom jsi něco mumlala. Nebylo ti rozumět.“ Zadíval jsem se na ni. „Bylo to docela roztomilý.“

Hleděla do mých očí a zdálo se, že mi uvěřila. Potom pohlédla na hodiny. „Sakra, ta tvoje superschopnost na rozpoznání času je na nic.“

Pokrčil jsem rameny. Věděl jsem, že je po třetí ráno. „Myslím, že bych měl jít domů.“ Otevřela ústa, zase je zavřela a pak to zkusila znovu. „Jeď opatrně.“

Vstal jsem a protáhl si záda. „Jo.“ A než se mohla vyplašit, sklonil jsem se a políbil ji na čelo.

„Dobrou noc, Avery.“

Oči měla zavřené a ruce před sebou sevřené. Když promluvila, znělo to, jako by šeptala modlitbu.

„Dobrou noc, Came.“

Než jsem došel ke dveřím, zvedla se na kolena a sevřela opěradlo pohovky. „Came?“ Srdce se mi divoce rozbušilo, když jsem se zastavil. „Jo?“

Zhluboka se nadechla a znovu měla ten vroucí výraz. „Byl to moc příjemný večer.“

Usmál jsem se a užasle jsem si všiml, že její rty provedly totéž. „Já vím.“ Otevřel jsem dveře

a na prahu se ještě otočil. Byla pořád tam, klečela na gauči a pozorovala mě. „Uvidíme se v pondělí.“

„Jasně.“

Nechtělo se mi odejít. „Jako ranní ptáčata.“ Úsměv jí prosvětlil oči. „Dobře.“

A úplně poprvé se mi nechtělo jít domů. Toužil jsem tu zůstat. Musel jsem se dokopat k tomu, abych vyšel ze dveří.

12. kapitola

Než jsem se vymotal z města, šokoval mě Jase esemeskou, jestli může jet se mnou. Nepřekvapilo mě, že chce jet k nám domů, ale myslel jsem si, že čtyřdenní volno bude chtít strávit na farmě.

Čekal na mě u domu bratrstva – u centra večírků nedaleko kampusu, kde bydlel, když nebyl doma.

V poslední době sice ne, ale kdysi jsem v tomhle velkém třípodlažním domě trávil spoustu nocí odpadlej v jednom z mnoha pokojů.

Jase naskočil, spráskl ruce a promnul si je. „Zatraceně, je čím dál větší zima.“

„To je fakt.“ Zařadil jsem a otočil se autem do protisměru. „Nechceš strávit čas s…?“ Prohrábl si rukou vlasy, padaly mu na všechny strany. „Nemáš jednu čepici navíc?“

„Jenom tu, co mám na hlavě. Chceš ji?“

„Ne.“ Sjel v sedadle níž, povzdychl si a potřásl hlavou. „Rozhodli se jet navštívit nějakou vzdálenou rodinu do Pensylvánie.“

Když jsem se dostal na hlavní silnici a mířil k dálnici, pohlédl jsem na něj. „A tys nechtěl jet?“

„Ne.“

Rozhodně za tím bylo ještě něco jinýho, protože nebylo myslitelný, aby si Jase nechal ujít příležitost strávit čas s Jackem. Ale jak jsem znal Jase, když chtěl, kecal kraviny.

V polovině cesty Jase usnul a probudil se, až když jsem odbočil na úzkou cestu vedoucí k domu mých rodičů. Hustými stromy pronikaly paprsky slunce a pokrývaly cestu mihotavým světlem. Když jsme byli malí, hráli jsme si se ségrou v lese na schovávanou.

Zajel jsem až dozadu za dům a zastavil náklaďák vedle samostatně stojící garáže, kterou jsem pomáhal tátovi postavit při svém, no, prodlouženém pobytu.

Když jsme vstoupili přes zadní verandu do domu, bylo tu ticho a příjemně teplo. Ve vzduchu visela jemná dýňová vůně. Zakřenil jsem se. Máma musela péct. Bylo teprve brzy odpoledne, takže moji rodiče ani sestra ještě nějakou dobu nebudou doma.

Seděli jsme s Jasem u piva a hodovali na čerstvě upečeném dýňovém koláči. Tvářil se zamyšleně, nebo spíš zachmuřeně, a když zmizel nahoře v pokoji pro hosty, kde obvykle přespával, nechal jsem ho být a zamířil do své ložnice.

Máma pokoj udržovala ve stavu, jako když jsem tu žil, jenom čistší. U zdi uprostřed ložnice stála pořád stejná postel. Na policové stěně, kterou sestavil táta, ležely trofeje. Na televizi stojící

na komodě ani na psacím stole, kterej jsem moc nepoužíval, nebylo ani zrnko prachu.

Jak jsem se loudal k posteli, skopl jsem tenisky a usmál jsem se. V době po tom incidentu

s Tereziným expřítelem jsem tyhle čtyři stěny nenáviděl. Nesnášel jsem tenhle dům a tohle město a stát a sám sebe.

Svalil jsem se na postel, natáhl se a zavřel oči. Teď to bylo… jiné, lepší. Bejt doma představovalo jedinej problém – vracely se mi vzpomínky na to, co se tu stalo skoro před dvěma lety, a na to ráno

o Díkůvzdání, kdy nám Tereza konečně řekla pravdu. Zmocnila se mě tehdy zuřivost, jakou jsem nikdy nezažil, jenom jsem o ní četl.

Vražedná zuřivost. Opravdu to existuje a skutečně je to jako ochutnat krev na jazyku. A v hodinách následujících po tom, co jsem se dozvěděl pravdu, ta zuřivost neustala, ten hněv nezmizel, když jsem našel toho hajzla a seznámil ho se svými pěstmi. Ta zloba se proměnila v cosi nezvladatelného

a užíralo mě to jako rakovina.

Pořád jsem si přál, abych tenkrát udělal něco jinak, ale stále jsem nebyl schopnej cítit ani kapku lítosti. Soudce, právníci, veřejná služba ani pravidelné týdenní sezení na tom nic nezměnilo, ale když jsem pomyslel na Avery, přál jsem si, abych se tak cítil. Pochyboval jsem, že by chtěla být se mnou, kdyby znala pravdu.

Máma objímala jako nikdo jinej na světě.

V očích se jí leskly slzy. Ustoupila a sevřela mi ramena. Pořád měla na sobě lékařskej plášť, přišla domů rovnou po ordinačních hodinách. „Vidím, že jsi našel ten koláč, co jsem tu pro tebe nechala.“

„Měl jsem pomocníka.“ Usmála se. „Je tu Jase?“

Přikývl jsem a opřel se o kuchyňskou linku. „Spí nahoře.“

Uhladila si prameny vlasů, které jí utekly z uzlu. „No, jsem si jistá, že jedna osoba bude vzrušením bez sebe, že jsi ho s sebou přivezl.“

Pozvedl jsem obočí a zasténal. „Prosím, řekni mi, že není pořád do Jase blázen.“

Máma se tiše zasmála, sundala si volnej svetr a pověsila ho na opěradlo židle. „Myslím, že blázen

není to správné slovo.“

Převrátil jsem oči v sloup a zaskřípal zuby. Když jsem byl v domácím vězení, Jase tady trávil snad každou volnou chvíli, aby mi vytáhl hlavu ze zadku. A Tereza strávila každou vteřinu tím, že nás špehovala a dolejzala za Jasem.

Máma přešla ke kávovaru a vytáhla prázdnou konvici. „Jase je opravdu milý kluk. Řekla bych…“

„Ani na to nemysli,“ varoval jsem ji a překřížil si paže. Jase byl správnej chlap – správnej chlap s pořádnými problémy a dlouhým seznamem zlomených srdcí – kterej se k mý sestře nepřiblíží ani na tři mety. „Kde je táta?“ Úmyslně jsem změnil téma.

„Pořád ještě v kanceláři, ale bude doma brzy.“ Naplnila konvici vodou. „Napadlo mě, že bychom mohli všichni povečeřet u Joea. Myslím, že tobě i Jaseovi se tam líbí, a pokud tam servírují červené maso…“

„Táta bude spokojenej.“ Usmál jsem se a odrazil se od linky. „Jsem pro.“

„Chceš šálek?“

„Jasně.“ Došel jsem k ní, objal ji kolem ramen a sevřel ji. „Řekl jsem ti v poslední době, že jsi ta nejlepší máma na světě?“

Zasmála se a poklepala mě po ruce. „Jsem jediná máma, kterou máš, chlapče.“

„Jo, ale stejně jsi nejlepší,“ zopakoval jsem.

Pustil jsem ji a ona potřásla hlavou. Chtěl jsem zajít nahoru, abych vytáhl z postele lenocha Jase, když se v hlavních dveřích objevila Tereza.

„Came!“ vypískla, jakmile mě uviděla na chodbě, a pustila tašku. Ta prťavá rošťačka udělala jeden krok a skočila na mě.

Smál jsem se a chytil ji dřív, než mě mohla porazit. „Ahoj, taky tě rád vidím.“

„Kdy jsi přijel?“ zeptala se, když jsem ji pustil.

„Dnes ráno.“

Praštila mě do paže. „Měls mi napsat! Vykašlala bych se na odpolední vyučování a přišla domů dřív.“

„Slyšela jsem to!“ zavolala máma z kuchyně.

Tereza protočila panenky a já se zachechtal. Někdy během posledních dvou let se z hubeného děcka stala krásná mladá holka. A kdykoli jsem ji viděl, měl jsem chuť jí přetáhnout přes hlavu papírovej

sáček. Kamkoli šla, kluci po ní koukali, nebo spíš přímo zírali.

Zdědila tmavé vlasy a modré oči po tátovi, ale měla máminy jemné rysy. Její krása a drobná postava opravdu mátly, protože byla po mámě taky bystrá a pohotová. Když se s mámou spolčily, nikdo nebyl v bezpečí.

„Tak nepůjdu dnes večer na hodinu tance,“ oznámila a stáhla si gumičku z vlasů. Připadalo mi, jako by jí povyrostly přes noc, padaly jí kus pod ramena.

„To nemusíš,“ řekl jsem. „Budu doma celej víkend.“

„Jo, ale skoro nikdy tě nevidím!“ Našpulila rty a zadívala se na mě pohledem, po kterém zřejmě dostala všechno, co si zamanula. „Máš moc práce a jsi moc velkej frajer na to, aby ses poflakoval se svou ségrou.“

„Přesně tak,“ zakřenil jsem se. Pořádně mě praštila. „Pitomče.“

Protože jsem byl otočenej ke schodišti, uviděl jsem dřív než Tereza scházet dolů Jase. Byl tichej jako zatracenej ninja a zastavil se dole na schodech. Vlasy měl vlhké a oblečení zmuchlané. Nevydal žádnej zvuk, ale Tereza přede mnou ztuhla. Její oči, stejné jako moje, se o kousek rozšířily.

Přimhouřil jsem na ni oči.

Tereza se otočila s elegancí tanečnice. Škubl jsem sebou, když zaječela: „Jasi!“

Zamyšlenej pohled, kterej měl Jase od chvíle, kdy jsem ho vyzvedl, zmizel jako zlá noční můra.

Sešel ze schodů o vteřinu dřív, než na něj ségra skočila a přivítala ho stejně jako mě. Nespouštěl z ní oči. A i když jsem Jaseovi naprosto věřil, ani on nebyl imunní k její kráse.

A nelíbilo se mi, když kolem ní omotal paže, aby oba nespadli.

„Cam mi neřekl, že tady jsi!“ vykřikla a lepila se na něj jako opice. „Zůstaneš tu taky celej víkend?“

Jase se usmál nad temenem Tereziny hlavy – hlavy, kterou měl právě teď přitisknutou k hrudi. „Jo, budu tady, dokud Cam nepojede zpátky.“

V té chvíli mi bylo jasný, že Tereza nezmešká jenom dnešní hodinu tance, ale taky všechny další, které má o víkendu. Povzdychl jsem si.

Tereza řekla něco, co slyšel jenom Jase. Jeho úsměv se rozšířil tak, že jsem se musel pomalu

a zhluboka nadechovat. Potom vzhlédl a naše oči se střetly. Vyslal ke mně bezmocnej pohled, já jsem obrátil oči v sloup a přistoupil jsem blíž.

„Tak fajn.“ Popadl jsem její paže a odtáhl ji od Jase. „Myslím, že bys ho už mohla pustit. Možná se taky potřebuje nadechnout.“

Jase se zasmál a Tereza po mně střelila pohledem, kterej mi sliboval smrt a rozsekání na kousky. Vytrhla se mi z rukou. Ustoupil jsem jenom pro případ, že by mě chtěla zase praštit. Moje ségra měla sílu.

„Myslím, že tě máma chce v kuchyni,“ poznamenal jsem a postrčil ji tím směrem. Zamračila se a zvážněla. „Kvůli čemu?“

„Asi to má co dělat s tím, že plánuješ, že zmeškáš nějaký hodiny,“ provokoval jsem ji.

„Chodíš za školu?“ Jase překřížil paže. „To bys neměla, Tess. Seš v posledním ročníku.“

Tess? Co se tady sakra dělo? Odkdy tu zdrobnělinu používá? Vím, že jsou si ti dva blízcí, ale zatraceně! A zrovna Jase rozdává takovýhle rady?

Tváře jí mírně zrůžověly. „Nedělám to často.“ Povytáhl jsem obočí.

Jase na mě mrkl.

Tereza konečně odešla a já odtáhl Jase do sklepa. Táta tady dole vytvořil pěkný chlapský doupě.

Kulečník, bar, stolní hokej a obrovská televize.

Jase zvedl tágo a pozvedl obočí. „Kdo ti načural do piva?“

„Tereza je do tebe udělaná,“ řekl jsem a vím, že to vyznělo, jako bych spolkl něco kyselýho. Jase se uchechtl a zadíval se na mě. „Fakt?“

Zalétl jsem k němu očima a popadl tágo.

„Co je?“ Zasmál se. „Překvapuje tě to? Vždyť jsem tak okouzlující a dobře vypadám. Je těžký mi odolat.“

„No, raději by odolat měla.“

Jase mě pozoroval, jak jsem po stole rozhodil koule. „Kámo, i když je tvá ségra sexy – promiň.“ Zvedl ruce, když jsem se napřímil. „I když je krásná, je to tvoje ségra. Ani bych nesnil o tom, čeho se bojíš.“

Ušklíbl jsem se. „To rád slyším.“

„Opravdu sis myslel, že bych to udělal? Je to děcko.“

„Nedávno jí bylo osmnáct, Jasi. Už není děcko.“ Zamračil jsem se, když mi to skutečně došlo.

Žaludek se mi převrátil. „Zatraceně, už opravdu není děcko.“

„Ale pořád je to tvoje ségra,“ upozornil mě Jase a ukázal na mě tágem. „A to se nikdy nezmění.“

Pojď se mnou na rande.

Zakřenil jsem se, položil telefon na stůl a čekal na Koláčkovu odpověď. Táta naproti mně studoval svoje karty. Ve vlasech už mu prokvétalo stříbro, ale obličej měl pořád bez vrásek.

„Kdykoli, starouši.“ Opřel jsem se v křesle. „Nemládnu.“

„To je pravda.“ Táta se na mě zadíval a přimhouřil oči. „Nemůžeš unáhlit dokonalost.“

Jase se tiše uchechtl. Vedle něj seděla Tereza se svěšenou hlavou. Nemohla vynechat taneční program, protože v sobotu měla celodenní trénink. Stejně jako máma, která usnula v obýváku, by už v tuhle dobu spala, ale věděl jsem, proč je pořád vzhůru.

Pohlédl jsem na Jase a on se napil piva a povytáhl obočí.

Telefon mi zavibroval. Požádat mě esemeskou je stejné jako požádat mě osobně. Nijak se to neliší.

Úsměv se mi rozšířil, když jsem jí psal zpátky. Napadlo mě, že to zkusím. Co právě teď děláš? Já porážím tátu v pokeru.

Zatímco táta vytáhl dvě karty, odpověděla: Chystám se do postele.

Přál bych si tam být s tebou. A potom jsem doplnil: Počkej, seš nahá? Ne!!! přišla okamžitá odpověď.

Skoro jsem si ji dokázal představit, tváře zrudlé a oči vykulené. Usmál jsem se. Byla kilometry daleko, ale nemohl jsem ji přestat škádlit. Kruci, nedokázal jsem na ni přestat myslet. Přišlo mi divné ji v pátek nevidět a neděle bez vajíček se mi prostě nezdála správná. Vyměnili jsme si ještě pár textovek a potom jsem odhodil telefon stranou, než tátu popadne amok a vyhodí ho oknem.

Při příštím kole Jase odešel a potom rychle zmizela i Tereza, takže se hra rozpadla.

„Jak jde škola?“ zeptal se táta, když jsme osaměli.

S pivem v ruce jsem se opřel v křesle. „V pohodě. Tenhle semestr je snadnej.“ Přikývl a rýpal do etikety na láhvi. „A ta sezení? Chodíš tam?“

Odložil jsem pivo. „Tati, byl bys první, kdo by to věděl, kdybych tam nechodil. A s doktorem

Balem jsem mluvil o tom, jak strávím tenhle víkend. Neviděl v tom problém.“

„Jenom jsem se chtěl ujistit.“ Opřel se a přehodil si nohu přes nohu. Kdyby kdokoli teď viděl mýho tátu ve flanelce a roztrhaných džínách, nevěřil by, že je úspěšnej právník. „A co fotbal? Pořád přemýšlíš o příštím roce?“

„Tati… Nemůžu se připojit k shepherdskýmu týmu v posledním ročníku.“ Prohrábl jsem si rukou vlasy a pak paži spustil. „To mi bude už dvaadvacet.“

„A co později?“ Nechtěl to téma opustit.

Zadíval jsem se za jeho rameno na ledničku. Celé dveře pokrývaly fotky, jak střílím góly a jak Tereza tancuje. „Nevím, tati.“

„Nemůžeš selhat, když to nezkusíš,“ pronesl a napil se.

Zamračil jsem se. „Neříká se, že nemůžeš uspět, když to nezkusíš?“

„Záleží na tom?“ Ušklíbl se. „Came, jsi zatraceně dobrej fotbalista. Fotbal je, nebo aspoň byl, tvoje vášeň. Máme videozáznamy, které můžeme poslat trenérům. A víš, že trenér v Shepherdu by ti pomohl natočit novější.“

„Já vím.“ Povzdychl jsem si a pomalu potřásl hlavou. „A kdykoli mám čas, cvičím a trénuju s klukama, ale… nevím. Možná příští rok, až budu končit…“

„Jasně.“ Tvářil se mazaně. „Camerone… Camerone…“

Probírat fotbal pro mě bylo těžký. Nebylo to tak, že by hrát někdy v budoucnu bylo úplně nemyslitelné. Proto jsem dál trénoval. Ale právě teď jsem s tím nemohl nic udělat.

„A co nějaká holka?“ zeptal se.

Možná jsem ho měl nechat mluvit o fotbalu. „Tati…“

„No co?“ Znovu se usmál a dopil pivo. „Rád se dozvím drby o svém synovi.“ Zaklonil jsem hlavu. „Drby? Jsi opilej?“

„Trošku.“

Hlasitě jsem se zasmál. „Úžasný.“

„Neodpověděl jsi mi.“

Natáhl jsem se pro láhev a zadíval se na tátu a pak se zasmál, protože jsem věděl, jaká slova se mi formují na jazyku dřív, než jsem je vyslovil. „Je tu… je tu někdo.“

„Tak povídej.“ V očích mu probleskl zájem.

Usmál jsem se a hodil do sebe poslední hlt piva. „Jsme kamarádi.“

„Kamarádi jako že…“

„Ale no tak, tati,“ zasténal jsem a zavrtěl hlavou.

„Co je?“ Naklonil hlavu na stranu. „Jako bych nevěděl, co děcka dělají. Jako bych v tvým věku nedělal to samý.“

Asi se pozvracím. „Tak to mezi námi není. Avery taková není.“

„Ona má jméno? Avery?“

Kruci. Nemohl jsem uvěřit, že jsem mu řekl, jak se jmenuje. Jsem namol? „Jsme kamarádi, tati.

A ona je… ona je…“

Tátovo tmavé obočí vystřelilo vzhůru. „Ona je…?“

Dokonalá. Krásná. Chytrá. Zábavná. Hrdá. Nesnesitelná. Ten seznam by mohl pokračovat donekonečna. „Párkrát jsem ji požádal o schůzku.“ Párkrát bylo skutečně zlehčení roku. „Pokaždý mě odmítla.“

„A ty se ptáš dál?“

Přikývl jsem.

„A myslíš, že nakonec řekne ano?“ Trochu jsem se usmál a přikývl.

Táta se naklonil dopředu a zkřížil paže na kulatém dřevěném stolku. „Prozradil jsem ti někdy, kolikrát mě tvoje matka odmítla, než souhlasila, že se mnou půjde na rande? Ne? Mockrát.“

„Opravdu?“ To jsem nevěděl.

Táta přikývl. „Byl jsem na univerzitě trochu… zhýralej. Měl jsem určitou reputaci.“ Povytáhl koutek rtů a na levé tváři se mu objevil dolík. „S tvou matkou to nebylo snadný.“

„A jak se to změnilo?“

Pokrčil rameny. „No, byla do mě tajně zamilovaná už od začátku, ale víš ty co? Musel jsem ji nahánět. Abych byl upřímnej, jestli nemusíš ženskou nahánět, pravděpodobně nestojí za to. Chápeš, co myslím?“

Moc ne. Bylo dost pravděpodobný, že táta byl opilej víc než trochu, ale přikývl jsem. A potom řekl něco, čím se mi v hlavě tak nějak rozsvítilo.

„Překvapení,“ prohlásil a mrkl na mě. „Musíš tu holku překvapit. Udělej něco, co nečeká. Vždycky udělej něco dobrého, co nečeká.“

Překvapit ji? Existovala spousta věcí, který bych mohl udělat a který by Koláčka překvapily, ale pochyboval jsem, že myslí něco takovýho. Ale když jsem tátovi popřál dobrou noc a zamířil

ke schodišti, věděl jsem, co udělám. A chtěl jsem to provést dokonale.

Usmál jsem se a bral schody po dvou. Jak jsem vyšel do druhého patra, zahlédl jsem Terezu vklouznout do jejího pokoje. Otevřel jsem ústa, abych na ni zavolal, ale dveře se tiše zavřely dřív, než jsem vydal hlásku.

No nic.

Potřásl jsem hlavou a šel k pokoji pro hosty, kde spal Jase – k zelenému pokoji. Nebo aspoň tak ho nazývala máma, protože stěny byly vymalované tmavě olivovou barvou.

Dveře byly pootevřené, tak jsem do nich strčil. Jase seděl na posteli nakloněný trochu dopředu s lokty opřenými o kolena a s obličejem v dlaních.

„Čau, kámo.“ Vstoupil jsem do pokoje. Dělal mi starosti. Stalo se něco u něj doma? „Jsi v pořádku?“

„Jo. Jo,“ vydechl, vstal a zabořil si ruce do vlasů. Přešel k odloženému batohu a vytáhl šortky.

„Jenom se necítím… dobře. To pivo mi asi nesedlo. Co se děje?“

Vypil přece jenom dvě piva, ne? Pozoroval jsem ho, jak hodil kraťasy na postel. Záda měl ztuhlá a napjatá. „Přemýšlel jsem o změně plánu.“

„Aha. Jo?“ Poodešel k nočnímu stolku, vytáhl mobil a odložil ho tam. „Jaké změně?“

„Napadlo mě, že bych odjel brzy ráno,“ odpověděl jsem. „Asi kolem pátý nebo tak. Nevadí ti to?“ Ramena se mu uvolnila. „V klidu, kámo, žádnej problém. Jenom mě vzbuď.“

„Dobře.“ Ustoupil jsem a zastavil se ve dveřích. „Určitě jsi v pohodě?“

„Jasně,“ ujistil mě a zase se posadil na postel. „Uvidíme se ráno.“

Když jsem za sebou zavřel dveře, uvědomil jsem si, že Jase se mi celou dobu nepodíval do očí.

Bylo něco před devátou ráno následujícího dne, když jsem se zastavil před Koláčkovými dveřmi a zaklepal. Doufal jsem, že tátova rada, ať ji překvapím, se nepromění v to, že ji vyděsím.

Pochybnosti ve mně narůstaly rychleji než požár v dřevěnici a já se otočil, abych honem zmizel

ve svém bytě. Ale dveře se otevřely tak prudce, jako by je Avery chtěla vytrhnout z pantů.

„Came?“

Pořádně jsem se nadechl, otočil se a křivě se usmál. Zvedl jsem nákupní tašku. „Jsem se dnes ráno tak kolem čtvrtý probudil a napadlo mě, že bych si dal vajíčka. A vajíčka s tebou mi chutnají mnohem líp než s mou sestrou nebo tátou. Navíc máma upekla dýňovej chleba. A já vím, jak ráda máš dýňovej chleba.“

S vykulenýma očima a pootevřenými rty pomalu ustoupila stranou a dovolila mi vejít. Nevylekala se. To bylo moc dobrý znamení. Ale taky mlčela. Odnesl jsem tašku do kuchyně a položil ji na linku. Zavřel jsem oči a tiše zaklel. Možná to nebyl nejlepší nápad. Hrudník se mi zase stáhl, tentokrát jinou, bodavou bolestí.

Obrátil jsem se k ní, abych se omluvil, přestože jsem se zatím nikdy, kdy jsem vrazil k ní do bytu, neomluvil. Ale Avery byla v kuchyni a skoro letěla. Skočila na mě stejně jako Tereza, když mě vítala. Stejně jako Tereza skočila na Jase.

Chytil jsem ji, omotal jí paže kolem pasu a udělal krok vzad. Narazil jsem na linku. Polil mě šok a za ním rychle následovalo divoké horko, které mi rozehřálo žíly.

Když přitiskla obličej na můj hrudník, sevřel jsem ji pevněji. A Avery mě držela stejně silně jako já ji. Sklonil jsem tvář na její temeno a nadechl se její vůně. Nasával jsem její pozitivní reakci

a držel si ji blízko u srdce.

Avery se roztřeseně nadechla a řekla: „Chyběl jsi mi.“

13. kapitola

Zima uhodila na náš kousek světa přímo před Halloweenem. Kampusem se proháněl mrazivej vítr a mezi budovama vytvářel hotovej ledovej tunel.

Jase zíral na Ollieho jako opařenej. Byla strašná kosa a Ollie měl na sobě kraťasy a sandály. Alespoň si k tomu oblíkl i mikinu, ale pochyboval jsem, že něco dalšího. Nebo jestli vůbec cítil chlad.

Zato Koláček, to byl jinej příběh.

Všichni čtyři jsme čekali mezi budovami Whitehall a Knutti, než začne další hodina. Choulila se ve svetru, kterej obkresloval linii jejího pasu a boků.

„Udělám to,“ promluvil Ollie a zakřenil se. „Nikdo mě nezastaví.“

Povzdychl jsem si. Avery si zastrčila za ucho pramen vlasů, kterej se jí uvolnil z uzlu vzadu na krku. „Fakt to bude vypadat divně.“

Jase přikývl. „Musím souhlasit.“

„To je mi fuk,“ oznámil Ollie. „Já si myslím, že je to dokonalý.“

Přes trávník sem zavál vítr a narazil do Koláčka. Stiskla rty do úzké linky a zachvěla se. „Myslím, že jsem nikdy neviděla, že by někdo přivázal želvu na vodítko.“

„To neznamená, že to nemůžu udělat,“ namítl Ollie a houpal se na patách. „A líbí se mi ta myšlenka, že budu první.“

Jase převrátil oči v sloup a já se přesunul ke Koláčkovi. Doufal jsem, že ji aspoň trochu uchráním před tím krutým větrem. „Jak vůbec chceš Rafaelovi to vodítko nasadit?“ zajímal se Jase.

Další závan větru otřásl našimi kostmi a Koláčkovi se začaly chvět rty. Už jsem měl dost toho, abych tady jenom tak stál. Zezadu jsem ji chytil za ramena a přitáhl ji k sobě. Ztuhla a prudce vydechla. Jase a Ollie si toho nevšimli, protože se divoce dohadovali o tom, jestli se dá, nebo nedá považovat za krutost na zvířatech, když omotají klubko příze okolo Rafaelova krunýře.

„Nevzpouzej se,“ zašeptal jsem jí do ucha. „Jsi zmrzlá jako rampouch. A já taky. Jestli se ti to nelíbí, jdi dovnitř.“

Na hrudi jsem cítil, jak má ztuhlá záda. „Proč nejdeš dovnitř ty?“

„Půjdu, když ty taky.“

Tiše zamumlala něco nelichotivého, ale neodtáhla se. Ušklíbl jsem se. S každou další vteřinou byla uvolněnější. „Tohle je asi ten nejhloupější rozhovor, co jsem kdy slyšela,“ poznamenala, zatímco pozorovala Jase a Ollieho.

„S tím musím souhlasit.“ Když se o mě opřela, moje tělo zareagovalo. Tomu se nedalo vyhnout.

„Ale vsadím tisíc dolarů, že když dnes večer přijdu domů, Rafael bude na provázku.“ Zahihňala se. „To musíš vyfotit.“

„Jsem si jistej, že kvůli tobě to udělám.“ Zavřel jsem oči, přestože jsem věděl, že kdyby to Ollie nebo Jase zahlédli, dali by mi to sežrat. Ovšem mít ji v náručí bylo moc skvělý na to, abych to neriskoval.

„Ale doufám, že ho nevezme ven,“ poznamenala tiše. „Na toho maličkého je venku moc chladno.“ Překvapením jsem otevřel oči a naklonil hlavu. „Jak to víš?“

Pokrčila rameny a otočila hlavu ke mně. Její rty byly nebezpečně blízko. Mohl bych ji políbit.

„Rafael je ruská želva, že jo?“ Když jsem přikývl, kousla se do rtu a já skoro zasténal. „Jednou večer

jsem se nudila a vyhledala si o něm informace. Musí se chovat v teple, je to tak?“

„Jo.“ Bůhvíproč mě ohromně potěšilo, že si to vyhledala. „Nedovolím Olliemu, aby ho vzal ven.“ Avery si povzdechla. „Musím jít na hodinu.“

„Já taky.“

„Nechce se mi.“

Zakřenil jsem se. „Můžeme se na to vykašlat.“

„Máš na mě špatnej vliv.“

„Mám na tebe takovej vliv, jakej potřebuješ.“ Když se tomu zasmála, cítil jsem se nějak lehce.

„Takže opravdu půjdeš na tu halloweenskou párty?“

„Asi se z toho nemůžu vyvlíknout, když mě přesvědčuješ ty i Brittany.“ Začala se odtahovat, ale sevřel jsem ji pevněji. „Slíbila jsem, že půjdu, tak půjdu.“

Nebyl jsem si jistej, jestli jí věřím. Měl jsem pocit, že si zítra večer vymyslí nějakou výmluvu, proč nemůže jít. Takže jsem radši nebyl moc natěšenej. Avery nešla od začátku školního roku

na žádnou párty, přestože jak jsem věděl, Brittany a Jacob chodili.

Povzdychl jsem si, pustil ji a o krok ustoupil. Měl jsem vyučování v Byrdově budově. „Víš jistě, že nechceš, abych tě zítra svezl?“

Ollie otočil hlavou tak prudce, že byste si mysleli, že jsem řekl nachos. „Bude to jízda, na jakou nikdy nezapomeneš, Avery.“

Střelil jsem po něm očima. „Tak jsem to nemyslel.“

Tváře měla červené, buď díky Ollieho komentáři, nebo kvůli chladnému počasí. „Já vím.

A v pohodě, nepotřebuju svézt, ale budu tam.“ Opravdu jsem jí nevěřil.

Andělů a koček na vysokých podpatcích tady bylo tak moc, že jsem měl chuť ty holky rozdělit na dvě skupiny: padlé anděly a kočky.

Koláčkova kamarádka Brittany patřila mezi padlé, její bílé šaty jí neposkytovaly žádnou ochranu proti studené noci. Byla tu s Jacobem, kterej připomínal Bruna Marse. Avery jsem ale nezahlídl.

Co jsem čekal?

Velkou část večera jsem strávil tím, že jsem přemýšlel, jestli se skutečně ukáže, a když jo, tak co bude mít na sobě. Bude oblečená jako anděl? Nebo jako kočička? Byly to hloupé myšlenky, protože jsem se mohl zabývat něčím lepším.

Otráveně jsem přecházel z jedné místnosti do druhé. Barák byl plnej, nebylo si kam sednout, lidi se trousili na verandu a trávník. Nepřekvapilo by mě, kdyby se tady dnes večer ukázali policajti a párty překazili.

V domě se dělo kdeco. Hudba byla puštěná na plný pecky, ale nedokázala přehlušit výkřiky

a smích. V každém rohu se mačkaly páry, někteří vypadali, jako by zapomněli, kdo je jejich holka nebo kluk. Kdysi jsem si to tady užíval, ale teď jsem byl jako na jehlách.

S Jasem jsme se vzdálili do garáže, kde se hrál zákeřnej turnaj v beerpongu.

„Tváříš se fakt nadšeně, že tu seš,“ poznamenal Jase, zatímco držel bílej míček. Přimhouřil oko a zamířil na plastový kelímky.

„Prostě dneska nemám náladu.“

„Jo, no jasně.“ Jase hodil míček do kelímku v první řadě. Kluci na druhé straně stolu zasténali. „Je to proto, že jsem tu nezahlídl Koláčka?“

Proč jsem udělal tu chybu, že jsem použil její přezdívku před Jasem, fakt netuším. Neodpověděl

jsem. Míček hozený z opačné strany se odrazil od stolu.

Jase se uchechtl. „Amatéři.“ Otočil se ke mně. „Ale víš, koho vidím? Stef. A dívá se po tobě.“

„A co?“

„Jen jsem myslel, že se s tebou o tu informaci podělím.“ Podal mi míček. „Nakopeme jim prdel.“

Stejně jsem neměl nic lepšího na práci, tak jsem se zapojil do hry. A taky jsem si chtěl pročistit hlavu. Jase měl pravdu. Skupina naproti nám byli fakt amatéři. Po patnácti minutách se naši protivníci ohýbali jako stébla trávy ve větru.

„To je fakt ostudný,“ zamumlal jsem a pozoroval jednoho z nich, jak praštil do okraje stolu, aby se udržel na nohou. Kelímky se zatřásly.

Jase se ďábelsky šklebil. „Měli být chytřejší a nezahrávat si se mnou.“

Zasmál jsem se, založil si paže a poškrábal se na holém bicepsu. Jase předvedl další dokonalej hod a protější strana začala nadávat. Jase se napřímil a zvedl ruce. Pak se zarazil a vytřeštil oči.

Drcnul do mě loktem, otočil se a tiše řekl: „Hele, kdo sem právě zavítal.“

Pozvedl jsem obočí a sledoval jeho pohled až za tančící skupinku. Najednou mi došel dech.

Nemohl jsem tomu uvěřit. Spustil jsem paže a chvíli jenom zíral v absolutním šoku.

Avery.

Stála vedle Brittany a Jacoba a trochu vyčnívala z davu. A ne proto, že neměla kostým. Černej přiléhavej rolák odhaloval malej kousek plochýho bříška. Poprvý jsem viděl její břicho. Šílený. V ústech mi vyschlo.

Usmíval jsem se od ucha k uchu. Odložil jsem kelímek, a aniž bych řekl něco Jaseovi, razil jsem si cestu ucpanou garáží. Jacob něco Avery pošeptal a jí zrudla líčka. O vteřinu později jsem ji už svíral v náručí.

Zvedl jsem ji a otočil se s ní, zatímco se mě držela kolem ramen. „Sakra, nemůžu uvěřit, že jsi fakt přišla.“

Její vřelé hnědé oči se střetly s mými. „Řekla jsem, že přijdu.“

Postavil jsem ji na zem, ale držel si ji blízko u sebe. Rudohnědé vlasy jí padaly ve vlnách kolem ramen a stáčely se na jejích ňadrech. Vypadala úžasně. „Kdy jsi dorazila?“

„Nevím. Není to dlouho.“

„Proč jsi za mnou nepřišla?“

„Vypadal jsi zaneprázdněně a já tě nechtěla obtěžovat.“

Hleděla na moje rty, což mě totálně rozptylovalo, dokud nevypustila ta poslední slova. Sklonil

jsem hlavu a promluvil se rty u jejího ucha. Všiml jsem si, že se zachvěla. „Ty mě nikdy neobtěžuješ.“

Když jsem zvedl hlavu, naše pohledy se střetly a nepustily. Její oči ještě víc ztmavly, skoro splývaly se zorničkami. Jako bychom na sebe byli napojení. Elektrického chvění v malém prostoru mezi našimi rty si nešlo nevšimnout. A když pootevřela ústa, sklonil jsem hlavu. Chtěl jsem ji políbit.

„Hej, Came!“ zakřičel Jase a zničil ten okamžik. „Jsi na řadě.“ Ztuhle jsem se usmál. „Nechoď nikam daleko.“

„Dobře,“ odpověděla a stáhla ruce.

Prodral jsem se zpátky ke stolu a ošklivě se na Jase zamračil. „Dokonalý načasování.“

„Copak?“ Pozoroval mě, jak zvedám pingpongovej míček. „Přerušil jsem Avery, když tě posílala do háje?“

„Fakt vtipný.“ Hodil jsem míček a minul cíl. Zaklel jsem a zvedl kelímek. „Do prdele se vším.“ Jase se hlasitě zasmál a něco řekl, ale já jsem pohledem vyhledal Avery. Sotva jsem ji viděl.

Kamarádi ji obklopovali z obou stran. V rukou držela červenej kelímek. Ve skutečnosti ale nepila a já byl bůhvíproč rád. Jejich skupinka se rozrostla a tu a tam mi zmizela z očí, aby se zase za pár minut objevila. Až tahle blbá hra skončí, budu jenom s ní. Žádný vyrušování. A večer, až se jí zeptám,

určitě mi řekne ano.

„Přichází,“ varoval mě Jase.

Nejdřív jsem si neuvědomil, o čem to mluví, ale vtom mě zezadu objaly paže. Okamžitě jsem věděl, že to není Avery. Takový štěstí mít nemůžu.

„Za koho se vydáváš?“ zajímala se Stefanie.

„Za sebe,“ odpověděl jsem a otočil se. Vypadala jako malá Červená Karkulka, která se rozhodla točit porno.

Usmála se a otáčela v prstech konec jednoho copu. „To není žádnej kostým.“

„My jsme moc úžasný na to, abysme nosili kostýmy,“ prohlásil Jase a prohlížel si Stefinu kamarádku.

Jemně jsem se vymanil ze Stefina sevření. „Vypadáte sexy, holky.“

„Já vím.“ Stef se zahihňala. „Můžeme se připojit?“ zeptala se a kývla na hru.

Jase ustoupil stranou. Podle toho, jak se věnoval Stefině kamarádce, mi bylo jasný, že dnešní noc sám nestráví.

Okamžitě jsem přesunul pozornost ke Koláčkovi. Už podruhý mě dnes překvapila, když jsem uviděl, co dělá.

Tančila.

Nemělo by to být tak šokující, ale měl jsem podezření, že to, co způsobilo, že přestala tančit profesionálně, jí zároveň bránilo tančit vůbec.

Bože, byla… Neměl jsem slov.

Písnička byla rychlá, rytmická a její boky se přesně do toho rytmu vlnily. Držely se s Brittany

za ruku a tancovaly spolu. Usmál jsem se, když se k nim připojil Jacob. Avery zaklonila hlavu, zvedla ruce a smála se.

V tom okamžiku jsem si uvědomil, že vidím docela jinou stránku Avery. Takovou, kterou jsem zatím nespatřil, která byla živá a bezstarostná a zatraceně dokonalá.

„S tou holkou se jednou ožením,“ slyšel jsem se říkat.

Jaseovi zaskočilo pivo, sklonil se a zhluboka se nadechl. „Do prdele.“ Zakřenil jsem se.

Ale když k Avery zezadu přistoupil nějakej chlap a přitiskl jí ruce na boky, okamžitě jsem zvážněl.

Avery se ohlédla přes rameno a vyskočila dobrých dvacet cenťáků do výšky.

Tony. Tak se jmenoval. Prvák, kterýho nedávno přijali do Jaseova bratrstva. Byl v té první skupině, kterou jsme porazili v beerpongu – ten, co málem padl na hubu. Neznal jsem ho, ale neměl jsem ho rád. A rozhodně se mi sakra ani trochu nelíbilo, co s Koláčkem prováděl.

Avery se otočila, jenže Tony k ní byl přilepenej jako chobotnice. Byl očividně namol a taky bylo

na první pohled jasný, že s ním Avery tančit nechce. Kdykoli se od něj odtáhla, on si ji přitáhl zpátky.

Zachvátil mě vztek. Zamířil jsem rychle k nim a nevšímal si, že na mě Jase volá. Byl jsem v polovině garáže, když jí Tony vklouzl rukou na břicho.

„Pusť mě!“ zakřičela.

Chloupky na krku se mi zvedly, protože jsem v jejím hlase zaslechl skutečnej strach. Zakopl jsem –

zakopl, sakra – a vystřelil dopředu, protlačil se těmi, co mi stáli v cestě. Ani jsem je neviděl.

Záchvat zuřivosti měl chuť krve. Chytil jsem Avery za paži a odtáhl ji od Tonyho. Vyděšeně zalapala po dechu, ale já jako bych uslyšel zahřmění, když jsem strčil do Tonyho. Ten kretén klopýtal dozadu a narazil na zeď.

Ve vteřině jsem byl u něj.

14. kapitola

Chystal jsem se mu rozbít hubu. Nic víc, nic míň. Dotýkal se jí a každýmu, kdo měl aspoň slepičí mozek, muselo být jasný, že nechtěla, aby na ni sahal.

Praštil jsem ho do prsou, narazil jsem ho zpátky na zeď a druhou ruku sbalil do pěsti. „Co to kurva bylo, ty vole? Blbě slyšíš, nebo co?“

„Omlouvám se.“ Tony zvedl ruce a třásl se. „Jenom jsme tancovali. Nic jsem tím nemyslel.“

„Came,“ vykřikla Avery.

Strčil jsem do Tonyho, protože začal zase mluvit. Najednou mi stál za zády Jase a chytil mě. Táhl mě pryč a Tony se sesunul na stěnu.

„Musíš se do prdele zklidnit,“ mluvil na mě Jase.

Snažil jsem se mu vykroutit. „Zatraceně, pusť mě, Jasi.“

„Ne, kurva.“ Postavil se čelem ke mně, položil mi ruce na hrudník. „Tohle nesmíš, pamatuješ?

Dostat se do rvačky je to poslední, co právě teď potřebuješ. Takže padej pryč.“

Krev se ve mně vařila. Měl jsem chuť tomu klukovi rozbít držku, ale Jase… Zatraceně, Jase měl pravdu. Nemůžu se porvat. Moje podmínka by byla v háji, a to jsem nemohl rodičům udělat, ani Avery.

Avery.

