Jennifer L. Armentrout

Jako led

1. kapitola

Sydney

Zamilovala jsem se do svého nejlepšího kamaráda.

A předpokládám, že to mohlo být horší. Mohla jsem se zamilovat do striptéra nebo do feťáka. Kyler Quinn naštěstí ani jedno z toho nebyl. I když vzhledem k tomu, že šlo o nádherný ex-emplář mužského

s rozcuchanými hnědými vlasy, klidně byste si ho se

striptérem splést mohli. A bylo snad-né si na něm vypěstovat závislost jako na každé jiné droze. Zahlédla jsem ho dřív, než si všiml, že tu jsem. Kylera v žádném případě nešlo přehlédnout, dokonce ani v zaplněném Dry Docks,

kde všichni studenti z univerzity osla-vovali začátek zimních prázdnin. Lidi se kolem něj srocovali, zejména holky. Vždycky se kolem něj hemžily holky. Nechci tvrdit, že Kyler vypadá jako bůh, protože sochy řeckých a řím-ských bohů obvykle takhle atraktivní nejsou. A všechny mají opravdu malé rozměry tam dole. Pochybovala jsem, že by Kyler v tomto ohledu nějak

trpěl, protože existovala nekonečná fronta ženských, které se k němu vracely pro přídavek. Byl nádherný tím čistě chlapským způsobem. Mezi širokými lícními kostmi seděl jako