Otočil jsem se. Mezi námi se utvořil dav. Stála vedle Brittany, v obličeji bledá a oči se jí leskly neprolitými slzami. Zamířil jsem k ní, ale Jase mi v tom zabránil.

„Musíš se uklidnit, než uděláš cokoli dalšího.“

Vedle mě se najednou objevil Ollie a strčil mi do ruky pivo. „Jase má pravdu, kámo. Avery bude v pořádku, ale ty…“ Jednou v životě se tvářil vážně a zavrtěl hlavou. „Musíš vychladnout.“

Nechal jsem je, aby mě vystrčili ze dveří. Když jsem vzhlédl, Avery jsem v davu nenašel. Zmizela.

Seděl jsem na okraji postele, na níž spával v tomhle baráku Jase, vytáhl jsem telefon a poslal Avery krátkou esemesku. Jase zabouchl dveře, ale nevšímal jsem si ho a čekal na odpověď. Neměl jsem jim dovolit, aby mě sem odtáhli. Ollie si právě teď hrál za dveřmi na ochranku. Měl bych být s Koláčkem a ujistit se, že je v pořádku.

„Co to do tebe k čertu vjelo?“

Zadíval jsem se na Jase. „Dřív tančila.“

Obočí mu vystřelilo vzhůru. „Cože, sakra?“ vykřikl. „Co to s tím má kurva co společnýho?“

Svěsil jsem hlavu do dlaní a pokrčil rameny. Neměl jsem tušení, co to s tím má k čertu co dělat, ale měl jsem takovej pocit, že tancování pro Avery – to, aby sama tančila – znamenalo moc.

Jase zaklel, otočil se dokola a zastavil se přímo přede mnou. „Co se s tebou děje, Came? Takhle rychle se normálně nevytočíš. Nenecháš se rozhodit kvůli každé…“

„Neopovažuj se říct nějakou blbost.“ Vystrčil jsem bradu a přimhouřil na Jase oči, zatímco mnou projel nával vzteku jako nezastavitelný vlak. Vyskočil jsem na nohy. „Dotýkal se jí, Jasi. Chňapal po ní a…“ Zarazil jsem se dřív, než bych řekl něco, co jsem nechtěl, ale co se mi tvořilo na jazyku.

„A co?“

„To kurva myslíš vážně?“ vyjel jsem po něm, ale Jase neustoupil. Stál pár cenťáků přede mnou.

„Co? Nevadí ti, když nějakej chlap…“

„Sakra, ne. Vadí mi to, ale proboha svatýho, Came, byl to nadranej vůl a bažant a my oba jsme už viděli mnohem horší věci než tohle.“ V očích mu stříbrně zablýsklo, jasný znamení, že nad sebou ztrácí kontrolu. Fajn. Já taky. Už zase. „A než začneš tvrdit, žes zasáhl i v těch situacích, já to vím. Oba jsme zasáhli, ale nikdy ses nesnažil utrhnout chlapovi hlavu.“

Měl pravdu. Sakra, měl. „Tohle je něco jinýho.“

„Protože jde o ni?“

Z toho, jak řekl „o ni“, jsem měl chuť prorazit pěst zdí. „Měl by sis radši, brácho, dávat pozor na jazyk, co dalšího řekneš.“

Divoce vytřeštil oči a zvedl ruce. „Hele, Avery se zdá jako milá holka. Fakt jo, ale co vím, vy dva spolu nechodíte.“

„A co?“ hodil jsem po něm.

Jase se tvářil, jako by to byl teď on, kdo chce prorazit pěst mnou. „Kolikrát že tě poslala do háje?

A ty se chováš jako její nasranej majetnickej přítel, ale to poslední, co potřebuješ, je dostat se

do rvačky. Nebo ti musím připomenout, že jestli to uděláš, porušíš podmínku a skončíš za mřížema? Ne ve vězení, ale…“

„Nemusíš mi to připomínat.“ Otočil jsem se a zajel si rukama do vlasů. „Nechápeš to.“

Neodpověděl hned. „Máš pravdu. Nechápu, jak tě ta holka vodí za ptáka. Napadlo tě někdy, že si s tebou z kdovíjakýho podělanýho důvodu jenom hraje?“

Prudce jsem se k němu otočil, ruce sbalené v pěsti. Kdyby nebyl můj nejlepší kámoš, ten, co mi vytáhl hlavu ze zadku, když jsem byl v domácím vězení, dostal by pěstí do brady. Několikrát jsem se zhluboka nadechl, než jsem odpověděl. „Ona taková není, Jasi. Chápu, že máš problém tomu uvěřit. Je mi to jasný. Osud si s tebou zahrál tak, že si to ani nechci představovat, jenže ona taková není.“

Jase potřásl hlavou, otočil se a opřel se o zavřené dveře. „To říkají všichni chlapi, než s nima ženská královsky vyjebe.“

„Avery je jiná,“ ujistil jsem ho a zase vytáhl mobil. Žádná odpověď. Měl jsem z toho divnej pocit.

„Neznáš ji tak jako já. Vůbec ji neznáš.“

Zíral na mě a přejel si dlaní po bradě. „Právě teď nepoznávám ani tebe.“ Nevěděl jsem, jak na to odpovědět.

„Co na ní je?“ zeptal se, jako by chtěl opravdu pochopit, proč mě přitahuje, když jsem tomu sotva rozuměl já sám. „Není jako žádná jiná holka, se kterou sis vyrazil. Je zatraceně divná a tichá. Je pěkná, ale…“

„Je sakra nádherná,“ přerušil jsem ho. Jen ať si zkusí nesouhlasit. Nezkusil. „Stojí ti za to?“

„Jo,“ přikývl jsem a zase pohlédl na telefon. Pořád nic. „Jo, stojí, a musím se ujistit, že je v pořádku.“

„Came…“

„Z tohohle pokoje právě teď odejdu a ty mě nezastavíš.“ Když se Jase nepohnul, tiše jsem zaklel a připomenul si, že tohle dělá jenom proto, že je můj kámoš. „Nejdu nikomu rozbít hubu. Jdu najít Avery. Všechno ostatní je mi ukradený.“

Jase se zadíval stranou, sval na čelisti mu cukal. Zavrtěl hlavou. „Jsem si jistej, že je v pořádku, Came.“

„Nevíš…“ Odmlčel jsem se a protřel si místo na prsou, zatímco se bílé stěny pokoje kolem mě rozmazaly. Hrudník se mi stáhl. „Nerozumíš tomu, Jasi. Myslím… myslím si, že se jí kdysi přihodilo

něco hnusnýho.“

Zatvářil se chápavě a ustoupil stranou. „Sakra.“

„Jo,“ zamumlal jsem a po zátylku mi přeběhl mráz. „Sakra.“

Jak jsem zíral na Brittany, srdce mi prudce bušilo. „Tys ji neviděla?“

„Ne.“ Zavrtěla hlavou a andělská křídla jí povadla. „Když jsi odešel s Jasem a Olliem dovnitř, řekla mi, že potřebuje na vzduch, ale nevrátila se.“

„Kruci.“ Shlédl jsem na mobil a znovu vytočil její číslo. Vyšel jsem na příjezdovou cestu a zaklel, když to nezvedala. Ani venku, ani vevnitř jsem neviděl Tonyho, ovšem pochyboval jsem, že by ji sledoval. Jase měl pravdu. Ten kluk byl jenom opilej pitomec. To mi však neprozradilo, kde je Avery.

A díval jsem se všude.

Brittany přišla za mnou. „Nezvedá telefon mně ani Jacobovi. Myslím si, že už tady ani není.“ Odmlčela se a odhodila si vlasy z obličeje. „Zajedu k ní…“

„Ne.“ Sevřel jsem mobil. „Pojedu já.“

„Ale…“

„Dám ti vědět, až ji najdu,“ řekl jsem už na odchodu a potom se rozběhl ke svému autu zaparkovanému poblíž slepé uličky.

Zabouchl jsem dveře, nastartoval a rychle se rozjel ulicí. V žaludku se mi tvořil ledovej balvan.

Ten strach v jejím hlase… Byla úplně vyděšená, když po ní Tony chňapl. Ten strašnej pocit se vrátil. Přestože jsem si ho nechtěl všímat a snažil se ho vystrnadit z hlavy, dál už to nešlo. Něco se jí přihodilo. Co přesně, tím jsem si nebyl jistej.

Cestou domů jsem se jí pokoušel dovolat, ale jak se dalo očekávat, bez úspěchu. Svíral jsem volant tak silně, až mi zbělely klouby. U domu jsem zajel na první volné parkovací místo a utíkal přes parkoviště. Nemělo cenu kontrolovat, jestli tady má auto. V té tmě bych stejně tak úspěšně mohl hledat jehlu v kupce sena.

Žaludek jsem měl staženej na uzel, když jsem dorazil do našeho patra a zaklepal na její dveře.

Jestli neodpoví, vykopnu dveře, a jestli tam nebude, prohledám celou tuhle zatracenou zemi.

Pak se dveře otevřely a Avery v nich stála s opuchlýma zarudlýma očima a s rozmazanou řasenkou po tvářích.

Ale byla v pořádku. Byla v pořádku.

Se srdcem až v krku jsem vešel dovnitř, pevně ji objal a přitiskl si ji k hrudi. Svíral jsem ji u sebe a opřel si bradu o její skloněnou hlavu.

Nejdřív jsem mlčel, protože jsem si nevěřil, a když jsem našel odvahu promluvit, sevřel jsem pevně prameny jejích vlasů. „Ježíši Kriste, proč zatraceně nezvedáš telefon?“

Odpověděla, aniž by zvedla hlavu. „Asi jsem ho zapomněla v autě.“

„Kruci, Avery.“ Odtáhl jsem se a sevřel její obličej v dlaních. „Vytáčel jsem tvoje číslo pořád dokola – a stejně tak Brittany a Jacob.“

„Omlouvám se. Neudělala…“

„Tys brečela.“ Zvedl se ve mně vztek. „Do prdele, tys brečela.“

„Ne, já ne…“

„Podívala ses do zrcadla?“ Když zavrtěla hlavou, zavřel jsem za sebou dveře a vzal její malou ruku. „Pojď.“

Ztěžka polkla, ale nechala mě, abych ji táhl za sebou. Odvedl jsem ji do koupelny a rozsvítil.

Zprudka se nadechla, když zahlédla v zrcadle svůj odraz. „Proboha.“ Naše pohledy se v zrcadle střetly a pak sklopila hlavu do dlaní. „Dokonalý, prostě dokonalý.“

„Není to zas tak hrozný, zlatíčko.“ Hruď se mi svírala, zatímco jsem jemně tahal za její ruce.

„Posaď se.“

Avery se posadila na sklopenou záchodovou mísu a hleděla dolů na svoje prsty. „Co tu děláš?“

Popadl jsem žínku a namočil ji ve vodě. Klekl jsem si před Avery. Nevírou jsem nejdřív nemohl promluvit. „Co tu dělám? To myslíš vážně?“

„Asi ne.“ Nezvedla oči.

„Podívej se na mě. Zatraceně, Avery, podívej se na mě.“

Prudce zvedla hlavu a oči přimhouřila tak, že jsem viděl jen úzké hnědé škvírky. „Šťastnej?“

Stiskl jsem čelisti a zaskřípal zuby. „Proč bych sem asi tak chodil? Odešla jsi z večírku a nikomu jsi nic neřekla.“

„Řekla jsem…“

„Řekla jsi Brittany, že potřebuješ na vzduch. To bylo před třema hodinama, Avery. Mysleli si, že

jsi se mnou, ale když mě pozdějc zahlídli, zjistili, že to tak není. Po tom, co se stalo s tím kreténem, je to vyděsilo.“

Zatvářila se provinile. „To jsem nechtěla. Jenom jsem zapomněla telefon v autě.“

Tiše jsem jí žínkou otřel tváře a odstranil ten zničenej make-up. „Nemusela jsi odjet.“

„Zpanikařila jsem. Ten kluk… vlastně nic špatnýho neudělal. Jenom mě překvapil a já se vylekala.

Pokazila jsem večírek.“

„Nic jsi nepokazila. A ten zkurvysyn na tebe neměl co sahat. Kurva. Slyšel jsem, jak mu říkáš, ať tě pustí, takže tě musel slyšet taky. Možná jsem neměl reagovat tak… prudce, ale do prdele s tím.

Chňapal po tobě a mně se to nelíbilo.“

Svěsila ramena. „Nemusel jsi sem chodit. Měl jsi zůstat na večírku a bavit se.“

Upřímně jsem nemohl uvěřit tomu, že si myslela, že bych měl být na večírku, zatímco ona tady brečí. Pozorovala mě a tvářila se trochu zmateně. „Jsme kamarádi, je to tak?“

„Jo.“

„A tohle kamarádi dělají. Hlídají se navzájem. Brittany a Jacob by tu byli s tebou, ale já je přiměl, aby zůstali na večírku.“

„Musím si zajít pro telefon a zavolat…“

„Napíšu Brittany. Vzal jsem si na ni číslo.“ Posadil jsem se a díval se na ni. „Ale to, že tě ani nenapadlo, že se po tobě budeme shánět… Ani nevím, jak to nazvat.“

Otevřela ústa, potom zavrtěla hlavou a začala stáčet pohled stranou. Položil jsem jí dlaň na tvář a zarazil ji. Palcem jsem setřel poslední slzy. Zvedla vlhké řasy. Dal bych cokoli za to, abych mohl zabránit tomu, aby plakala.

„Proč jsi brečela? Počkej, ublížil ti ten zmrd? Protože jestli jo…“

„Ne! Vůbec ne.“

„Tak proč?“ Zadržel jsem dech, když se opřela o mou dlaň. „Povíš mi to?“

„Já nevím. Prostě jsem se chovala jako malá holka.“ Povytáhl jsem obočí. „Víš určitě, že to je všechno?“

„Jo,“ zašeptala.

Šlo o víc, určitě jo, ale jak jsem se na to měl zeptat? Nevěděl jsem. „Jsi v pořádku?“ Avery přikývla.

Sjel jsem rukou níž a otřel se náhodou palcem o její ret. Když jsem to udělal, tiše se nadechla.

Naše oči se střetly. Zasáhl mě stejnej pocit, jako když jsme byli na párty. Toužil jsem ji políbit. Chtěl jsem, aby zapomněla na Tonyho, na večírek a na všechny ty slzy. Ale nechtěl jsem, aby při našem prvním polibku ochutnala svoje slzy.

Překonal jsem prostor mezi námi, přitiskl čelo na její a tiše vydechl: „Někdy mě doháníš k šílenství.“

„Promiň.“

Odtáhl jsem se a hleděl na její tvář. „Už nikdy takhle neutíkej, jasný? Byl jsem podělanej strachy, když jsem tě nemohl najít a nikdo nevěděl, kde jsi.“

Avery na mě zírala a potom se nahnula dopředu a políbila mě na tvář. Šíleně mě tím zaskočila.

Vykulil jsem oči a zaklonil se. Nedokázal jsem od ní odtrhnout oči. Chtěl jsem se vykašlat na to, že bych ji právě teď neměl políbit, ale zarazil jsem se. „Avery?“

„Came?“

Díval jsem se na ni úplně vážně. „Pojď se mnou na rande.“

Na desetinu vteřiny zaváhala, pootevřela rty a na tvářích jí rozkvetly dvě růžové skvrnky, ale potom promluvila. Nejdřív jsem si myslel, že špatně slyším, jenže tak to nebylo.

„Ano,“ odpověděla.

15. kapitola

Když mě následující středu vyhledala Brittany před budovou sportovního managementu, opravdu jsem neměl tušení, co může chtít.

„Můžeme si promluvit?“ zeptala se zabalená do neonově růžové mikiny. Obličej jí rámovaly krátké prameny blond vlasů.

„Jasně.“ Zavedl jsem ji na jednu z prázdných laviček. „Je Avery v pořádku?“

Zkroutila rty a nahnula se dopředu. Z jejího oblečení byl mírně cítit cigaretovej kouř. V ruce obracela zapalovač. „Je tak v pořádku, jak jen Avery může být.“

Otočil jsem k ní hlavu a lehce se zamračil. „Jak to myslíš?“

Upřela na mě pohled. „No tak, Came. Vždyť trávíš s Avery každou volnou chvíli…“ Odmlčela se, potřásla hlavou a stiskla rty. „Každopádně mi prozradila, že konečně souhlasila, že s tebou půjde

na rande. Je to tak?“

Přestal jsem se mračit, ale fakt jsem neměl tušení, kam tenhle hovor povede. „Jo, souhlasila.

V sobotu večer si někam vyrazíme.“ Nebo jsem tomu aspoň věřil. „Pokud si to teda nerozmyslela a nepřijde.“

Brittany zavrtěla hlavou. „Ne. Nemyslím, že nepřijde.“

„Fakt?“

Zasmála se. „No, s ní fakt nikdy nevíš.“

„To je pravda.“ Odmlčel jsem se a otočil se k ní. „Takže, pochybuju, že sis jenom chtěla potvrdit, že souhlasila.“

„Ne.“ Zhluboka se nadechla, opřela se a otáčela v prstech modrým zapalovačem. „Budu k tobě upřímná, jo?“

„Dobře.“

Vzhlédla, zadívala se na mě jasnýma očima a já jsem měl co dělat, aby mě její vážnej výraz nerozesmál. „Avery tě má opravdu ráda. Vím, že to asi nedává najevo, ale je to tak.“

Uvolnil jsem se. „Vím, že jo.“

Zvedla obočí. „Ale máš ty fakt rád ji?“ Další hodina skončila a chodník zaplnil dav lidí. Aspoň bránili větru, aby se do nás vší silou opíral. „Protože já vím, jakej jsi byl na střední, a můžeš mít kteroukoli holku tady v kampusu, ale ty chceš tu, která tě odmítla.“

„A co?“ Založil jsem si paže. „Co to s tím má společnýho?“

„Znamená pro tebe jenom výzvu?“ zeptala se a dál se mi přitom dívala do očí. „Protože jestli si s ní chceš vyjít, protože je nepřístupná, přísahám bohu, že tě vykleštím.“

Vyprskl jsem smíchy. „Vykleštíš?“ Přimhouřila oči. „Nedělám si srandu.“

Měl jsem co dělat, abych se přestal smát, přikývl jsem a snad jsem se zatvářil vážně. „Věřím ti.“

„Dobrá.“ Přikývla. „Ale neodpověděl jsi mi na otázku.“

Kousl jsem se zevnitř do tváře. „Mám ji rád, Brittany. Nejde o výzvu, ani o žádnou takovou blbost.

A jakej jsem byl na střední… Takovej teď očividně nejsem.“ Zhluboka jsem se nadechl a pomalu vydechl. „A vím, že ona je… jiná.“

Brittany zase přikývla a nic na to neřekla. Na jednu stranu jsem byl rád, že si někdo další všiml Averyina podivného chování a že se jí mohla svěřit, ale na druhou stranu jsem se cítil nepříjemně.

Zadíval jsem se na ni. „Řekla ti něco?“

„O tobě?“

„Ne,“ zasmál jsem se. „Řekla ti…?“ Pořád jsem nevěděl, jak se na to zeptat. Naštěstí Brittany došlo to, co jsem nebyl ochotnej vyslovit nahlas.

„Na tý párty se chovala divně, takže jsem se jí na to druhej den zeptala.“ Brittany vstala a strčila si zapalovač do kapsy džín. Jak jsem čekal, co dodá, stáhl se mi žaludek. Popadla popruh tašky.

„Tvrdila mi, že se jí nic nestalo.“

Dech se mi zadrhl někde v hrdle. „Věříš jí?“

Přešlápla dozadu, pak dopředu a ztišila hlas. „Podívala se mi zpříma do očí a řekla, že se nic nestalo. Nevím, čemu mám věřit. A co ty?“

„Nevím, ale jsi její kamarádka, řekla by ti to.“ Aspoň jsem v to doufal. „Nemyslíš?“

„Asi jo,“ vydechla a mírně se usmála. „Musím běžet, ať nepřijdu pozdě na historii. Čau.“

„Hej,“ zavolal jsem za ní. Brittany se otočila. „Co je?“

„Seš dobrá kámoška.“

Usmála se a vytáhla z tašky cigaretu. „Já vím.“

Když jsem si přes hlavu přetahoval černej svetr a pak šel hledat boty, byl jsem napjatej jak struna. Nevzpomínal jsem si, kdy naposledy jsem byl takhle nervózní, ale dávalo to smysl. Kolik tejdnů – sakra, měsíců – to trvalo, než jsem z Koláčka vydoloval souhlas? Měl jsem důvod bejt nervózní.

Vytratil jsem se z bytu, než se mohl objevit Ollie. Srdce mi bušilo jako zvon a hlavou mi toho běželo tolik, že bych jeho blbým poznámkám jen těžko čelil.

Když jsem zaklepal na Koláčkovy dveře, skoro okamžitě se otevřely. Jakmile jsem Avery spatřil, nervozita se proměnila v něco úplně jinýho.

Tmavě zelená halenka, co měla na sobě, se hodila k jejím vlasům a pleti. Zčásti jsem ani nemohl uvěřit tomu, že jsem si něčeho takovýho všiml a málem o tom začal skládat poezii. Náramek měla jako vždycky na místě. Zalétl jsem pohledem na úzké džíny zastrčené do černých kozaček a zpátky nahoru, na měkké rudé vlny stočené okolo jejích ňader.

Ztěžka jsem polkl. „Vypadáš… opravdu, opravdu krásně.“ Avery sklopila bradu a já vstoupil do bytu. „Děkuju. Ty taky.“

Zakřenil jsem se a opřel se o opěradlo pohovky. „Připravená? Máš bundu?“

Avery se prudce otočila a skoro utekla zpátky do chodby. Vrátila se s černým kabátem a zamířila ke dveřím. Zvedl jsem a podal jí její kabelku.

„Děkuju.“ Tváře jí zahořely a potom zadýchaně dodala: „Připravená.“

„Ještě ne docela.“ Zadržel jsem ji, odhodil jí prameny vlasů dozadu a začal jí zapínat kabát.

„Venku mrzne.“

Avery mě pozorovala, jak prostrkávám knoflíky dírkami. Když jsem se mírně otřel klouby prstů o kabát v místech, kde se sladce vzdouval okolo jejích ňader, zachvěla se tak, že jsem zatoužil přitáhnout si ji blíž.

„Dokonalé,“ zamumlal jsem a přinutil se spustit ruce. „Teď jsme připraveni.“

Otevřel jsem dveře, a sotva jsme vyšli na chodbu, z našeho bytu se vyřítil Ollie, v jedné ruce svíral mobil, ve druhé vrtícího se Rafaela.

Co to sakra…?

„Úsměv!“ Vyfotil nás. „Mám pocit, jako by moje dvě děti šly na maturitní ples.“

Ježíši Kriste.

„Tohle budu mít do alba. Bavte se!“ Zakřenil se, zalezl do bytu a zavřel za sebou dveře. Avery ke mně vzhlédla. „Hm…“

Hlasitě jsem se zasmál. „Panebože, on se asi zbláznil.“

„Tohle normálně nedělá?“

„Ne.“ Položil jsem jí ruku kousek nad pas. „Raději už pojďme, nebo ještě bude chtít jít s námi.“ Uculila se. „I s Rafaelem?“

„Rafael by mi nevadil, ale Ollie určitě.“ Zašklebil jsem se, když jsme došli ke schodišti. „Aby tě něco na tomhle rande rozptylovalo, je to poslední, co bych si přál.“

„Proč já?“ vyhrkla Avery a potom pevně zavřela oční víčka. „To nic, nemusíš odpovídat.“

Malý plamen svíčky na ubrusem pokrytém stole mezi námi se zamihotal. Objednali jsme si jídlo a Avery nervózně přeskakovala od jednoho tématu k druhému, zatímco uždibovala chleba.

To, co vyprovokovalo její otázku, byla pravda. Řekl jsem jí, že si nemusí dělat starosti s tím, aby mě ohromila. A ona se na mě zadívala, jako bych se praštil do hlavy, a položila mi tuhle otázku.

Nemohl jsem ani uvěřit, že se na to zeptala. Občas mě ta ženská totálně omráčí. Servírka nám přinesla jídlo a asi na dvě minuty nás přerušila. „Odpovím na tu otázku.“ Přikrčila se. „Nemusíš.“

Zvedl jsem skleničku a přes její okraj se na Koláčka zadíval. „Ne, myslím, že musím.“

„Vím, že je to hloupá otázka, ale ty jsi nádherný kluk, Came.“ Pevně sevřela příbor. „Jsi milý

a zábavný. Jsi chytrý. Odmítala jsem tě dva měsíce. Mohl jsi jít na rande s někým jiným, ale sedíš tady se mnou.“

Usmál jsem se. „Jo, jsem tu s tebou.“

„S holkou, která nikdy dřív na rande nebyla.“ Vzhlédla a střetla se s mým pohledem. „Tomu se dá těžko uvěřit.“

„Takže, jsem tady s tebou, protože chci – protože se mi líbíš. Ne… nech mě to dokončit.“ Zatvářila se jednoznačně pochybovačně. „Jak už jsem ti jednou řekl… jsi jiná – v dobrém slova smyslu, takže se přestaň tvářit takhle.“

Přimhouřila oči.

„A musím přiznat, že párkrát, když jsem tě požádal o schůzku, jsem věděl, že nebudeš souhlasit.

Ale možná, že i když jsem se neptal vážně, vždycky jsem vážně chtěl, aby sis se mnou vyšla. Rozumíš tomu? A rád s tebou trávím čas.“ Strčil jsem si do úst kousek masa. „A navíc si myslím, že jsem zatraceně dobrej úlovek na to, že je to tvoje první rande.“

„Ach, bože.“ Zasmála se a pokožka kolem očí se jí zvrásnila. „Nemůžu uvěřit, že jsi o sobě řekl, že jsi dobrej úlovek.“

Pokrčil jsem rameny. „Jsem, tak co. Teď si sněz to kuře, jinak ho sním já.“ Snědla ho.

A navíc se konečně uvolnila dost na to, aby se cítila příjemně. A copak to není to nejdůležitější, o co na rande jde? Líbilo se mi to.

„Co máš v plánu na Díkůvzdání?“ zajímal jsem se. „Pojedeš domů do Texasu?“ Zašklebila se. „Ne.“

„Nepojedeš domů?“

Avery dojedla poslední zbytky kuřete. „Zůstanu tady. Ty pojedeš domů?“

„Pojedu, jenom ještě nevím přesně kdy.“ Nelíbilo se mi, že by tady měla zůstat sama. „Vážně

vůbec nepojedeš domů? Je to dlouhé volno – devět dní. Dost času.“

„Moji rodiče… jsou na cestách, takže zůstanu tady.“ Uhnula očima. „Pořádají tvoji rodiče na Díkůvzdání tu velkou večeři?“

„Jo,“ odpověděl jsem jako duchem nepřítomnej.

Zaplatil jsem a zamířili jsme do mrazivé noci. Zatímco jsme kráčeli přes ztemnělé parkoviště, objal jsem Avery kolem ramen a přitáhl si ji blíž. Neodtáhla se, zůstala přilepená k mému boku.

„Chutnala ti večeře?“ zeptal jsem se v autě a promnul si ruce.

„Ano. Děkuju za jídlo. Chci říct za večeři. Děkuju.“ Zavřela oči, a přestože byla velká tma na to, abych ji viděl, věděl jsem, že se červená. „Děkuju.“

„Nemáš zač.“ Zakřenil jsem se. „Já děkuju, že jsi konečně svolila, abych tě někam vzal.“

Váhavě se na mě usmála a mezi náma se rozhostilo příjemný ticho, což bylo dobře. V myšlenkách jsem se vracel k tomu, že nemá žádný plány na Díkůvzdání. Nezdálo se mi správný, aby někdo trávil svátky sám. Něco mě napadlo, a přestože jsem pochyboval, že bude Avery souhlasit, musel jsem to zkusit.

Když jsme se vrátili domů, zastavili jsme se před jejími dveřmi a měl nastat ten nejtrapnější okamžik na jakémkoli rande. Částečně jsem se nemohl dočkat, až uvidím, jak to zvládne.

Avery se ke mně otočila s očima na mém hrudníku a pohrávala si s řemínkem kabelky.

„Takže…“ protáhl jsem to slovo a tiše se modlil, aby se ještě nerozloučila.

„Chceš jít dál?“ nabídla a já se uvnitř zaradoval. „Dáš si něco k pití? Mám kávu nebo horkou čokoládu. Nemám žádné pivo ani nic…“

„Horkou čokoládu bych si dal.“ Stačila by mi i voda z kohoutku. „Jen jestli máš ten druh s těmi malinkatými pěnovými bonbony.“

Koláčkův úsměv provedl něco legračního s mým hrudníkem. „Mám.“

„Pak mě veď, zlatíčko.“

Zatímco Avery zamířila do kuchyně, já šel do obýváku. Přinesla dva hrnky horké čokolády a sedla si na pohovku vedle mě. Sundala si boty a skrčila nohy pod sebe. Nikdo roztomilejší než ona neexistoval. Nikdy.

„Děkuju.“ Jeden jsem si vzal a pozoroval, jak se z něj kouří. „Mám na tebe otázku.“

„Střílej.“

Když jsem se napil, do rtů mě šťouchly malé bonbonky. „Na základě zkušeností z prvního rande, šla bys na druhé?“

Jemně se usmála. „Jako druhé obecně?“

„Obecně.“

„No, tohle bylo velice pěkné první rande. Kdyby bylo druhé taky takové, asi bych šla.“

„Hmm.“ Pozorně jsem se na ni díval. „Jako s kýmkoli, nebo…?“ Sklopila řasy. „Ne s kýmkoli.“

„Takže by to musel být někdo konkrétní?“ zajímal jsem se.

„Myslím, že musel.“

„Zajímavý.“ Když ke mně zvedla pohled, její oči byly měkké a hluboké. „Bude muset tenhle někdo konkrétní čekat další dva měsíce, když tě pozve na schůzku?“

Usmívala se u okraje hrnku. „Přijde na to.“

„Na co?“

„Jakou budu mít náladu.“

Zasmál jsem se. „Tak se připrav.“

„Dobře.“

„Chci s tebou jít znovu na rande – ne na večeři, protože mám rád změnu. Ale do kina.“ Poklepala si prstem na tvář. „Do kina?“

„Ale je to autokino, jedno z posledních kolem.“

„Venku?“ Oči jí zasvítily vzrušením.

„Jo. Žádnej strach. Se mnou ti zima nebude.“ Zavrtěla hlavou a usmála se. „Tak dobře.“

„Půjdeš se mnou do kina?“

Vtáhla si spodní ret mezi zuby a přikývla.

Počkat. Cože? To to bylo tak snadný? „Vážně mě nenecháš čekat další dva měsíce?“ Zavrtěla hlavou, jako že ne.

Tiše jsem se zasmál. Věděl jsem, že ta obtížnější část je ještě přede mnou. „Dobře. Co třeba ve středu?“

„Tuhle středu?“

„Ne.“

Opřela se. „Tu další středu?“

„Jo.“

Přimhouřila hnědé oči. „Počkej, ale to je středa před Díkůvzdáním.“

„Jo, to je.“

„Came, ale ty přece jedeš domů, ne?“

„Jedu.“

„A kdy?“ chtěla vědět. „Po filmu uprostřed noci nebo na Díkůvzdání ráno?“

„Víš, to autokino je kousek od města, kde bydlím. Asi patnáct kilometrů.“ Avery na mě vykulila oči. „Nechápu to.“

Dopil jsem zbytek čokolády, odložil hrnek stranou a přisunul se blíž k ní. „Jestli se mnou půjdeš na tohle rande, budeš se mnou muset jet domů.“

„Cože?“ Prorazila mi ušní bubínky a napřímila se. „Jet s tebou domů?“ Stiskl jsem pevně rty, abych se nezačal smát, a přikývl.

„Myslíš to vážně?“

„Úplně vážně. Pojeď se mnou domů, bude se ti tam líbit,“ navrhl jsem.

„Mám jet s tebou domů – jako do domu tvých rodičů? V podstatě na Díkůvzdání?“ Přikývl jsem a ona mě praštila do ramene. „Neutahuj si ze mě, Came.“

„Neutahuju si z tebe. Myslím to vážně. Mým rodičům to vadit nebude.“ Vzpomněl jsem si na to, co jsem řekl tátovi. „Vlastně si myslím, že budou rádi, že uvidí někoho jiného než jenom mě. A moje máma ráda hodně vaří. Čím víc strávníků, tím líp.“

Dál na mě zírala, pusu otevřenou.

To nevypadalo dobře. „Můžeme odjet, kdykoli budeš chtít, ale samozřejmě nejpozději ve středu odpoledne. Dopiješ tu svou čokoládu?“ Vzal jsem jí hrnek, když zavrtěla hlavou. „A můžeme se kdykoli vrátit zpátky.“

Avery mě pozorovala, jak to dopíjím. „Nemůžu s tebou jet.“

„Proč ne?“

„Kvůli stovce zcela jasných důvodů, Came. Tvoji rodiče si budou myslet…“

„Nebudou si myslet vůbec nic.“ To byla asi lež, ale to Avery nemusela vědět. Povzdychl jsem si.

„Tak dobře, podívej se na to takhle. Je to lepší, než abys seděla tady, sama, celý týden. Co budeš dělat? Sedět a číst si? A budu ti chybět, vím, že ti budu chybět. A pak budu muset strávit většinu času tím, že ti budu psát esemesky, a budu se cítit špatně, že sedíš sama doma a nemůžeš si ani zajít

do McDonaldu, protože mají na Díkůvzdání zavřeno.“

„Nechci, abys mě litoval. Nedělej z toho vědu. Nemám problém s tím, že tady zůstanu.“

„Nechci, abys tu byla sama, a to ty z toho děláš vědu. Jsem kamarád, co žádá svou kamarádku, aby s ním strávila volné dny na Díkůvzdání.“

„Ty jsi kamarád, co zrovna vzal kamarádku na rande!“ protestovala. Odložil jsem hrnek vedle svého. „No, to je dobrá připomínka.“

Zvedla polštář a držela si ho u hrudi jako štít. „Nemůžu to udělat. Navštívit rodinu na svátky? To je prostě moc…“

„Rychlé?“

„Jo.“ Divoce přikývla. „Příliš rychlé.“

„No, pak myslím, že je dobře, že spolu nechodíme, protože souhlasím, že v tom případě by to bylo moc rychlé.“

Naklonila hlavu na stranu. „Co… cože?“

Sebral jsem jí ten polštář a strčil ho za sebe. „Ty a já jsme dva kamarádi, co spolu šli na jedno rande. Možná na dvě, jestli se mnou pojedeš. Nechodíme spolu. Jsme jenom přátelé, co měli jedno rande. Takže pojedeme k nám domů jako kamarádi.“

„To, co říkáš, nedává smysl.“

„Ale dává. Dokonce jsme se ještě ani nepolíbili, Avery. Jsme jenom kamarádi.“ Brada jí spadla až pod gauč.

„Pojeď se mnou domů, Avery. Slibuju ti, že to bude fajn. Moji rodiče tě rádi uvidí. Užiješ si to a bude to lepší než cokoli, co bys tu dělala. A nic, vůbec nic se od tebe neočekává, jasný?“

Slovíčko „ne“ se jí už tvořilo na jazyku, ovšem pootočila hlavu a uhnula očima. Hleděla

na prázdné hrnky na stole. Uplynulo několik vteřin a potom se ke mně obrátila a zvedla zrak. Polkla.

„Fakt to tvým rodičům nebude vadit?“

Neříkala „ne“. To bylo dobré znamení. „Kamarády jsem vodil domů i dřív.“

„I holky?“ Když jsem zavrtěl hlavou, sevřela ruce. „A tvoji rodiče si opravdu budou myslet, že jsme jenom kamarádi?“

„Proč bych měl mít důvod jim neříct, že spolu chodíme, kdybychom spolu chodili? Když jim řeknu, že jsme kamarádi, budou to tak brát.“ Zadíval jsem se jí do očí a zadržel dech.

„Dobře. Pojedu s tebou,“ vyhrkla rychle. „To je šílený nápad.“

Chvíli jsem nedokázal myslet na nic jinýho, než že souhlasila. „Je to dokonalej nápad.“ A když byla v tak báječně svolné náladě… „Obejmeš mě?“

Zamračila se. „Cože?“

„Obejmeme se. Když to stvrdíme objetím, nemůžeš to vzít zpátky.“ Avery protočila panenky. „Bože můj, to myslíš vážně?“

„Velice vážně.“

Zabručela, zvedla se na kolena a napřáhla paže. „Tak dobře, objetí, abychom stvrdili naši dohodu, dřív než…“

Objal jsem ji kolem pasu a přitáhl si ji blíž. Jak jsem ji svíral, její noha se zapletla mezi moje.

Během okamžiku mě obklopila její vůně. „Dohoda je stvrzená, zlatíčko. Jedeš na Díkůvzdání k Hamiltonům.“

Zamumlala cosi nesrozumitelného a zvedla hlavu. Ústa jsme měli ve stejné výšce a v jejím výrazu se odrazilo pochopení. „Ty…“

Uchechtl jsem se a její rty se rozevřely. „Obratnej manévr, co? Dostal jsem tě přímo k sobě. Vzal bych tě za slovo.“

„Ty jsi tak zlej.“ V očích jí zasvítilo narůstajícím očekáváním.

„Jsem zlej ve všem, kde se to počítá. Musím se k něčemu přiznat.“ Sklonil jsem hlavu, dotkl se rty její hladké měkké tváře a na okamžik nad tím sladkým pocitem zavřel oči. „Lhal jsem ti.“

„V čem?“

Velmi opatrně, aby nevzala s křikem do zaječích, jsem pomalu sklouzl rukama po jejích zádech níž.

„Když jsem ti tvrdil, že vypadáš krásně, nebyl jsem docela upřímnej.“

„Nemyslíš si, že vypadám krásně?“

„Ne.“ Vyjel jsem rukou po její páteři nahoru a zastavil se až pod jejími vlasy. Přitiskl jsem se spánkem na její. „Dnes večer vypadáš nádherně.“

Její tichej dech mě zahřál. „Děkuju.“

Jestli ji políbím, budu si asi zahrávat se štěstím, ale byla tak blízko a neodtahovala se ode mě. Čekal jsem věčnost, abych ochutnal její rty. Srdce mi divoce bušilo a rozhánělo mi žílami horkou krev.

Když jsem přejel rty po jejím líčku, Avery se napjala, ale potom mi položila ruce na bicepsy. Když jsem se přiblížil k jejím rtům, skoro jsem mohl ochutnat stopu čokolády. Věděl jsem, že na nich zůstala. „Avery?“

„Co?“ Pulz mi tepal v několika částech těla. „Ještě nikdy ses nelíbala, že?“

„Ne,“ zašeptala.

„Tak jen abys věděla, tohle není polibek.“

Než mohla promluvit, přitiskl jsem rty na její ústa. Sotva to byl polibek, spíš jenom lehké zavadění o rty, ale šok, kterej zasáhl mý tělo, mi vyrazil dech z plic.

„Tys mě políbil.“ Avery sevřela moje paže.

„To nebyl polibek.“ Zachvěla se, když jsem se otřel rty o její. „Pamatuješ? Kdybychom se políbili, pak by to, že jedeš se mnou domů, mohlo znamenat něco mnohem vážnějšího.“

„Ach,“ vydechla. „Aha.“

„Tohle taky není polibek.“

Tentokrát jsem ji políbil doopravdy, přejížděl po jejích rtech, prozkoumával, jaké jsou. Byly měkké, jak jsem si myslel, úplně dokonalé. Když se ke mně naklonila a tiše si povzdechla, zachvátila mě vášeň živená něčím mnohem hlubším.

Tohle byl její první – já jsem jí dal její první polibek. Tohle už nám nikdo nevezme. Ať už se stane cokoli, teď nebo za měsíc, tohle budeme mít navždy. Zahalila mě čistě mužská pýcha.

Blíž – potřeboval jsem ji blíž, cítit její tělo pod svým. Položil jsem ji na záda, dotýkal se jí jenom ústy a její rty se proti mým pohybovaly. Líbala mě malými váhavými polibky, které byly bezelstné,

a proto totálně sexy.

Hluboce jsem si povzdechl a moje tělo se do ní toužilo zanořit, ale držel jsem se nad ní a nutil ji otevřít rty. Zachvěla se pode mnou a já se třásl touhou, jakou jsem nikdy dřív necítil. Otevřela ústa

a já vklouzl dovnitř, hrál jsem si s jejím jazykem a polibek prohluboval. Avery prohnula záda, a když

se její ňadra otřela o mou hruď, musel jsem dupnout na brzdy.

Zvednout hlavu bylo to nejobtížnější, co jsem kdy udělal. Zdálo se to proti přírodě, a ještě těžší to bylo, když jí uniklo zakviknutí, jak jsem skousl její spodní ret.

Ztěžka oddechovala, stejně jako já, pohled rozostřenej. „Pořád to ještě nebyl polibek?“

Posadil jsem se a vytáhl ji do sedu. Prohlížel jsem si její obličej, hledal náznak toho, že se jí to nelíbilo. Ale našel jsem pravej opak. Tváře měla zarudlé, oči vzrušené a hrudník se jí prudce zvedal a klesal.

Natáhl jsem ruku mezi nás, přejel palcem její spodní ret a naklonil se k ní. „Ne, to nebyl polibek.“ Otřel jsem se rty o její ústa a spolkl její sladkej dech. „To bylo na dobrou noc.“

„Holku?“

16.

kapitola

Hleděl jsem do stropu ložnice. „Jo, mami, holku.“

Na druhé straně telefonu se rozhostilo ticho. „Dámu?“

„Ano.“

„Opravdovou živou ženu?“ dotírala.

„Jako opak falešné mrtvé ženy?“

„Pšt!“ umlčela mě máma. „Skutečně s sebou přivezeš domů dívku?“ Začal jsem se mračit. „Proč zníš tak překvapeně?“

„Nikdy sis domů nepřivedl holku, Camerone. Ty… Počkej. Zlato!“ Ozval se nějaký šustot. „Zlato, Cameron si přiveze domů na Díkůvzdání opravdovou živou holku! Věřil bys tomu? Ne. Nemůžu… Cože…?“

„Ježíši Kriste,“ zavrčel jsem a pevně zavřel oči. Možná to nebyl tak dobrej nápad. Její hlas zazněl blíž u sluchátka. „Tvůj táta se ptá, jestli se jmenuje Avery?“

Plácl jsem se rukou přes oči. „Jo, jmenuje, ale je to prostě kamarádka. Myslím to vážně, mami. Je to jenom kamarádka, tak se nechovej jako blázen, až ji uvidíš, a nezačni nám plánovat svatbu.“

„To mě trochu urážíš,“ zlobila se. „Nezačala bych plánovat svatbu, leda bys ji přivedl domů na Vánoce.“

Zasmál jsem se. „To si zapamatuju.“

Po směšně dlouhé době, kdy mi trvalo přesvědčit mámu s tátou, že Avery je opravdu jenom kámoška, a kdy jsem se musel přemáhat, abych nespáchal otcovraždu, jsem zavěsil a odhodil telefon na polštář vedle sebe.

Když jsem si představil Koláčka doma u rodičů, na obličeji se mi pomalu začal tvořit úsměv.

Z obýváku se ozvalo zvonivé hihňání doprovázené tichým drsným smíchem Ollieho. Ani jsem se nemusel domýšlet, co se vedle děje.

Zavrčel jsem, vytáhl polštář zpod hlavy a připlácl si ho na obličej, abych ten zvuk neslyšel. Jako by nestačilo, že jsem pořád nadrženej. Nepotřeboval jsem ještě k tomu poslouchat amatérské porno v obýváku.

Byl jsem první, kdo ji políbil.

Hruď se mi nadmula pýchou a další části mého těla reagovaly stejně, což ničemu nepomáhalo.

Po našem rande jsem strávil většinu noci s rukou na péru. A skoro každou další noc potom. Když jsem byl poblíž ní, bylo to ještě horší, ale nedokázal jsem si od ní držet odstup. Šílel jsem z toho, že jsem ji znovu nepolíbil.

Když se zvuky z obýváku utišily, vykoukl jsem zpod polštáře. Opravdu jsem doufal, že ať už dělal vedle Ollie cokoli s kýmkoli, nebylo to na pohovce.

Já na tý věci musím sedět.

Přetočil jsem se na bok a popadl telefon. Nechtěl jsem to udělat, protože jsme se měli vidět zítra, až pojedeme k nám domů, ale byl jsem zoufalej, takže jsem se nedokázal zastavit a napsal jí.

Ahoj.

Odpověděla skoro okamžitě. Ahoj.

Zkroutil jsem koutky rtů. Copak děláš?

Čtu tvou textovku. Za chvíli přišla další. A čtu si napřed v učebnici historie.

Zasmál jsem se. Šprtko. Pitomče.

Lehl jsem si na záda a poslal jí další esemesku. Přiznej to. Co mám přiznat?

Těšíš se na zítřek.

Uběhla asi minuta. Posadil jsem se a zamračil se. Konečně přišla odpověď. Těším. To ti trvalo tak dlouho? Odeslal jsem. Styď se.

Cha. Promiň. Chtěla jsem, aby ses trochu zapotil.

Potřásl jsem hlavou, spustil nohy z postele, přešel ke dveřím a nakoukl ven. V obýváku byla tma, ale někdo tam byl. Dvě do sebe zapletená těla ležela na hromadě z polštářů a přikrývek. Ušklíbl jsem se a proplížil se kolem nich.

Poslal jsem jí ještě jednu zprávu. Klep. Klep.

Když jsem vyklouzl na chodbu, nahou hruď mi pokryla husí kůže. Telefon cinkl. Mrkl jsem na něj.

Ach jo. Kdo tam?

Křenil jsem se jako blázen, pospíšil si k jejím dveřím a zaklepal.

Asi za deset vteřin se dveře otevřely. S mobilem sevřeným v pravé ruce tam stála Avery. Otevřela ústa, pak je zaklapla a stiskla rty.

Opřel jsem se mezi dveřmi a nestydatě se usmíval, jak klouzala pohledem přes moje břišní svaly a hrudník a zastavila se na vytetovaném slunci. „Hele, holka, hele…“

Vyprskla smíchy a ustoupila. „Ty jsi… Ach, bože.“

„Jsem sexy divoch, já vím. Každopádně chci, abys přiznala ještě něco dalšího.“

Přitáhla si svetr víc k tělu a zírala na mě, zatímco si třela jednu nohu v ponožce o druhou. „Tobě není zima?“

„Jsem moc žhavej na to, abych cítil chlad.“ Obrátila oči v sloup. „Co chceš, abych přiznala?“

Vykouzlil jsem úsměv a naklonil se rychle vpřed. Její hrudník se prudce zvedl a rty se rozevřely, jako by očekávala polibek. Jak jsem se přiblížil, všiml jsem si, jak se jí zatřepotaly řasy, a zachvátila mě touha.

Ale nepolíbil jsem ji na rty. Zatraceně, toužil jsem po tom v té chvíli víc než po čemkoli jiným, ale věděl jsem, že musím s Koláčkem postupovat pomalu.

Tak jsem ji políbil na špičku nosu.

Avery ucukla, otevřela oči a na obličeji jí rozkvetl širokej úsměv. Tiše a jemně se zahihňala a já bych provedl hromadu blbostí, jen abych ten zvuk slyšel zase.

„Přiznej to,“ vydechl jsem chraplavě. „Líbilo se ti to.“

Oči jí těkaly a tváře zrudly. Naklonila hlavu na stranu. „Jo, líbilo.“

Teprve když jsem ležel zase ve své posteli, uvědomil jsem si, že na levém zápěstí neměla náramek, kterej pořád nosila.

Ta holka, co se včera v noci hihňala, dnes někam zmizela. Poslední hodinu našeho výletu si okusovala nehet tak dlouho, až jsem se divil, jestli z něj něco zbylo.

„Víš určitě, že to tvým rodičům nebude vadit?“ zopakovala asi posté a já asi posté přikývl.

„A zavolal jsi jim a zeptal se, že jo?“

Úkosem jsem se na ni podíval a nemohl ji nepoškádlit. „Ne.“

„Came!“ zapištěla.

Zasmál jsem se. „Dělám si legraci. Klid, Avery. Volal jsem jim den po tom, co jsi souhlasila, že pojedeš. Vědí, že přijedeš, a těší se, až se s tebou seznámí.“

Zle se na mě zadívala a zase si začala okusovat nehet na palci. „To nebylo vtipné.“

„Ale bylo.“

„Pitomče,“ zamumlala.

„Šprtko.“

Povytáhla koutek rtů. „Polib mi.“

„Ou.“ Hvízdl jsem. „Drsný slova. Pokračuj v tom a otočím to.“

„To zní jako dobrej nápad.“

„Byla bys rozrušená a topila se v slzách.“ Odtáhl jsem její ruku od úst. „Přestaň s tím.“

„Promiň. Blbej zlozvyk.“

„To je.“ Propojil jsem svoje prsty s jejími a položil naše spojené ruce na své stehno a držel je tam.

Abych ji rozptýlil, začal jsem jí povídat o dnešním baletním vystoupení své sestry. Tereza by se měla vrátit domů až zítra ráno. Zdálo se, že změna tématu zabrala. Abych se přiznal, když jsme se ocitli v úzkých uličkách našeho města, začal jsem bejt nervózní.

Nepřivedl jsem si holku domů už od střední školy a upřímně, to se ani nedalo počítat. Dřív šlo o něco jinýho.

Když jsem zastavil na červené, pohlédl jsem na Avery. Hleděla na vlajku Západovirginské univerzity vzdouvající se ve větru. Její ruku jsem pořád ještě držel ve své.

„Jsi tu se mnou?“ zeptal jsem se a stiskl její ruku.

„Jo.“ Oplatila mi stisk.

Když jsem vjel na soukromou cestu vedoucí k našemu domu, v hrdle mi vyschlo. Koutkem oka jsem pozoroval její reakci.

Vytřeštila oči, vysmekla mi ruku a předklonila se. Máma už začala s vánoční výzdobou.

Na hlavních dveřích a na oknech v prvním a druhém patře visely velké zelené věnce.

Zaparkoval jsem vedle garáže a s nepatrným úsměvem se otočil na Koláčka. „Připravená?“

Rychlý záblesk paniky na jejím obličeji mě vystrašil, že vezme nohy na ramena, ale potom přikývla a vystoupila. Když se chystala zvednout svou tašku, vzal jsem ji.

„Můžu to nést,“ namítla.

Pohlédl jsem na batoh, kterej jsem si hodil přes rameno. „Ponesu to já. Kromě toho si myslím, že růžová s modrými kytičkami se ke mně hodí.“

Nervózně se zasmála. „Moc ti to sluší.“

„To jsem si myslel.“ Čekal jsem na Koláčka, až dojde ke mně, a pak se vydal po břidlicové cestičce k domu. Mířili jsme ke kryté terase a minuli proutěnej nábytek, kterej táta ještě neschoval. Pohlédl jsem na Avery a ušklíbl se. „Vypadáš, jako by se o tebe pokoušel infarkt.“

„Tak hrozně?“

„Skoro.“ Přiblížil jsem se k ní, zastrčil jí uvolněnej pramen vlasů za ucho, sklonil se a zadíval se jí do očí. „Nemáš žádnej důvod být nervózní, ano? Slibuju.“

Zalétla pohledem na moje ústa. „Dobře.“

Jen s obtížemi jsem odolal nutkání vrhnout se na její ústa a ochutnat její jedinečnou chuť. Otočil jsem se, otevřel dveře a zalila mě vůně jablek. V žaludku mi zakručelo. Snad je to vůně jablečného koláče.

Vedl jsem vykulenou Avery mezi kulečníkovým a hokejovým stolem ke schodišti. Rozhlížela se

a její pozornosti nic neušlo. Zjistil jsem, že doufám, že se jí líbí, co vidí, což bylo divný, protože mi nic z toho nepatřilo.

„Tohle je chlapská zašívárna,“ vysvětlil jsem a vedl ji ke schodům. „Táta tady dole tráví hodně času. Tady je ten pokerový stůl, kde mi nakopal zadek.“

Mírně se usmála. „Líbí se mi to tady.“

„Mně taky.“ U paty schodiště jsem zaváhal. „Máma s tátou jsou pravděpodobně nahoře…“

Přikývla a odtáhla se. Vydala se za mnou po schodech a do obýváku. Na konferenčním stolku se povalovaly časopisy. Což znamenalo, že tady nedávno měla Tereza kamarádky.

„Obývací pokoj,“ poznamenal jsem, jak jsme místností procházeli. „A tohle je další obývací pokoj, nebo spíš pokoj, kde nikdo nesedává. Možná je to sedací pokoj? Kdoví. A tohle je jídelna, kterou nikdy nepoužíváme, ale…“

„My ale používáme jídelnu!“ zakřičela máma. „Možná jednou nebo dvakrát do roka, když máme návštěvu.“

„A vytáhneme slavnostní nádobí,“ doplnil jsem a zadíval se na Avery.

Zastavila se u konferenčního stolku a úplně zbledla. Otočil jsem se, chtěl jsem jí nějak pomoct, ale nevěděl jsem jak, a vzápětí do pokoje vtrhla máma. Zastrkávala si zrovna pramen vlasů zpátky

do culíku.

Máma přeběhla pokoj a objala mě, než jsem se mohl pohnout. „Ani nevím, kde to slavnostní nádobí je, Camerone.“

Uchechtl jsem se. „Ať je kdekoli, pravděpodobně se schovává před papírovými talíři.“

Máma se zasmála, odtáhla se a chytila mě za ramena. „Jsem ráda, že jsi doma. Tvůj táta mi začíná jít na nervy, jak pořád mluví o tom, že si musí vyrazit na lov.“ Zalétla pohledem na Avery a její úsměv se rozšířil. „A tohle musí být Avery?“

„Ach, bože, ne,“ řekl jsem. „Tohle je Candy, mami.“

Tváře jí zčervenaly, ustoupila a spustila ruce. „Ach, hm, já…“

„Jsem Avery,“ promluvila Avery a střelila po mně ostrým pohledem. Měl jsem chuť ji políbit.

„Pamatujete si to správně.“

Máma se prudce otočila a praštila mě do paže. Štíplo to. „Camerone! Ach, proboha, myslela jsem si…“ Praštila mě ještě jednou a já se zasmál. „Jsi hroznej.“ Zavrtěla hlavou a obrátila se zpátky

k Avery. „Musíš být trpělivá mladá dáma, když jsi přežila cestu sem s tímhle idiotem.“ Avery zamrkala a vyprskla smíchy. Jasně že se tomu zasmála. „Nebylo to tak hrozné.“

„Och.“ Máma se na mě přes rameno ohlédla. „A je dobře vychovaná. To je v pohodě, já vím, že můj syn je… dáreček. Mimochodem, můžeš mi říkat Dani. Dělají to tak všichni.“

A než se Avery nadála, objala ji. Nevím proč, ale když jsem je viděl takhle pohromadě, sevřela se mi hruď. Srdce mi začalo opět bít, když jsem si všiml, že se Avery uvolnila a objala mámu taky.

„Děkuju, že jste mi dovolili, abych přijela,“ promluvila Avery.

„To nic není, máme rádi společnost. Tak pojď, ať se seznámíš s tím chlapem, co si myslí, že je moje lepší polovička. A raději se předem omlouvám, jestli s tebou začne mluvit o tom, kolik toho tenhle víkend uloví.“

Díval jsem se, jak máma převzala velení a vedla Koláčka domem. Moje srdce pořád ještě nepřestalo bít jako kladívko do tvrdohlavého hřebíku.

Avery se ohlédla přes rameno, vyhledala mě očima, a když se naše pohledy střetly, usmála se. Mrkl

jsem na ni a…

A její úsměv se rozšířil.

17. kapitola

Jak jsem pozoroval Avery se svou sestrou, nejdřív mě to bolelo. Avery byla skoro nesnesitelně stydlivá a moje ségra, bůh jí pomoz, ji musela zatáhnout do hovoru o kdečem, jemně ji postrkovala. Ale nakonec se uvolnila a povídala si s Terezou o tancování, a dokonce se nabídla, že ségře pomůže nachystat stůl na večeři.

Sotva jsme s tátou osaměli, otočil se v křesle ke mně a lehce se usmál. „Je to hodná holka, Camerone.“

„Já vím.“

„Myslím tím, že je opravdu hodná.“

Pohlédl jsem na něj a zvedl obočí. „Já vím.“

Táta si mě pozorně prohlížel a pořád se podivně usmíval. „Šla už s tebou někdy na rande?“ Pousmál jsem se. „Co myslíš?“

„Myslím, že odpověď znám.“ Táta naklonil hlavu. „Chodíte spolu?“

„Ne. Řekl jsem tobě i mámě pravdu. Není to moje holka.“ Odmlčel jsem se a zamyslel se nad hovorem mezi mámou a Koláčkem, kterej jsem dnes zaslechl. Když ji přivezu domů na Vánoce, pak už bude moje holka. „Zatím.“

Táta vypadal, že se začne smát, ale zarazil se. Otevřel oči, otočil ke mně hlavu a vážně se na mě zadíval. „Řekl jsi jí o tom, co se ti stalo?“

Žaludek se mi zkroutil. Věděl jsem, o čem mluví, ale neodpověděl jsem.

Táta si povzdechl. „Hochu, víš, jak se kvůli tomu cítím já. Bylo to nezbytně nutné a správné? Ne.

Ale kdybys to neudělal ty, provedl bych to já. Ale jestli to s ní myslíš vážně, musíš si s ní o tom promluvit. Tajemství jsou… No, někdy jsou nutná a někdy zničí všechno, co by mělo šanci vyrůst. Chápeš, co myslím?“

Přistihl jsem se, že přikyvuju, a zalétl jsem pohledem na místo, odkud Avery se ségrou zmizely.

Cítil jsem nepříjemnej pocit v žaludku. Věděl jsem, že to nejsem jenom já, kdo má tajemství.

U večeře jsem měl chuť vytrhnout ségře mobil a mrštit s ním přes pokoj. Nandal jsem si na talíř další kopu brambor. „Komu pořád píšeš?“

Tereza se uculila. „To není tvoje starost.“

Povytáhl jsem obočí. „Jsem tvůj bratr, takže to je moje starost. Mami…“ Odmlčel jsem se a zadíval se na ni přes stůl. „Měla bys říct své dceři, že je neslušné si u stolu esemeskovat.“

Máma na mě suše pohlédla. „Nikomu tím neubližuje.“

No, to mi moc nepomohla. Strčil jsem kolenem do Koláčka, ne poprvý. „Zraňuje tím mou dušičku.“ Avery protočila panenky a šťouchla mě do nohy.

„To je smutný.“ Tereza odložila telefon do klína. „Tak, Avery, proč ses rozhodla pro Západní Virginii?“

Dloubla lžící do míchaných brambor. „Chtěla jsem jít někam jinam. Moje rodina původně pochází z Ohia, takže Západní Virginie vypadala docela lákavě.“

„Abych byla upřímná, já bych si vybrala New York nebo Floridu nebo Virginii nebo Maryland nebo…“ Tereza shlédla, když telefon zapípal, a zvedla ho.

Přimhouřil jsem oči a šťouchl Avery do kolene. Byl jsem zvědavej, s kým si ségra píše, proto jsem

předstíral, že sahám po krocanovi, ale místo toho jsem jí sebral mobil.

„Hej!“ vykřikla Tereza. „Naval to zpátky!“

Abych se vyhnul jejím chňapajícím rukám, naklonil jsem se k Avery a zadíval se na monitor.

Murphy? Kdo to sakra je? „Kdo je Murphy?“

„Nic ti do toho není! Kruci.“ Tereza se natáhla po mobilu. „Vrať mi můj telefon!“

„Vrátím ti ho, když mi řekneš, kdo je Murphy. Přítel?“

Tváře jí zrudly a to mi jako odpověď stačilo. Jasně že jsem nečekal, že ségra zůstane sama navždycky, ale neměla s nikým vážný vztah od toho kreténa.

Opřela se tvrdě do židle a založila si paže. „Mami.“

„Came, vrať jí ten telefon,“ nařídila, a když jsem neuposlechl, vážně stiskla rty. Takhle se tvářila jenom výjimečně. „Už jsme se s Murphym seznámili. Je to opravdu milý kluk.“

Byl jsem si jistej, že to říkal každej i o tom kreténovi.

„Je fakt milej a mám ho ráda,“ promluvila tiše Tereza. Odfrkl jsem si. „To mi nepřipomíná…“

„Není jako Jeremy,“ přerušil mě táta. „Vrať jí ten telefon.“

Avery hleděla do svého talíře, ale její ruka vzápětí přistála na mém stehně a najednou jsem o kreténovi Jeremym ani o Terezině mobilu nepřemýšlel.

Říkejte si o mně, co chcete, ale s její rukou ležící na mém stehně, jenom kousek od místa, kde jsem ji chtěl cítit, mi v té chvíli bylo úplně fuk, že je sváteční večeře. Kdyby sklouzla rukou výš…

Avery mi sebrala telefon z ruky. Krucinál. „Hej! To vůbec nebylo fér.“

Uculila se na mě, natáhla se a podala mobil zpátky Tereze. „Promiň.“

„Děkuju,“ broukla Tereza a usmála se na Koláčka, jako by byla její telefonní anděl.

Střelil jsem po ní pohledem, kterým jsem jí sliboval odplatu, a potom jsem se obrátil na Terezu.

„Chci se s tím Murphym setkat.“

Ségra si povzdychla, ale ustoupila. „No dobře, dej mi vědět kdy.“

Neměl jsem tušení, co si o tomhle Avery myslela, a teprve když se hovor znovu rozproudil, došlo mi, že jí celá ta situace musela připadat podivná. Pomyslel jsem na to, co mi řekl táta o tajemstvích. Dnes byla spousta příležitostí se k tomu dostat, ale žádná mi nepřišla vhodná.

Jak vysvětlíte holce, kterou jste museli měsíce přesvědčovat, aby s vámi šla na rande, že jsem zmlátil kluka tak, že upadl do kómatu? To není téma, který byste chtěli probírat u večeře.

Ale táta měl pravdu. Musel jsem jí to říct. Prostě musel.

Když jsem večer odcházel ze své ložnice a mířil za Avery, měl jsem v úmyslu si s ní promluvit. Cítil jsem se jako v dobách, kdy jsem hrál fotbal a bylo těsně před zápasem a já měl žaludek někde mezi koleny a zadkem.

Zavřel jsem za sebou dveře tiše jako zatracená myška. A vzápětí jsem povyskočil, když jsem zaslechl svoje jméno.

„Came,“ zašeptala s hlavou vystrčenou ze dveří o pár metrů dál na chodbě Tereza. „Máš minutku?“

„Jasně.“ Ohlédl jsem se na Koláčkovy dveře a přinutil se od nich poodejít. „Co se děje?“

„Jenom ti chci říct, že Murphy ve skutečnosti není můj přítel.“ Tereza si složila paže přes břicho.

„Je to jenom dobrej kamarád a párkrát jsme si spolu vyšli, ale nic víc.“

Ulevilo se mi. Chtěl jsem, aby Tereza počkala aspoň do třiceti a naučila se, jak nabít pušku, než

zase začne s někým chodit. „To jsem rád.“

Přikývla a tiše vydechla. „Ale jestli se s ním ještě pořád chceš setkat, můžu to domluvit.“

„Chtěl bych.“ Není důvod jejího „dobrého kamaráda“ trochu zdravě nevyděsit.

Pohupovala se na nohou schovaných v ponožkách a vzhlédla ke mně. „Mimochodem, Avery mám opravdu ráda. Je moc milá a hezká. A chytrá, takže se trochu divím, proč je s tebou.“ Blýskla po mně úsměvem. „Fakt je moc fajn.“

Ta změna tématu mě příjemně zahřála. „To je. Jsem rád, že si to myslíš.“

„No, má moje schválení.“ Tereza zalezla zpátky do svého pokoje a zarazila se. Vypadala, jako by chtěla ještě něco říct, ale pak zavrtěla hlavou. „Dobrou noc.“

Počkal jsem, dokud jsem si nebyl stoprocentně jistej, že mě sestřička nepřistihne, jak se vkrádám do Koláčkova pokoje, než jsem co nejtišeji zaklepal a pootevřel dveře.

Všechny myšlenky na noční svěřování vyletěly oknem.

Avery Morganstenová se opírala o lokty a vypadala zatraceně nádherně. Vlasy jí splývaly

po ramenou a hlavu nakláněla na stranu. Dívala se na mě pohledem, kterej byl zčásti svůdnej a zčásti nevinnej. Věděl jsem, že vůbec netuší, jak zatraceně dobře vypadá, když tu tak leží, a to jí

na svůdnosti ještě přidávalo.

„Ahoj,“ vydechl jsem.

„Ahoj,“ ozvala se šeptem.

„Chtěl jsem ti popřát dobrou noc.“ To byla zatracená lež, ale nemohl jsem si vzpomenout, proč jsem za ní přišel, kromě toho, že jsem ji chtěl vidět.

Sevřela přikrývku. „Už jsi mi popřál dobrou noc.“

„Jo.“ Vklouzl jsem do pokoje a zavřel za sebou. Táhlo mě to k ní jako můru ke světlu. „Ale ne tak, jak bych chtěl.“

Její tichej nádech byl moje zhouba, ale jakmile jsem přešel k posteli a posadil se vedle ní, uvědomil jsem si, že s ní jsem byl odrovnanej pořád. A ona o tom neměla ani páru.

Prohlížel jsem si její obličej, mírně růžová líčka a rozevřené rty a taky měkké obliny pod tenkým tričkem, které měla na sobě. „Jsem rád, že ses rozhodla sem přijet.“

Když se mi zadívala do očí, měla je neskutečně velké. „Já taky.“

„Opravdu?“ Naklonil jsem se nad ni a opřel se o ruku na opačné straně jejích boků. „Přiznala jsi to právě teď?“

Pozvedla koutky rtů. „Jo, přiznala.“

Její nepatrnej úsměv mě k ní přitahoval, až jsem se nad ní nakláněl celou horní polovinou těla.

„Přál bych si, abych měl u sebe telefon a mohl si to nahrát.“

Když se mi zadívala do očí, hruď se jí prudce zvedla. „Já… Dobře jsem se bavila.“

„To já taky.“ Nadechl jsem se, i když jsem to nepotřeboval. „Tak co myslíš, že podnikneš o zimních prázdninách?“

Olízla si spodní ret a mě zasáhlo bodnutí divoké touhy. „Nevím. Napadlo mě, že bych se jeden den mohla zajet podívat do Washingtonu. Ráda bych navštívila Smithsonian a National Mall. Nikdy jsem tam nebyla.“

„Hmm. To by bavilo i mě.“ V mé mysli se rodila spousta dalších věcí, které by mě taky bavily.

„Mohl bych ti dělat průvodce.“

Usmála se ještě víc. „To… to by bylo fajn.“

„To bude.“ Ani jsem si neuvědomil, že jsem se naklonil tak blízko, že jí můj dech ovanul zrůžovělá

líčka. „Jenom mi řekni kdy.“

„Už teď?“

„Teď.“

„Druhého ledna,“ vyhrkla okamžitě a kdovíproč se ještě víc začervenala. „Budeš mít volno?“

Pousmál jsem se. „Pro tebe si udělám volno kdykoli.“ Když se široce usmála, srdce se mi v hrudi rozběhlo rychleji. Úplně mě oslňovala. Věděl jsem, že kvůli tomu jsem sem nepřišel, ale musel jsem ji políbit. Nic mě nemohlo zastavit. „Hádej co, Avery?“

„Co?“

„Pamatuješ, jak jsi před chvílí řekla, že ses dobře bavila?“ Natočil jsem hlavu tak, že se má ústa skláněla nad jejími rty. „Bude to ještě lepší.“

„Ano?“ zašeptala.

Otřel jsem se nosem o její. „Ano.“

„Nepolíbíš mě znovu?“

„To přesně teď hodlám udělat.“

Jakmile jsem se otřel rty o její ústa, dlouhé řasy s červenými skvrnkami se sklopily. Byl to lehounkej polibek, ale v mých žilách jako by zahřmělo. Přesunul jsem váhu na druhou paži a pohladil ji prsty po tváři. Políbil jsem ji do koutku úst a potom na opačnej koutek.

Sklouzl jsem rukou po jejím hrdle, ochutnal pokožku na její čelisti a pod uchem. Zhluboka jsem se uchechtl, protože se zachvěla. Když jsem jí opět přiložil rty pod ucho a olízl ji, unikl z jejího hrdla zvuk, po kterém se mi z hlavy vypařily všechny myšlenky.

„Dobrou noc, Avery.“

Políbil jsem ji, přitiskl rty na její ústa, olízl je a ona je otevřela a pustila mě dovnitř. Chuť její pokožky hluboko ve mně zažehla plamen, ale z pocitu z jejích teplých úst se přímo rozhořel požár. Nemohl jsem se jejích rtů nabažit, ani jejích polibků a tichých zadýchaných vzdechů, které vydávala.

Zavrčel jsem, vyklouzl zpod ní rukou a zatlačil ji do postele. Její tělo okamžitě ztuhlo a já věděl, že musím zpomalit. Vyděsit ji bylo to poslední, co bych chtěl.

Bože, to bych vážně nechtěl.

Položil jsem jí ruku na tvář, něžně ji políbil, dokud se její tělo pode mnou neuvolnilo. Potom mě najednou překvapila, když vklouzla malou rukou pod moje tričko a přitiskla ji na holé břicho.

Jako by mě ocejchovala.

Žílami se mi rozlilo horko a moje tělo sebou reflexivně škublo. Připravila mě o dech. Chtěla se mě dotýkat? Sakra, to přece může. Odtáhl jsem se a sundal si tričko přes hlavu.

Avery přejížděla očima přes můj hrudník, tetování a níž a pootevřela ústa. Měl jsem pocit, jako by se mě dotýkala, ale bylo to mnohem lepší. Moje tělo žhnulo touhou se jí dotýkat.

Strhl jsem z ní přikrývku a opřel se oběma rukama z každé strany její hlavy, zamotal je do jejích vlasů.

Jakmile mi přitiskla ruce dolů na břicho, ovládl mě primární instinkt. Celé tělo mi ztuhlo. Opřel jsem se o ni čelem. „Nemáš tušení, co mi způsobuješ.“

Když jsem se na ni celej přitiskl, Avery se zhluboka nadechla. Pocit z jejího měkkého těla pode mnou mi zrychlil tep, jako bych běžel pár kilometrů po poušti. A když se pode mnou pohnula, roztáhla stehna a umožnila našim tělům se střetnout, stiskl jsem čelisti.

„Sakra,“ zavrčel jsem a celej se zachvěl.

Uvěznil jsem její rty ve žhavém polibku a pomalu proti ní pohnul boky. Bože, zatraceně, po páteři

mi přejela rozkoš. Chtěl jsem se do ní zanořit, dokonale se v ní ztratit. Sevřela ze stran moje tělo, zatímco jsem se proti ní pohupoval a sjížděl rukou po jejím hrdle na kopečky ňader a níž. Obtočil jsem si její nohu kolem boků a přitiskl se k ní těsněji. Naše těla do sebe narážela a její sladké tiché sténání se odráželo v mých myšlenkách jako ozvěna.

„Líbí se mi ten zvuk.“ Pohnul jsem boky dopředu a Avery znovu vzdychla. „Oprava. Miluju ten zatracenej zvuk.“

Nevím, co to na ní bylo, možná všechno dohromady, ale nikdy dřív jsem se takhle dobře necítil,

s nikým jiným to nebylo tak silný a intenzivní. Dokonce ani při mém poprvé, kdy jsem měl pocit, jako bych přeskočil stopatrovej barák.

Propletl jsem s ní prsty a Avery mi zatím olízla jazyk a přivedla mě tak do skoro bolestivého okamžiku. Napadlo mě, že existuje velká šance, že se ztrapním. Přestože jsem to věděl, nedokázal jsem přestat. Sklouzl jsem rukou na její zápěstí, pod rukáv, přes jemnou pokožku a…

Zarazil jsem se, když jsem prsty nahmatal zdrsnělou pokožku. Polovina mého mozku byla právě

v úrovni rozkroku, ale ta druhá převzala nad situací kontrolu. Přejížděl jsem po té zdrsnělé pokožce a nejasně si uvědomil, že tvořila tenkou rovnou linku okolo středu jejího zápěstí – toho, které si vždycky zakrývala náramkem.

Ne. To není možný.

Srdce se mi doslova zastavilo. Zvedl jsem hlavu a setkal se s jejím rozostřeným pohledem.

„Came?“ zašeptala a zavrtěla se pode mnou.

Otočil jsem její ruku a podíval se. Ta hluboká jizva táhnoucí se několik centimetrů přes její žílu se nedala s ničím splést. Přejel jsem po ní palcem a uvědomil si, že to říznutí – proboha, říznutí – muselo bejt dost vážný.

Hrudí mi projela bolest a rozlila se mi do žil. Svaly mi ztuhly a v krku se mi utvořil knedlík. Chtěl jsem tu jizvu vymazat, zničit cokoliv, co ji způsobilo, protože jsem věděl, že si to udělala sama.

„Avery…?“ Stočil jsem k ní pohled a neodlepil ho od ní. Stěží jsem mohl dýchat. „Ach, Avery, co to je?“

Uběhla vteřina nebo dvě, kdy na mě zírala, krev se jí vytratila z obličeje a pak mi ruku vytrhla.

Vysoukala se zpode mě a stáhla si rukáv takovou silou, že jsem si myslel, že ho utrhne.

„Avery…“ Otočil jsem se k ní a natáhl ruku.

„Prosím,“ zašeptala a přelezla na okraj postele. „Prosím, odejdi.“ Žaludek se mi stáhl a spustil jsem ruku. „Avery, mluv se mnou.“ Vrtěla hlavou a celé tělo se jí třáslo.

„Avery…“

„Odejdi!“ Vyskočila z postele a ustoupila o krok dozadu jako zraněné zvířátko v kleci. „Prostě odejdi.“

Instinktivně jsem věděl, že nemám odcházet, ale ten divokej vystrašenej pohled byl víc, než jsem mohl unést. Došel jsem ke dveřím, zastavil se a zkusil to ještě jednou. „Avery, můžeme si promluvit…“

„Odejdi.“ Hlas se jí zlomil. „Prosím.“

Při tom zlomeném zvuku jejího hlasu se mi svaly na zádech napjaly. Udělal jsem, o co mě požádala. Ne proto, že bych chtěl, ale protože to chtěla ona.

Odešel jsem.

18. kapitola

Jakmile jsem si uvědomil, že Avery už nikdy na hodinu astronomie nepřijde, vůbec jsem tomu nemohl uvěřit. Ale musela to být pravda. Od chvíle, kdy jsme v pátek ráno po Díkůvzdání odjeli od mých rodičů, jsem od ní neslyšel ani ň. Nezvedala mi telefon ani neodpovídala na esemesky. Desetkrát jsem klepal na její dveře, ale ona nikdy neotevřela, přestože její auto stálo na parkovišti.

Neotevřela mi dokonce ani kvůli vajíčkům.

Když uběhl další víkend a následující pondělí se Avery na astronomii zase neukázala, pochopil jsem, že předmět vzdala.

Zatraceně, nechala toho, navíc s nedostatečnou.

Byl jsem naštvanej, že zašla tak daleko, aby se mi vyhnula. A proč? Protože jsem viděl její jizvu?

Nerozuměl jsem tomu, a to jsem nebyl hloupej. Očividně se za to styděla a dělala všechno možný, aby jizvu zakryla. Ale nebyla to čerstvá jizva, musela to udělat už před několika lety, tak proč se přede mnou schovává teď?

Mluvil jsem s Brittany, a dokonce i s Jacobem, protože Avery nechodila do Doupěte ani na obědy. Ani jeden z nich nevěděl, co se s Avery děje. Neřekl jsem jim o té jizvě. Nikdy bych to neudělal, ale doufal jsem, že věděli něco víc. Jenže nevěděli.

To mlčení mě přivádělo k šílenství a byl jsem zmatenej. A čím dýl to trvalo, tím víc kyseliny jsem cítil v žaludku a bolest v mý hrudi narůstala.

Nemohl jsem toho moc dělat, leda bych se zabydlel u jejích dveří. Byl jsem však odhodlanej si s ní promluvit. Příležitost nastala poslední den závěrečných zkoušek na začátku zimních prázdnin. Čekal jsem na Ollieho, až se vrátí s pizzou, a hleděl jsem z okna jako šílenej šmírák, když jsem Avery zahlédl na parkovišti s náručí plnou nákupních tašek.

Jakmile jsem venku na chodbě zaslechl kroky, otevřel jsem dveře. Avery stála před svým bytem

s vlasy staženými do volného culíku a těžké tašky jí stahovaly ramena. Nepochyboval jsem o tom, že se snaží proklouznout dovnitř dřív, než ji zahlédnu.

To mě zabolelo.

A taky mě to pěkně vytočilo.

„Avery.“

Záda jí ztuhla, jako bych ji střelil. Neotočila se ani nepromluvila. Jak jsem si ji prohlížel, všiml jsem si růžových konečků prstů. Tašky, které nesla, je škrtily. Pára vzteku ze mě trochu vyprchala.

Povzdychl jsem si. „Dovol mi, ať ti pomůžu.“

„Zvládnu to.“

„Nevypadá to tak.“ Přistoupil jsem blíž. „Prsty ti začínají fialovět.“

„To nic není.“

Vkročila do bytu a já vystřelil za ní. Tohle sakra ne. Tentokrát mi neunikne.

Vzal jsem od ní tašku a ona sebou škubla, jako by ji zasáhl blesk. Upustila tašku a její obsah se vysypal. „Sakra,“ zamumlala a dřepla si.

Klekl jsem si a začal sbírat věci, které jsem ani nevnímal. Se sklopenou hlavou sebrala Avery vlasovej kondicionér a potom zvedla bradu. Naše pohledy se střetly. Pod očima měla temné stíny, který tam dřív nebývaly. Copak nespala? Co celou dobu dělala? Chyběl jsem jí tak moc jako ona mně?

Avery mi vyškubla krabičku tamponů a zadívala se stranou. „Jestli se začneš smát, praštím tě.“

„Smát bych se vůbec neodvážil.“

Taky bych ale nepustil už nic dalšího, protože jsem se musel dostat k ní do bytu a ona si se mnou musela promluvit.

Zdálo se, že pochopila, že se mě nezbaví. Ztěžka si povzdechla, jako by na ni měl spadnout celej svět, a zamířila do kuchyně.

Postavila tašky na linku a vytahovala z nich nákup. „Nemusel jsi mi pomáhat, ale děkuju. Opravdu musím…“

„Fakt si myslíš, že se mě tak snadno zbavíš, když jsem konečně tady?“

„Jenom jsem doufala.“ Zabouchla ledničku.

„Fakt vtipný.“ Pozoroval jsem ji, jak přechází zpátky k lince. „Ale musíme si promluvit.“ Posbírala mražené jídlo a zamířila zpátky k mrazničce, než promluvila. „Nemusíme.“

„Ale ano, musíme.“

„Ne, nemusíme.“ Ani jednou se na mě nepodívala. „A mám práci. Jak vidíš, mám tu nákup, který musím uklidit, a…“

„Fajn, tak ti pomůžu.“ Přešel jsem ke kuchyňské lince. „A můžeme si promluvit, zatímco ti pomůžu.“

„Nepotřebuju tvou pomoc.“

„Jo, já myslím, že potřebuješ.“

Nechala mrazničku otevřenou a prudce se ke mně otočila. Přimhouřila oči a kuchyní se zatím šířil ledovej vzduch. „Co to má jako znamenat?“

Co to do ní k čertu vjelo? „Neznamená to to, co si myslíš, Avery, proboha. Všechno, co chci, je si s tebou promluvit. Jenom o to se celou dobu snažím.“

„Ale já nechci mluvit s tebou,“ odsekla, zvedla balík masa na hamburgery a hodila ho do mrazáku.

„A ty jsi pořád tady.“

No páni. Zachvátil mě vztek a měl jsem co dělat, abych ho udržel pod kontrolou. „Hele, pochopil jsem, že tě netěší být se mnou, ale musíš mi vysvětlit, co jsem provedl, že jsem tě naštval tak, že se mnou ani nechceš mluvit, nebo dokonce…“

„Nic jsi neprovedl, Came! Prostě s tebou nechci mluvit.“ Prudce se otočila a zamířila k hlavním dveřím. „Jasný?“

„Ne, není to jasný.“ Šel jsem za ní do obýváku. „Takhle se lidi nechovají, Avery. Nepřestanou se s někým jenom tak pro nic za nic bavit a neskrývají se před ním. Jestli…“

„Chceš vědět, jak se lidé nechovají?“ Škubla sebou a na chvíli zmlkla. „Lidé taky neustále nevolají a neobtěžují lidi, kteří je zcela jasně vidět nechtějí! Co myslíš?“

„Obtěžuju tě? Tak nazýváš to, co dělám?“ Drsně jsem se zasmál, nemohl jsem pochopit, kam tenhle rozhovor zašel. „To si ze mě do prdele děláš srandu? Mám o tebe starost, ale podle tebe tě obtěžuju?“

O krok ustoupila a vytřeštila oči. „Neměla jsem to říkat. Neobtěžuješ mě. Jenom…“ Zarazila se a uhladila si vlasy na temeni. „Já nevím.“

Zíral jsem na ni a srdce mi uhánělo jako o život. „Je to kvůli tomu, co jsem viděl, že jo?“ Ukázal jsem na její ruku. „Avery, můžeš…“

„Ne.“ Pravou rukou si okamžitě sevřela náramek, jako by nějak mohla skrýt, co už jsem stejně viděl. „Není to kvůli tomu. Není to kvůli ničemu. Prostě tohle nechci.“

Moje trpělivost byla u konce. „Co nechceš?“

„Tohle!“ Pevně zavřela oči, a když je zase otevřela, leskly se. „Nestojím o tohle.“

Vzduch mi unikl z plic, jako by mě praštila. „Proboha, ženská, jediný, o co se snažím, je si s tebou promluvit!“

Pomalu zavrtěla hlavou. „Nemám s tebou o čem mluvit, Came.“

„Avery, ale no tak…“ Chtěl jsem k ní udělat krok, ovšem zarazil jsem se, když se pohnula dál ode mě. Tváří se jí mihl výraz – částečně to byl strach a částečně zmatek, ale ten strach mě zastavil.

Nemohl jsem uvěřit tomu, co vidím. Nebylo možný, aby se mě bála, ale ten výraz na její tváři mě zasáhl, jako bych dostal dávku ze samopalu.

Ta reakce mě zabíjela. Ublížil jsem jí nějak? Ta otázka mi rychle proletěla hlavou a já na ni znal odpověď. Neublížil.

Avery sklopila bradu a uhnula očima.

Ztratil jsem trpělivost. „Dobře, hele, víš co? Nebudu ze sebe kvůli tobě dělat blázna. Seru na to.“

Sotva jsem to vyslovil, měl jsem zčásti chuť to vzít zpátky. Ale na druhou stranu jsem ta slova chtěl zařvat ještě jednou z plných plic. Zamířil jsem ke dveřím a potom se zastavil a tiše zaklel.

Napadlo mě, jestli jsem masochista, když jsem jí řekl: „Hele, jedu na zimní prázdniny domů. Tu

a tam se tady ukážu, takže kdybys něco potřebovala…“ Hleděla na mě pořád stejně. Zasmál jsem se, protože jsem si uvědomil, že ze sebe dělám jenom ještě většího blázna. „Jo, ty vlastně nic nepotřebuješ.“

Vyšel jsem na chodbu a zdálo se, že moje tělo vyžaduje, abych se ztrapnil ještě víc. Otočil jsem se k ní. Avery se nepohnula z místa.

„Ty tu zůstáváš celý prázdniny sama, je to tak?“ zeptal jsem se. „Dokonce i na Vánoce?“ Objala se rukama a neodpověděla.

Stiskl jsem čelist, abych neřekl celou snůšku nesmyslů, který by nikam nevedly. Ale o to přesně šlo. Tehdy jsem si to uvědomil. Neexistovalo nic, co by zlepšilo tuhle situaci. A nebylo to tím, že bych se nesnažil. Avery tady v jednom okamžiku v mém životě byla, a v dalším zmizela, jako by tu nikdy nebyla. A to bylo celý.

Hruď mě rozbolela a překvapivě jasně jsem tu bolest skutečně cítil. Moc skutečně. „To je fuk,“ vydechl jsem ochraptělým hlasem. „Pěkný Vánoce, Avery.“

Nikdy dřív v životě jsem netoužil odjet z domova do svého bytu tak moc jako o Vánocích. Obyčejně jsem zůstal doma až do začátku letního semestru, ale nedokázal jsem to, protože se mi hlavou honila spousta otázek.

Kde je Avery? Jak se má?

Odjela domů?

Otázky mi nedávaly spát a dumal jsem nad nimi přes prázdniny asi stokrát. Neměl jsem žádné odpovědi, a kdykoli jsem zvedl telefon, abych jí napsal, zarazil jsem se. Dala mi jasně najevo, že se mnou nechce mít nic společnýho.

Ať už jsme spolu měli cokoli, jakkoli krátce, bylo to pryč.

Den po Novém roce jsem měl náladu pod psa. Brzy ráno jsem si sbalil věci a zamířil k autu.

Tereza vyšla z domu za mnou.

Zastavila se u kapoty a přitáhla si tlustej svetr blíž k tělu. Mezi garáží a domem vál studenej vítr.

Modrý oči měla ještě rozespalý. „Odjíždíš bez rozloučení?“

Pokrčil jsem rameny a zabouchl dveře u spolujezdce. „Nechtěl jsem je budit.“

Ustoupila, když jsem prošel kolem auta. „To tě nikdy dřív nezastavilo.“ Neodpověděl jsem.

„Co se s tebou děje, Came?“ zeptala se.

„Nevím, o čem to mluvíš.“ Zadíval jsem se na ni. „Neměla bys mít boty? Vždyť mrzne.“

„Nazouváky jsou boty.“ Poskakovala na místě a tiskla si paže k tělu. „A tys mi neodpověděl na otázku.“

Sundal jsem si čepici, prohrábl si vlasy a zase si ji nasadil. Otevřel jsem ústa, ale neměl jsem tušení, co říct, nedostávalo se mi slov. Žaludek mi naplnila prázdnota, dutej, bolavej pocit narůstal a kynul s takovou silou, že se to nedalo přehlídnout.

Ségra ke mně vzhlédla a na ostrém studeném slunci mhouřila oči. „Je to kvůli Avery, že jo? Vůbec jsi o ní nemluvil. A máma si opravdu myslela, že s tebou přijede domů…“

„Nechci o tom mluvit,“ skočil jsem jí do řeči. Vykulila oči. To poslední, po čem bych toužil, bylo myslet na to, že Avery strávila Vánoce – Vánoce, proboha – sama. Neměl jsem v úmyslu se kvůli ní cítit špatně. Toužil jsem necítit vůbec nic. „Hele, omlouvám se. Nechtěl jsem na tebe křičet. Jenom se musím vrátit zpátky do školy.“

„Proč?“ Zamračila se. „Ještě máš spoustu dní volna, než začne škola.“

„Já vím.“ Přistoupil jsem k ní a objal ji. Chvíli se ani nepohnula a potom mi objetí oplatila. Když jsem ustoupil a otevřel dveře, přes rameno jsem se na ni ohlédl. „Vyřiď mámě a tátovi, že jim pozdějc napíšu nebo zavolám.“

Neodpověděla okamžitě, ale pak přikývla. „Budeš v pořádku? Ano?“

Naskočil jsem do náklaďáku a krátce a ostře se zasmál. Ovšem že jsem v pořádku. Přece jsme se s Avery neznali šíleně dlouho a necítil jsem k ní bůhvíco silnýho. Můj zájem musí bejt pouhý pobláznění, protože byla prostě něco novýho. Byla jednoduše jiná. To bylo celý.

„Jo,“ řekl jsem a usmál jsem se s divným pocitem ze svých rtů. „Jsem v pohodě.“

Tereza mě pozorovala s výrazem, z něhož bylo jasný, že mi nevěří, a já vlastně nevěřil ani sám sobě.

Zrovna jsem vyšel ze sprchy a natáhl si tepláky, když jsem zaslechl, jak někdo klepe na hlavní dveře. Věděl jsem, že to nemůže být Ollie, protože byl pořád ještě doma. Čekal jsem proto, že to bude Jase nebo někdo jinej, když jsem otevřel.

Přede dveřmi stála Brittany, blond vlasy stažené do krátkého culíku a ruce sepjaté pod bradou.

Vypadala, jako bych ji přerušil uprostřed modlitby, nebo tak něco.

„Ahoj,“ řekl jsem překvapeně. Napadlo mě, jak ví, kterej byt je můj. Pak jsem si ale vzpomněl, že tady jednou byla s Olliem, stejně jako asi polovina ženských z kampusu. „Co se děje?“

Skousla si spodní ret a ohlédla se za sebe k Averyinu bytu. Žaludek se mi zkroutil. Věděl jsem, že je Avery doma. Její auto stálo venku a neodjelo od chvíle, co jsem se vrátil.

„Nerada tě obtěžuju a zdá se, že… máš něco na práci.“ Zalétla pohledem na můj nahej hrudník a já jsem povytáhl obočí. „Ale potřebuju tvou pomoc. No, spíš Avery potřebuje pomoc.“

Po zádech mi přeběhl mráz. Přistoupil jsem blíž. „Co myslíš tím, že Avery potřebuje pomoc?“

„Je jí opravdu špatně. Myslím, že má chřipku,“ vysvětlovala rychle. „Neodpovídala mi, když jsem jí volala, tak jsem ji přijela zkontrolovat a našla ji v bezvědomí v kuchyni a…“

„Cože?“ Proletěl jsem kolem ní k Averyiným dveřím. „Volala jsi záchranku?“

„Ne.“ Brittany pospíchala za mnou. „Je to jenom chřipka a musím jí přivézt léky, ale nemůžu ji dostat do postele. Je moc těžká. Takže jsem doufala, že bys ji tam odnesl a možná…“

Dál už jsem ji opravdu neposlouchal. Jakmile jsem otevřel dveře bytu, soustředil jsem se jenom na Avery. Pach nemoci a zvratků byl silnej, fakt strašnej. Zahlédl jsem její nohy v džínách a bosá chodidla.

Utíkal jsem do kuchyně a ostře se nadechl. Avery ležela na boku schoulená do klubíčka s jednou tváří přilepenou k podlaze. Tmavé zpocené vlasy se jí lepily k obličeji. Každých pár vteřin se její tělo zachvělo a tiše a zadýchaně zasténala. Moje znepokojení prudce narůstalo.

Brittany si povzdechla. „Než jsem odešla, posadila jsem ji.“

„Víš určitě, že nepotřebuje zavolat sanitku?“ zajímal jsem se a klekl si k Avery. Opatrně jsem jí odsunul prameny vlhkých vlasů z obličeje. Její řasy se zatřepotaly, ale oči neotevřela.

„Volala jsem svojí mámě – je zdravotní sestra. Řekla mi, že Avery bude v pořádku, až jí klesne horečka a dostane do sebe tekutiny, ale musím jí zajet pro nějaké léky.“

„Zůstanu s ní, než se vrátíš.“

Brittany ještě něco dodala, ale neposlouchal jsem ji. Jen vzdáleně jsem si uvědomoval, že si z gauče sebrala kabelku, zatímco jsem vklouzl paží pod Avery.

„Ne,“ zasténala a otočila se chabě k podlaze. „Studené… dobré…“

„Já vím, ale nemůžeš spát na podlaze.“ Zvedl jsem ji, a když mi její horká tvář přistála na hrudi, cukl jsem sebou. Proboha, ona úplně hoří. S Avery v náručí jsem se otočil a uvědomil si, že Brittany už odešla.

Avery něco mumlala a otáčela hlavou, ale tlumeným slovům nešlo rozumět.

„To nic,“ tišil jsem ji, protože jsem fakt netušil, co jí mám říct. „Za chvíli ti bude dobře.“

Neodpověděla. Odnesl jsem ji do ložnice. Když jsem ji položil do postele, posadil jsem se vedle ní a získal dobrej výhled na její tričko. Místy provlhlá látka se jí lepila na kůži. Byly na ní podezřelé skvrny, které páchly jako zvratky.

„Kruci,“ vydechl jsem.

Rozhlédl jsem se po pokoji. Na komodě leželo složené tričko na spaní a pyžamové kalhoty.

Zadíval jsem se ještě jednou na Avery a rozhodl se.

Mockrát od chvíle, kdy jsem potkal Avery, jsem si představoval, jak ji svlékám. Tahle fantazie mi nedala spát mnoho nocí. Nenáviděl jsem, že jsem musel přiznat, že ta představa se mě drží pořád, přestože jsem věděl, že se to nikdy nestane, tedy ne tak, jak bych si přál.

Svlíknout ji ze zničenýho oblečení byla otázka chvilky, která netrvala dýl než srdeční infarkt a byla asi tak stejně zábavná. Obzvlášť když zvážíte, že byla skoro v bezvědomí a nic jinýho než mrtvá váha.

Neokukoval jsem ji. No dobře. Možná jsem koukl na její růžovou krajkovou podprsenku, ale to byla prchavá a dokonale nevinná náhoda.

Když byla v čistém oblečení, strčil jsem jí nohy pod přikrývku. Teprve tehdy jsem si všiml náramku a vzpomněl jsem si, že s ním nespí. Chtěl jsem, aby se cítila pohodlně, proto jsem jí ho stáhl ze zápěstí a odložil na noční stolek.

V koupelně jsem popadl dvě žínky a namočil je do studené vody. Když jsem se k ní vrátil, ani se nepohnula, ale ostře se nadechla, když jsem jí žínku přitiskl na čelo.

Nevím, kolik uplynulo času, než se první žínka zahřála a já ji vyměnil za druhou. Avery se otočila na bok a propletla naše paže. Jako by mě u sebe držela, ale blouznila v horečkách. Nevěděla, co dělá. Několikrát zamumlala něco, čemu jsem nerozuměl. V jednu chvíli se usmála a mně se stáhl hrudník.

„Chybí mi to,“ pronesl jsem ochraptěle.

Přitulila se blíž a já jí vlhkou žínkou otřel tvář. Když se její úsměv vytratil, hruď se mi uvolnila.

Brittany se vrátila a společně jsme do Avery dostali léky i vodu. Nebylo to nic pěknýho. Nemocná Avery znamenala velice nespolupracující Avery.

„Otevřu okna, abych vyvětrala ten zápach. Uklidím kuchyni a tak.“ Brittany stála ve dveřích.

„Nemusíš tu zůstávat, víš, jestli nechceš.“

Neměl bych. Už jsem dnes vykonal dobrej skutek, a kdyby se Avery probudila a uviděla mě tady, pravděpodobně by mě obvinila, že jsem šmírák. Kousl jsem se zevnitř do tváře, když k mým uším dolehlo další tiché zasténání, a otočil jsem se k ní. Pod rychle se zahřívající látkou se nepříjemně mračila. Její tělo bylo pořád stočený k mýmu a jednu ruku měla stále omotanou kolem mojí.

Upravil jsem žínku a věděl jsem, že nikam nepůjdu. „Zůstanu tady.“

19. kapitola

Jenom díky tomu, že se Avery zastavila u mého bytu, jsem se dozvěděl, že se cítí líp. Nebyl jsem si jistej, proč to udělala, a nechtěl jsem to zjistit. Požádal jsem Ollieho, aby jí řekl, že tady nejsem.

Ve vzácně vážném okamžiku se mě zeptal, jestli to myslím opravdu.

Myslel jsem.

To odpoledne, co jsem s ní strávil, když byla nemocná, mi nijak neprospělo. Jenom to vzkřísilo svinstvo, kterým jsem se nechtěl probírat.

Když začal letní semestr, viděl jsem ji všude možně po kampusu. Chtěl jsem si s ní promluvit, dozvědět se, jak se jí vede, ale nemělo by to žádnej smysl. Aspoň jsem v tom žádnej neviděl, jednoho dne v pátek se to však stalo – nemohl jsem se jí vyhnout.

Přecházel jsem ulici a mířil do Knutti, když jsem uslyšel, jak někdo volá moje jméno ochraptělým, sotva slyšitelným hlasem. Proto jsem se zastavil a otočil.

Avery pospíchala nahoru do kopce a kašlala tak ztěžka, že se u toho celá třásla. Znepokojeně jsem strčil ruce do mikiny, abych se nezachoval jako nějakej rytíř na bílým koni a nepopadl ji do náruče.

Zastavila se přede mnou, celá zadýchaná. V obličeji byla pořád ještě bledá, ale líčka měla zarudlá.

Stíny pod očima nezmizely. Na sobě měla svetr, v kterém se úplně ztrácela.

„Promiň.“ Její hlas zněl strašně. „Dej mi minutku.“

„Tvůj hlas zní hrozně.“

„Jo, je to černá smrt, a ta nikdy nepřejde.“ Odkašlala si a polkla, než zvedla hlavu.

Naše pohledy se střetly a já si myslel… myslel jsem si, že jsem něco v jejích očích zahlídl. Odraz toho, co jsem cítil já, ale byla velká šance, že za to mohlo pivo, který mi kolovalo žílami od minulé noci.

Zadíval jsem se stranou a stiskl čelist. „Musím jít na hodinu, takže…?“

Vypadala, jako by chtěla vzít do zaječích, ale zůstala stát na místě. „Jenom jsem ti chtěla poděkovat za to, že jsi pomohl Brittany, když jsem byla nemocná.“

Stočil jsem pohled na dodávku s jídlem dole pod kopcem přes ulici a nadechl se. „O nic nešlo.“

„Pro mě ano. Takže ti děkuju.“

Přikývl jsem a odvážil se na ni podívat. To byla chyba. Vítr jí foukl pramen třpytících se vlasů do obličeje a bylo těžký ho nechytit a nezastrčit jí ho zpátky za ucho. „Rádo se stalo.“

„Tak…“ Stáhla obočí k sobě.

„Musím už jít,“ prohlásil jsem a otočil se k postrannímu vchodu. „Měj se.“

„Je mi to líto.“

Pomalu jsem se otočil. Jako by mě těmi slovy nakopla do koulí, protože co přesně jí bylo líto?

Zavrtěl jsem hlavou. „Mně taky.“

Mně to bylo pravděpodobně víc líto než jí.

„Začínám si myslet, že Ollie pije naše pivo na parkovišti,“ poznamenal Jase, zatímco se opíral o stěnu.

Stefanie vedle mě přikývla na souhlas. „No, může za to ten, kdo si myslel, že poslat ho do Sheetz pro pivo je dobrej nápad.“

Na tom něco bylo, ale mohli jsme se na dnešní večer připravit líp. V našem bytě nebylo k hnutí,

ostatně jako vždycky, když dávali v televizi zápas.

Stef se o mě opírala, tiskla prsa na mou paži a já měl podezření, že neměla podprsenku. Neměla přijít s Jasem? Otočil jsem si čepici kšiltem dozadu, nahnul se kousek dopředu a pohlédl na něj.

Jase pokrčil ramenem, a když začal zahajovací zápas, obrátil se k Henrymu. Hlavní dveře se otevřely, a zatímco Kanaďan předvedl na obrazovce brutální úder, zavál do bytu studenej vzduch. Pokojem se rozlehl jásot i bučení.

„Podívejte, koho jsem našel!“ zakřičel Ollie.

Nevšímal jsem si ho a sledoval dva zápasníky v ringu, ale Stef zašeptala: „Máš tu návštěvu.“

Roztržitě jsem se ohlédl doleva a málem nevěřil svým očím. Obočí mi vyletělo vzhůru, když jsem se s těma vřelýma hnědýma očima střetl.

Vedle Ollieho stála Avery a k hrudi si tiskla láhev piva. Vlasy měla stažené do ohonu, tváře růžové a oči vykulené.

Nikdy dřív v mém bytě nebyla. Nikdy. Nemohl jsem uvěřit tomu, že tady stála teď, a já neměl ponětí proč, ale když jsem ji viděl… No, jako bych zahlídl slunce po několikadenním dešti.

Mírně jsem se usmál. „Ahoj.“

„Ahoj.“ Tváře jí ještě víc zčervenaly.

Několik vteřin jsem nebyl schopnej od ní odtrhnout oči a nebyl jsem jedinej. Několik dalších kluků včetně Henryho ji hltalo očima tak, jako jsem to dělával já, když se objevilo čerstvé masíčko.

Přinutil jsem se obrátit k televizi, ale byl jsem si vědom, že ji Ollie vede k volnému křeslu. Oči jsem upíral na obrazovku, ale celý moje tělo a myšlenky se soustředily napravo. Hlavou mi běželo snad tisíc otázek. Že ji uvidím ve svém bytě, bylo to poslední, co bych čekal. Zastihlo mě to dokonale nepřipravenýho.

„Chceš přinýst pivo, zlato?“ zeptala se Stef a obtočila mi prsty okolo nadloktí.

Zavrtěl jsem hlavou a zadíval se na Henryho. Ten debil se pomalu připlížil k Avery. Nebylo na tom nic špatnýho, opakoval jsem si, ale když poznamenal cosi o jejích ponožkách, začal jsem si ho představovat jako sériového vraha.

Avery k mému překvapení pila, a tím myslím hodně. Pro někoho, kdo obvykle nepil alkohol, byly panáky tequily a nejmíň dvě piva cestou do pekel.

Její tiché zahihňání mě praštilo přímo do hrudi. Když jsem zahlídl, jak se Henry kření a Avery usmívá, přimhouřil jsem oči.

„Vypadá to, že se tvojí kamarádce líbí Henry,“ komentovala to tiše Stef. „Zajímavý.“

Srdce mi bušilo na protest. Flirtuje s ním? Když se Avery zase zasmála, sevřel jsem ruce kolem kolen. Co to sakra? Žárlivost – ošklivá rudá žárlivost – mě udeřila plnou silou, jako by mi někdo strčil hlavu do kyseliny.

Střelil jsem očima na obrazovku a potom na mě kývl Jase a zalétl pohledem na Avery. Položil jsem pivo na stůl, zrovna když Henry řekl: „Dost na to, abych se vyznal.“

Zatraceně, jasně že byl do prdele dost starej na to, aby ani nepomyslel na to, na co jsem věděl, že myslí.

„Hej, Henry,“ zakřičel jsem a měl pocit, jako bych měl vyletět z kůže. „Pojď sem na moment.“

„Ježíši,“ zamumlala Stef, překřížila paže a opřela se dozadu o gauč.

Ukázal jsem Henrymu, aby se sklonil níž, a on to udělal. „Co se děje, kámo?“

„Nech tu holku na pokoji,“ řekl jsem tiše a díval se přitom tomu staršímu chlápkovi do očí.

„Myslím to kurva vážně. Není pro tebe ani pro nikoho jinýho v týhle místnosti.“

Henry zvedl obočí a taky koutky rtů. „Je mi to jasný, kámo.“

Díval jsem se, jak se přesunul k Jaseovi, a cítil se o trochu líp. Ne o moc, protože jsem nemohl do prdele uvěřit, že se po tom všem Avery ukáže v mým bytě a začne pít a flirtovat s děvkařem Henrym. Byl jsem kurva v šoku.

„Dokonale jsi jim zkazil zábavu,“ poznamenala Stefanie a zase mi položila ruku na paži.

„Cože?“ otočil jsem se k ní. „Co tím myslíš?“

Protočila panenky. „Prostě se líp poznávali a tys jim to překazil.“

Líp se poznávali? Kurva, přímo před mýma očima. „Vypadám, jako že mi není u prdele, že jsem to překazil?“

Stef se odtáhla, ale upřímně, ona mi v tu chvíli byla taky úplně ukradená. Avery se usmívala

na Henryho. Ona rozdávala úsměvy tak vzácně, a přitom se usmívala na něj. Nemohl jsem si ani vzpomenout, kdy naposledy jsem žárlil, ale ten hořkej pocit jsem poznával. Umocňoval můj vztek.

Avery se zadívala na mě a její úsměv pohasl.

„Tohle se nesmí stát,“ zamumlal jsem.

Stef prudce vstala. Neměl jsem ponětí, proč je naštvaná, ale bylo mi to fuk. Vstal jsem a přešel k Avery. Na obličeji se jí rozlil velkej, širokej, lehce přiopilej úsměv.

„Můžeš se mnou na minutku?“ požádal jsem ji a překvapilo mě, jak ploše můj hlas zněl.

Avery vyskočila z křesla, jako by jí pod zadkem začalo hořet. Trochu přitom zavrávorala. „Kruci.“ Chytil jsem ji za paži a pevně ji držel. Nemohl jsem uvěřit, že je tak moc opilá. „Jsi schopná jít?“

„Ano. Ovšem.“ Narazila do mě a zahihňala se. „Jsem v pohodě.“

Zajímalo by mě, kolik si dala panáků. Vrhl jsem smrtící pohled na křenícího se Ollieho a odvedl ji do kuchyně. „Co to děláš, Avery?“

Zvedla láhev. „Piju. Co děláš ty?“

„To není to, na co se ptám, a ty to víš. Co to vyvádíš?“

Ušklíbla se, napůl roztomile, napůl trochu divně, než si povzdechla. „Nic nevyvádím, Came.“

„Opravdu ne?“ Povytáhl jsem obočí. „Jsi opilá.“

„Nejsem!“

„Slavná opilcova slova, než spadne na hubu.“

„To se nestalo… zatím.“

Zavrtěl jsem hlavou a chytil ji za paži. Potřebovali jsme si promluvit a to, že byla tady, zřejmě znamenalo, že to chce taky. Nebo si chtěla zapíchat s některým z kluků, co tady byli. Nevěděl jsem, co z toho, protože kdo do prdele ví, co se děje v hlavě týhle holky. Ale k ničemu nedojde. Tahle malá opilá prdelka se pěkně vrátí do svýho bytu. Kdokoli z těch kluků v obýváku by moc rád skončil mezi jejími stehny a já nevěděl, jak moc je ještě Avery při smyslech. Nejsem její chůva. Sakra, nejsem její nic.

„Hm…“ zamumlala a zamračila se, když jsem ji vyvedl na chodbu a zavřel za námi dveře. Zmateně ke mně vzhlédla.

Ukázal jsem na její dveře. „Musíš jít domů, Avery.“ Otevřela ústa a zírala na mě. „To myslíš vážně?“

„Jo, myslím to vážně. Jsi opilá a mně na očích nebudeš předvádět takový svinstvo.“

„Cože?“ O krok ustoupila. „Promiň, ale Ollie mě pozval…“

„Jo, s ním si to vyřídím pozdějc.“ Sundal jsem si čepici a zajel si rukou do vlasů. „Prostě jdi domů, Avery. Promluvíme si pozdějc.“

Avery ztěžka polkla. „Zlobíš se na mě…“

„Nezlobím se na tebe, Avery.“ V tu chvíli jsem byl nasranej na celej svět.

Zadívala se na mě a potom rychle očima uhnula, ale ne dost rychle. Zahlédl jsem, jak se její oči náhle zaleskly. Zatraceně, sakra.

„Nechci jít domů. Tam nikdo není a já…“

Píchlo mě v hrudi. „Přijdu za tebou pozdějc a promluvíme si, ano? Ale běž domů. Prosím, běž domů.“

Otevřela ústa a pak je zaklapla. „Fajn.“ Bolest v hrudi zesílila. „Avery…“

„V pohodě.“ Usmála se, ale ne doopravdy. Byl to úsměv plnej bolesti. Bolesti, kterou jsem způsobil já. Otočila se a odpotácela se ke svým dveřím. Tiše jsem zaklel a zalezl do svýho bytu.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se Jase, když jsem zamířil do kuchyně pro další pivo. Nebo tři.

„Ne.“ Oddělal jsem víčko a hodil ho do koše.

Zvedl tmavý obočí. „Nejsi v pořádku, protože tady byla nebo protože odešla?“

„Vyhodil jsem ji odsud.“

Jase se ohlédl, když do kuchyně vešel Ollie. Věnoval jsem mu jedinej pohled. „Měl bych tě nakopat do koulí.“

Ollie se nezasmál. Díval se na mě úplně vážně. „Tys tu ubohou holku odsud vykopl?“

„Ubohou holku?“ vyprskl jsem.

„Jo, víš, tu holku, kterou jsi byl od srpna posedlej? Konečně za tebou přišla, a tys ji vykopl z bytu.“

Zíral jsem na něj, sundal si čepici a hodil ji na linku. „Seš sjetej? Nemáš vůbec představu, co se mezi náma dělo.“

„Ollie,“ varoval ho Jase.

„Máš pravdu. Netuším, co se děje, ale…“

„Drž hubu, Ollie.“ Prodral jsem se kolem něj do obýváku.

Hlavní zápas měl právě začít. Zastavil jsem se u dveří a uvědomil si, že jsem nechal svoje pivo v kuchyni. Otočil jsem se, že půjdu zpátky, ale nepohnul jsem se. Myslel jsem to vážně, když jsem Avery slíbil, že si s ní promluvím, jenže jsem měl v plánu počkat do zítřka, jednak až vystřízliví, jednak až nebudu tak zatraceně nasranej. Ale jak jsem tam tak stál, neviděl jsem nic jinýho než slzy hromadící se v jejích očích. Zítra není moc daleko, ale…

„Běž,“ uslyšel jsem Jase za sebou.

V tu chvíli jsem byl už venku ze dveří.

20. kapitola

Poté co jsem na dveře jejího bytu bezvýsledně bušil, jsem je otevřel a zjistil, že není doma. Ani mě to moc nepřekvapilo. Očividně bych chtěl moc, kdybych očekával, že mě Avery aspoň jednou

poslechne.

Neměl jsem ponětí, kam mohla jít. Přešel jsem k oknu v obýváku a nakoukl ven.

„Co to sakra?“

Na obrubníku seděla drobná postava a choulila se tam v té zimě. Co to k čertu Avery vyvádí?

Spěchal jsem ven a trhl sebou, když mi vítr sfoukl vlasy z čela.

„Avery!“ zakřičel jsem. Lekla se a upustila láhev od piva. Skutálela se k nejbližšímu autu. Avery se ke mně otočila. Ten lesklej pohled, kterej jsem nemohl svést jenom na to pivo, mi roztrhal vnitřnosti.

„Co do prdele děláš tady venku?“

Zamrkala a zvedla vlhké řasy. „Já… pozoruju hvězdy.“

„Cože?“ Klekl jsem si vedle ní. „Avery, je pod nulou. Zase budeš nemocná.“ Pokrčila ramenem a pohlédla stranou. „Co děláš venku ty?“

„Hledal jsem tě, ty šašku.“

Ostře se na mě zadívala. „Cos to řekl? Ty jsi venku, takže jsi taky šašek, ty šašku.“

Bojoval jsem s úsměvem. „Říkal jsem ti, že za tebou přijdu, abychom si promluvili. Nejdřív jsem šel do bytu. Zaklepal jsem, a ty jsi neotvírala. Dveře nebyly zamčený, tak jsem vešel dovnitř.“

„Šel jsi ke mně do bytu? To je trochu drzý.“

„Jo, uviděl jsem tě z okna, jak sedíš venku.“

Chvíli bylo ticho a pak se zeptala: „Ten zápas už skončil?“

Protože to nevypadalo, že by se brzy zvedla, posadil jsem se vedle ní. Sotva jsem dosedl, studenej beton mi zmrazil zadek. „Ne, hlavní zápas zrovna začal.“

„Neuvidíš ho.“

Prohrábl jsem si vlasy a dlouze si vydechl. „Bože, Avery…“ Nevěděl jsem, co říct. Moje reakce na to, že jsem ji dnes viděl, byla pořád ještě čerstvá a matoucí. „Když jsem tě dnes večer uviděl… zatraceně mě to překvapilo.“

„Kvůli Stef?“

„Cože?“ Zadíval jsem se na ni. „Ne. Pozval ji Jase.“

„Vypadalo to, že je tam kvůli tobě.“

„Možná byla, ale kašlu na ni.“ Otočil jsem se k ní a položil si ruce na kolena. „Avery, neměl jsem se Stefanií nic od té doby, co jsem tě poznal. Neměl jsem od té doby nic s nikým.“

Zhluboka se nadechla. „No dobře.“

„No dobře?“ Málem jsem se zasmál a pak to svinstvo muselo ze mě ven. „Vůbec to nechápeš. Nikdy jsi to nechápala. Vyhýbáš se mi od Díkůvzdání. Vykašlala ses na astronomii a já vím, že to bylo kvůli mně, a kdykoli jsem se pokusil s tebou promluvit, utekla jsi ode mě.“

„Nechtěl jsi se mnou mluvit ten den, kdy jsem ti děkovala za to, že jsi mi pomohl.“

Zíral jsem na ni. „Nepovídej, a proč asi? Možná protože jsi mi dala zcela jasně najevo, že se mnou nechceš mít nic společnýho? A pak se z ničeho nic dnes večer ukážeš? Úplně zčistajasna a navíc se opiješ? Vůbec ti to nedochází.“

Olízla si rty. „Omlouvám se. Jsem opilá, trošku, a je mi to líto, protože máš pravdu a já… mluvím

nesmysly.“

Krátce a drsně jsem se zasmál. Co jsem si jenom myslel? „Dobře, teď očividně není nejvhodnější doba na tenhle rozhovor. Hele, nechtěl jsem se chovat jako kretén, když jsem tě přinutil odejít, ale…“

„To nic. Jsem zvyklá, že mě lidi nechtějí na svých večírcích.“ Roztřeseně se zvedla na nohy. „O nic nejde.“

Pokožka mě zabrněla. Vstal jsem. „Není to tak, že bych tě tam nechtěl, Avery.“

„Hm… opravdu?“ Zasmála se, ale nebyl v tom žádnej humor. „Požádal jsi mě, abych odešla.“

„Já…“

„Oprava.“ Zvedla ruku. „Tys mi přikázal, abych odešla.“

„Jo. Choval jsem se jako kretén, ale bylo to poprvý, cos byla u mě doma. Přijdeš tam, začneš pít a potom…“ Zhluboka jsem se nadechl. „Henry s tebou flirtoval a ty ses smála…“

„Nezajímá mě!“

„Tak to nevypadalo, Avery. Jsi opilá a nechci, abys provedla něco, čeho bys později litovala.

Polovinu času nevím, co se sakra v tvojí hlavě děje, a vůbec netuším, o co ti dneska šlo, ale nikdy

jsem tě neviděl opilou a nevěděl jsem, co bys provedla. Nechtěl jsem, aby toho někdo využil.“

„Už se stalo.“ Sotva jí ta slova vyletěla z pusy, připlácla si ruku na ústa.

Obličejem se jí mihlo zděšení a všechno – proboha – všechno najednou začalo dávat smysl.

„Cože?“ zašeptal jsem. Začala mě obcházet. Chytil jsem ji za ramena. „Cos to právě řekla?“

„Nevím, co jsem řekla. Jasný? Jsem opilá, Came. Kruci. Co já sakra vím, co se mi hrne z pusy.

Nevím nic. Ani opravdu nevím, co dělám tady venku.“

„Kruci. Avery…“ Sevřel jsem ji pevněji. „Co mi neříkáš? Co jsi mi neřekla?“

„Nic! Přísahám. Slibuju. Prostě nevím, co to tu kecám, jasný?“ Divoce zamrkala. „Tak se na mě přestaň dívat, jako bych byla ta špatná.“

„Tak se na tebe rozhodně nedívám, zlato.“ Prohlížel jsem si její tvář, jestli odhalím pravdu, závažnost toho, co se jí přihodilo, ale v jejím výrazu jsem spatřil jedině strach a zoufalství. Nechtěla, abych se v tom dál vrtal, to mi došlo. Ze všech lidí jsem právě já rozuměl potřebě udržet něco

v tajnosti, ale jednou to zjistím.

Oči jí zvlhly a myslím, že zamumlala prosím. Měli jsme mezi sebou pěknej bordel a museli jsme si toho hodně vyjasnit, ale muselo to počkat.

Přitáhl jsem si ji k sobě a pevně ji objal. Na vteřinu ztuhla a potom mi položila ruce na boky

a přitiskla obličej na můj hrudník. Pocit z toho, že ji držím v náručí, mě zasáhl až do morku kostí.

„Chyběl jsi mi,“ zašeptala.

V tom okamžiku na ničem z toho, co se mezi námi stalo od té doby, co jsem spatřil její jizvu, nezáleželo. Zabořil jsem ruku do jejích vlasů a přitáhl si ji blíž. „To tys chyběla mně, zlatíčko.“

Chytil jsem ji, zvedl do výšky a zase postavil na zem, šťastnej z toho, že ji zase můžu držet. Vzal jsem její obličej do dlaní a zasmál se. „Jsi studená jako kostka ledu.“

„Ale je mi horko.“ Naše pohledy se střetly a Avery se usmála. „Máš opravdu nádherný oči, víš to?“

„Myslím, že z tebe mluví ty panáky tequily. Tak pojď dovnitř, než tady umrzneš.“ Vzal jsem ji

za ruku a propletl s ní prsty. Nechtěl jsem, aby spadla a zlomila si vaz. Jakmile jsme se ocitli v teple jejího bytu, sevřela prsty kolem mé ruky.

„Přijdeš o ten zápas,“ řekla.

„Jo, přijdu.“ Odvedl jsem ji k pohovce a stáhl ji na ni. „Jak se cítíš?“

„Dobře.“ Otřela si ruce o stehna. „Tvoji kamarádi se asi diví, kde jsi.“ Opřel jsem se o gauč a uvolnil se. „To je mi jedno.“

„Fakt?“

„Jo.“

Na rtech se jí mihl úsměv, poposedla si dopředu a pak se na mě ohlídla. Neměl jsem v plánu nikam jít. Zápas ani kámoši nebyli tak důležití jako osoba sedící vedle mě. Kromě toho mě trochu znepokojovalo, jak moc toho vypila, obzvlášť když se prudce zvedla a málem povalila konferenční stolek.

„Možná bys měla raději sedět, Avery.“

„Jsem v pořádku.“ Klopýtala kolem stolu. „Takže… cos chtěl dělat? Můžu, hm, pustit televizi nebo nějakej film, ale žádnej nemám. Leda bych nějakej objednala z…“

„Avery, prostě si pojď na chvíli sednout.“

Zvedla polštář a položila ho na pohovku. Možná chtěla začít uklízet? Ale potom se posadila do křesla. „Nezdá se ti, že je tu horko?“

„Kolik jsi toho vypila?“

„Hm…“ Zamračila se. „Moc ne – možná dva nebo tři panáky tequily a dvě piva? Asi.“

„Sakra.“ Zakřenil jsem se a naklonil se k ní. „Kdy jsi naposledy opravdu pila alkohol?“

„O Halloweenu.“

Naklonil jsem hlavu na stranu. „Neviděl jsem tě o Halloweenu pít.“

„Ne na ten poslední Halloween.“ Vstala a začala tahat za rukávy na svetru. „Bylo to… před pěti lety.“

„Kruci. To je pěkně dlouho.“ Bože, tohle neskončí dobře. Vstal jsem. „Máš tu vodu? V láhvi?“

„V kuchyni.“

Zamířil jsem do ledničky, popadl láhev a vrátil se. „Měla bys to vypít.“ Když si vodu vzala, posadil jsem se na okraj pohovky. „Takže to ti bylo kolik? Čtrnáct? Patnáct?“

„Čtrnáct,“ zašeptala a sklopila bradu.

„Tos byla na pití opravdu dost mladá.“

Odložila láhev a svázala si vlasy do culíku. „Jo, tys nepil, když ti bylo čtrnáct?“

„Ve čtrnácti sem tam nějaký to pivo, ale tys říkala, že tvoji rodiče byli přísní, ne?“ Uchechtla se a svalila se do křesla. „Nechci mluvit o nich, o pití ani o Halloweenu.“

Nepotřebovali jste být jadernej fyzik, abyste pochopili, že tyhle tři věci spolu souvisejí. A taky jsem nemusel mít kdovíjakou fantazii, abych si představil mladou Avery, jak se opila na večírku

a provedla něco, čeho pozdějc litovala. Aspoň jsem doufal, že šlo jenom o tohle. „Dobře.“

Avery mě chvilku pozorovala a pak se snažila sundat si svetr. Smích mi bublal v krku, ale zasekl se, když svetr sundala. Měla pod ním tílko, ovšem z dost tenkého materiálu a odhalovalo velkou část zrůžovělé pokožky. Její nervozitu způsobovalo něco hlubšího než vypité pivo nebo to, že jsem tady

s ní seděl po všech těch hloupostech, co se mezi náma odehrály.

Znovu vstala a začala přecházet po pokoji. Když se zastavila mezi kuchyní a chodbou, sevřela prsty lem tílka.

„Co to děláš?“ zeptal jsem se.

Neodpověděla a její lehce rozostřenej pohled se setkal s mým. Neměl jsem ponětí, co si myslí.

Nikdy jsem to ve skutečnosti netušil. Vtáhla si spodní ret mezi zuby. Zamrazilo mě v kostech. Rozhodně měla něco v…

Svlékla si tílko. Sakra.

Ostře jsem se nadechl. „Avery.“

Proboha svatýho. Zatraceně. Do prdele. To bylo všechno, co mi letělo hlavou, když jsem zíral na Avery v černé podprsence. Viděl jsem ji, když byla nemocná, ale ve skutečnosti jsem ji vážně neviděl. Ne jako teď. Její ňadra byla plná, napínala se proti krajkovému prádlu, zatímco rychle

a hluboce dýchala.

Když se opřela o zeď a nechala ruce klesnout podél boků, stiskl jsem čelisti a zhluboka se nadechl.

Zase jsem zalétl pohledem z její tváře na prsa a níž po hladké křivce břicha. Džíny jí visely nízko na bocích a bříško se jí kolem pupíku vydouvalo. Sladká linka jejího pasu žadonila o dotek.

Očividně byla opilá, a kdybych byl hodnej kluk, nezíral bych na ni tak mlsně a sklopil pohled stranou. Nepamatoval jsem si, kdy jsem vstal, ale najednou jsem stál a nějak šel okolo pohovky. V rozkroku jsem cítil plamen, tuhnutí a sílu.

„Came?“ vyhrkla zadýchaně.

Moje tělo žadonilo, abych šel k ní, a málem jsem to udělal, ale zarazil jsem se a sbalil ruce do pěstí. „Přestaň.“

„S čím mám přestat?“

Zavřel jsem oči, jenže její obrázek jsem měl vyrytej do mozku. „S tímhle – tohle nedělej, zlato.“

„Není to to, co chceš?“ promluvila nejistě.

Prudce jsem otevřel oči. Cože? „Tohle nečekám, Avery.“ Nadechla se. „Ty mě nechceš.“

Že ji nechci? Sotva jsem si vzpomínal na dobu, kdy bych ji nechtěl, kruci. Penis se mi chtěl vydrat z džín, ztopořenej tak, že by mohl puknout. Tak moc jsem po ní toužil.

Ale v jejím obličej se začal rýsovat poníženej výraz.

Vystřelil jsem k ní a praštil rukama o stěnu z každý strany vedle její hlavy. Sklonil jsem se, abysme měli oči ve stejný úrovni. „Do prdele, Avery. Myslíš si, že tě nechci? Neexistuje nic, co bych na tobě nechtěl, rozumíš? Toužím být na tobě a uvnitř tebe. Chci tě opřenou o zeď, na pohovce, v tvojí posteli, v mojí posteli, na každým zatraceným místě, který mě napadne, a věř mi, mám docela širokou představivost, co se těchhle věcí týče. Nikdy nepochybuj o tom, jestli tě chci. Ale o tohle tu nejde.“

Zatvářila se zmateně.

Opřel jsem se čelem o její. „Ale ne takhle – nikdy takhle. Jsi opilá, Avery, a když budeme spolu – protože my budeme – budeš se plně soustředit na všechno, co ti udělám.“

Hleděla mi do očí, potom je zavřela a otočila hlavu na stranu, takže se naše pokožky o sobe otřely.

„Jsi hodnej kluk, Came.“

„Ne, nejsem.“ Nadechl jsem se její vůně a v duchu si slíbil, že pro ni budu vždycky tím, co bude potřebovat. „Jsem hodnej jenom s tebou.“

21. kapitola

Asi hodinu potom, co jsem Avery přikryl dekou, se všechno, co vypila, rozhodlo, že chce znovu na světlo.

Prudce ze sebe odhodila deku, kterou jsem okolo ní předtím omotal, jako by byla plná hadů,

a proletěla obývákem do koupelny. Pospíchal jsem za ní. Protože Avery normálně nepila, tohle jsem čekal.

Bylo to hrozný.

Cítil jsem se strašně bezmocnej, protože jsem nemohl dělat nic víc než držet její vlasy a hladit ji po zádech, zatímco se modlila k bohům porcelánu. Když to bylo konečně za ní, opřel jsem ji o vanu a popadl ručník. Bylo to stejný, jako když byla nemocná, jenom tentokrát byla při vědomí.

„Lepší?“ zeptal jsem se.

„Trochu.“ Pevně zavřela víčka. „Proboha, tohle je tak trapný.“ Tiše jsem se zasmál. „O nic nejde, zlato.“

„Kvůli tomuhle jsi tady zůstal, co?“ zafňukala lítostivě. „Věděl jsi, že mi bude zle, a já se přitom snažila svlíkat.“

„Ššš.“ Odhrnul jsem jí uvolněné prameny vlasů z obličeje. „I když je okouzlující tě sledovat, jak se snažíš vydávit vnitřnosti, není to důvod, proč jsem tady zůstal, jak dobře víš.“

Oči se jí zase zavřely. „Protože mě chceš, ale ne když jsem opilá a zvracím?“

Hlasitě jsem se zasmál. S opilým Koláčkem byla legrace. „Jo, víš, tak nějak to asi bude.“

„Jenom se ujišťuju, že jsme na stejný stránce.“

„Nejsme.“

Otevřela jedno oko. „Cha, cha.“

„Napadlo mě, že se ti to bude líbit.“ Otřel jsem jí ručníkem bradu. Mírně se usmála. „Jde ti to… dost dobře.“

„Mám spoustu praxe.“ Odhodil jsem ručník stranou, popadl další a namočil ho. „Byl jsem na tvým místě docela často.“ Otřel jsem jí krk a paže, nutil se dívat na její obličej, a ne na křivku ňader, jež jsem měl tak krásně na očích. „Chceš se připravit do postele?“

Najednou se na mě dívala vykulenýma očima. Zakřenil jsem se.

„Vrať se zpátky nohama na zem.“

„Ach,“ zamumlala a zatvářila se mrzutě.

„Jo, ach.“ Otočil jsem se a vzal zubní kartáček. Vytlačil jsem na něj pastu a obrátil se k Avery.

„Asi se budeš chtít zbavit tý pachuti v ústech.“

„Jsi skvělej,“ řekla a natáhla se po kartáčku.

„Já vím.“ Když byla hotová, zase jsem si klekl a rozepnul si mikinu. Svlékl jsem si ji a chytil lem trička, abych si ho sundal přes hlavu. „Snažil jsem se tě přimět, aby sis uvědomila, že jsem skvělej, od první chvíle, cos do mě vrazila. Kdybych věděl, že ti stačilo podat kartáček, udělal bych to dávno. Moje škoda.“

„Ne, to byla moje…“ Dokázala si sednout vzpřímeně. „Moje škoda. Co to děláš?“

„Nevím, kde máš svoje oblečení.“

„No, hm.“

Zakřenil jsem se, když jsem si všiml, jak přejíždí očima po mé hrudi. Zadívala se upřeně na moje tetování. „A uvědomil jsem si, že si budeš chtít sundat to, co máš na sobě.“

„Jo,“ zamumlala.

„Takže nejjednodušší bude, když si půjčíš moje tričko.“ Slabě se nadechla. „Dobře.“

„Budeš se cítit pohodlněji.“

Měl jsem podezření, že neslyší ani slovo z toho, co říkám. Ne když její pohled sjel níž a moje tělo na to zareagovalo.

„Jasně,“ zamumlala.

„Neposlouchala jsi ani slovo z toho, co jsem povídal.“

„Noo…“

Uchechtl jsem se, chytil ji za boky a posadil ji na okraj vany.

„Zatím nezvedej ruce, dobře?“ požádal jsem ji. Zatímco ztuhle seděla, přetahoval jsem jí přes hlavu svoje tričko. „Drž ruce dole.“ Pustil jsem tričko, natáhl ruce za ni a obratně jí rozepnul podprsenku.

„Co to děláš?“ Hlas jí povyskočil.

Zasmál jsem se a stáhl jí ramínka z paží, ale pak se zachvěla a já zvážněl. Myslím, že jsem byl masochista, protože jsem toužil podprsenku pustit a vzít ji do náruče. „Jak jsem už říkal, vrať se zpátky na zem. Tvoje počestnost je v bezpečí.“

„Moje počestnost?“

Zadíval jsem se na ni zpod řas. „Pro tuhle chvíli.“

„Pro tuhle chvíli?“ zašeptala.

Přikývl jsem. „Prostrč ruce rukávama.“

Poslechla mě. Vyhrnul jsem jí rukávy nahoru, posadil se na paty a najednou mě prudce zasáhnul majetnickej pocit. Líbilo se mi, že má na sobě moje oblečení. Opravdu se mi to líbilo. Sjel jsem rukou po její paži a zarazil se nad tím náramkem.

„Ne…“ V hlasu se jí ozvala panika, když jsem ho rozepnul.

Sevřel jsem ji pevněji, nechtěl jsem její ruku pustit. „Už jsem to viděl, Avery.“

„Prosím, ne.“ Sklopila oči. „Stydím se za to a nemůžu vzít zpátky, že jsi to už viděl. Přála bych si, aby to šlo, ale nejde.“

Moje dřívější podezření se konečně potvrdilo. Sevřel jsem její zápěstí i náramek oběma rukama.

„Je to kvůli tomuhle, že jo? Ten důvod, proč ses vyděsila. Proč jsi se mnou nechtěla mluvit. Proč ses vykašlala na astronomii.“

Mlčela a já na vteřinu zavřel oči. „Ach, zlatíčko. Všichni jsme provedli něco, na co nejsme hrdí.

Kdybys věděla…“ Teď nebyla vhodná chvíle na tohle. „Jde o to, že já netuším, proč jsi tohle udělala. Jenom doufám, že ať už jsi měla jakýkoli důvod, překonala jsi to. Nemyslím si o tobě kvůli tomu nic špatného. Nikdy jsem si nemyslel.“

„Ale díval ses tak…“ Nedokázala to dokončit.

Sundal jsem jí náramek a položil ho na umyvadlo. „Překvapilo mě to a znepokojilo. Nevěděl jsem, kdy se to stalo, a nebudu se ptát. Ne teď, dobře? Jenom chci, abys věděla, že to přede mnou nemusíš skrývat. Chápeš?“

Přikývla, ale v očích se jí zračily pochyby a nedůvěra. Chtěl jsem dokázat, že myslím vážně, co jsem řekl, proto jsem sklonil hlavu, otočil její zápěstí a přitiskl rty na tu jizvu. Avery se zachvěla.

„Bylo mi právě šestnáct,“ pronesla tiše. Její hlas zněl velmi mladě. „Tehdy jsem to udělala.

Nevím, jestli jsem to opravdu chtěla udělat, nebo jsem jenom chtěla, aby si mě někdo…“ Zavrtěla hlavou. „Je to něco, čeho lituju každý den.“

„V šestnácti?“

„Už bych nikdy nic takového neprovedla. Přísahám. Nejsem stejná jako tehdy.“

„Já vím.“ Položil jsem ruku na její nohu. Chtěl jsem zahnat ten vzdálenej, bolestí naplněnej pohled, z kterýho jí potemněly oči. „Je čas ti sundat kalhoty.“

Zamrkala a zasmála se. „To je milý.“

Pomohl jsem jí vstát. Moje tričko dosahovalo až k jejím kolenům a napadlo mě, že vypadá líp na ní než na mně. Když jsem se natáhl po knoflíku jejích džín, plácla mě po rukou. „Myslím, že to zvládnu.“

„Víš to určitě?“ škádlil jsem ji. „Protože jsem ti k službám a myslím si, že sundat ti džíny je něco, v čem bych byl výjimečně výbornej.“

Zkroutila rty. „To se vsadím. Obleč si mikinu.“

Opřel jsem se o umyvadlo a protáhl si záda. „Líbí se mi, když si mě prohlížíš.“

„Vzpomínám si.“ Otočila se a neuvěřitelně svůdně zavrtěla zadkem, aby se vykroutila z džín. Zadíval jsem se stranou a zvedl z podlahy svou mikinu. „Myslíš, že už to zvládneš?“

„Doufám.“

Když jsme byli v obýváku, našel jsem aspirin a vzal další láhev vody. Jakmile se napila, posadil jsem se na gauč a jemně ji zatahal za ruku. „Posaď se se mnou.“ Když začala překračovat moje nohy, zarazil jsem ji. „Ne. Sedni si se mnou.“

Zmateně zavrtěla hlavou. Opřel jsem se a stáhl ji na sebe. Na okamžik úplně ztuhla a potom se její tělo na mém klíně uvolnilo. Popadl jsem deku a přehodil ji přes její holé nohy.

„Měla bys zkusit usnout.“ Objal jsem ji kolem pasu, zatímco televize házela po pokoji blikající stíny. „Ráno ti bude líp.“

Avery si tiše povzdechla a opřela se o mou hruď. „Nejdeš pryč?“

„Ne.“

„Vůbec ne?“

Sklonil jsem bradu a otřel se rty o její čelo. „Nikam nejdu. Budu tady, až se probudíš, zlatíčko.

Slibuju.“

Následující ráno jsem se probudil ve stejné pozici, v jaké jsem usnul. Avery pořád seděla na mém klíně, ale byla vzhůru a vrtěla se. Zavrčel jsem a sevřel ji pevněji, zatímco se tlačila bokem do mé erekce.

„Promiň,“ zamumlal jsem. „Je ráno a ty mi sedíš na klíně. Taková kombinace by dostala každýho chlapa.“

Otevřel jsem oči právě včas, abych uviděl, jak Koláčkovy tváře polil ruměnec. Položil jsem ruku na její boky a pozoroval její ospalej výraz přivřenýma očima.

„Chceš, abych z tebe slezla?“ zeptala se.

„Ne, sakra.“ Druhou rukou jsem ji pohladil po páteři a zapletl prsty do jejích jemných vlasů. „Ať tě to ani nenapadne.“

Ušklíbla se. „Tak dobře.“

„Konečně se na něčem shodneme.“

Sklonila hlavu na stranu a pár vteřin mě pozorovala. „Opravdu se minulá noc stala?“ Zakřenil jsem se. „Záleží, co si myslíš, že se stalo.“

„Sundala jsem si kvůli tobě tílko?“

Když se o tom zmínila, sklouzl jsem pohledem níž. Pod tričkem se jí pěkně rýsovaly ztuhlé bradavky. „Jo, pěknej okamžik.“

„A tys mě odmítl?“

Sjel jsem rukou na její stehno. „Jenom proto, že nechci, abys při našem poprvé byla opilá.“

„Našem poprvé?“

Líně jsem se ušklíbl. „Hm, jo.“

Tváře jí pěkně zrůžověly. „Jsi si docela jistý, že mezi námi bude nějaké poprvé.“

„Jsem.“ Opřel jsem se o pohovku a pozoroval ji, zatímco jsem přejížděl rukou po jejím stehně nahoru a dolů.

„Mluvili jsme spolu, že?“ Zadívala se na holé zápěstí. „Prozradila jsem ti, kdy jsem provedla tohle?“

„Jo.“

Zvedla řasy. „A nemyslíš si, že jsem bláznivá potvora?“

„No…“

Přišpendlila mě pohledem drsným jak smirkovej papír.

Ušklíbl jsem se a vyjel druhou rukou až na její zátylek. „Chceš vědět, co si myslím?“

„To záleží na tom…“

Zatlačil jsem její hlavu níž, takže se naše rty skoro dotýkaly. „Myslím si, že si musíme promluvit.“

„Musíme,“ zašeptala.

Čím dýl by ale seděla na mým klíně, tím míň by bylo pravděpodobný, že si promluvíme. Popadl jsem ji proto za boky, zvedl a posadil vedle sebe.

„Myslela jsem, že si chceš promluvit,“ poznamenala, když jsem vstal.

„Jo, budu hned zpátky.“ Zatvářila se zmateně.

„Jenom tu zůstaň, jasný?“ Zamířil jsem ke dveřím. „Nehýbej se z místa. O ničem nepřemýšlej.

Jenom tam seď, budu hned zpátky.“

Opřela se bradou o opěradlo pohovky. „Dobře.“

„Myslím tím, ať nepřemýšlíš vůbec o ničem.“ Otevřel jsem dveře. „Ani o posledních několika minutách, ani o včerejšku. Ani o posledním měsíci. Nebo co bude dál. Jenom tu seď.“

„Dobře,“ zašeptala. „Slibuju.“

Ještě okamžik jsem jí hleděl do očí, a když jsem si byl jistej, že se nezamkne v ložnici, pospíšil jsem si do svého bytu. Uvnitř bylo ticho, ale vedle pohovky ležely lodičky na vysokém podpatku. Usmál jsem se, rychle si vyčistil zuby a potom posbíral v kuchyni nezbytné věci. Trvalo mi to asi pět minut, než jsem se vrátil do jejího bytu. Byla tam, kde jsem ji nechal.

Zalétla pohledem na to, co jsem držel v rukou, a usmála se. „Vajíčka – tys přinesl vajíčka.“

„A pánvičku.“ Zadkem jsem zabouchl dveře. „A vyčistil jsem si zuby.“

„Nevzal sis tričko.“

Dlouze jsem se na ni zadíval. „Vím, že by ti to zlomilo srdce, kdybys mě nemohla vidět bez trička.“ Když jsem položil vajíčka na linku, zaslechl jsem tlumené zavýsknutí a otočil se ke dveřím.

„Avery, co tam sakra děláš?“

„Nic,“ ozvala se odpověď.

Usmál jsem se pro sebe a obrátil se zpátky k pultu. „Tak ať už jsi tady.“ Když jsem uslyšel

na podlaze její kroky, zamračil jsem se. „A neodvažuj se převléct.“ Odmlčel jsem se. „Protože se mi líbí, že máš na sobě moje věci.“

„No, když to podáš takhle…“ Objevila se ve dveřích.

„Co je?“ Ohlédl jsem se na ni přes rameno. „To ti tak moc chyběla moje vajíčka?“

Pomalu zamrkala. „Už jsem nedoufala, že je ještě někdy budeš v mé kuchyni připravovat.“

Ta slova mě zasáhla víc, než tušila. Otočil jsem kolečkem na sporáku. „Chyběl jsem ti tak moc?“

„Jo.“

Otočil jsem se k ní a zajel si rukou do vlasů. „Tys mi taky chyběla.“

Avery se zhluboka nadechla. „Chci ti říct, že se omlouvám za to, jak jsem se chovala, když jsi… no, když jsi uviděl moji jizvu. Nikdy jsem nikomu nedovolila, aby ji viděl.“ Přistoupila blíž a kousla se do rtu. „Vím, že to není omluva, protože jsem byla hrozná potvora, ale…“

„Přijmu tvou omluvu pod jednou podmínkou.“ Založil jsem si paže.

„Cokoli,“ vyhrkla vášnivě.

„Důvěřuj mi.“

„Já ti důvěřuju, Came.“

„Ne, nedůvěřuješ.“ Přešel jsem ke stolu a odsunul židli. „Posaď se.“

Když se posadila a upravila si vypůjčené tričko, vrátil jsem se ke sporáku a naťukl vajíčko.

„Kdybys mi důvěřovala, nereagovala bys tak, jak jsi reagovala. A tím tě neodsuzuju, nic takového. Musíš mi věřit, že se nebudu chovat jako kretén a nezblázním se kvůli něčemu takovému. Musíš mi věřit, že jsi pro mě moc důležitá.“

Když jsem zaslechl, jak se tiše nadechla, obrátil jsem se k ní. „Hodně toho o tobě nevím a doufám, že to napravíme. Nebudu na tebe tlačit, ale nesmíš přede mnou zavírat dveře. Jasný? Musíš mi důvěřovat.“

Zadívala se mi do očí. „Důvěřuju ti. Budu ti důvěřovat.“

„A já přijímám tvou omluvu.“

Dodělal jsem vajíčka, vrátil se ke stolu s džusem a potom nakousl aktuální téma. „Takže co bude dál? Pověz mi, co bys chtěla.“

Zarazila se s vidličkou plnou smažených vajíček. „Co bych chtěla?“

„Ode mě.“ Strčil jsem si celý vajíčko do pusy. „Co chceš ode mě?“

Avery se zaklonila a odložila vidličku na talíř. Otevřela ústa a pozvedla ramena. „Tebe.“ Hruď se mi stáhla a okamžik jsem nedokázal promluvit. „Mě?“

„Chci tebe,“ zopakovala a začervenala se. „Jak víš, nikdy jsem neměla s nikým vztah, a dokonce ani nevím, jestli je to to, co chceš ty. Možná není…“

„Je.“

„Ano?“ zeptala se.

Uchechtl jsem se a cítil se uvolněněji než za několik minulých týdnů. Zvedl jsem další vajíčko.

„Říkáš to tak překvapeně, jako bys tomu nemohla uvěřit. Je to opravdu roztomilý. Prosím, pokračuj.“

„Prosím, pokračuj…?“ Zavrtěla hlavou. „Chci být s tebou.“

Pomalu jsem kousal vajíčko. „To je druhá věc, na který se dneska ráno shodneme.“

„Chceš být se mnou?“

Povytáhl jsem koutky rtů. „Chci být s tebou od tý chvíle, co jsi mě poprvé odmítla. Jenom jsem čekal, až to dojde i tobě. Takže, jestli do toho půjdeme, existuje pár základních pravidel.“

„Pravidel?“

Přikývl jsem a začal loupat třetí vejce. „Není jich tolik. Nesmíš se přede mnou uzavírat. Budeme spolu jen ty a já a nikdo jiný. A nakonec, musíš pořád vypadat takhle sexy v mých tričkách.“

Z hrdla jí vybublal hlubokej, opravdovej smích. „Myslím, že to zvládnu.“

„Dobrá.“ Napadlo mě, jestli si všimla, jak se mi třesou ruce, když jsem loupal poslední vejce.

„Nikdy jsem nic takového nezkoušela, Came. Není se mnou vždycky jednoduché vyjít. Vím to.

Nemůžu ti slíbit, že to se mnou bude snadné.“

„Nic důležitýho v životě není snadný.“ Dopil jsem sklenici mlíka a pro dnešek s mluvením skončil. Musel jsem jí říct o tom, co se stalo před dvěma lety a kam chodím každej pátek večer, ale to muselo počkat. Potřeboval jsem udělat, co jsem chtěl udělat od tý noci o Díkůvzdání.

Vstal jsem a přešel k ní. Vzal jsem ji za ruce, vytáhl na nohy a objal ji kolem pasu. Sklonil jsem hlavu a otřel se rty o její tvář. „Myslím to s tebou vážně, Avery. Jestli o mě opravdu stojíš, jsem tvůj.“

Položila mi dlaně na hrudník. „Opravdu o tebe stojím.“

„To rád slyším.“ Přejel jsem rty přes její ústa. „Protože kdyby ne, tohle by bylo nevhodný.“

Zasmála se, ale ten zvuk se vytratil, když jsem přitiskl ústa na její. Zdálo se to správný a nezbytný jako dýchání. Líbal jsem ji jemně a pomalu, ale když mi zajela rukama do vlasů, polibek jsem prohloubil a dal jí, o co tiše požádala. Klouzal jsem rty po jejích, dloubal a tlačil a pak je rozevřel jazykem.

Její zasténání mi rozpálilo krev. Chutnala šťavnatě a moc sladce. Sjel jsem rukama na její boky, přitáhl si ji k sobě a zvedl ji. Překvapila mě tím, že mi omotala nohy kolem pasu. Opřel jsem ji zády o stěnu a přitiskl naše těla k sobě.

Neplánoval jsem víc než ji líbat, ale když jsem ucítil na hrudi její prsa a otřel se o ni mezi nohama, byl jsem hotovej. Dokonale jsem se v ní ztratil. Avery byla plachá a ve spoustě věcí nevinná, ale zároveň vášnivá a přirozená a tak moc svůdná.

Zavrčel jsem, když pohnula boky a natlačila se proti mně tím svým báječným bezelstným způsobem. Sevřela prsty v mých vlasech a nepouštěla moje ústa. Byl jsem tvrdej a připravenej a ta tenká látka zakrývající ji mezi stehny nebyla dostatečná bariéra. Netoužil jsem po ničem jiném než se jí zmocnit teď a tady, proti zdi. A pochyboval jsem, že by protestovala, ale nebylo to správný.

S úsilím jsem od ní odlepil ústa. „Musím jít.“ Sklouzla rukama na moje tváře. „Chceš jít teď?“

„Nejsem svatej, zlatíčko,“ promluvil jsem hlubokým hlasem zdrsnělým vášní. „Když teď neodejdu, neodejdu ještě nějakou dobu.“

Zachvěla se a moje tělo se napjalo. „Co když nechci, abys odešel?“

„Do háje.“ Sevřel jsem její stehna a na vteřinu zavřel oči. „Děláš mi to těžký. Jak mám asi tak být ten hodnej kluk, jak jsi včera říkala?“

Přitiskla mi rty na tvář. „Nejsem opilá.“

Tiše jsem se zasmál a přitlačil se na ni čelem. „Jo, to vidím, a i když ten nápad vzít si tě přímo tady opřenou o zeď stačí na to, abych se přestal kontrolovat, chci, abys věděla, že tohle myslím vážně.

Nejsi jenom povyražení. Nejsi kamarádka s výhodama. Znamenáš pro mě mnohem víc.“ Přivřela oči a hrudník se jí zvedl. „No, to je… opravdu dokonalý.“

„Já taky jsem opravdu dokonalej,“ škádlil jsem ji, rozpletl její nohy a postavil ji na zem. „Všichni ostatní to vědí. Jen ty máš trošku delší vedení.“

Zasmála se a oči se jí zahřály. „Co budeš dělat?“

„Dám si studenou sprchu.“

„Vážně?“

„Jo.“

Znovu se zasmála. „Vrátíš se?“

„Vždycky.“ Něžně jsem ji políbil a vlil do toho prchavého polibku, co jsem cítil.

„Dobře.“ Úsměv se jí rozšířil po obličeji a bylo to to nejúžasnější, co jsem kdy spatřil. „Počkám na tebe.“

22. kapitola

„Ty dnes večer asi nepřijdeš, co?“ Přes hlasitou hudbu jsem Jase sotva slyšel.

Vklouzl jsem do bot, zatímco jsem si přidržoval mobil mezi ramenem a tváří. „Ne. Jdu s Avery na večeři. Možná když se vrátíme…“

„Nemusíš mi nic vysvětlovat. Neobviňuju tě.“ Zněl unuděně, ne kvůli mně, ale tak obecně. Odmlčel se. „Tvoje holka nevypadá jako typ, co rád obráží párty.“

Slova „tvoje holka“ způsobila prudkej příval pýchy, tak jsem u nich o trochu dýl uvízl. „Jo, tak nějak to bude.“

Jase se tiše uchechtl. „Úplně tě změnila, že jo?“

Usmál jsem se a popadl klíče. Jase měl možná pravdu. Od chvíle, co jsem se v srpnu seznámil s Avery, se hodně mých zvyků změnilo a po té noci, kdy přišla do bytu na zápas, ještě víc. „Něco takovýho.“

„No, tak se dobře bav. Nezbouchni ji.“ Vybuchl jsem smíchy. „Jasi, brácho, no tak…“ Znovu se uchechtl. „Jen vtipkuju.“

Obrátil jsem oči v sloup, rozloučil se a zamířil k Avery.

Rychle jsme povečeřeli v Martinsburgu a potom se vrátili zpátky do jejího bytu. Zastavil jsem se doma, abych vyzvedl Rafaela, a nechal ho courat se po Averyině kuchyni. Malej kámoš se potřeboval taky trochu procvičit. A zdálo se, že Koláčka baví ho zvedat a obracet opačným směrem, takže se loudal mezi námi tam a zpátky. Nebylo to něco, co bych si myslel, že budu někdy dělat v sobotu večer, ale nenudil jsem se ani nechtěl bejt nikde jinde. Abych řekl pravdu, bavil jsem se u toho líp než kdy na nějakých večírcích bratrstva.

„Je to terárium,“ opravil jsem ji, když nazvala jeho obydlí akvárkem. „A má houpačku. Dostal ji k narozeninám.“

„Ty víš, kdy má narozeniny?“ Zakřenila se.

„Jo, dvacátýho šestýho července.“ A když na to přišla řeč… „Kdy máš narozeniny ty?“

„No, s tím si ještě chvíli nemusíš dělat starosti. Kdy ses narodil ty?“

„Patnáctýho června.“ Nenechal jsem se odbýt. „Kdy ty, Avery?“ Povzdechla si. „Měla jsem narozeniny druhýho ledna.“

„Přišel jsem o tvoje narozeniny?“ Pozvedl jsem obočí a naklonil se k ní.

„O nic nejde.“ Pokrčila rameny. „Jela jsem navštívit muzea Smithsonian a potom onemocněla, takže bylo asi jenom dobře, žes se mnou nebyl.“

Jela do Smithsonian…? Vtom mi to došlo a cítil jsem se jako vůl. „Ach, sakra, to proto jsi říkala, že chceš jet druhýho. Jela jsi sama? Do háje. Cítím se jako…“

„Přestaň,“ zarazila mě a zvedla ruku. „Nemusíš mít kvůli tomu špatný pocit. Nic zlého jsi neprovedl.“

Věděl jsem, že jsem neudělal nic špatně. Vzal bych ji tam, kdyby mi to dovolila, ale stejně jsem se kvůli tomu necítil dobře. „No, oslavíme to příští rok.“

Na obličeji se jí objevil širokej úsměv a srdce mi poskočilo. Protože jsem potřeboval pár vteřin pro sebe, než bych provedl něco neskutečně hloupýho a žensky procítěnýho, zvedl jsem Rafaela

a odnesl ho domů. Slíbil jsem, že budu hned zpátky. Měl jsem v plánu si s ní promluvit o tom, co jsem

udělal, ale když jsem se vrátil, našel jsem Koláčka v chodbě vedoucí do její ložnice. Tvářila se tak, že to se mnou dělalo divy.

Vypadala nedočkavě a zároveň nejistě, poháněná bezelstnou zvědavostí, a mně se doslova vykouřily z hlavy všechny myšlenky. Neměl jsem ponětí, proč je právě teď důležitý promluvit si

o vážných věcech. Od neděle, kdy jsme si všechno vyjasnili, jsem postupoval pomalu, tak pomalu, až mě napadlo, že pomaleji to snad už ani nejde. Každou noc jsem končil s rukou v rozkroku, až jsem ji měl namoženou tak, že jsem měl problém psát si ve škole poznámky.

Ale stálo to za to. To poslední, co bych chtěl, bylo s ní cokoli uspěchat, ale právě teď… Avery si olízla spodní ret. Sundal jsem si svetr a hodil ho přes opěradlo pohovky. Oči jí sjely

na odhalenou pokožku mezi mým tričkem a džínama a tváře jí zčervenaly.

Jo, Avery vypadala, jako že chce, abych věci uspíšil.

Posadil jsem se na gauč, zatímco ona dál stála na chodbě a v měkké záři z televize se tahala za lem pletených šatů. Když si poté, co jsme se vrátili z večeře, svlékla punčochy, strávil jsem nezdravě dlouhou dobu tím, že jsem pozoroval její holý nohy jako nějakej puberťák, kterej nikdy neviděl tak moc nahoty.

„Přijdeš za mnou, nebo na mě budeš zírat zbytek večera?“ zeptal jsem se a zakřenil se, když se zhluboka nadechla a pomalu se přiblížila k pohovce. Zvedl jsem ruku, abych ji k sobě stáhl, ale Avery měla v plánu něco úplně jinýho.

Úšklebek mi zmizel z tváře, když si obkročmo sedla na můj klín. Odpověď mého těla byla legračně okamžitá. Ztvrdl jsem a chytil ji za boky. „Ahoj, zlatíčko.“

„Ahoj,“ zašeptala.

„To jsem ti chyběl tak moc? Byl jsem pryč jenom pár minut.“

Položila mi ruce na ramena a přitiskla se ke mně. Naše těla se setkala na všech těch správných místech. „Možná.“

Přejel jsem rukama po jejím těle nahoru a sevřel její obličej do dlaní. Musela mě mezi stehny cítit.

To se nedalo nijak skrýt. „Co to děláš?“

Navlhčila si rty a já spolkl zasténání. „Jako co to asi vypadá?“

„Napadá mě pár věcí.“ Pohladil jsem ji palci po tvářích a čekal, co udělá. Pravda byla taková, že ať by chtěla zajít s tímhle kamkoli, byl bych pro všemi deseti. „A všechny mě ohromně zajímají.“

„Zajímají? To je dobře.“

Na vteřinu se se mnou setkala očima, potom sklopila řasy a svoje oči tak zastínila. Pak se ke mně přitiskla blíž a otřela se rty o moje ústa, pomalu a sladce. Nakonec zesílila tlak. Přenechal jsem jí vedení a ona polibek prohloubila. Jakmile otevřela ústa, roztáhl jsem prsty na jejích tvářích. Naše jazyky se střetly a pohrávaly si spolu. Dokonale jsem z toho šílel. Možná proto, že se tohle učila ode mě.

Sjel jsem rukama po jejích zádech a Avery se prohnula. Zesílil jsem stisk v jejím pase a ona proti mně narazila boky. Proboha, pohybovala se v mém klíně tak, že mě to zabíjelo. Zachvěl jsem se

a sevřel v ruce její šaty a vyhrnoval je nahoru. Musel jsem se jí dotknout.

Druhou ruku jsem přesunul na její žebra a sevřel jedno její ňadro. Seznamoval jsem se s křivkami jejího těla a pohladil bradavku. Avery přerušila polibek a zasténala, když jsem palcem obkroužil vrcholek.

„Líbí se ti to?“

„Jo,“ vydechla.

Ach, tak to jsem chtěl slyšet. Škádlil jsem ji, líbal ji po hrdle, zakláněl jí hlavu. Natlačila mi prso do dlaně a znovu přirazila boky. Po páteři mi přejela silná rozkoš. Tiše jsem zasténal, odtáhl se

a pozoroval, jak se jí po kůži rozlévá ruměnec.

Zatraceně, byla překrásná.

„Pověz mi, co chceš, zlatíčko.“ Přikryl jsem druhé ňadro a pod látkou cítil bradavku. Nerad bych, aby se cítila osamělá. „Cokoli. Udělám to.“

Její hrudník se prudce zvedl. „Dotkni se mě.“

Moje tělo ztuhlo a zatřáslo se. Když jsem promluvil, sotva jsem svůj hlas poznával. „Můžu?“

Když přikývla, vklouzl jsem rukama pod široký výstřih jejích šatů, stáhl jí látku z ramen a odhalil ji. Stáhl jsem šaty ještě níž, uvolnil její paže a látka se nařasila okolo jejího pasu.

„Jsi nádherná.“ Hladil jsem okraje krajkové podprsenky. „Podívej se na tu červeň. Jsi tak nádherná.“

Sklonil jsem hlavu a sevřel ústa okolo vrcholku ňadra, líbal ho skrz tenkou látku. Když jsem stiskl její boky a přitlačil, zasténala. Srdce mi bušilo o žebra. Avery zajela prsty do mých vlasů, a zatímco si mě držela blízko u sebe, přesunul jsem se k druhému ňadru. Jemně jsem ho okusoval a byl odměněn další zadýchaným výkřikem.

Její tělo se na mně třáslo, ale já s ní zdaleka ještě neskončil. Vklouzl jsem rukama pod lem šatů, a zatímco jsem líbal sladce naběhlé rty, vyhrnul jsem je po stehnech výš.

„Pověz mi něco, zlato.“ Kroužil jsem prsty na vnitřní straně stehen, blížil se k jejímu středu. „Už ses někdy udělala?“

Ztuhla rozpaky, a když neodpověděla, sjel jsem rukama po stehnech níž. „Jo,“ zašeptala. „Udělala.“

„Sama?“ Vyjel jsem rukama zase nahoru.

Přitulila se blíž, zatlačila na mou erekci a opřela se čelem o moje. „Jo.“

To jsem moc rád slyšel, i když by mě to nemělo překvapovat. Přejel jsem prstem přes střed jejích vlhkých kalhotek. Její tělo sebou žádostivě škublo. Dál jsem jemně přejížděl prstem tam a zpátky.

Mohl bych se jí dotýkat věčně.

Možná budu. Mohli bychom tady takhle zůstat, s jednou rukou mezi jejími stehny a druhou na ňadru.

Byl bych spokojenej.

Ale pak se Avery pohnula.

Sklouzla rukou po mé hrudi, přes moje břišáky a zastavila se nad opaskem džín. V kalhotách mi najednou bylo moc těsno. Na jednu stranu jsem chtěl její ruku vzít a dokončit to, na druhou stranu jsem se bál, že ztratím kontrolu v tom okamžiku, kdy se mě dotkne. Když jsem ji znovu pohladil mezi nohama a obkroužil ten uzlíček nervů, škubla boky.

Byl jsem dokonale ochotnej tu ztrátu kontroly risknout.

Kousl jsem ji do spodního rtu a znehybněl. „Co bys ráda, Avery?“

„Chci… chci se tě dotknout.“ Zatvářila se překvapeně. „Ale nevím, co se ti líbí.“

Ježíši Kriste. Zasténal jsem nad jejími slovy a projela mnou rozkoš. Přitiskl jsem ruku na její.

„Zlatíčko, cokoli uděláš, se mi bude líbit.“

„Opravdu?“

„Jo, kruci.“ Opřel jsem se o pohovku a vytvořil mezi námi prostor. „Cokoli se mnou chceš dělat, budu to zbožňovat. Nemusíš si kvůli tomu dělat starosti.“

V jejích očích se objevilo štěstí a žár, pak sklopila řasy a rozepnula na džínách knoflík a zip.

Uchechtl jsem se, když zalapala po dechu.

„Snadnej přístup.“ Sáhl jsem mezi nás a uvolnil se z kalhot.

Avery z mého penisu nespustila oči. Nic žhavějšího neexistovalo. Celý moje tělo bylo napnutý jako struna. Nemohl jsem si pomoct. Chytil jsem se do dlaně a přejel od kořene ke špičce. Můj srdeční tep se hnal do výšin.

„Myslela jsem na tebe,“ zašeptala. Každej sval v těle mi ztuhl. „Jak?“

Zaváhala. „Když jsem… se dotýkala sebe, myslela jsem při tom na tebe.“

„Do prdele,“ zavrčel jsem a stiskl čelisti. Málem jsem se udělal. Myslela na mě, když se dotýkala sama sebe? Proboha svatýho, smiluj… „Nic tak vzrušujícího jsem ještě nikdy neslyšel.“

Povytáhla koutky rtů a já ji políbil, tvrději a drsněji, než bych asi měl, ale neodtáhla se. Přitiskl jsem její ruku na sebe, sevřel její prsty okolo svýho penisu. Při prvním kontaktu sebou celý moje tělo škublo a potom začala rukou pohybovat nahoru a dolů.

Co jí chybělo na zkušenostech, to rozhodně nahrazovala dychtivostí. Nevinnej způsob, kterým se mě dotýkala, byl na mě moc.

„Jsi dokonalá,“ zamumlal jsem do jejích rtů a vklouzl rukou zpátky mezi její stehna.

Naše dechy se prolínaly, rychle a tvrdě. Sevřel jsem ji přes kalhotky, zatlačil dlaní na klitoris a strčil prst do jejího horka odděleného pouze chabou bariérou. Dál jsem ji líbal, vsál její jazyk, zatímco mi ojížděla ruku a já se chvěl v její.

Cítil jsem, jak se její tělo napnulo, a potom zasténala a vykřikla: „Came!“

Její tělo se proti mé ruce stahovalo ve vlně za vlnou, zatímco jsem ji hladil. Pak se moje tělo zatřáslo v orgasmu. Vyvrcholil jsem tvrději než kdy dřív. Bylo to úžasný. Držela se mě, sklonila hlavu na moje rameno a já ji sevřel okolo pasu.

Když už jsem byl na dotek moc citlivej, jemně jsem její ruku odsunul. Přitiskl jsem si Koláčka na hruď a ona mi zvláčněla v náručí. Věděl jsem, že ji musím pustit. Museli jsme se očistit, ale nechtěl jsem se od jejího těla ještě odpoutat.

Natáhl jsem ruku, zaklonil její hlavu, políbil ji na oční víčka a potom na rozevřené rty. Ticho mezi námi se protahovalo, bylo to příjemný, dokud jsem neucítil, jak se mi v náručí napjala. Znepokojilo mě to. Věděl jsem, že jsem jí neublížil, ale možná to na ni bylo moc?

„Avery,“ řekl jsem a pohladil ji palcem po tváři. V očích se jí zračilo trápení. „Jsi v pořádku?

Neudělal jsem…“

„Bylo to dokonalý.“ Políbila mě na bradu a zavřela oči. „Tohle je dokonalý.“

Avery měla pravdu. Proboha, tohle byl nejdokonalejší okamžik, ale někde uvnitř mě se rodilo znepokojení. Stáhl se nad ní mrak. Teď byl pryč, ale proletěl nad námi. A já si nemohl pomoct. Bál jsem se, že se vrátí.

23. kapitola

Ollie stál na okraji lavičky naproti nám s krabicí zbytků Averyiny číny. Bylo divný, že si to jídlo s sebou přinesl do kampusu. Bylo v ledničce už několik dní.

„Tvrdím jenom to, že Prezidentskej den je zajímavější než Valentýn,“ řekl a dloubal se hůlkami v nudlích. „Nakonec, Valentýna vymysleli na Hallmarku. Není to skutečnej svátek.“

Vedle Ollieho seděla Brittany a vrtěla hlavou. „Prezidentskej den jen nuda. Co se děje na Prezidentskej den?“

Avery seděla schoulená na mým klíně. Byl studenej únorovej den. Rozepnul jsem si mikinu a konce omotal okolo ní. „Ti dva spolu někdy něco měli?“ zašeptala.

Tiše jsem se zasmál. „Upřímně, nevím jistě.“

„Na Prezidentskej den jsou výprodeje aut a nábytku,“ odpověděl Ollie a ušklíbl se, jako by byl pyšnej, že na něco přišel. „A jsou zavřený banky.“

„No páni.“ Brittany si vyměnila pohled s Koláčkem a potom se obrátila na Ollieho.

„Na Prezidentskej den si nezapícháš, na Valentýna jo.“

Ollie se zarazil, a zatímco nudle vlála mírně ve větru, díval se na Brittany. „To má být nabídka?“

„Ty jo,“ zamumlal jsem. „Pěkný.“ Avery se zahihňala.

Brittany se rozpřáhla a shodila Ollieho z lavičky. „Ne. Nic nenabízím.“

Ollie hbitě přistál na nohou. „To je škoda.“ Sklonil hlavu tak nízko k Brittany, že se jeho blond vlasy zamotaly do jejích. „Změnil bych tvůj život, kotě.“

Avery už to nedokázala vydržet a hlasitě se rozesmála. Sklopil jsem hlavu na její rameno, abych skryl obličej, protože mě za kámoše zalil trapnej pocit.

S Brittany to ani nehnulo. „Máš asi pravdu. Dokážu si představit, že po jedné noci s tebou bych zbytek života strávila po nemocnicích.“

„Au.“ Praštil se volnou rukou do hrudi. „Teď jsi mě ranila.“ Zasmála se. „To pochybuju.“

Ollie se posadil vedle ní a zvedl hůlky. „Nudli?“ Brittany se usmála a zavrtěla hlavou. „Ne. Díky.“

Avery se narovnala a mezi nás zavanul chladnej vzduch. Natáhl jsem se po ní, přitiskl si ji zpátky k tělu. „Nechoď,“ řekl jsem a omotal okolo ní paže. „Jsi jako moje zahřívací deka.“

Otočila se ke mně a políbila mě do koutku rtů. „Musím jít do třídy.“

„Vykašli se na to,“ zamumlal jsem a vyhledal její rty. „Pojď se mnou domů.“ Dál jsem útočil na její ústa a vklouzl jazykem mezi studené rty. „Zahřeju tě.“

Její tělo se zachvělo a pochyboval jsem, že to mělo cokoli společnýho se studeným počasím. „To je asi tak originální, jako že Ollie změní Brittany život.“

„Hele!“ vykřikl Ollie. „Nezatahujte mě do svýho hnízda lásky.“

Avery se začervenala a mě napadlo, jestli zapomněla, že nejsme sami. Vykroutila se mi, stejně jako včera v mojí ložnici na mý posteli, a já spolkl povzdech.

Opravdu teď nepotřebuju myslet zrovna na tohle.

„Uvidíme se později?“ zeptala se Brittany a rychle ji objala. Brittany přikývla. „Jasně.“

Rozloučil jsem se a objal Avery kolem úzkých ramen. Chtěl jsem ji doprovodit do Whitehallu.

Usmála se na mě a přimhouřila oči. „Měl bys být na opačné straně kampusu, ne?“

„Možná.“ Sundal jsem si kšiltovku a nasadil ji Avery na hlavu, aby jí nesvítilo slunce do očí. „Co máte s Brittany pozdějc v plánu?“

„Jdeme nakupovat.“ Zvedla si kšilt čepice trochu výš, ustoupila do strany a natáhla ruku. „Jde o speciální nákup.“

„Hmm.“ Propletl jsem s ní prsty. „Jakej speciální nákup?“

„To je tajemství.“

Ušklíbl jsem se a zhluboka se nadechl. Ve vzduchu byla cítit vlhkost. „Má to něco společnýho s tím svátkem, co není Prezidentskej den?“

Zasmála se a já se zakřenil. Poslední dobou se Avery smála často. „To ti nepovím.“

„Chápu.“ Zastavili jsme se poblíž krytého vstupu do budovy společenských věd. Přitáhl jsem ji

k sobě. Ochotně se mi poddala a stoupla si na špičky. Otočil jsem jí čepici kšiltem dozadu a opřel si čelo o její. „Cítíš to?“

Zasmála se a položila mi ruku na hrudník. „Můj dech?“

Obrátil jsem oči v sloup a objal ji kolem pasu. „Ne, ty oslíku. Ve vzduchu je cejtit sníh.“

„Aha.“ Zahihňala se.

Jemně jsem ji políbil. „No, tak buď na tom vašem speciálním tajným nákupním výletě opatrná.“

„Budu.“ Zvedla ruku, sundala si čepici a strčila mi ji na hlavu. „Večer přijdeš?“

„To je hloupá otázka.“ Nechtěl jsem ji pustit.

Zašklebila se. „Myslela jsem, že nic takovýho jako hloupý otázky neexistuje.“

„To je lež.“ Sklonil jsem hlavu, ještě jednou jsem ji políbil a pustil. Když se otočila k odchodu, plácl jsem ji po zadku, až poskočila. Střelila po mně ošklivým pohledem. Zasmál jsem se. „Líbilo se ti to.“

Její zarudlé tváře mi to potvrdily.

Venku padal sníh, docela hustě. Byl jsem rád, že jsem Avery přesvědčil, aby zítra nešla do školy. Vyučování sice poběží, ale kampus bude jako ledová smrtící past.

Pohlédl jsem na ni a usmál se. Snědla pizzu a chvíli se bavila s Olliem, ale byla unavená a usnula.

Ležela stočená do klubíčka a hlavu si opírala o mou nohu. Odsunul jsem jí z tváře pramen vlasů a zastrčil ho dozadu.

„Je roztomilá, víš?“ Ollie se natáhl, vzal si poslední plátek pizzy a vstal. „Jenom ona dokáže usnout v přítomnosti dvou úžasnejch chlapů.“

Tiše jsem se zasmál. „Bylo toho na ni moc. Ohromili jsme ji.“ Zakřenil se a překročil moje nohy. „Vyprovodím se ven.“

V následujícím tichu jsem si prohlížel elegantní křivky jejího obličeje a ukládal si je do paměti.

Když jsem šel dneska s Olliem do západního kampusu, poznamenal něco v tom smyslu, že se nechám Avery ovládat. Vtipný je, že mě to nevytočilo. Zasmál jsem se. Možná jí zobu z ruky, možná jsem trochu posedlej. Možná jsem…

Koláčkův mobil na stolku zapípal a displej se rozsvítil. Zadíval jsem se na něj dřív, než jsem si uvědomil, co dělám.

Jsi prolhaná děvka. Jak se sebou můžeš vydržet?

Naklonil jsem se dopředu a přečetl si vzkaz třikrát, než monitor zhasl a text zmizel.

Byl jsem dočista šokovanej. Musel jsem to špatně přečíst. Ale třikrát? To těžko. Svaly na zádech

a zátylku mi ztuhly. Nevím, jak dlouho jsem tam seděl v naprostým tichu, ale kromě šoku ve mně jako pomalu hořící vatra žhnul vztek. Kdo by jí kurva poslal něco takovýho? Prolhaná děvka? Měl jsem chuť toho, kdo to poslal, najít a vyrvat mu páteř z těla.

Ale proč by to někdo poslal jí? Jestli je Avery děvka, tak pak jsou i jeptišky, jenže proč? Sval na čelisti mi cukal a nepřestal, ani když se Avery zavrtěla.

Zívla, posadila se a odhrnula si dlouhé prameny z obličeje. Ospale se usmála. „Promiň. Nechtěla jsem na tobě usnout.“

Zadíval jsem se na ni, nebyl jsem si jistej, jestli mám něco říct. Pohlédla mi do tváře a napřímila se. „Děje se něco?“

Zatraceně. Není možnost, jak tohle přejít. Zalétl jsem pohledem na stůl. „Když jsi spala, přišla ti zpráva.“

Stáhla obočí a následovala můj pohled, potom mobil rychle popadla. Ostře se nadechla, když se dotkla monitoru.

Díval jsem se, jak jí barva mizí z obličeje, a cítil jsem narůstat nepříjemnej pocit v žaludku. „Když to přišlo, zasvítilo to na displeji.“

Třesoucíma se rukama pomalu telefon odložila. Nepodívala se na mě, pořád na něj zírala.

„Podíval ses na tu zprávu?“

„Neudělal jsem to schválně.“ Napjatě jsem se k ní naklonil. „Bylo to přímo tady, na displeji.“

„Ale nemusel ses podívat!“ Vstala a sbalila ruce do pěstí.

No páni. „Avery, nešmejdil jsem ti v telefonu. Ta zatracená zpráva zrovna přišla. Podíval jsem se na ni dřív, než jsem si to mohl promyslet. Možná to nebylo správný.“

„Nebylo to správný!“

Zhluboka jsem se nadechl. „Dobře, tak to nebylo správný. Omlouvám se. Ale to nemění nic na tom, že jsem to viděl.“

Zastavila se uprostřed pokoje. Paniku zračící se v jejích tmavých očích nešlo přehlédnout.

„Avery,“ oslovil jsem ji opatrně. Zvedla ke mně oči. „Proč by ti někdo psal něco takovýho?“ Překřížila si paže na hrudi. „Já nevím.“

Nevěřil jsem jí.

„Já nevím,“ zopakovala. A rychle dodala: „Občas takovou textovku dostanu, ale nevím proč.

Myslím, že si někdo plete číslo.“

Pořád jsem jí nevěřil. „Ty nevíš, od koho to je?“

„Ne. Je tam neznámý volající. Viděls to.“ Pokračovala, než jsem mohl promluvit. „Omlouvám se, že jsem na tebe vyjela. Překvapilo mě to. Usnula jsem, a když jsem se vzbudila, poznala jsem, že se něco stalo. Potom mě napadlo… Nevím, co mě napadlo, ale omlouvám se.“

„Přestaň se omlouvat, Avery.“ Nesnášel jsem, když to dělala. „Nepotřebuju poslouchat, že je ti to líto. Chci, abys ke mně byla upřímná, zlato. To je všechno, co chci. Jestli dostáváš takovýhle textovky, chci o tom vědět.“

O krok ustoupila. „Proč?“

Někdy jsem se divil, jestli mluvíme stejnou řečí. „Protože jsem tvůj přítel a není mi jedno, že ti někdo říká děvka!“

Avery sebou škubla.

Znovu jsem se zhluboka nadechl a pohlédl stranou. „Mám být upřímnej? Neskutečně mě to sere, dokonce i když to je jenom neúmyslně. Nikdo by ti neměl posílat něco tak hnusnýho.“ Odmlčel jsem

se, vyhledal její pohled a nepustil ho. „Víš, že mi můžeš říct všechno, že jo? Nebudu tě kvůli ničemu soudit, ani se na tebe zlobit.“

Ve chvíli, kdy jsem to vyslovil, jsem si uvědomil, jak jsem strašně falešnej. Vykládám Avery, že mi může říct cokoliv, naštvu se, protože vím, že to nedělá, a přitom mám sám tajemství.

„Já vím,“ zašeptala. A ještě jednou, hlasitěji: „Já vím.“

Srdce se mi v hrudi rozbušilo rychleji, zatímco jsem jí zíral do očí. „A věříš mi, je to tak?“

„Jo, ovšem že ti věřím.“

„Sakra,“ zavrčel jsem a svaly se mi ještě víc napjaly. V hrudi se mi tvořil led. Bylo riskantní jí to říct. Může si myslet, že jsem násilník a opustit mě, ale potřeboval jsem bejt upřímnej, obzvlášť když jsem to očekával od ní.

Byl jsem podělanej strachy.

Zavřel jsem oči a promluvil: „Nebyl jsem k tobě úplně upřímnej.“

„Cože?“

Poškrábal jsem se na bradě. Všechno, nebo nic, nebo taková nějaká blbost, že? „Řekl jsem ti, abys mi důvěřovala a že mi můžeš říct cokoliv, ale já sám jsem to neudělal. A stejně bys to jednou zjistila.“

Avery rychle oběhla konferenční stolek a posadila se na okraj pohovky.

„O čem to mluvíš, Came?“

Mohl bych ji ztratit, uvědomil jsem si, ale musel jsem jí říct pravdu. „Víš, jak jsem ti říkal, že všichni jsme v minulosti provedli kraviny, na který nejsme hrdí?“

Přikývla. „Jo.“

„Můžu to potvrdit z vlastní zkušenosti. O tomhle ví jenom pár lidí.“ Odmlčel jsem se. „A je to to poslední, co bych chtěl, abys věděla.“

„Můžeš mi to říct,“ prohlásila a přisunula se blíž. „Vážně, můžeš si se mnou promluvit. Prosím.“ Nevěděl jsem, kde začít. Chvíli mi to trvalo. „Letos jsem měl být v posledním ročníku stejně jako

Ollie, ale nejsem.“

„Vzpomínám si, žes mi říkal, že sis musel dát pauzu.“

„Bylo to ve druháku. Během léta jsem nebyl moc doma, protože jsem pomáhal trénovat

na fotbalovým táboře v Marylandu, kdykoli jsem však přijel domů, ségra… se chovala divně.

Nevzpomínám si na to už přesně, ale byla strašně mimo, a když byla doma, trávila většinu času

ve svým pokoji. A podle mých rodičů stejně skoro nebývala doma. Moje sestra, ona vždycky byla ohromně soucitná, víš. Starala se o opuštěná zvířata a lidi, obzvláště kluky. I když byla ještě malá, vždycky se kamarádila s těma nejmíň oblíbenýma dětma ve třídě.“ Usmál jsem se nad tou vzpomínkou. „Potkala jednoho kluka. Byl o rok nebo o dva starší než ona a myslím, že jejich vztah byl vážnej – nebo aspoň tak vážnej, jak může být, když je ti šestnáct. Setkal jsem se s ním jednou

a nelíbil se mi. A nemělo to nic společnýho s tím, že se stýkal s mojí sestrou. Prostě na něm bylo něco, z čeho jsem měl nepříjemnej pocit.“

Svěsil jsem ruce na kolena a cítil, jak ve mně narůstá povědomej vztek. „Byl jsem doma

na Díkůvzdání a byli jsme s Terezou v kuchyni a blbnuli. Strkala do mě a já do ní. Strčil jsem do její paže, nijak silně, a ona vykřikla, jako bych jí vážně ublížil. Nejdřív jsem si myslel, že jenom přehání, ale měla v očích slzy. Nakonec to zahrála do autu a já na to zapomněl, ale ráno na Díkůvzdání na ni máma narazila, když byla Tereza jenom v ručníku, a uviděla to.“

Avery zadržela dech a já zavrtěl hlavou. „Moje sestra… Celý tělo jí pokrývaly modřiny.

Na pažích, na nohou.“ Sbalil jsem ruce do bezmocných pěstí. „Řekla nám, že to má z tancování, ale všichni jsme věděli, že takový modřiny z tancování mít nemůže. Trvalo skoro celý dopoledne, než jsme z ní vytáhli pravdu.“

„Její přítel?“ zeptala se Avery tiše.

Ztěžka jsem polkl. „Ten malej zmrd ji bil. Byl chytrej, dělal to na místech, kde by si toho člověk hned nevšiml. Přesto s ním zůstávala. Nejdřív jsem nevěděl proč. Potom jsem zjistil, že se ho příliš bála na to, aby se s ním rozešla.“ Nebyl jsem schopnej dál sedět. Vstal jsem a přešel k oknu.

„Kdovíjak dlouho by to pokračovalo, kdyby na to máma náhodou nepřišla. Pověděla by to Tereza konečně někomu? Nebo by ji ten bastard pořád bil, až by ji jednoho dne zabil?“

Svěsil jsem hlavu. Připadalo mi to všechno jako včera – ten vztek i ta bezmoc. „Bože, Avery, byl jsem tak nasranej. Měl jsem chuť ho zabít. Bil mou sestru a táta chtěl zavolat policajty, ale co by

ve skutečnosti udělali? Oba byli mladiství. Dostal by přes prsty a přidělili by mu poradce, nebo tak něco. A to je blbost. To mi nestačilo. V noci o Díkůvzdání jsem odešel a našel si ho. Nedalo mi to moc práce, je to malý město a tak vůbec. Zaklepal jsem na jeho dveře a on otevřel. Řekl jsem mu, ať už se víckrát k mojí sestře nepřibližuje, a víš, co ten malej zmrd udělal?“

„Co?“ zašeptala.

„Opřel se do mě, ksicht a hruď na centimetr od mojí. Řekl mi, že si kurva bude dělat, co se mu zlíbí.“ Zasmál jsem se, ale žádnej humor v tom nebyl. „Ztratil jsem nervy. Rozzlobenej je na to příliš slabý slovo. Byl jsem vzteky bez sebe. Praštil jsem ho a nepřestal jsem.“ S tepem bušícím až v krku jsem se k ní otočil. „Nepřestal jsem ho mlátit. Dokonce ani když přiběhli jeho rodiče a jeho máma začala vřískat. Sundali mě z něho teprve až dva policajti.“

Avery mlčela a jenom na mě zírala.

Promnul jsem si tváře. „Skončil jsem ve vězení a on v kómatu.“

Šokem otevřela ústa a to mi stačilo. Seděl jsem v křesle, klopil jsem bradu a zadíval se stranou.

„Už jsem se zapletl do rvaček dřív – šlo o normální blbosti. Ale nikdy nic takovýho. Klouby

na prstech jsem měl rozedraný do krve, a ani jsem to necítil. Můj táta…“ Zavrtěl hlavou. „Zapracoval na tom. Měl jsem za to jít na dlouho sedět, ale nešel jsem. Asi pomohlo i to, že se ten kluk za pár dní probral. Dostal jsem se z toho docela snadno – nestrávil jsem ve vězení ani jednu noc.“ Křivě jsem

se usmál. „Nesměl jsem ale několik měsíců opustit město, než se to vyřešilo. Skončil jsem s rokem veřejných prací v místním klučičím klubu a další rok jsem musel chodit na hodiny zvládání vzteku. Tam chodím každý pátek. Poslední sezení mám na podzim. Moje rodina musela zaplatit odškodnění a věř mi, že ani nechceš vědět, kolik to stálo. Kvůli veřejným pracím jsem musel přestat hrát fotbal, ale… jak už jsem řekl, dostal jsem se z toho snadno.“

Avery se zadívala stranou, obočí stažené. V obličeji byla bledá a čím dýl byla zticha, tím hůř jsem se cítil. Co když…

„Chápu to,“ vydechla tiše. Hleděl jsem na ni, nebyl jsem si jistej, že slyším správně.

„Cože?“ řekl jsem ochraptěle.

„Chápu, proč jsi to udělal.“

Slyšela něco z toho, co jsem provedl? Vstal jsem. „Avery…“

„Nevím, co to o mně vypovídá, ale bránil jsi svou sestru. Vymlátit z někoho duši na to není odpověď, ale je to tvoje sestra a…“ Odmlčela se, jako by hledala správná slova. „Existují lidé, kteří si nic jiného nezaslouží.“

Zíral jsem na ni.

Rozpletla nohy. „A pravděpodobně existují lidé, kteří si nezaslouží ani dýchat. Je odporné

a smutné, že to říkám, ale je to pravda. Ten kluk mohl tvou sestru zabít. K čertu, mohl ubít nějakou další holku k smrti.“

„Zasloužím si být ve vězení, Avery. Málem jsem ho zabil.“

„Ale nezabil.“

Otevřel jsem ústa, ovšem nedostávalo se mi slov. Jak může být tak chápavá?

„Dovol mi otázku. Udělal bys to znovu?“

Otázka za milion dolarů. „Pořád bych jel k němu domů a praštil bych ho. Možná ne tak moc, ale upřímně, nemyslím, že by to něco změnilo. Ten parchant bil mou sestru.“

Zhluboka se nadechla. „Nevyčítám ti to.“

Dál jsem na ni hleděl s pocitem, jako bych měl padnout na kolena. „Ty jsi…“ Pokrčila štíhlým ramenem. „Zvrácená?“

„Ne.“ Usmál jsem se, dokonale ohromenej. „Jsi mimořádná.“

„Tak daleko bych nezacházela,“ namítla a mírně se usmála.

„Vážně.“ Posadil jsem se vedle ní na pohovku. „Myslel jsem si, že až se to dozvíš, znechutí tě to nebo rozzlobí.“

Avery zavrtěla hlavou a prameny měděných vlasů se rozlétly všemi směry.

Proboha, byla… Neměl jsem slov. Opřel jsem si čelo o její a sevřel její tváře do dlaní. Měl jsem pocit, jako by ze mě někdo sňal obrovskou gorilu. „Cítím se líp, že jsem ti to řekl. Nechci, aby mezi námi byla tajemství.“

Usmála se a já ji políbil na koutky rtů. S úlevou jsem se opřel a přitáhl si ji blíž. Tahle holka byla… dokonalá ve všem, na čem záleželo.

Políbil jsem ji na temeno a její hrudník se prudce zvedl. Ta úleva byla závratná a upřímně jsem nebyl připravenej na to, že Avery bude tak chápavá. Povzdychl jsem si, zavřel oči a přitiskl ji co nejvíc k sobě.

Avery akceptovala moje tajemství. Kéž bych ji teď jenom dokázal přimět, aby pochopila, že bych udělal totéž pro ni.

24. kapitola

„Nemyslíš, že to je pro dnešek už dost?“ zeptal se Ollie a kývl na růži. A potom zalétl pohledem

na nejnovější přírůstek v koutě obývacího pokoje. „Plus tamto? Kvůli tobě budeme my ostatní chlapi vypadat špatně.“

Jase se zasmál. Seděl na pohovce s láhví piva v ruce. „Nemyslím si, že opravdu můžeš vypadat ještě špatnějc, Ollie.“

Ollie se nafoukl a hodil si nohy na konferenční stolek. „Aspoň vím, že ‚špatnějc‘ není slovo.“ Jase se ušklíbl. „To je tak asi všechno, co víš.“

Vytlačil jsem dárek pro Koláčka do chodby a potom se k nim vrátil. Povytáhl jsem obočí. „Se tu, chlapi, budete celou noc opíjet?“

„Jo,“ odpověděli oba najednou.

„No, tak se dobře bavte.“ Mávl jsem na ně, vyklouzl ven a přesunul její dárek ke zdi vedle dveří. Zaklepal jsem a snažil se nesmát jako idiot, když jsem zaslechl tiché bouchání vycházející z jejího dárku.

Avery otevřela dveře a sklopila pohled na růži. „Pro mě?“

„Samozřejmě,“ odpověděl jsem a podal jí květinu, když jsem vešel dovnitř. „Opravdu se omlouvám, že jsem tě nemohl vzít dnes večer ven, ale…“

„To je v pohodě. Vím, že musíš na ta setkání.“ Odnesla růži do kuchyně a strčila ji do vázy

k ostatním, které jsem jí dnes dal. Ohlédla se na mě přes rameno a naklonila hlavu na stranu. „Co tam děláš?“

Zakřenil jsem se. „Zůstaň přesně tam, kde jsi, a zavři oči.“

„Musím zavřít oči?“

„Jo.“

Tváří se jí mihlo nadšení, ale zoufale se snažila předstírat, že o nic nejde. „Je to překvapení?“

„Jasně že jo. Tak zavři oči.“

Rty jí cukaly. „Tvoje překvapení jsou stejně tak děsivý jako tvoje nápady.“ Zasmál jsem se. „Moje nápady i moje překvapení jsou skvělý.“

„Vzpomínáš si, jak sis myslel, že bude dobrý nápad, když…“

„Zavři oči, Avery.“

Široce se usmála, ale poslechla. Otočil jsem se a vyběhl do chodby a dotlačil dárek do bytu.

Zabouchl jsem dveře. „Nepodváděj.“ Avery povytáhla obočí. „Came…“

„Ještě chvilku.“ Chytil jsem ji za ruku a odvedl ji z kuchyně do obýváku. „Měj oči zavřený, jasný?“

„Mám je zavřený.“

Sevřel jsem její ruku a pak ji pustil. Jak jsem stál za ní, objal jsem ji kolem pasu a naklonil se, abych ji políbil na spánek. Prsty sevřela mou paži a povzdychla si.

„Teď už můžeš otevřít oči.“ Políbil jsem ji na líčko. „Nebo tu můžeš stát se zavřenýma očima. To se mi taky líbí.“

Zasmála se. Hned jsem poznal, když otevřela oči. „Ach, můj bože, Came…“

Vyšperkoval jsem dvousetlitrový terárium, vybavil ho pískem, kameny a rostlinami. Ze skrýše

nakukovala malá želva, otáčela krkem a kontrolovala svůj novej domov.

Vydávala tiché pisklavé zvuky. Uchechtl jsem se. „Líbí se ti?“

„Líbí?“ Avery se mi vykroutila a položila ruce na sklo. „Já… já… moc se mi to líbí.“

„To je dobře.“ Postavil jsem se vedle ní. „Napadlo mě, že Rafael by mohl občas randit.“

Zasmála se, pevně zavřela oči a zase je otevřela. „Nemusels tohle všechno dělat, Came. Tohle je… moc.“

„Není to tak moc a každej potřebuje želvu jako mazlíčka.“ Sklonil jsem se a ještě jednou ji políbil na líčko. „Pěknýho Valentýna přeju.“

Avery se prudce otočila a objala mě. Políbila mě a připravila mě tím o dech. „Děkuju.“ Otřel jsem rty o její ústa. „Rádo se stalo.“

Vklouzla mi rukama kolem pasu a opřela se o mě. „Je to kluk nebo holka?“

„Víš, ani nevím. Mělo by to jít poznat podle tvaru krunýře, ale k čertu, copak já vím.“

„No, ať je to kluk, nebo holka, budu mu říkat Michelangelo.“ Zaklonil jsem hlavu a zasmál se. „Dokonalý.“

„Už potřebujeme jenom další dvě.“

Ta holka byla zatraceně úžasná. „Máš pravdu.“ Vytrhla se mi a usmála se. „Budu hned zpátky.“

Než jsem mohl cokoliv říct, otočila se a rozběhla se do chodby. Zatímco byla pryč, zatlačil jsem terárko ke stěně a zapnul tepelnou lampu. Když jsem zaslechl, že se Avery vrátila, otočil jsem se.

„Šťastného Valentýna. Není to tak úžasné jako tvůj dárek, ale doufám, že se ti to bude líbit.“

Podávala mi obálku. Usmál jsem se, vzal si ji a koukl na ni. „Vím určitě, že bude.“ Opatrně jsem přáníčko otevřel. Uvnitř bylo napsáno:

Znamenáš pro mě všechno.

Zíral jsem na ta slova pravděpodobně moc dlouho. Srdce mi tlouklo a do žil se mi rozlévalo teplo. Usmál jsem se – usmál, jako bych právě vyhrál milion dolarů. A to ještě předtím, než jsem uviděl ty vstupenky.

Držel jsem je mezi prsty. „Tohle je dokonale úžasnej dárek, zlatíčko.“

„Opravdu?“ Sepjala před sebou dlaně. „Doufala jsem, že budeš mít radost. Chci říct, že vím, že je na nic, že nemůžeš hrát fotbal, a tak doufám, že nebudeš smutnej, když se jenom budeš dívat.

A nemusíš mě brát…“

Zbytek slov jsem zachytil rty a jazykem. Ty vstupenky mě potěšily. Byl to skvělej dárek, ale neřeknu jí, že to byla ta čtyři slova, která jsem miloval. „Ovšem že tě vezmu s sebou. Je to dokonalej dárek.“ Jemně jsem ji kousal do spodního rtu a ona zalapala po dechu. „Ty jsi dokonalá.“

Ta slova mi pořád dokola vířila hlavou, zatímco jsem ji chytil za zadek a přitáhl k sobě. Byl jsem vzrušenej, v její přítomnosti to byl skoro setrvalej stav.

Když mi omotala paže okolo krku, sevřel se mi žaludek. A jakmile jsem ji zvedl, nemusel jsem nic říkat. Avery obtočila nohy kolem mého pasu a já ji hluboce líbal, vpíjel se do ní a odmítal ji pustit.

Zasténala a mě zasáhla bolestivě prudká touha.

Úplně bezmyšlenkovitě a automaticky jsem ji odnášel do ložnice, a když jsem ji pokládal na záda, žaludek mi pořád ještě poskakoval. Chvíli jsem na ni hleděl a potom se odtáhl, sundal si svetr

a odhodil ho stranou. Naklonil jsem se nad ni a položil ruce po obou stranách její hlavy. Hruď se mi zvedala a klesala, jak jsem nepravidelně dýchal. Potřeboval jsem ji stejně nutně, jako jsem

potřeboval při fotbale vstřelit gól. Možná ještě víc.

Štíhlým, jemným prstem přejela po vytetovaných plamenech obklopujících slunce na mém hrudníku. „Líbí se mi to tetování. Proč sis ho nechal udělat?“

„Opravdu to chceš vědět?“ Zvedla husté řasy. „Jo.“

„Je to docela ubohý.“

Dál hladila tu kresbu a jako by tím vystřelovala do mýho těla elektrický impulzy. „To posoudím sama.“

„Nechal jsem si to udělat po tý rvačce.“ Vklouzl jsem rukama pod její tričko, a když jsem ucítil

její měkkou pokožku, usmál jsem se. Zvedla se, abych jí ho mohl sundat. „Byl jsem na tom chvíli dost špatně. Nemohl jsem se vrátit do školy, byl jsem zavřenej v baráku a mohl jsem si za to sám. Měl jsem strach, že je se mnou něco špatně, když jsem tak ztratil nervy.“

Natáhla ruce podél těla a já položil ruku na její břicho, pouhé centimetry pod křehké zapínání podprsenky. Jak jsem se naklonil, vlasy mi sletěly do obličeje. Druhou rukou jsem se opřel vedle její hlavy. „Byl jsem v depresi. Byl jsem nasranej na sebe, na svět a na všechno kolem.“ Pohladil jsem ji po břiše a usmál se, když trochu nadzvedla boky. „Myslím, že jsem za pár týdnů vypil snad všechny flašky, co měl táta v baru. Věděl jsem, že si o mě rodiče dělají starosti, ale…“

Údolí mezi jejími ňadry vypadalo strašně opuštěně a rozptylovalo mě. Sklonil jsem hlavu a políbil ji mezi prsa a zopakoval to, když se tiše nadechla. „Jase mě často navštěvoval. A Ollie taky. Myslím, že bez nich bych přišel o rozum.“ Chytil jsem prsty zapínání, vzhlédl a zadíval se jí do očí. „Můžu?“

Přikývla.

„Děkuju.“ Sklopil jsem pohled a rozepnul podprsenku, ale nechal ji na místě. Nikdy dřív jsem ji nahou neviděl. Nechtěl jsem to uspěchat. „Když jsem byl zpitej pod obraz, Jase mi něco řekl. Nevím proč, ale zaujalo mě to.“

Hruď se jí zvedla, když jsem po ní přejel prstem. „Co… co ti řekl?“

„Prohlásil něco, jako že nemůže být tak zle, když slunce svítí na obloze. Jak jsem už řekl, zaujalo mě to. Možná proto, že je to pravda. Dokud slunce svítí, nic není tak zlý. Takže proto mám vytetovaný slunce. Jako připomínku.“

„To není ubohý.“ Usmála se.

„Hmm…“ Bylo to docela ubohý, ale zabralo to. Zahákl jsem prst pod okraj její podprsenky a odsunul ji stranou a totéž zopakoval u druhého košíčku.

Hltal jsem ji pohledem. Tmavě růžové vrcholky plných ňader okamžitě ztuhly a vzpínaly se ke mně.

Hleděl jsem na ně a měl pocit, jako bych nikdy dřív prsa neviděl. Chtěl jsem se jich dotknout, olíznout je, sát je. Všechno najednou.

„Bože, jsi nádherná, Avery.

„Děkuju,“ zamumlala.

Jemně jsem se dotkl jejích ňader, užíval si ten pocit. Prohnula záda a já se jí zadíval do očí.

„Dokonalá,“ vydechl jsem prudce, tiše zavrčel a sevřel palcem a ukazováčkem tvrdou bradavku.

Musel jsem vidět víc.

Zadíval jsem se jí do čí a sjel rukou na knoflík kalhot. Když znovu přikývla, jako bych vyhrál zatracenej světovej pohár. Stáhl jsem její džíny a zarazil se u ponožek s lebkami a kostmi. „Pěkný ponožky, velmi gotický.“

Když jsem byl s džínama a ponožkama hotovej, sundal jsem jí podprsenku. Během pár vteřin byla

jenom v kalhotkách. Odtáhl jsem se a obdivoval ji. Její dlouhé nohy a křivku pasu odděloval jenom kousek krajky. Málem jsem je začal stahovat taky, ale instinktivně jsem se zarazil.

Nezáleželo na tom, co se jí v minulosti stalo. Tak či tak jsem bezpochyby věděl, že v tomhle neměla žádnou zkušenost. Všechny tyhle věci – líbání, doteky, nahota – všechno to pro ni bylo poprvý. A já si chtěl tyhle prožitky vychutnat spolu s ní.

Pomalu jsem ji líbal a hladil ji po prsou, prsty kroužil po jejích oblinách. Tiše sténala, když jsem opustil její rty a začal ji líbat na hrdle. Na vteřinu jsem zaváhal a potom vzal do úst vrcholek jejího ňadra.

Když propnula záda a pohnula boky, touha mě zasáhla jako letní bouře. Její chuť mi vystřelila až do penisu, propálila mi díru v hrudi a rozmetala všechny moje myšlenky. Kroužil jsem jazykem okolo ztvrdlé bradavky a vklouzl rukou pod krajku, která ji zakrývala.

Když jsem přejel prstem přes klitoris, její nohy vedle mých ztuhly. A jakmile jsem se přesunul

k druhému ňadru, zaklonila hlavu. A já pokračoval níž, na její břicho. Zvedl jsem hlavu, zadíval se jí do očí a pomalu vklouzl prstem do vlhkých záhybů. Bože, byla tak těsná a vlhká.

„Líbí?“ zeptal jsem se. Přikývla. „Jo.“

Usmál jsem se a zatlačil prstem. Celé její tělo zareagovalo, zachvělo se a pokryl ho ruměnec. I já jsem se chvěl. Dál jsem se jí díval do očí a nasadil pomalej rytmus, pohyboval prstem dovnitř a ven.

„Jsi tak těsná,“ zamumlal jsem.

Sklonil jsem ústa k jejím rtům, a zatímco pohybovala boky proti mé ruce, políbil jsem ji. Pocit

z její hrudi dotýkající se mé si budu pamatovat dlouho. Avery zanedlouho vykřikla do mých úst a já cítil, jak se kolem mého prstu stahuje. Málem jsem se v tu chvíli taky udělal.

Zatímco se chvěla, přitiskl jsem hlavu na její hrdlo. „Miluju, jak u toho křičíš moje jméno.“

Neochotně jsem se přinutil z ní prst vysunout a odtáhnout se, ale než jsem se mohl dostat moc daleko, Avery mě překvapila. Posadila se, položila mi ruce na hrudník a převrátila mě na záda. O vteřinu pozdějc už na mně obkročmo seděla.

Ježíši.

Ostře jsem se nadechl, a jak jsem ji nad sebou viděl skoro nahou, málem jsem se přestal ovládat.

Byla o to svůdnější, že si nebyla vědoma toho, jak vypadá. Natáhl jsem se po ní, ale zatraceně, Avery byla rychlá, když chtěla. Sklouzla níž a třesoucími se prsty mi rozepnula džíny. Chtěl jsem jí pomoct, ale už mi je sama stahovala z nohou.

Když mě chytila do ruky, sevřel jsem povlečení. Její dech škádlil špičku mýho údu. Srdce mi poskočilo. „Ach, kruci.“

Ryze žensky se usmála. Potom sklonila hlavu a vlasy jí přepadly dopředu. Když se okolo mě její horká vlhká ústa sevřela, zvedl jsem se z postele, prohnul záda i boky. Krev se mi rozpálila, a když mě stiskla a obkroužila jazykem citlivou špičku, ztuhl jsem ještě víc.

Přikryl jsem její ruku svou a druhou ji chytil za zátylek a držel jí vlasy z obličeje. Ale když si mě zasunula hlouběji, nemohl jsem si pomoct a musel ji na sebe přitlačit.

Pokojem se rozléhalo moje sténání a za pár minut jsem se blížil vrcholu. Odtáhl jsem ji, než jsem se udělal, přitáhl si ji na hruď a políbil, natlačenej proti jejímu břichu.

Unavenej a uspokojenej jsem se svalil na záda a Avery provedla totéž. Oba jsme nepravidelně dýchali. „Tohle byl ten nejúžasnější Valentýn.“

Zasmála se. „To musím souhlasit.“

Plácal jsem dlaní mezi námi, abych našel její ruku, a pak ji sevřel. Uběhla nějaká doba, a zatímco jsem přemýšlel, co říct, vyslovil jsem úplnou hloupost. „Máš hlad?“

„Ne.“ Zívla. „Ty jo?“

Byl jsem hlupák. „Ještě ne.“

Znovu se mezi námi rozlehlo ticho a potom se zeptala: „Zůstaneš tu se mnou? Přes noc?“ Otočil jsem se na bok a pohladil ji po rameni. „Nemusíš se ptát dvakrát.“

25. kapitola

Zima se nechtěla vlády nad Západní Virginií vzdát. Většinu února i března svítilo slunce, ale teploty byly krutý. Dokonce i o jarních prázdninách. Zatímco skoro všichni mířili na jih, s Avery jsme se vydali na západ. Většinu volna jsme strávili u mých rodičů. Není třeba říkat, že máma byla šťastná, že jsem zase domů přivezl opravdovou živou holku.

Když se přiblížila sladká jarní pauza, nebo jak k čertu říkají tomu prodlouženému víkendu v dubnu, připadalo mi to jako včera, jak Avery seděla venku na obrubníku s pivem v ruce a jak jsme se potom společně vrátili do domu. Nemohl jsem uvěřit, kolik času uplynulo.

Taky jsem nemohl uvěřit, že se spolu se mnou vykašlala na odpolední vyučování a dovolila mi, abych jí vynahradil její narozeniny. Místo školy jsme strávili čas v hlavním městě a vrátili se až pozdě večer.

„Hádej co?“ Vyjel jsem rukama po jejím těle až pod žebra. „Mám další nápad.“

„Má to co dělat s vajíčky?“

Zasmál jsem se a přitáhl si její boky k sobě. „Nemá to nic společnýho s vajíčkama.“ Oči se jí zaleskly a rozostřily, za poslední měsíce už jsem tenhle pohled znal. „Nemá?“

„Ale má to co dělat s něčím podobně chutným.“ Přitiskl jsem jí rty na spánek a přejížděl jimi po její tváři. „Má to co dělat s tebou, se mnou, postelí a velice málo, jestli vůbec nějakým oblečením.“

„Opravdu?“

„Jo.“ Sklouzl jsem rukama dolů na její záda, prsty se dotýkal kapes džín. Políbil jsem ji na obočí.

„Co myslíš?“

V tichém pozvání zaklonila hlavu. Polibek začal jako pomalej, ale potom, jako vždycky, se proměnil v něco jinýho. Něco hladovýho. Něco, co chtělo pořád víc.

Zabloudil jsem rukama pod její tričko a odtáhl se na tak dlouho, abych jí ho sundal. Naše ústa se setkala – rty, jazyky, zuby. Potom jsme narazili do pohovky a já jsem ztratil rovnováhu. Spadl jsem na záda, napůl na gauč, napůl na podlahu.

Averyin smích mě zasáhl až na duši a já polapil její tváře do dlaní. Jak jsem zíral do jejích veselých očí, v myšlenkách se mi utvořila slova.

Miloval jsem ji.

Ten pocit už ve mně přetrvával dlouho, asi dýl, než jsem se odvážil přiznat. Možná od první chvíle, kdy mě odmítla, jsem se do ni začal zamilovávat.

A v tuhle chvíli jsem byl zamilovanej.

Ta myšlenka mě zasáhla až do morku kostí. Zíral jsem do těch vřelých očí barvy whisky a chtěl

v nich vidět svou budoucnost – naši budoucnost. Nikdy v životě jsem to nechtěl vidět v očích žádné holky, ale s Avery Morganstenovou jsem po ničem jiném netoužil.

Můj mozek si vzal dovolenou a všechno, co jsem od toho okamžiku udělal, bylo řízeno těmi třemi slovy. Miloval jsem ji. Ruce se mi chvěly a překvapilo mě, jak rychle jsem jí sundal džíny.

Uchopil jsem do dlaní její ňadra a palci pohladil bradavky. Její tiché sténání mnou vibrovalo jako ozvěna. Chtěl jsem – ne, potřeboval jsem slyšet, jak křičí moje jméno. Zatraceně, potřeboval jsem slyšet, jak říká: miluju tě, nebo ať to aspoň cítí.

Strčil jsem ruku do jejích kalhotek, vzal ji do dlaně a třel palcem ten bod, kterej ji vždycky přiměl

zakřičet. A taky že křičela. Rozepnula mi džíny, vklouzla rukou dovnitř a obemkla mě prsty.

Touha byla skoro nesnesitelná. Tlačil jsem se do její dlaně. „Avery.“

Když zaslechla svoje jméno, vyvrcholila a zvrátila hlavu. Byla přitom tak zatraceně nádherná. Nepamatuju si, že jsem vstal, ale jak jsem ji odnášel do ložnice, omotala kolem mě ruce i nohy.

Položil jsem ji doprostřed postele a ona mě pozorovala, jak se svlíkám. Rozevřela rty a já zasténal.

Vlezl jsem na postel. Krev mi hučela v uších, když jsem zahákl prsty za její kalhotky a čekal, až mi dá znamení, že je to v pořádku.

Nadzvedla boky.

Poděkoval jsem bohu i Ježíškovi.

Konečně, po tak dlouhé době, nás nic neoddělovalo. To není pravda, zašeptal hlásek někde vzadu v mé hlavě, ale vytratil se, když jsem ji před sebou uviděl. Už milionkrát jsem řekl, že je nádherná,

a zopakuju to ještě milionkrát. Od temných vrcholků ňader přes sladkou křivku boků až po zastíněnou sféru mezi jejími stehny byla zatraceně nádherná.

Cestoval jsem ústy po jejím těle dolů a zase zpátky, dokonale ztracenej, než abych ji skutečně ochutnával. Přitiskl jsem se k ní, aby mě ucítila mezi stehny. Avery se zachvěla a já pevně zavřel oči, když mi položila ruce na hrudník.

Moje tělo toužilo být v ní. „Chceš to?“

„Jo,“ vydechla. Měl jsem pocit, jako bych v hlavě slyšel anděly.

Naše pohledy se střetly. Sklonil jsem hlavu, políbil ji a klesal tělem níž. Napadlo mě, že bych měl použít kondom, ale byla to vzdálená myšlenka a já se nedokázal zastavit. Vklouzl jsem špičkou

do jejích vlhkých záhybů a svaly se mi napjaly. Ten pocit byl ohromující. Prohloubil jsem polibek a pohnul boky…

Avery otočila hlavu na stranu. „Ne. Přestaň.“ S překvapivou silou do mě strčila. „Prosím, přestaň.“ Slova se prodrala závojem touhy a já ztuhl. „Avery? Co se…?“

„Slez.“ Hlas jí poskočil, naplněný panikou. „Slez. Prosím. Slez ze mě.“

Neměl jsem ponětí, co se děje, ale okamžitě jsem se odkulil a ona se pohnula. Přelezla postel, popadla přikrývku, a jakmile vstala, přitáhla si ji k hrudi. Couvala, dokud nenarazila do prádelníku. Lahvičky se zatřásly a některé spadly. Pokožku kolem rtů měla bledou a oči vytřeštěné a temné.

„Proboha,“ vydechla ochraptěle.

Zatímco jsem na ni zíral, mísily se ve mně úzkost a zděšení. „Ublížil jsem ti? Nechtěl…“

„Ne. Ne!“ Pevně zavřela oči. „Neublížil jsi mi. Ani jsi… Já nevím. Omlouvám se…“ Opřel jsem se rukama o postel. „Mluv se mnou, Avery. Co se to právě stalo?“

„Nic,“ vyhrkla zlomeně. „Nic se nestalo. Jenom jsem myslela…“

„Co sis myslela?“

Zavrtěla hlavou. „Nevím. O nic nejde…“

„O nic nejde?“ Obočí mi vystřelilo vzhůru. To myslí vážně? „Avery, právě jsi mě vyděsila k smrti. Začala jsi panikařit, jako bych ti ubližoval nebo…“ ta další slova chutnala jako popel a zvratky, když jsem je řekl nahlas, „nebo jako bych tě k tomu nutil.“

„Nenutil jsi mě, Came. Líbilo se mi to.“

Nechápal jsem, co se stalo. „Víš, že bych ti nikdy neublížil, že jo?“

„Jo.“ Oči jí naplnily slzy.

„A nikdy bych tě nenutil k ničemu, co bys dělat nechtěla.“ Díval jsem se jí do očí. „Rozumíš tomu, ano? Jestli ještě nejsi připravená, nevadí mi to, ale musíš se mnou mluvit. Musíš mi to říct, než

k tomu dojde.“

Přikývla, ale já jsem se necítil o nic líp. Neslyšel jsem nic jinýho než ten vyděšenej hlásek, když mě žádala, abych přestal. Dech se mi zarazil v plicích a hlavou mi proběhlo, co jsem o Avery věděl. Co jsem předpokládal, a zároveň se modlil, aby to nebylo to, co se jí stalo.

„Co mi neříkáš?“ zeptal jsem se. Když neodpověděla, sval v čelisti mi zacukal. „Co se ti stalo?“

„Nic!“ vykřikla. „Není o čem mluvit, zatraceně. Přestaň s tím.“

„Lžeš mi.“ Zhluboka jsem se nadechl. Nastal čas. Už žádná další tajemství. „Lžeš mi. Něco se ti stalo. Protože tohle?“ Ukázal jsem na postel za mnou. „To nebylo kvůli tomu, že bys nebyla připravená. Je to kvůli něčemu jinýmu, protože ty víš – víš to – že bych na tebe počkal, Avery.

Přísahám. Ale musíš mi prozradit, co se děje v tvý hlavě.“

Pořád mlčela a mně se sevřela hruď, když mi došlo něco strašnýho. Nedůvěřovala mi?

Neuvědomovala si, co k ní cítím? A záleželo na tom vůbec, pokud mi stejně nedůvěřovala? Místo odpovědi mi přeběhl mráz po zádech.

„Prosím tě, Avery.“ Naklonil jsem se dopředu a sevřel prostěradlo. „Musíš být ke mně upřímná.

Tvrdila jsi, že mi důvěřuješ. Musíš to dokázat, protože je mi jasný, že za tímhle vězí něco důležitýho.

Nejsem hloupej ani slepej. Pamatuju si, jak jsi reagovala, když jsme se poprvý srazili, a taky si

k čertu dobře pamatuju, co jsi řekla tehdy v noci, když jsi byla opilá. A ta esemeska, co ti přišla? Chceš mi tvrdit, že to s tímhle nemá nic společnýho? Kdybys mi věřila, konečně bys mi prozradila, co se s tebou sakra děje.“

„Já ti věřím,“ zašeptala.

Čekal jsem, že k tomu něco dodá, že řekne něco, co podpoří její slova, ale mlčela a v mý hrudi něco strašlivě prasklo. Odhodil jsem přikrývku a vstal. Zvedl jsem džíny a oblékl si je, srdce mi mezitím bušilo tak, až mi z toho bylo zle.

Obrátil jsem se k ní a zajel si rukama do vlasů. „Nevím, co s tebou mám dělat, Avery. Řekl jsem ti o sobě věci, na který nejsem hrdej. Něco, o čem skoro nikdo na světě neví, ale ty máš přede mnou přesto tajemství. Necháváš si všechno pro sebe. Nevěříš mi.“

„Ne – já ti věřím.“ Vykročila ke mně, ale zastavila se. „Svěřila bych ti svůj život.“

Hněv mě udeřil jako ostnatej drát. „Ale ne pravdu? To jsou ubohý kecy, Avery.“ Odešel jsem z ložnice. „Nedůvěřuješ mi.“

Šla za mnou, těžkou přikrývku táhla za sebou. „Came…“

„Přestaň.“ Popadl jsem z podlahy svetr a otočil se k ní. „Nevím, co dalšího mám udělat, a nejsem vševěd, ale vím, že takhle vztah nefunguje.“

„Co tím chceš říct?“ Hlas se jí třásl, ale já se proti tomu obrnil.

„Co asi myslíš, že tím chci říct, Avery? Máš očividně nějakej problém, a ne, přestaň se na mě dívat, jako bych ublížil tvýmu mazlíčkovi. Copak si sakra myslíš, že bych se s tebou rozešel kvůli něčemu, co se ti stalo? Stejně jako sis myslela, že na tebe změním názor, když jsem uviděl tu jizvu na tvým zápěstí? Vím, že si to myslíš, a to je hrozný.“ Nadechl jsem se, jak mě zasáhla ostrá bolest.

Další slova bolela. „Jak můžeme mít nějakou společnou budoucnost, jestliže ke mně nedokážeš být upřímná? Jestli mi opravdu nevěříš, že to, co k tobě cítím, je dostatečně silný, pak nemáme nic. Tohle je přesně to, kvůli čemu vztahy končí. Ne kvůli minulosti, Avery, ale kvůli přítomnosti.“

„Came, prosím…“

„Přestaň, Avery. Už jsem ti to řekl. Jediný, co jsem po tobě chtěl, bylo, abys mi důvěřovala a neuzavírala se přede mnou.“ Přiměl jsem se vyjít ze dveří. „A ty mi nedůvěřuješ a zase se

uzavíráš.“

Zavřel jsem za sebou dveře a nevšímal si, jak mě začíná pálit hrdlo. To jediný, co jsem po Avery žádal, bylo to jediný, co mi nedokázala dát. Nic, ani láska, nemůže fungovat bez důvěry.

Skončilo to.

26. kapitola

„Ach, rád vidím, že ses konečně osprchoval a opustil ložnici.“

Zastavil jsem se na půl cesty mezi obývákem a koupelnou. Zahlédl jsem na gauči Jase, ale nevšímal jsem si jeho keců a přetáhl si přes hlavu tričko. „Mám novýho spolubydlícího, nebo sis prostě zvykl chodit do mýho bytu, jak tě napadne?“

Ušklíbl se. „No, vlastně mezitím, co sis drhl tu svou smradlavou nevrlou prdel, mě Ollie pustil dovnitř.“

Svalil jsem se na opačnej konec pohovky, zvedl čepici a narazil si ji na hlavu. „A kde můj váženej spolubydlící je?“

„Odjel do domu bratrstva.“ Jase si hodil nohy na konferenční stolek a zkřížil kotníky. „Hrajou tam

Call of Duty.“

„A proč tam nejsi ty?“

Přišpendlil mě pohledem drsným jako moje hrdlo. „Jako vážně? Ollie tě neviděl dva dny. Konečně jsi vylezl z ložnice. Dělal si starosti.“

Obrátil jsem oči v sloup. „To pochybuju.“

Jase mě pozoroval. Ten pohled jsem znal. Zavrčel jsem a on se nestydatě zakřenil. „Co se k čertu děje, Came?“

Jak bych na tu otázku mohl odpovědět? A kde mám vůbec začít? Opřel jsem si hlavu o pohovku

a povzdychl si. Hruď se mi začala povědomě svírat. Když jsem na Avery pomyslel a věděl, že je tak blízko, a přitom mimo můj dosah, prostě mě to zabíjelo.

„Came?“

Zavrtěl jsem hlavou a suše se zasmál. „Nedůvěřuje mi.“ Chvíli byl zticha. „Mohl bys to trochu rozvést?“

„Ani ne.“ Zvedl jsem ruce a promnul si obličej. „Neříká mi pravdu o… no, o něčem, co vím, že je moc důležitý.“

„Má to něco společnýho s tím, co tě napadlo na tý párty?“ zajímal se. Mlčky jsem přikývl.

„Chápu.“ Jase si povzdychl. „Musí být strašně těžký o tom mluvit, brácho.“

„Já vím. Sakra. Vím to, ale ty nerozumíš…“ Odmlčel jsem se a ztěžka polkl. „O tomhle s tebou nemůžu mluvit, Jasi. To bych jí neudělal.“

„Jasný. Chápu to.“ Jase shodil nohy na zem a předklonil se. Znovu ztěžka vydechl. „Ale co se stalo? Předpokládám, že jste se pohádali.“

„Pohádali?“ Znovu jsem se zasmál, ale neznělo to vesele. „Odešel jsem od ní.“

„Do prdele.“ Jase našpulil rty. „Sakra.“

Bezmocně jsem zvedl ruce. „Požádal jsem ji – přímo jsem žadonil – aby mi řekla pravdu, ale neudělala to.“

„A tak jsi od ní odešel?“

„Vím, jak to zní.“ Střelil jsem po něm očima. „Cítím se jako dost velkej kretén i bez toho, aby sis to myslel.“

Jase nadzvedl obočí. „Nic jsem neřekl.“

„Ale myslíš si to.“ Přimhouřil jsem oči. „Jenže ty to nechápeš. Jestli si nebudeme důvěřovat,

nemáme nic. Jestli mi nedůvěřuje, nemáme nic.“

Jase přikývl. „S tím souhlasím. Jenom je prostě očividný, že ti na ní záleží…“

„Záleží, ale…“

Ale chtěl jsem to, co mají moji rodiče. Toužil jsem s Avery po něčem, co vydrží. A jak můžeme vybudovat vztah, když mi nedůvěřuje natolik, aby mi svěřila tajemství ze své minulosti? Když já jsem jí důvěřoval? Nemohli jsme. A nemohl jsem si projít znovu tím, co se stalo ve středu v noci. Tu hrůzu v jejím obličeji jsem nikdy nechtěl vidět. Nikdy jsem netoužil po tom, abych si myslel, že to já jsem to způsobil. I když jsem o tom přemýšlel teď, dělalo se mi z toho zle. Ne kvůli tomu, co se jí mohlo stát, ale protože to, co jsem dělal, ji nějakým způsobem vyděsilo.

A to se nikdy nezmění, dokud ke mně nebude upřímná.

Jase chvíli poté odešel, ale ještě předtím se mě snažil ukecat, abych šel s ním. Neměl jsem náladu na jiný lidi, zvlášť ne na opilý lidi. Když o hodinu pozdějc někdo zaklepal, myslel jsem si, že je to zase on. Proto mě zaskočilo, koho jsem uviděl, jakmile jsem otevřel dveře.

Stála tam Avery a objímala se pažemi. Oči měla zarudlé a opuchlé. Po tvářích jí stékaly slzy.

Otevřel jsem ústa a zase je zavřel.

„Můžeme si promluvit?“ Hlas se jí zlomil tak, že se mi sevřela hruď. „Prosím, Came. Nezdržím tě dlouho, jenom…“

„Jsi v pořádku, Avery?“ Starost o ni zastínila všechno ostatní.

„Jo. Ne. Já nevím.“ Pomalu potřásla hlavou. „Jenom s tebou potřebuju mluvit.“ Zhluboka jsem se nadechl a ustoupil stranou. „Ollie tu není.“

Napětí v jejích ramenou trochu povolilo. Zavedl jsem ji do obýváku a posadil se na pohovku.

Neměl jsem ponětí, o co jde, ale pochyboval jsem, že se začne zpovídat. „Co se děje, Avery?“ Posadila se na okraj ošoupaného křesla, které patřilo Ollieho tátovi. „Všechno.“

Napjal jsem se, poposedl a otočil si čepici kšiltem dozadu. „Avery, co se děje?“

„Nebyla jsem k tobě upřímná a je mi to líto.“ Ret se jí začal chvět a bylo obtížný odolat nutkání sevřít ji v náručí. „Je mi to líto a ty asi nemáš čas, abys…“

„Mám na tebe čas, Avery. Chceš se mnou mluvit, jsem tady pro tebe. Vždycky jsem tu byl.

A poslouchám.“

Díval jsem se jí do očí, dokud dlouze nevydechla, a potom začala mluvit – skutečně mluvit. „Když mi bylo čtrnáct, šla jsem na halloweenský večírek. Byla jsem tam s kamarádkami. Všechny jsme měly kostýmy a byl tam jeden kluk. Večírek se konal v jeho domě… Byl o tři roky starší než já a kamarád mého bratrance.“

Avery sklopila pohled na ruce. Každých pár vteřin je svírala a rozevírala. „Byl opravdu oblíbený. A já taky.“ Suše se zasmála. „Možná se to nezdá důležité, ale bylo. Nikdy by mě nenapadlo, že někdo jako on by byl schopen – že může být takový. Možná to bylo z mé strany naivní, jako kolosální chyba, nebo tak něco. Nevím.“ Zvedla řasy a pohlédla na mě vodnatýma očima. „Bavila jsem se s ním a pila alkohol, ale nebyla jsem opilá. Přísahám ti, opilá jsem nebyla.“

„Já ti věřím, Avery.“ Bože, věděl jsem, kam se tohle ubírá, a už teď jsem za ni cítil bolest. „Co se stalo?“

„Flirtovali jsme a byla to legrace. Chápeš, nic jsem tím nemyslela. Byl to fajn kluk a byl hezkej.

V jednu chvíli si mě stáhl k sobě na klín a někdo nás vyfotil. Bavili jsme se.“ Zase se drsně zasmála.

„Když vstal a zatáhl mě do jednoho prázdného pokoje pro hosty v přízemí, nic jsem netušila. Seděli jsme na pohovce a ještě chvíli si povídali. Potom mě objal.“

Avery se zarazila, třela si ruce a já se připravil. Opravdu jsem se o to pokusil. „Nejdřív mi to nevadilo, ale pak začal dělat věci, které se mi nelíbily. Řekla jsem mu, ať přestane, ale jenom se tomu smál. Začala jsem brečet a snažila se dostat od něj pryč, ale byl silnější než já, a jak mě otočil

na břicho, nemohla jsem vůbec nic dělat než ho žádat, aby přestal.“ Přestal jsem dýchat. „Přestal?“

Prosím, řekni, že přestal. Prosím, prosím, prosím.

„Nepřestal,“ zašeptala. „Nepřestal, ať jsem dělala cokoli.“

Jako by mě ochromila. Začal jsem vstávat, protože jsem se musel pohnout, ale nedokázal jsem udělat ani krok. „Znásilnil tě?“

Zavřela oči a potom… potom přikývla a otevřela oči. A já netoužil po ničem jiným než proměnit to

ano v ne. Ale nedokázal jsem to. „Jsem pořád panna. Tam se mě nedotkl. Tak mě… neznásilnil.“ Nejdřív mi to nedošlo. Možná jsem měl přepracovanej mozek, protože jsem nedokázal pochopit,

jak mohla být znásilněna, a přitom být pořád panna, ale pak mi to docvaklo. Sevřela mě hrůza. On… ten hnusnej bastard ji zprznil. Sevřel jsem ruce do pěstí. „Zkurvysyn. Bylo ti čtrnáct a on ti provedl tohle?“

„Jo.“

Vrazil jsem si ruce do vlasů a měl chuť je vytrhat. „Zatraceně, Avery. Něco jsem tušil. Napadlo mě, že se ti mohlo stát něco takovýho.“

„Opravdu?“

Přikývl jsem. „Podle toho, jak ses někdy chovala. Jak ses občas lekala, ale prostě jsem doufal, že to nezašlo tak daleko. A když jsi mi řekla, že jsi panna, myslel jsem si, že to tak je. Avery, je mi to tak moc líto. Nikdy bys neměla nic takovýho zažít, obzvlášť v tom věku…“ Hněv mi ucpal hrdlo.

„Prosím, řekni mi, že ten zkurvysyn za to sedí v chládku.“

„Teď jo.“ Stočila pohled k televizi. „Je to dlouhý příběh.“

„Já mám čas.“ Dopřál jsem jí chvíli, nechtěl jsem, aby se znovu uzavřela, ne když jsme se dostali takhle daleko, ne když jsem měl chuť spáchat vraždu. „Co dál, Avery? Prosím, mluv se mnou, protože mě dělí jenom vteřiny od toho, abych si objednal letenku do Texasu a toho zkurvysyna zabil.“

Opřela se dozadu a přitáhla si kolena k hrudi. „Když skončil, myslím, že opravdu netušil, že udělal něco špatně. Nechal mě jen ležet na gauči, a když jsem mohla vstát, věděla jsem, že to musím někomu říct. Věděla jsem, že musím do nemocnice. Byla jsem tak…“ Bolavá. Nedokončila tu větu, ale viděl jsem jí to na očích. „Nemohla jsem najít svoje kamarádky, ale našla jsem svou kabelku a vyšla

z domu a pořád šla dál, dokud jsem si nevzpomněla, že mám u sebe telefon. Zavolala jsem na 911.“

Najednou vstala. „Skončila jsem v nemocnici a udělali mi vyšetření. Přijela tam policie a já jim po pravdě řekla, co se mi stalo.“

„Byla to přece pravda.“ Pozoroval jsem ji, jak přechází po místnosti, rychle a rozrušeně.

„Když policie odjela z nemocnice, večírek už skončil, ale Blaine byl doma,“ pokračovala, jako by mě neslyšela. „Zatkli ho a odvezli s sebou. Já jsem šla domů a další dva dny nechodila do školy, ale všichni zjistili, že ho zatkli za to, co provedl. A potom přijeli jeho rodiče.“

„Co tím myslíš?“

„Jeho rodiče a moji byli – jsou – kamarádi z klubu. Moji rodiče a jeho se starali pouze o to, jak působí navenek. Moje máma a táta mají víc peněz, než můžou v životě potřebovat, ale…“ Hlas měla zastřenej a ochraptělej. „Fitzgeraldovi nabídli mým rodičům dohodu. Pokud stáhnu obvinění a nikomu neřeknu o tom, co se stalo, zaplatí mně i jim obrovskou sumu peněz.“

Jenom jsem na ni zíral. „A tvoji rodiče je poslali do prdele, je to tak?“

Zasmála se, ale zlomeně. „Ukázali mým rodičům tu fotku, na které nás zachytili s Blainem na tom večírku, a řekli, že jestli to půjde k soudu, nikdo neuvěří holce, která mu sedí na klíně v kostýmu jako děvka. A moji rodiče nechtěli mít na krku skandál. Toužili po tom, aby se to všechno zametlo pod koberec. A tak souhlasili.“

„Do prdele,“ zašeptal jsem ochraptěle.

„Seběhlo se to tak rychle. Nemohla jsem uvěřit tomu, k čemu mě moji rodiče pobízeli. Oni se mnou o tom ve skutečnosti dřív nemluvili, ale… dělali si takové starosti, co si o nich lidé pomyslí, kdyby

se to všechno dostalo na veřejnost – ty fotky a fakt, že jsem pila. Byla jsem tak vyděšená, tak zmatená. A víš, ani si nejsem jistá, že mi věřili.“ Stáhla si vlasy dozadu a pevně zavřela oči. „Tak jsem podepsala ty papíry.“

Nejenom že jsem měl chuť zabít toho parchanta, co jí to provedl, ale chtěl jsem na ten seznam připsat i její rodiče.

„Souhlasila jsem, že si vezmu ty peníze. Polovina šla na můj účet, a když mi bylo osmnáct, získala jsem k nim přístup. Souhlasila jsem, že stáhnu obvinění a nebudu už o tom nikdy mluvit.“ Svěsila ruce a zadívala se na mě. „Znamená to, že jsem špatná, že jo?“

„Cože?“ Ach, ne… „Nejsi špatnej člověk, Avery. Ježíši Kriste, bylo ti čtrnáct a tvoji rodiče je měli poslat do prdele. Jestli chceš někoho obviňovat, kromě toho zmrda, co ti to provedl, jsou to oni. Neneseš na tomhle žádnou vinu.“

V jejích očích se mihla úleva, ale když se svalila do křesla, věděl jsem, že to není všechno. Sakra. Je toho víc. „Během několika dní se ke mně všichni ve škole obrátili zády. V dohodě očividně nestálo nic o tom, že by měl držet hubu i Blaine. Řekl lidem, že jsem lhala. Že jsem s ním všechno dělala ochotně a pak ho falešně obvinila. Všichni mu věřili. Proč by ne? To já podala obvinění. Já o tom nechtěla mluvit. Ve škole to potom… bylo strašlivé. Přišla jsem o všechny kamarády.“

Najednou všechno začalo dávat smysl. „Kvůli tomu jsi přestala tancovat?“

„Jo. Nemohla jsem vystát, když se na mě lidi dívali a šeptali si o tom, co o mně slyšeli. Nebo

o tom otevřeně mluvili přímo přede mnou. A provedla jsem tohle…“ Zvedla levou ruku. „Moje máma byla strašně naštvaná.“

Nemohl jsem uvěřit, co právě řekla. „Byla na tebe naštvaná, protože jsi…“ Zavrtěl jsem hlavou.

„Už se nedivím, proč nejezdíš domů.“

„Proto jsem si vybrala tohle místo, víš. Bylo to dost daleko na to, abych se od toho všeho dostala.

Myslela jsem, že to bude stačit – být od toho dál.“

„Co ten vzkaz, kterej jsem viděl? Bylo to od někoho, kdo věděl, co se stalo?“

„Ať už se rčením, že minulosti nelze uniknout, přišel kdokoli, věděl, o čem mluví.“

Cítil jsem, jak mi sval na čelisti cuká jako šílenej. „Co dalšího se děje, Avery? Říkala jsi, že ten

Blaine je ve vězení? Tak kdo ti píše ty zprávy?“

Předklonila se a sevřela hlavu do dlaní. Tvář jí stínil závoj lesklých vlasů. „Dostávám tyhle vzkazy od srpna. Myslela jsem si, že je to jenom nějakej pitomec, a ignorovala to. A snažil se se mnou spojit i můj bratranec, ale nevšímala sem si ani toho… No, důvody jsou zřejmé. Mluvila jsem s ním až o zimních prázdninách, tu noc předtím, než jsem přišla k tobě do bytu.“

„Tu noc, kdy dávali zápas?“

„Jo… Snažil se se mnou spojit, aby mi řekl, že Blaina zavřeli za to, že na začátku léta provedl totéž co mně jiné holce. A omluvil se mi. Znamenalo to pro mě hodně, ale… nevěděla jsem, že ta holka

byla ta stejná osoba, která se mě snažila celou tu dobu kontaktovat.“ Zhluboka se nadechla a zvedla hlavu. „Blaine to provedl další holce. A ona se se mnou zřejmě pokoušela spojit, protože nevěděla o těch penězích. Nahlásila to policii a stála si za svým. Dostala ho do vězení a já… Když jsem jí neodpovídala, myslela si, že jsem buď o Blainovi lhala, nebo bůhvíco. A čím déle jsem jí neodpovídala, tím byla šílenější. Kdybych nepodepsala ty papíry, nikdy by jí nemohl ublížit.“

Zavrtěl jsem hlavou. „To, co se jí stalo, je opravdu hrozný a jsem rád, že ten bastard jde do vězení.

Ještě lepší by bylo, kdyby ho vykastrovali. Ale zlatíčko, to, co se stalo jí, není tvoje chyba. Tys ho nenutila, aby to provedl tobě ani tý holce.“

Oči se jí naplnily slzami. „Jenže to, že jsem o tom nikomu neřekla, mu umožnilo, aby to provedl znovu.“

„Ne.“ Vstal jsem. „Nic takovýho si nenamlouvej. Nikdo neví, co by se stalo, kdybys nestáhla obvinění. Bylo ti čtrnáct, Avery. V tý situaci jsi udělala to nejlepší, cos mohla. Přežila jsi.“

„Ale to je ono, víš? Všechno, co jsem dělala, bylo přežívání. Skutečně jsem nežila. Podívej se, co jsem provedla nám. A ano, to jsem provedla já. Odehnala jsem tě znovu.“

„Ovšem teď mi to říkáš.“

„Dovolila jsem, aby mě pořád ovlivňovalo to, co se mi stalo před pěti lety! Když jsme málem měli sex? Nebála jsem se tebe ani jestli to bude bolet. Nebylo to kvůli tomu. Bála jsem se, že jak začneme, tak to, co mi provedl Blaine, mi to zničí nebo si to zničím sama. Jsem zbabělá – byla jsem zbabělá.“ Vyskočila na nohy, tvář zkropenou slzami. „Ale už je příliš pozdě, že jo? Měla jsem být k tobě upřímná už před několika měsíci, takže bys věděl, do čeho jdeš. Omlouvám se, že jsem nebyla.“

Natáhl jsem k ní ruku. „Avery…“

„Je mi to tak líto, Came. Vím, že když ti to říkám teď, už se nic nezmění, ale musela jsem ti to povědět, abys věděl, žes neudělal nic špatně. Byl jsi dokonalý – dokonalý pro mě – a já tě miluju. A vím, že už se na mě nedokážeš dívat stejně. Chápu to.“

Cože? Svěsil jsem paže a zíral na ni. A vzápětí jsem stál před ní a svíral v dlaních její obličej.

„Cos to řekla?“

„Že už se na mě nedokážeš dívat stejně?“

„Ne tohle. To předtím.“

„Že tě miluju?“ zašeptala.

„Ty mě miluješ?“

„Jo, ale…“

„Přestaň,“ napomenul jsem ji. „Myslíš si, že se na tebe dívám jinak? Povídal jsem ti, že jsem měl vždycky podezření, že se ti něco stalo.“

„Ale mohl jsi doufat, že to tak není!“ Snažila se mi vytrhnout, ovšem neměl jsem v úmyslu ji nechat zase utéct. Už ne. „Dřív ses na mě díval s nadějí, ale tu jsi teď ztratil.“

„To si opravdu myslíš? Kvůli tomu jsi mi to nechtěla říct?“ Sklopila oči. „Všichni se na mě dívají jinak, když to zjistí.“

„Já nejsem všichni, Avery! Ne pro tebe, ne s tebou. Myslíš si, že už nemám naději? Naději, že se přes to jednou dostaneš? Že tě to nebude strašit ještě dalších pět let?“

Zdálo se, že se Avery hodně bojí promluvit. Přitáhl jsem její ruce na svou hruď, přímo na srdce.

„Já mám naději.“ Díval jsem se jí do očí. „Mám naději, protože tě miluju – jsem do tebe zamilovanej, Avery. Pravděpodobně mnohem dýl, než si to uvědomuju, to mi věř.“

Vytřeštila oči. „Tys mě miloval?“

Přitiskl jsem svoje čelo na její. „Miluju tě.“

„Ty mě miluješ?“

Mírně jsem se usmál. „Jo, zlatíčko.“

Avery mi chvíli zírala do očí a já zahlédl ten okamžik, kdy se to zlomilo. Kdy zdi, které kolem sebe vybudovala, aby přežila každej den, konečně pukly. Slzy jí vytryskly z očí, tak moc, že jsem upřímně věřil, že je možný, aby se v nich někdo utopil. Když ukázala všechny karty, byla poprvý po mnoha letech úplně obnažená.

Emoce se mi vedraly do hrdla a pevně jsem ji objal. Ochotně se mi poddala a sevřela moje tričko.

A dál plakala a já věděl, že ji nemůžu zastavit. Že to ze sebe musí dostat.

Zvedl jsem ji do náruče a odnesl ji k sobě do ložnice. Položil jsem ji na postel, vlezl jsem si vedle ní a přitáhl ji na svou hruď. Avery se mě držela, zatímco dál ronila slzy, jako by se bála, že ji opustím.

Ale opustit ji – to bylo něco, co už se nikdy znovu nestane.

27. kapitola

Bylo po půlnoci, když můj telefon na nočním stolku zavibroval. V polospánku jsem se přetočil a plácal kolem, dokud moje ruka na mobilu nepřistála. Tlumená bílá zář osvítila jednoslovnou esemesku od Koláčka.

Přijdu.

Od té doby, co se mi svěřila, to mezi náma bylo jiný.

Usmál jsem se, shodil ze sebe přikrývku a pospíchal přes obývák otevřít hlavní dveře. Avery tam stála, bosá a jenom v maličkých šortkách a tenkém tričku na spaní. Na začátku května byly noci pořád ještě chladné a to tričko nechávalo jenom malej prostor pro představivost.

Usmála se, když jsem ji vzal za ruku a vtáhl dovnitř. Tiše jsem na námi zavřel dveře.

„Co se…?“ zašeptala a hleděla na podlahu mezi konferenčním stolkem a pohovkou.

Ollie ležel na břiše, tvář opřenou o polštář, kterej jsem pod něj strčil, než jsem šel do postele. Jeho tichý pochrupování se brzo promění ve zvuk motorový pily.

„Neptej se,“ pošeptal jsem jí zpátky.

Tiše se zahihňala a sevřela mi ruku. Rychle jsme zmizeli do ložnice, a jakmile jsme byli uvnitř, otočil jsem ji v náručí. „Co tu děláš?“ zeptal jsem se. „Zítra v devět ráno máš zkoušku.“

„Já vím.“ Račím krokem mě vedla k posteli. Když se posadila, zůstal jsem stát. „Ale je to moje poslední zkouška a už jsem se opravdu učila tak moc, že myslím, že jsem si zničila mozek.“

Zachechtal jsem se. Učením se na zkoušky jsme spolu strávili celej minulej tejden. „Ale neměla bys spát?“

„Bylo mi smutno.“ Zkroutila rty a zatahala mě za ruce. „A chyběls mi. A chybí mi…“

Nemusela tu větu dokončit. Věděl jsem, co myslí a co chce. Když jsem se dozvěděl pravdu o tom, co se jí stalo, bylo to jako požehnání, ale nebyl jsem si jistej jak… no, jak ve skutečnosti začít. To poslední, co bych chtěl, bylo tlačit ji do něčeho, na co nebyla připravená. Takže jsem netlačil vůbec.

„Chyběl jsem ti?“ Rychle jsem změnil téma. „Já vím. Být i pouhých několik hodin beze mě může způsobit zrychlené bušení srdce, nadměrné pocení, občasné…“

„Myslím, že tvoje sebevědomí je snad nemoc.“

Domýšlivě jsem se ušklíbl. „Rád to považuju za silnou stránku svý osobnosti.“

„Jen si to namlouvej.“ Svěsila ruce a zvedla se přede mnou na kolena. Když jsem se zadíval

do jejího obličeje, v ústech mi vyschlo. „No, vlastně, namlouvej si to jen pro sebe. Právě teď zkus nemluvit vůbec.“

Obočí mi vystřelilo vzhůru. „No…“

Culila se, ale viděl jsem, jak jí rudnou líčka. Položila mi ruce na nahej hrudník, pak se natáhla a přejela prsty po mých tvářích. Stahovala mou hlavu k sobě.

„Chyběl jsi mi, Came.“ Špičkou nosu se otřela o můj. „Já jsem ti nechyběla?“ Zavřel jsem oči a sevřel prsty okolo jejích zápěstí. „Chyběla.“

„Dobře,“ zamumlala.

Jednou se otřela o moje rty a potom mě jemně políbila. Nic podobnýho jako její polibky neexistovalo, obzvlášť když se naše pozice obrátily. Tlačila na moje rty, dokud jsem je neotevřel. Její chuť mi zatemnila mysl. Neuvědomil jsem si, že spustila ruce z mých tváří, dokud jsem neucítil, jak konečky jejích prstů vklouzly pod lem mých nylonových kraťasů.

Sevřel jsem její zápěstí a zvedl hlavu. „Avery, možná bychom…“

„Možná bys mě to měl nechat udělat.“ Hrudník se jí prudce zvedl, když sklopila pohled. Nedalo se skrývat, že jsem to chtěl. Zkroutila koutky rtů do svůdného úsměvu. „Myslím, že opravdu chceš, abych to udělala.“

„Chci. Bože, chci, ale…“

Umlčela mě polibkem, kterým mi dala najevo, že ji musím nechat udělat, cokoli chce. Pomalu, prst po prstu, jsem pustil její zápěstí a svěsil ruce.

Bylo to na ní.

Avery se odtáhla a vzápětí mě políbila na hruď, přímo nad srdce. Napjal jsem se, když mi stáhla kraťasy. Během vteřiny se svezly na podlahu. Jakmile mi položila ruce na boky a začala sunout rty po mém břiše níž, ztuhl jsem touhou. Když se o mě otřely její vlasy, sbalil jsem ruce do pěstí.

Pokračovala dál, sklouzla rukou dopředu a sevřela mě do dlaně. Škubl jsem sebou. Chvěl jsem se – celý tělo mi pulzovalo. Potom můj penis ovanul její dech.

Chytil jsem její tvář do dlaně a zarazil ji. „Avery, nemusíš to dělat.“ Zvedla hlavu. „Ale já chci.“

Otevřel jsem ústa, jenže slova – ať už jsem chtěl říct cokoli – mi umřela na jazyku, když mě vzala do pusy. Ovládala mě rozkoš. Zaklonil jsem hlavu, a když pohnula rukou, pevně a silně, ve stejném rytmu jako ústy, zasténal jsem.

Nechtěl jsem to protahovat. Zatímco mě sála, záda se mi prohnula. Kruci. Nemohl jsem to vydržet.

V žádným případě. Jak jsem se blížil k vrcholu, škubl jsem boky. Pokusil jsem se jí vytrhnout, ale nedala se. Neodtáhla se. Vykřikl jsem její jméno a vyvrcholil.

Zdálo se to jako věčnost, než se ode mě odtáhla. Hrudník se mi nepravidelně zvedal a klesal.

Zadýchaně jsem ji políbil na čelo. „Avery…“

„Líbilo?“

Zakašlal jsem smíchy. „Bylo to úžasný.“

„Učím se rychle.“

To teda zatraceně jo. Chytil jsem ji za ramena a položil ji na záda. „Avery?“ Nechala ruce volně spadnout vedle hlavy. „Ano?“

„Připrav se.“

Zatvářila se zmateně. „Na co se mám připravit?“

Uvěznil jsem její ústa a rty a jazykem jí přesně vysvětlil, na co se má připravit, a trvalo k čertu dlouhou dobu, než jsem ty dvě věci použil na něco jinýho než na milování.

„Sušenky! Mám sušenky!“

„Ach! A jaké?“ ozval se Koláčkův hlas z ložnice.

Nechala pro mě otevřené dveře – o tom si s ní budu muset pozdějc promluvit – ale právě teď jsem měl horkej tác speciální dodávky. Zamířil jsem do ložnice a našel ji ležet na posteli s rukama složenýma na břiše.

„S burákovým máslem,“ prozradil jsem. „Ale speciální.“ Zakřenila se a protáhla si bosé nohy. „Jak speciální?“

„No, kromě toho, že jsem je upekl na počest tvé poslední zkoušky, nejsou jen tak z nějakýho burákovýho másla.“ Položil jsem tácek na noční stolek. „Jsou z másla značky Reese?s.“

Povytáhla obočí. „A kvůli tomu jsou jiné?“

„No jasně.“ Přistál jsem na posteli a ušklíbl se, jak Avery nadskočila. „Co tady děláš?“

„Povaluju se.“

Pozorně jsem se na ni zadíval. „Jsi v pohodě?“

„Jo.“ Když se usmála a odrazilo se to i v jejích očích, uvolnil jsem se. „Sušenku?“

„Sušenku…“ Natáhl jsem ruku a hledal na tácku nějakou měkkou. Když jsem jednu vybral, podal jsem ji Koláčkovi.

Držela si jednu ruku pod bradou, kousla si a okamžitě zasténala. „Proboha, tyhle jsou…“ Kousla si znovu. „Zatraceně dobrý.“

„Že jo?“ Jednu jsem si vzal a strčil si ji celou do pusy.

Avery se natáhla po další, ale sebral jsem tác a držel ho od ní dál. Praštila mě do břicha. Tak jsem jí jednu sušenku dal.

Když jsme snědli tu hromadu burákové dobroty, lehl jsem si vedle ní, zvedl pramen jejích vlasů

a omotal si ho kolem prstů. Když zavřela víčka, plácl jsem ji konečky vlasů po nose. „Tak jakej je to pocit, být konečně druhačka na univerzitě?“

Uvolnila svoje vlasy z mého vězení. „Ještě nejsem oficiálně druhačka. Ne dokud škola na podzim znovu nezačne.“

„Prohlašuju tě nyní za druhačku.“ Nenechal jsem se odbýt, chytil jsem další pramen jejích vlasů a hladil ji jím po tváři. „A co řeknu, to platí.“

„Jak se teda cítíš jako čtvrťák? Další rok je tvůj poslední.“

„Úžasně.“ Přejížděl jsem vlasy po jejím spodním rtu. „Je to úžasnej pocit.“

Avery se obrátila na bok a sevřela prsty límec mojí košile. „Je to zatraceně dobrej pocit, být v druháku.“

„Bylo by to ještě lepší, kdyby ses nepřihlásila na letní vyučování.“

„To je pravda,“ přikývla.

Ale vyšlo to dobře. Já budu vypomáhat v letním dětském fotbalovém táboře, takže tady stejně budu. Přitulila se blíž, položila si hlavu na moje rameno a přehodila přese mě nohu.

„Už jsi dostatečně blízko?“ ujišťoval jsem se.

„Ne.“

Zasmál jsem se a hladil jsem ji pomalu prsty nahoru a dolů po páteři. Otočil jsem k ní hlavu

a políbil ji na čelo. Tyhle tiché chvíle byly to nejlepší. Málem jsem usnul, když se najednou otočila a obkročmo se na mě posadila.

„Came,“ řekla.

Zamlouvalo se mi, kam tohle směřuje. Pohladil jsem ji kolem pasu. „Avery.“

„Přemýšlela jsem.“

„Proboha.“

„Sklapni.“ Sklonila se a jemně mě políbila. „No, vlastně jsem hodně přemýšlela. Musím něco udělat.“

„Co?“ Sklouzl jsem rukama přes její šortky na stehna. Vtáhla si spodní ret mezi zuby. „Chci jet domů.“

To jsem nečekal a ani se mi to nelíbilo. „Jako domů do Texasu?“

„Jo.“

„Na jak dlouho?“

Položila ruce na moje břicho, sedla si níž a přitiskla se na mě. Napjal jsem se a přimhouřil oči.

Měl jsem pocit, že to udělala schválně.

„Tak snadno se mě nezbavíš. Jenom na den nebo dva.“

„Zatraceně. A to jsem měl v plánu strávit léto jako svobodnej sexuální maniak.“ Avery protočila panenky.

„Co chceš dělat doma?“

„Chci se setkat s rodiči. Musím si s nimi promluvit.“ Poplácal jsem ji po stehnech. „O tom, co se stalo?“

„Nikdy jsem s nimi nehovořila o tom, co se stalo, ne od té noci.“ Napodobila moje pohyby

a plácala mě prsty po hrudi. „Musím si s nimi promluvit. Vím, že to vypadá, jako že se chci chovat jako mrcha, ale potřebuju jim říct, že to, co provedli, bylo špatné.“

„Nejsi mrcha, ale víš určitě, že je to rozumný?“ Položil jsem ruce na její. „Chci říct, myslíš si, že ti to pomůže a ne…“

„Jestli mi to neublíží?“ Usmála se. „Moji rodiče opravdu nemůžou udělat nic, čím by mi ještě víc ublížili, ale mám pocit, že se jim musím postavit. Jsem kvůli tomu špatný člověk?“

„Ne.“ Nelíbilo se mi to. Pořád jí ještě mohli ublížit.

„Musím to udělat. A taky si musím promluvit s Molly.“ Tak fajn. Tohle se mi už vůbec nelíbilo. „Cože?“

„Musím s ní mluvit a pokusit se jí vysvětlit, proč jsem udělala to, co jsem udělala. Vím, že je to riskantní, a jestli se mi to vrátí kvůli té dohodě o mlčenlivosti, pak to bude zlé, ale jestli ji dokážu přimět, aby mě aspoň trochu pochopila, tak jí to možná pomůže a přestane mě kontaktovat.“

„Nezdá se mi to. Ta holka nevypadá, že to má v hlavě docela v pořádku.“

„Není blázen,“ namítla. „Jenom je naštvaná a má k tomu dobrý důvod.“

„Ale ty nejsi ten důvod, proč se jí to stalo.“ Přitiskl jsem si její ruce ke rtům a políbil ji na klouby.

„Chápeš to, že jo? Nejsi za to zodpovědná.“

Chvíli mlčela. „Musím to udělat kvůli sobě a Molly. Už nechci dál utíkat, Came. A vím, že to nikdy nebude skutečně za mnou. To, co se stalo… No, vždycky to bude mou součástí, ale nebudu to celá já. Už ne.“

Nechtěl jsem, aby to udělala, a nemyslel jsem si, že to potřebuje. Neuvědomovala si totiž, že už se začala se vším smiřovat. Ale nechtěl jsem ji zastavit. „Víš, co si myslím?“

„Že jsem úžasná?“ Vesele se usmála.

„Kromě toho.“

„Co?“

„Myslím si, že toho už jsi dosáhla, Avery. Myslím, že jsi přijala to, že to bude tvou součástí, ale nebudeš to ty. Jenom sis to zatím neuvědomila. Ale jestli tohle chceš udělat, pak to udělej. A já u toho budu s tebou.“

„Chceš jet se mnou…“

Vypískla, když jsem se obrátil a přetočil ji na záda. Naklonil jsem se nad ni. „Tomuhle nebudeš čelit sama. Zatraceně, to v žádným případě. Pojedu s tebou. A nevymluvíš mi to. Kdy to máš v plánu provést?“

Okamžik na mě zírala a pak se usmála. „Máš nějaké plány na tenhle víkend?“

„Ježíši.“

Avery mi položila konečky prstů na tváře. „Musím to udělat.“

Políbil jsem ji na špičku nosu. „Nemyslím si, že musíš, zlatíčko, ale jestli myslíš, že jo, na ničem jiným nezáleží.“

„Opravdu chceš jet se mnou?“ zašeptala.

„To je hloupá otázka, Avery. A ano, hloupý otázky existují. Tohle byla jedna z nich. Samozřejmě že s tebou pojedu.“

Roztáhla rty do krásného širokého úsměvu. „Miluju tě.“

„Já vím.“

„Jsi tak namyšlenej.“

„Jenom sebejistej.“ Jemně jsem ji políbil. „Miluju tě, zlato.“

Začala mě objímat, ale vykroutil jsem se jí a slezl z postele. „Hej!“ Zamračila se. „Pojď zpátky.“

„Ne. Musíme něco udělat.“ Chytil jsem ji za ruce a vytáhl ji z postele. „A když mě začneš dráždit, nikam se nedostaneme.“

Zatvářila se zadumaně. „Co máš v plánu?“

Sehnul jsem se, hodil si ji přes rameno a vydal se ke dveřím. „Musíme objednat letenky.“

28. kapitola

V Texasu bylo příšerně horko. Asi jako v pekle. Dokonce i do zastíněného prostoru pronajatého auta se studeným vzduchem proudícím z klimatizace se vedro vkrádalo každou malou škvírkou.

Nemohl jsem uvěřit, že jsem byl skutečně v Texasu.

Přejel jsem pohledem mramorovou fontánu a monstrózně obrovskej dům. Avery si nedělala legraci, když říkala, že rodiče jsou zazobaní. Patřili tak k hornímu jednomu procentu. K čertu, možná dokonce k hornímu půlprocentu.

Opřel jsem se na sedadle řidiče a dlouze vydechl. „Kruci.“

Avery byla uvnitř s matkou, vedle níž vypadala Batesova máma z Psycha jako vyrovnaná a milující. A já byl tady venku, čekal jsem v autě a bojoval s touhou skočit do té fontány.

Byla v domě už nejmíň deset minut a nechtěla, abych šel dovnitř s ní. Pravděpodobně věděla, že bych nad sebou hodně rychle ztratil kontrolu. Když se mi tehdy svěřila, ve skutečnosti o rodičích moc nemluvila, až na to, jak se zachovali poté, co se jí to stalo. Ale v posledních týdnech mi o nich něco vykládala.

A nic, co by se mi líbilo.

Po patnácti minutách už jsem nevydržel dál sedět. Vyskočil jsem z auta a vstoupil do toho úmorného vedra. Otočil jsem si čepici a sklonil kšilt níž, abych si zastínil oči.

Obešel jsem pronajatej sedan a pozoroval vstup do domu. Mramorový sloupy byly docela pěknej detail. Když jsem se otočil a rozhlídl se po upraveným okolí, který se táhlo, kam až oko dohlídlo, nezahlídl jsem jedinýho človíčka.

Bylo tu pusto a prázdno a navzdory smrtícím teplotám studeno. Nedokázal jsem si představit, že tady Avery vyrůstala, a nemohl pochopit, jak se z ní v tomhle prostředí mohla stát tak vřelá a milující osoba.

Když jsem se otočil k fontáně, tričko už se mi začalo lepit na ramena. Zavřel jsem oči a snažil se přimět nohy, aby se nerozběhly do toho domu. Věděl jsem, že Koláček tohle potřebuje udělat sama, ale nelíbilo se mi, že jim musí čelit beze mě po svém boku.

Vystrčil jsem ruku a nechal teplou vodu, ať mi pokropí dlaň. Co by si její rodiče pomysleli, kdybych tam skočil? Napůl mě to lákalo. Dělilo mě pět vteřin od toho, abych vrazil do domu, když jsem za sebou uslyšel bouchnout dveře. Otočil jsem se a uviděl Avery scházet po širokém kamenném schodišti.

Široce se usmívala. To jsem nečekal.

Napětí mi spadlo z ramen, oběhl jsem auto a zastavil se s ní uprostřed kruhové příjezdové cesty.

„Jak to šlo?“

„Ach…“ Zvedla se na špičky nohou obutých v sandálech, naklonila hlavu a políbila mě. „Šlo to podle očekávání.“

Chytil jsem ji za boky a sevřel prsty, jak mě zasáhla vášeň, láska a tisíc dalších komplikovaných emocí. „Chceš mi o tom říct?“

„U večeře?“ Ustoupila, ale chytil jsem ji za ruku a zadržel na místě. „Vezmu tě k…“

„Avery?“

Při zvuku jejího jména mi ztuhla páteř a sevřel jsem Koláčkovu ruku pevněji. Otočila se. Zadíval

jsem se pozorně na vysokého muže scházejícího po schodech.

Její otec.

Okamžitě jsem to poznal.

Tmavě hnědé vlasy mu na spáncích šedivěly. Odhadoval jsem ho tak ani ne na padesát. V úzkých kalhotách a do nich zastrčené polokošili vypadal, jako by se chystal jít do golfového klubu.

„Jestli řekne něco sprostého, nemůžu slíbit, že ho tady a teď nesložím k zemi,“ varoval jsem ji. Stiskla mi ruku. „Snad to tak daleko nezajde.“

„Jenom tě upozorňuju.“

Její táta se zastavil před námi. Jeho oči – stejné jako Koláčkovy – sjely z jeho dcery na naše spojené ruce. Ať si zkusí něco říct.

„Tohle je Cameron Hamilton,“ představila mě Avery a odkašlala si. „Came, tohle je můj táta.“

Protože by bylo sprostý vystrčit na něj prostředník nebo mu vrazit pěst do ksichtu, napřáhl jsem ruku. „Zdravím.“

Potřásl mi s ní. „Rád vás poznávám.“

„Co se děje, tati?“ zeptala se Avery, když jsem mu tu zdvořilost neoplatil.

Pan Morgansten si mě přestal prohlížet a zadíval se na vteřinu na svou dceru, než pohledem uhnul.

Teď jsem na něm ten věk viděl, usídlenej ve vráskách kolem očí a úst.

Zhluboka se nadechl, hrudník se mu nadzvedl a potom řekl: „Víš, co mi chybělo ze všeho nejvíc?

Vidět tě tancovat.“

Avery zvládala všechno líp, než jsem si myslel, že bude, což znamenalo, že jsem ji podcenil. Byla silnější, než si kdokoli z nás uvědomoval.

U večeře mi prozradila, jak to všechno proběhlo. Když mi řekla, jak ji její takzvaná matka přivítala, cítil jsem se za ni rozzlobenej a zklamanej. Ale Avery udělala to, kvůli čemu sem přijela.

A zdálo se, že její otec vyjádřil aspoň částečnou lítost nebo starost. Ta poznámka o tanci… Došlo mi, co to znamená. Bylo tolik věcí, o které Avery přišla, a kvůli jejich vlastní nevšímavosti o to přišli i oni.

Pořád měla v úmyslu navštívit zítra Molly, a bez ohledu na to, že jsem se pokoušel ji od toho u večeře odradit, byla odhodlaná, takže ji budu muset podpořit, jak nejlíp dokážu. Ale abych byl upřímnej, netoužil jsem po ničem jiným než vrátit se s ní zpátky domů a uniknout od toho všeho.

Když jsme se večer vrátili na hotel, Avery okamžitě zmizela v koupelně, aby se rychle osprchovala. S pozdviženým obočím jsem ji pozoroval, jak se vzdaluje. Od konce večeře se chovala zvláštně, spěchala, abychom už byli tady. Neměl jsem tušení, co má za lubem, ale přinutil jsem se lehnout si, místo abych se k ní připojil ve sprše, což bylo něco, po čem jsem opravdu, ale opravdu hodně toužil.

Našel jsem dálkovej ovladač a pořád se snažil přijít na to, kterej kanál je kterej, když se o dvacet minut pozdějc z otevřených koupelnových dveří vyvalila pára. Vzhlédl jsem a přestal dýchat.

Stála ve dveřích, tmavě rudé vlasy se jí lepily na ramena. Měla na sobě jenom bílej ručník. Krucinál.

Posadil jsem se a mlčky si ji prohlížel; začal jsem na namalovaných nehtech u nohou a skončil

u zarudlých líček. Mezi ňadry svírala v prstech uzel na ručníku a přešla ke mně. Kůže mi najednou byla těsná.

Zavřel jsem oči. „Avery.“

Položila mi ruku na rameno, vylezla na postel a jako tenkrát večer na tom gauči se na mě obkročmo

posadila. „Came?“

Trošku jsem se ušklíbl a sevřel její boky, ničeho dalšího jsem nebyl schopen.

„Co máš za lubem?“

„Nic.“ Odmlčela se. „Všechno.“

Sklopil jsem zrak na ten uzel. „To jsou dvě protichůdné věci.“

„Já vím.“ Přitiskla se na můj ztopořenej úd a vyslala mi do těla blesk žhavý rozkoše. „Polibek?“

Nedala mi šanci odpovědět, což mi vyhovovalo. Otřela se sladkými rty o moje ústa. Sevřel jsem její boky pevněji a ona pronikla mezi moje rty jazykem. Ten polibek pokračoval dál, až jsem po ní bolestně toužil.

K čertu, já jsem po ní pořád bolestně toužil.

„Dotkni se mě,“ zašeptala. „Prosím.“

Co bych to byl za chlapa, abych ji odmítl? Zajel jsem rukama pod ručník, hladil její stehna, až téměř k jejímu horkému rozkroku.

„Teď,“ dožadovala se.

Zasmál jsem se jejímu smělému požadavku, ale nechtěl jsem to uspěchat. Pohladil jsem ji hřbetem ruky mezi stehny a usmál se, když zasténala. „Co bys ráda?“

Otráveně si povzdechla. „Chci, aby ses mě dotýkal.“

Přiblížil jsem prsty k místu, kde je chtěla, a rychle je odsunul. „Dotýkám se tě, zlatíčko.“ V očích se jí zablesklo. „Víš, co myslím.“

„Nevím.“

„Prosím.“ Přitiskla svoje čelo na moje. „Prosím, dotkni se mě, Came.“

Odtáhl jsem čelo a otřel se o její rty. „No, když to říkáš takhle, myslím, že už chápu, co chceš.“

„Konečně,“ zavrčela.

Znovu jsem se zasmál a jemně ji kousl do brady. Když jsem ji sevřel mezi stehny, celá sebou škubla. „Takhle?“

„Jo.“

Líbal jsem ji na hrdle a mezitím vjel prstem do vlhkého rozkroku. „A takhle?“ Hlas jsem měl chraplavej a drsnej.

Prohnula záda. „Hm, hm.“

Objal jsem ji paží, aby nespadla dozadu, a zatlačil na ten uzlíček nervů. Tělo se jí úžasně napjalo.

„A co tohle?“

Prohnula boky. „Ach, ano. Rozhodně ano.“

„Rozhodně ano?“ Pomalu jsem do ní prst zasouval a zase vysouval.

Avery sténala a já bych tu hudbu mohl poslouchat celej den, ale pak sáhla mezi nás a uvolnila uzel.

Ručník z ní sjel až na podlahu.

Zarazil jsem se. Srdce mi poskočilo.

Penis mi ztvrdl a tepal.

Růžová prsa nahoře, tváře zarudlé, nohy doširoka roztažené přes moje… Zatraceně, byla… byla překrásná.

Druhou rukou jsem pohladil ňadro a sevřel ho, když vrcholek ztuhl. „Kruci, Avery…“ Položila ruku na mou. „Nepřestávej.“

„To jsem neměl v plánu.“

„To jsem nemyslela.“ Druhou ruku nahmatala zip mých džín. „Chci tě, Came.“

„Jsem tvůj.“ Přesunul jsem ruku na druhé prso. „Jsem zatraceně jenom tvůj.“

Avery se usmála, chytila mě za zápěstí a odtáhla mou ruku ze svého horka. „Opravdu tě chci.“ Rozepnula zip, dotkla se mě prsty a já se zachvěl. „Ty mě nechceš?“

„Víc než tušíš.“ Zavrčel jsem, když mě uchopila do dlaně. „Avery…“

Její ruka zmizela a já nevěděl, jestli mám být vděčnej, nebo začít nadávat. Ale potom mi přes hlavu sundala tričko. „Chci tohle, Came.“

Když se její slova prodrala rudým závojem mých myšlenek, zhluboka jsem se nadechl. „Víš to určitě, Avery? Protože jestli ne, nemusíme…“

Políbila mě a pohladila mě po hrudi. „Jsem si jistá.“

Ztuhl jsem s rukama na jejích bocích a potom ji převrátil na záda. Když jsem byl nad ní, zmocnil jsem se jejích rtů, líbal ji se vším, co jsem k ní cítil. Jinej chlap by se jí možná zeptal ještě jednou, nebo udělal něco jinýho, ale ta slova: Jsem si jistá, zlomila mou slabou sebekontrolu.

Prolomil jsem polibek, vstal a džíny ze sebe skoro serval. Sklopila pohled, a když otevřela oči dokořán, ušklíbl jsem se. Nemohl jsem si pomoct.

Jak tam tak Avery ležela a hleděla na mě těma nádhernýma hnědýma očima, vypadala skoro nedotknutelně. „Mohl bych tě pozorovat celej život. Nikdy by se mi to neomrzelo.“

„Ani až budu stará?“

„Ani pak.“

Neschopnej čekat už ani vteřinu jsem se k ní přiblížil. Chtěl jsem, aby tahle chvíle byla pro ni dokonalá. Chtěl jsem, aby všechno bylo překrásný, a toužil jsem po tom, aby cítila, jak moc ji miluju.

Takže jsem začal u těch malých prstíků na nohou, propracovával se výš po jejích lýtkách

a stehnech a přes měkké břicho polibky. Dával jsem si načas, sál a kousal, dokud její bradavky

nebyly ztuhlé. Avery sténala. Měl jsem pocit, že každá část mýho těla je tvrdá, těžká, nateklá, ale chtěl jsem ji připravenou, přestože mě drsná silná touha pobízela, abych se do ní hluboko ponořil.

Když jsem se zase přisál na Koláčkovy rty, její tělo se proti mýmu vzpínalo. Zvedl jsem se

na jedný paži a napodoboval pohyby jazyka svým prstem a potom dvěma, pomalu jsem ji roztahoval.

Svírala moje paže a boky, jak se netrpělivě vrtěla, a když jsem se na ni dole přitiskl ústy, vyvrcholila tak, že mě málem strhla s sebou.

Chvěl jsem se jako stéblo uprostřed bouře, když jsem se zvedl mezi její stehna. Chytil jsem se do ruky a srovnal naše těla k sobě. První kontakt s jejím vlhkým lůnem do mě vyslal ostny rozkoše.

Existuje okamžik, kde se nemůžete zastavit, a já se v něm ocitl. Tělo se mi třáslo touhou, ale čekal jsem na ni. Dopřál jsem jí čas.

„Miluju tě,“ zamumlal jsem a položil jí ruku na tvář. „Miluju tě tak strašně moc.“ Objala mě, držela mě těsně u sebe a pobídla mě. „Miluju tě.“

Chytil jsem ji za zadek, prohloubil polibek a pohnul boky proti jejím. Napjala se pode mnou a její překvapenej vzdech mě zasáhl až na duši.

Ztuhl jsem. „Jsi v pořádku?“ Přikývla. „Ano.“

Nechtěl jsem jí ublížit a věděl jsem, že to muselo bolet. Ponořenej hluboko v ní jsem se nehýbal.

Srdce mi neovladatelně bušilo. Políbil jsem ji na koutek rtů a potom na druhej. Otevřela ústa a já vklouzl dovnitř, pomalu ji ochutnával a dával jejímu tělu čas, aby se přizpůsobilo.

Zavrčel jsem, když nesměle zvedla boky a spustila tak nečekané tření. „Avery…“

Provedla to zase a já se zhoupl zpátky. Vykřikla rozkoší a sevřela mě v sobě, obemkla mi nohy kolem pasu. Díky jejím pohybům jsem se v ní ztratil tím nejkrásnějším možným způsobem.

Bože… Nedalo se to k ničemu přirovnat, ona se nedala k nikomu přirovnat. Naplňovala každou buňku mého bytí. Neexistoval jsem já. Neexistovala ona. Jak jsme se společně pohybovali, naše ústa se k sobě tiskla, ruce se navzájem hladily a boky do sebe narážely, existovali jsme jenom my.

Když jsem vklouzl rukou mezi nás a dotkl se jí, zatímco jsem do ní přirážel, Avery se pode mnou prohnula, zvrátila hlavu a vykřikla moje jméno. Jak jsem cítil její stahy, jak mě těsně svírala, bylo to na mě moc.

„Avery,“ zavrčel jsem, zabořil hlavu do jejího ramene a s šokující silou vyvrcholil.

Měl jsem pocit, jako by orgasmus v těsných vlnách stále přicházel. Odpočíval jsem nad ní a tělo se mi každou chvíli zachvělo. Uplynula věčnost, než jsem si věřil natolik, abych se pohnul. Z hrudi se mi uvolnil hlubokej vzdech, když jsem se z ní vytáhl.

Políbil jsem ji a v hrdle cítil zatracený pálení. Potřásl jsem hlavou, oněmělej úžasem nad silou toho, co jsem cítil. „To bylo… Nemám slov. Jsi v pohodě?“

Chytila mi obličej do dlaní, které se jí mírně třásly. V jejím pevném pohledu se zrcadlilo to, co jsem cítil já. „Bylo to dokonalé. Byl jsi dokonalý.“

Pravda byla, že jestli jsem byl dokonalej, bylo to jenom díky ní. Už navždy to bude jenom kvůli ní.

To je to místo, kde potřebuju být.

29.

kapitola

To byla Koláčkova slova poté, co si promluvila s tou druhou holkou. S Molly. Sotva jsem se ovládal, když jsem uviděl její zarudlou tvář, jak ji Molly praštila. Jediný, co mi pomohlo, byla ta slova.

Avery to konečně pochopila.

Potřebovala se zahojit a ta léčba spočívala v pravdě, v tom, že si promluvila s rodiči a s Molly, ale ona se začala uzdravovat už v únoru a potom znovu v dubnu. Návštěva v Texasu byla něčím, co musela udělat, a zvládla to.

Pak jsem ji odvezl domů. Byli jsme zpátky v chladnější Západní Virginii. Zítra začne Koláček chodit do letní školy a já budu pracovat s dětmi ve fotbalovém táboře.

Avery seděla naproti mně na podlaze v kuchyni, bosé nohy zastrčené pod sebou. Měla na sobě moje tričko a nic jinýho. Měl jsem problém na to přestat myslet.

Mezi námi se strkali hlavami Michelangelo s Rafaelem.

„Jako by to byla želví hádka,“ poznamenala se svraštělým obočím. „Nejsem si jistá, jestli se mají rády.“

Usmál jsem se, opřel se o ledničku a poškrábal se rukou na holém břiše. „Potřebují čas. A Mikey-Mike je teritoriální.“

„No jasně, sveď to na mou želvu.“ Protočila panenky. „S tímhle hloupým postrkováním si začala ta tvoje.“

Pípl časovač. Vstal jsem a zamířil k troubě. „Jenom dávala tý tvý najevo, kdo je tady pánem.“

„Pánem je Michelangelo.“ Avery zvedla svého malého hocha a položila ho o kus dál.

Zkontroloval jsem čokoládový sušenky, a když jsem zjistil, že jsou hotový, rychle jsem si umyl ruce. Potom jsem vzal chňapku. Vsadil bych se, že ji Avery nikdy nepoužila, protože měla pořád ještě cedulku. Zakřenil jsem se, odtrhl tu nálepku a pak vytáhl plech z trouby. Sušenky byly supervelké, zlatavé a vypadaly k nakousnutí.

„Už jsou hotové?“ Vzhlédla a oči jí zasvítily.

„Spálíš si jazyk.“ Odhodil jsem chňapku stranou. „Zase.“ Uculila se. „Ale když to tak stojí za to.“

„No jasně.“ Šoural jsem se k ní a užíval si, jak jí pořád růžověla líčka, kdykoli sjela očima pod můj pupek. Sehnul jsem se a políbil ji na rty. „Dej jim…“

V obýváku zazvonil můj telefon. „Hned budu zpátky.“

Přikývla. Opatrně jsem obešel chudáky želvy, abych netraumatizoval sebe ani Koláčka. Popadl jsem telefon ze stolu. S úlevou jsem si oddechl, když jsem uviděl, že je to zpráva od ségry.

Mám po operaci. Jsem v pořádku. Pozdějc ti zavolám.

Zavřel jsem oči a tiše se pomodlil. Nešlo o velkou operaci, ale pořád to byla operace a občas se v nemocnici něco podělá. Byla doma. To bylo dobře, ale…

„To byla Tereza?“

Položil jsem telefon a otočil se. Avery stála ve dveřích a držela vrtící se želvy. Dohromady s tričkem s nápisem CHCI BÝT K SEŽRÁNÍ to byl fakticky rozkošnej pohled.

„Jo.“

Odnesla želvy k jejich obydlí a jemně je položila dovnitř. Zatímco zavírala víko, zelení hoši okamžitě začali sledovat jeden druhého ze svých příslušných rohů. „Je v pořádku? Jak proběhla operace?“

„Psala, že je v pořádku. Poslala jenom esemesku.“ Odmlčel jsem se. „Prej mi zavolá pozdějc.“

Avery starostlivě svraštila obočí. Jestli někdo věděl, čím si teď Tereza prochází, byla to se všemi těmi roky tancování, co měla za sebou, právě Avery. „Nenapsala nic o tancování?“

Zavrtěl jsem hlavou a stiskl rty. Tereza si během vystoupení přetrhla přední zkřížený vaz. Pro kariéru sportovců a tanečníků to může být osudné zranění. Sestra se vždycky chtěla stát profesionální tanečnicí. Jestli to ještě bude možný, prozradí jenom čas.

Ale podle toho, co říkala máma, to nevypadalo moc dobře.

Avery se vytratila do kuchyně, umyla si ruce a vrátila se. Přišla ke mně, objala mě kolem pasu a přitiskla mi tvář na hrudník. Cítil jsem, jak je teplá.

„Je mi to líto,“ vydechla.

„Proč se omlouváš?“ Obtočil jsem kolem ní paže a držel ji u sebe.

„Protože vím, že si děláš starosti,“ odpověděla a otřela se tváří o mou pokožku. „Vím, že je to vážné zranění. Jenom doufám, že to není tak vážné, jak to může být.“

Políbil jsem ji na temeno a sklouzl rukou po její páteři až na zátylek. „Já taky.“ Chvíli mlčela. „Děkuju ti.“

Tiše jsem se zasmál a odtáhl se, abych jí viděl do obličeje. „A za co mi teď děkuješ, zlatíčko?“

„Děkuju, že jsi se mnou jel do Texasu.“

Uchopil jsem její tvář do dlaně. „Za to už jsi mi poděkovala.“

„A tys mi řekl, že ti za to nemusím děkovat.“ Položila ruku na tu mou. „Ale musím ti znovu poděkovat, protože bez tebe bych to nezvládla.“

„Ale ano, zvládla.“

Zavrtěla hlavou. „Možná jo, doopravdy však nevím. Potřebovala jsem tě tam a tys tam byl, bez otázek. Za to ti nemůžu dostatečně poděkovat – za to všechno.“

„Ach, Koláčku, nemusíš mi za to děkovat.“

„Ale já…“ Zarazila se a zamračila. „Koláčku?“

Otevřel jsem pusu a uvědomil si, co mi vyklouzlo. Spustil jsem ruce, ustoupil a zasmál se. „Řekl jsem to nahlas?“

„Jo, tak nějak řekl.“ Tahala se za lem vypůjčeného trička. Tvářila se zvědavě. „Co s tím?“ Kruci, fakt jsem cítil, jak se červenám.

Usmála se a vykulila oči. „Ty se červenáš! Proboha, ty se fakt červenáš!“ Štípla mě do tváře.

„Musím vědět, proč jsi tak zrudl.“

„Co mi dáš, když ti to řeknu?“

Přišpendlila mě pohledem, kterým mi dala jasně najevo, co mi nedá, když to neřeknu. Ten naštvanej pohled mě vzrušil. Na druhou stranu stačilo, aby dýchala, a byl jsem nažhavenej.

„Je to docela hloupost.“ Chytil jsem ji za ruku a přitáhl k sobě. Když byla dost blízko, sklonil jsem se a vsunul paži pod její nohy.

„Hej!“ Praštila mě do zad. „Přestaň se mě snažit rozptýlit…“ Zaječela, když jsem ji zvedl.

„Came!“

Držel jsem ji v náručí a otočil se směrem do chodby. „Nerozptyluju tě. Pomáhám ti zpátky do ložnice.“

Přimhouřila oči. „Kromě toho, že nepotřebuju pomoct, abych došla do ložnice, proč mě tam neseš?“

„Nejdeš dost rychle,“ namítl jsem a odnesl ji k posteli. „Hele.“ Zatvářila se podrážděně. „Co?“

Mrkl jsem na ni vteřinu předtím, než jsem ji uprostřed postele pustil.

Vyjekla, když dopadla, a zavrčela. Otevřela pusu a já věděl, že mi chce vynadat. Byl jsem na ní dřív, než mohla cokoli říct, a vklouzl rukama pod lem trička. Ve vteřině jsem jí ho svlékl. Byla nádherně ohromně nahá. Stáhl jsem si kalhoty.

Když jsem vlezl na postel, prudce vydechla a já obdivoval svou práci. „Takže,“ zašeptala, „co to máš s tím Koláčkem?“

„No, je to přezdívka.“ Políbil jsem ji mezi ňadra. „Pro tebe.“

„To mi došlo.“

Další polibek jsem vlepil pod její prso a další pod hrudní koš. „Napadlo mě to hned, když jsem tě poprvý uviděl.“

„Poprvé… Ach!“ Cukla sebou, jakmile jsem vklouzl jazykem do jejího pupíku, a sevřela povlečení. Jak jsem se sunul níž, promluvila zastřeným hlasem: „Poprvé, když jsme se potkali?“

„Jo.“ Políbil jsem ji na vnitřní stranu levého stehna a potom pravého. „Bylo to toho dne, kdys do mě vrazila před učebnou astronomie – předmětu, kterej si musíš zopakovat.“

Avery zabručela. „Ani mi to nepřipomínej.“

Nevěděl jsem, jestli myslí ten předmět, nebo to, že do mě vrazila. „Když jsem tě poprvý uviděl a tvoje vlasy…“ Odmlčel jsem se a políbil ji mezi nohy. Její tichej povzdech mě přiměl k úsměvu.

„Napadlo mě, že jahodovej koláček…“ Zase jsem se odmlčel a celou ji olízl. „Že mě převálcoval jahodovej koláček.“

Zasmála se. Zvedl jsem hlavu a přesunul se nahoru, až jsme si hleděli z očí do očí. „Páni, nechápu, jak tvůj mozek funguje.“

„Miluješ to.“

„To jo.“ Sklouzla chodidlem po mém lýtku. „Takže jsi mi v myšlenkách celou dobu říkal Koláčku?“

Přikývl jsem a uvelebil se mezi její nohy. „Možná… párkrát.“

„A nikdy až doteď ti to nevyklouzlo nahlas. Páni. To je docela úžasný.“ Oči jí vesele hrály. „A je to pěkně roztomilý.“

„Rozhodně to je roztomilý. Je to…“ Zavrčel jsem, protože pohnula boky a spojila naše těla. „No, takže…“

Zahihňala se. A pak už se ani jeden z nás nesmál ani nemluvil. Vydechl jsem. Byla tak těsná.

Nevnímal jsem nic než její tělo a chtěl být blíž a hlouběji. Pohybovali jsme se společně, těla zpocená námahou. Bylo to bláznivý, ale nemohl jsem se jí nabažit. A zdálo se, že to Koláček vnímá stejně.

Přirážel jsem do ní a sevřel do úst její ňadro. Pohupovala se proti mně, až prohnula záda a vykřikla.

Její orgasmus mě rozcupoval. Přitáhl jsem si ji blíž, posadil se a přidržoval si ji v klíně. Nová pozice umocnila mou vášeň. Nedokázal jsem vydržet. Ne když mě svýma zoubkama poškrábala po krku.

Minuty ubíhaly a nebylo slyšet nic než náš přerývanej dech. Pořád jsem byl v ní. Bylo to pokojný dovršení a v náručí jsem svíral všechno, co jsem chtěl.

Později, mnohem později jsme seděli na posteli s táckem čokoládových sušenek mezi sebou.

Na Koláčkových rtech byla šmouha od čokolády a já se naklonil přes tác a slízl ji.

A no, políbil jsem ji doopravdy.

Líbal jsem ji a měl jsem pocit, jako by to bylo poprvý. Ten prvotní elán, ten šok ze střetnutí našich rtů neslábl. Hloupě jsem si uvědomil, že láska je taková – zajistí, že prostej polibek se nikdy neomrzí, vášeň nikdy nevymizí.

Když jsem se odtáhl, hruď se mi nadmula. Hleděl jsem do jejích vřelých očí a moje srdce bláznivě poskočilo. Věděl jsem, že ani tohle nikdy nepřejde.

Avery položila malou dlaň na mou tvář. „Co je?“

Nejdřív jsem nevěděl, co říct. Já… čekal jsem na Avery – čekal jsem na ni měsíce. Kruci, čekal bych na ni roky, ale ona…

Otočil jsem hlavou a políbil ji do dlaně. „Děkuju, že jsi mi důvěřovala.“

Bonus 1

Navždy (Avery)

O několik měsíců později na Vánoce (odehrává se až po románu „Buď se mnou“)

Bez ohledu na to, kolikrát mě Cam přivezl k rodině domů na návštěvu, byla jsem pořád tak nervózní, až jsem se bála, že dostanu kopřivku a budou mě muset odvézt na pohotovost. A to by byl pěkný trapas.

Šlo o to, že… že jsem nebyla zvyklá na tak milující a láskyplnou rodinu. A jo, milující a láskyplná jsou dvě různé věci, jak jsem se naučila, a Hamiltonova rodina měla obojího požehnaně.

Strávit s nimi Vánoce bylo hořkosladké, jak ráno, tak u večeře, zvlášť když přijeli i Jase s Terezou.

Všechen ten smích, hravé hádky a vůbec úžasnost jejich rodiny mi bolestně připomínala, že jsem vyrostla s rodinou vřelou asi jako márnice. Ale zatraceně, měla jsem štěstí. Obrovské štěstí, že jsem našla Cama.

Pohlédla jsem na schodiště. Když mluvím o Camovi, kde kruci byl? Potom co jsme se všichni přesunuli do blikajícími žárovičkami osvětleného obýváku, odešel nahoru a ještě se nevrátil. Už byl pryč docela dlouho.

Zadívala jsem se stranou a všimla si, že mě Camova sestra pozoruje. Seděla vedle mě a křenila se.

„Možná spadl do záchodu nebo tak něco.“

Paní Hamiltonová se otočila ke své dceři a povzdechla si. „Opravdu?“

„Co je?“ Bez rozpaků pokrčila rameny. „To je to nejmíň nechutný, co by mohl nahoře dělat.“ Obrátila se k Jaseovi, který seděl vedle ní. „Měl bys ho jít zkontrolovat.“

„Nepůjdu ho zkontrolovat.“ Jase omotal paži kolem Tereziných nohou. Seděl na podlaze před gaučem, dlouhé nohy natažené před sebou. Ti dva byli omračující pár. „Jsem si jistej, že každou chvíli přijde.“

Camův otec se díval na televizi a vydal nějaký nicneříkající zvuk. Stočila jsem pohled na vánoční strom. Byl hodně barevný – modrý, červený, zelený a bílý. Každá barva duhy. Moji rodiče mívali jednobarevný – všechno stříbrné, každou ozdobu. A také ho nezdobili sami. Někoho si na to najali. Věděla jsem, že Camovi rodiče… že celá jeho rodina pomáhala. To se mi líbilo.

Moc se mi to líbilo.

S pocitem tepla a v docela sentimentální náladě jsem se zabořila do pohovky. Občas jsem si dělala starosti, že se jednoho dne probudím a zjistím, že tohle není nic než pouhý sen. S tou myšlenkou jako by na mě sáhla ledová ruka a sevřela moje srdce. Ale dnes večer nebyla jedna z těch nocí, kdy moje mysl skončila na špatném místě. Dnešní večer nemohl být dokonalejší.

„Víš,“ promluvil z křesla pan Hamilton, když zalétl pohledem na Jase a svou dceru, „jsem opravdu rád, že máš konečně koule na to, aby ses začal věnovat mé holčičce, ale nezapomínej, že koule můžou být odstraněny.“

Jase vytřeštil oči a Tereza zrudla. Její máma si jenom povzdechla a já se zahihňala, nemohla jsem si pomoct.

Konečně jsem uslyšela, jak jde Cam ze schodů. Nebo to byl duch minulých Vánoc, ale nezdálo se mi to moc pravděpodobné. Snažila jsem se nehledět jako zamilovaný blázen a zadívala jsem se

do chodby.

Cam se objevil ve dveřích a moje reakce na něj nikdy nezeslábla a nevytrácela se. Pokaždé jako by se rozsvítilo slunce nebo jako bych ponořila nohy do teplé vody. Byl drsně krásný, alespoň podle mě. Tmavě hnědé vlasy měl všude, neupravené a rozkošné. Za hustými tmavými řasami svítily neskutečně jasné modré oči. Jeho tvář – a tělo, bože, jeho tělo – byly prostě dokonalé, ale byl mnohem víc než

jen nádherná pastva pro oči. Cam byl moc hodný, trpělivý a chápavý, zábavný a inteligentní a pekl sušenky. A byl můj.

Ale vypadal… jinak. Široké tváře měl zarudlé a vlasy kolem spánků a čela vlhké. Jako by byl nemocný. Začala jsem si dělat starosti.

Našel pohledem moje oči a zdálo se, jako by ho praštila do hrudi neviditelná pěst. Rozevřel rty. Usmála jsem se, ale moje znepokojení vzrostlo. Ten úsměv byl poslední dobou jako reflex. Kdykoli jsem ho uviděla, začala jsem se usmívat. Nemohla jsem si pomoct. Prostě se mnou tohle prováděl. Nezáleželo na tom, jakou jsem měla náladu. Láska, uvědomila jsem si bezmyšlenkovitě. Mohla za to láska. Camova láska.

„Držíš někomu dveře, hochu?“ zeptal se pan Hamilton.

Cam ze mě nespustil oči, a to ani když jeho máma vstala z opěrky křesla, v němž seděl Camův otec.

„Jsi v pořádku, zlato?“

„Jo,“ odpověděl ochraptělým hlasem. „Nikdy mi nebylo líp.“

Bůhvíproč to tak ale neznělo. Než jsem však mohla něco říct, Cam překročil Jaseovy nohy a přešel ke mně. Tvářil se odhodlaně a já si uvědomila, že mě chce asi políbit. Dělával to, kdykoli odešel

z pokoje nebo se vrátil. Bylo to sladké a roztomilé. Úsměv se mi rozšířil a potom ztuhl.

Cam přede mnou klesl na koleno. Ach, bože.

Ach, bože můj, Ježíšku na křížku, panenko Marie. Nemohla jsem se pohnout, nemohla jsem dýchat.

Jenom jsem na něj zírala. Čas jako by se zastavil. Celý svět se přestal otáčet. Mohli byste slyšet spadnout špendlík, jaké se rozhostilo ticho.

Potom Tereza vykřikla jako šílená a zvedla se na pohovce, ale já jsem nedokázala z Cama spustit oči. Trhla jsem sebou, jak sáhl do zadní kapsy. Jeho obličej se mi zamlžil a bezhlesně jsem zašeptala jeho jméno. Srdce mi poskočilo.

Když se Cam zhluboka nadechl, Tereza ztichla. „Tohle jsem měl v plánu už před několika měsíci,“ promluvil. „Něco mi do toho vlezlo a myslel jsem si, že naplánuju něco velkýho, ale už nechci dál čekat.“ Odmlčel se, polkl a moje srdce v hrudi jako by narůstalo. „Nemám připravenou velkou řeč, ale ty víš, že tě miluju, je to tak? Že jsem do tebe zamilovanej.“

Zvedla jsem ruce a přitiskla si konečky prsty ke rtům a přikývla. Nedokázala jsem promluvit.

„A vždycky tě budu milovat.“ Hlas mu uvízl v hrdle. Zatímco jsem mrkala, abych vyhnala slzy

z očí, všimla jsem si, že ty jeho se lesknou. „Ten den, kdy jsi do mě na chodbě ve škole vrazila, byl nejšťastnější v mým životě.“

„Bože můj,“ zašeptala jsem a dusila se přívalem pocitů.

„Takže doufám, že z dneška uděláš můj druhej nejšťastnější den, když řekneš ano.“

„Krucipísek,“ vydechl pan Hamilton a jeho žena ho okamžitě okřikla.

Cam se zasmál a vytáhl z kapsy prsten. Sotva jsem se na něj podívala. Na prstenu mi nezáleželo, ani na jeho velikosti, ani typu brusu. Cam obemkl prsty moje zápěstí a jemně mi vytáhl levou ruku

z pusy.

Obě naše ruce se třásly. Dlouhou chvíli jsme hleděli jeden druhému do očí a nikdo z nás nepromluvil. Až po nějaké době Cam řekl: „Avery Morganstenová, uděláš mě tím nejšťastnějším chlapem na světě a staneš se mou ženou?“

„Ano,“ vyhrkla jsem okamžitě. Byla to zbytečná otázka a nemohla jsem už vydržet dál sedět.

Vyskočila jsem na nohy a objala ho kolem krku.

Cam se zakýval a přistál na zadku. Někdo zatleskal. Někdo brečel, ale já mu zabořila hlavu na hruď, pevně se ho držela a snažila se sebrat.

Položil mi prsty na tvář a zvedl hlavu. „Díky, Koláčku.“ Úsměv mu pod váhou emocí jasně se zračících v jeho pohledu zakolísal. „Dovolíš mi, abych ti ten prsten navlékl?“

Zasmála jsem se, odtáhla se a otřela si slzy. „Jo. Promiň.“ Za chvíli jsem mu levou ruku strčila přímo před obličej.

Culil se od ucha k uchu, když mi prsten navlékal na prst. Sedl mi dokonale. V tom okamžiku jsem věděla s jistotou, že to bylo něco, co plánoval. Neměla jsem tušení, jak zjistil mou velikost prsteníku, ale bylo mi to jedno.

Naklonila jsem se k němu a uchopila jeho tváře do dlaní. Čelem jsem se o něj opřela. „Miluju tě, Came. Miluju tě strašně moc.“

Přitiskl mě na svou hruď, pevně mě sevřel a zavřel oči. Když promluvil, rty se mi otřel o ucho.

„Miluju tě, Avery.“

Mnohem, mnohem později v noci jsem seděla v rohu postele v ložnici pro hosty a čekala na Cama. Od chvíle, co mě požádal o ruku, jsme neměli ani okamžik pro sebe. Jeho rodiče otevřeli šampaňské a oslava skončila až po půlnoci.

A taky jsem nedokázala přestat zírat na ten prsten. A nemohla jsem se přestat usmívat.

Věděla jsem, že si Cam najde cestu do mého pokoje, až všichni usnou, a nedělala jsem si starosti, co si jeho rodiče pomyslí, kdyby ho přistihli vkrádat se do mé postele. Pravděpodobně je víc znepokojovalo, kde spí Jase nebo kam se zatoulá Tereza.

Když jsem rukou otočila, prsten se ve slabém světle z lampy na nočním stolku jasně zatřpytil. Byl nádherný a dokonalý. Ruka se mi mírně chvěla. Byla jsem zasnoubená. Bože, byla jsem skutečně zasnoubená.

Slabé zaskřípání přitáhlo mou pozornost ke dveřím. Jak se pootevřely, srdce mi poskočilo. Cam vklouzl dovnitř a zabouchl za sebou. Cvaknutí zámku mi vyhnalo tep do výšin, ale také za to mohlo to, že byl bez trička a flanelové pyžamové kalhoty mu visely nemravně nízko na bocích. Ukazoval tak pevné břišáky, které lákaly k olíznutí. Se sklopenou bradou se mlčky přiblížil k posteli, položil ruce

z každé strany mých nohou a naklonil se ke mně.

„Came…“

Víc jsem ze sebe nedostala. Cam mě políbil a na tom, jak se jeho rty do mých vpily, nebylo nic měkkého ani pomalého. Chytila jsem jeho paže a cítila pod rukama pletence svalů. Líbal mě dál a dál a já se chvěla rozkoší.

Nemohla jsem uvěřit tomu, že to nebylo dlouho, co by mě takovýto druh intimity přiměl vzít s křikem do zaječích.

Položil mě na záda, přitiskl své velké tělo na moje, a když odtáhl ústa, omámeně jsem zamrkala.

„Na tohle jsem čekal celou noc,“ přiznal a vlezl si mezi moje stehna. „Ale napadlo mě, že máma s tátou by neocenili, kdyby měli být svědky takovýho polibku.“

Položila jsem mu dlaň na tvář a tiše se zasmála. „Myslím, že ti znovu musím říct, že tě miluju.“ Cam na mě koukl. „Myslím, že to potřebuju slyšet.“

„Miluju tě.“ Dívala jsem se mu do očí a hladila ho palcem po líčku. „Opravdu jsi mě dneska překvapil. Neměla jsem o ničem tušení, Came. Ani špetku.“

„Nevím, jak…“ Zakřenil se, sklonil hlavu a políbil mě. „To, co k tobě cítím, nikdy nezeslábne.“

V hrdle mě pálilo a měla jsem pocit, že za chvíli už slzy nezadržím. Ale byly to slzy štěstí. „Prostě mě nikdy nenapadlo, že…“

„Já vím.“ Pohladil mě rukou po těle, přes kopečky mých ňader až po boky. Jemně mě sevřel.

„Chápu to, ale zlatíčko, nikdy tě nemusí znepokojovat, co k tobě cítím. To se v životě nezmění.“ Srdce mi v hrudi poskočilo a předvedlo malý taneček. „Tohle je navždy.“

Přikývl, zvedl moje hýždě a přitiskl moje nejměkčí místo k jeho nejtvrdšímu. Když se mi při záplavě nejlahodnějších pocitů svaly v podbřišku napjaly, zalapala jsem po dechu. „Tohle je rozhodně navždy,“ prohlásil.

„Ty mě rozbrečíš,“ varovala jsem ho.

„Upřímně, raději chci, abys pode mnou křičela,“ odpověděl. Tváře mi zrudly. „Jo, to chci taky.“

„Koláčku,“ zavrčel, otřel se mi nosem o bradu a přitiskl se k mému hrdlu. „Právě teď se snažím být hodnej.“

Uculila jsem se a objala ho. „To už jsi.“

„Hmm.“ Políbil mě pod uchem a potom se posunul. S čelem opřeným o moje uchopil mou ruku.

Zvedl se tak, aby mezi námi byl kousek místa, a přitáhl mou ruku na místo na hrudi, kde měl vytetované slunce. Naše pohledy se setkaly. Na rtech jsem cítila jeho teplý dech. „Jsi moje slunce, který vyjde každej den. A nikdy nebudeš mít příležitost na to zapomenout. Nedovolím to. Ani teď, ani za padesát let. Tohle je navždy.“

Bonus 2

Žádost o ruku (Cam)

O několik měsíců později na Vánoce (odehrává se až po románu „Buď se mnou“)

Křehce vypadající zásnubní prsten vybroušenej do tvaru „princezna“ mi ležel v dlani. Byl teplej

a nevážil skoro nic, ale moje ruka se chvěla. Kruci, ruka se mi třásla tak moc, že jsem se suše zasmál. V koupelně vedle mého dětského pokoje to znělo jako třesknutí hromu.

Nikdy v životě jsem nebyl takhle nervózní. Ježíši. Měl jsem si vzít všechny deodoranty, který jsem používal. Bylo to bláznivý.

Celá tahle věc byla šílená. Před rokem bych si ani nepomyslel, že mě budou dělit minuty od toho, že klesnu na jedno koleno jako ti chlapi v reklamách na klenoty. Nikdy by mě nenapadlo, že to budu já. V hrdle jsem měl knedlík velikosti fotbalového míče a nervózní energie plynula ze vzrušení

i hrůzy, protože vždycky může říct ne.

A to by bylo jako projít sedmi kruhy pekla, když je dole celá moje rodina. Kolik kruhů pekla existuje? Počkat. Zatraceně. Proč na to teď vůbec myslím? Zadíval jsem se do zrcadla nad umyvadlem. Vypadal jsem, jako bych měl každou chvíli spadnout z útesu. Bude si myslet, že je to moc brzo? Věděl jsem, že mě miluje. O tom jsem nepochyboval. A na světě neexistovala jiná žena, kterou bych miloval víc než ji. Tak. Cítil jsem to. Poskočilo mi srdce. Stáhl se mi žaludek.

Co se týkalo Koláčka, byl jsem v tom až po uši. Vždycky to tak bylo. To se nikdy nezmění. Byla a pořád bude moje všechno. Tohle bylo správný rozhodnutí. Jenom jsem si přál, abych jí mohl dát víc. Romantickou večeři. Možná jsem mohl zorganizovat bleskovou zábavní akci.

No, vlastně by se pravděpodobně schovala pod stůl, kdyby se tady náhle objevilo moc lidí. Začal jsem dávat prsten zpátky do sametové krabičky, ale pak si to rozmyslel, odhodil krabičku stranou

a strčil si ten dáreček do kapsy džín. Potom jsem se konečně aspoň trochu upravil. Omyl jsem si obličej a vyčistil zuby. Prohrábl jsem si rukama vlasy. Popadl jsem nitku a uvědomil si, že to zbaběle odkládám. Řekl jsem jí, že budu za pár minut zpátky. To bylo před patnácti minutami. Tak fajn. Možná už dvaceti. Jako bych tady spadl do černý díry. Musím jít dolů, než za mnou vyšlou pátrací skupinu.

To by bylo to poslední, co bych potřeboval. Už tak jsem měl nervy nadranc. Jak jsem šel po chodbě, srdce mi bušilo hlasitěji, než zněly moje kroky. Zastavil jsem se u vrcholu schodiště a zavřel oči. Dej se dohromady. Jde jenom o tu nejdůležitější otázku, jakou kdy někomu v životě položíš. Jo, to mi fakt pomohlo. Prostě musím přestat přemýšlet. A taky musím sejít ty schody. Taky by se teď hodil košíček. Možná dokonce i sušenka. Fajn. Musím přestat myslet na jídlo. To schodiště bylo to nejkratší schodiště, který jsem kdy sešel. Za vteřinu jsem byl dole v hale a stál tam jako blázen s rukou zastrčenou v kapse džín. V ústech mi vyschlo. Možná se o mě pokoušel infarkt. Všechno bylo

v pohodě. Z obýváku se ozýval smích. Někdo vykřikl něco o koulích. Můj táta? Asi. Teď to sedělo.

Potřeboval jsem najít ty svoje. Nešlo o to, že by moje rodina nebo můj nejlepší kámoš nevěděli, že mám tohle v plánu. Ale netušili, že se to stane dnes večer. O Vánocích. Což bylo nesporně laciné.

Jenže to se mnou prováděla láska. Proměnila mě v dokonalýho ubožáka. Jestli začnu brečet, uškrtím se. Měl bych se pohnout. Teď nebo nikdy. Udělej to, nebo umři. Kecy v kleci. Hýbal jsem nohama, jako bych byl po kolena v mokrým písku. Na cestu mi svítily blikající žárovičky z obrovskýho

vánočního stromku. Moji rodiče byli trochu vánočně praštění. Vypadalo to tady, jako by se Vánoce na dům vyzvracely. Možná sebou skutečně praštím. To by bylo fakt romantický. A moc sexy. Zastavil jsem se na prahu obýváku a moje oči si ji okamžitě našly. A bylo to tady zase. Jako by mě něco praštilo do hrudi. K čertu, podlamovala se mi kolena.

Neřekl jsem ani slovo. Avery seděla vedle ségry a otočila se ke mně, jako bychom byli napojení a ona věděla, kde jsem. Naše pohledy se střetly. Ve chvíli, kdy povytáhla koutky rtů, jsem nic neslyšel. Viděl jsem jenom ji. Byla to nejkrásnější, co jsem kdy viděl. Byl jsem ten nejšťastnější chlápek pod sluncem, protože s ní strávím zbytek života. Jenom s ní.

„Držíš někomu dveře, hochu?“ zeptal se táta. Polkl jsem zavrčení. Fakt se mu povedlo zabít náladu.

Ale já… jsem od ní nedokázal odtrhnout oči. Máma vstala z tátova křesla.

„Jsi v pořádku, zlato?“

„Jo,“ odpověděl jsem ochraptěle. „Nikdy mi nebylo líp.“ A to byla pravda, zatraceně. S očima přilepenýma na Koláčkovi jsem překročil Jaseovy dlouhé nohy. Něco řekl, ale netušil jsem co. Asi něco, za co ho budu pozdějc chtít praštit, protože jsem uslyšel ségru, jak se zahihňala. Ale moje pozornost se soustředila na ni, na ty krásný oči. Její úsměv se rozšířil a pokrčila nos. Věděl jsem přesně, kolik má na nose pih. Osm. A půl. Měla pár dalších na opravdu zajímavých místech. Místech, na který jsem právě teď opravdu nepotřeboval myslet. Zhluboka jsem se nadechl a udělal to.

U svatejch koulí, já to udělal.

Klekl jsem si před ní na koleno. Jako vítěz. Zatímco jsem zíral do těch nejvřelejších hnědých očí, moje sestra vypískla a vyskočila na gauči, jako by jí pod zadkem hořelo. Okamžik, kdy Avery pochopila, co dělám, dřív, než jsem vůbec sáhl do kapsy, si budu pamatovat do konce života. Škubla sebou, vykulila oči a vzápětí se jí zaleskly. Pohnula rty, tiše vyslovila moje jméno. A to – ten pouhej pohyb rtů – mě zasáhl. Právě teď jsem si připadal jako v laciné reklamě, ale nelitoval jsem toho.

V pokoji zavládlo ticho. Dokonce i můj táta mlčel. Aspoň někdy. Knedlík v mém krku se zvětšil, takže když jsem promluvil, znělo to chraplavě.

„Tohle jsem měl v plánu už před několika měsíci,“ řekl jsem a cítil, jak mi chce srdce vyskočit z hrudi.

„Něco mi do toho vlezlo a myslel jsem, že naplánuju něco velkýho, ale už nechci dál čekat.“ Odkašlal jsem si. „Nemám připravenou velkou řeč, ale ty víš, že tě miluju, je to tak? Že jsem do tebe zamilovanej.“ Přikývla s konečky prstů přitisklými na rtech a rychle zamrkala. Jo, věděla to.

„A vždycky tě budu milovat.“ Hlas mi uvízl v krku. „Ten den, kdy jsi do mě na chodbě ve škole vrazila, byl nejšťastnější v mým životě.“

„Bože můj,“ zašeptala.

„Takže doufám, že z dneška uděláš můj druhej nejšťastnější den, když řekneš ano.“

„Krucipísek,“ zamumlal můj táta. Slyšel jsem, jak ho máma okřikla.

„Tati,“ vykřikla ségra. „Bože, vážně?“

Zasmál jsem se, sáhl do kapsy, našel prsten a vytáhl ho ven. Zatahal jsem Avery za levou ruku, kterou měla v puse, nejdřív ji na ni políbil a pak zvedl pohled a zase se jí zadíval do očí. Ruka se jí třásla stejně moc jako ta moje. V očích se jí leskly slzy. Vteřinu jsem se nemohl pohnout ani promluvit. Zamrzlej v okamžiku. A pak jsem hlas opět našel. „Avery Morganstenová, uděláš mě tím nejšťastnějším chlapem na světě a staneš se mou ženou?“

„Ano,“ přikývla, a než jsem jí mohl prsten natáhnout na prst, vyskočila, objala mě kolem krku a já se zhoupl dozadu, omotal kolem ní paže a ztratil rovnováhu. Přistál jsem na zadku s Avery na sobě,

její rusovlasá hlava se tiskla k mý hrudi. Někdo v pokoji vykřikl a zatleskal. Slyšel jsem, jak máma brečí.

Natáhl jsem ruku a jemně zvedl její tvář. „Koláčku…“ Hlas se mi chvěl, ale bylo mi to fuk.

„Dovolíš mi, abych ti ten prsten navlékl?“ Avery se napůl zasmála, napůl škytla. Odtáhla se a otřela si dlaní slzy.

„Jo. Promiň.“ Napřáhla levou ruku, strčila ji přímo přede mě. Zasmál jsem se. Jo, viděl jsem rozmazaně. Navlékl jsem jí prsten. Padl jí dokonale. Sevřela moje tváře, přiklonila se blíž a opřela se čelem o moje. „Miluju tě, Came. Miluju tě strašně moc.“ Zavřel jsem oči a pevně ji držel. Tak

blízko, že jsem mohl cítit, že její srdce bije stejně rychle jako moje. Počkat na Avery bylo to nejlepší, co jsem kdy udělal. A teď byl před náma celej společnej život.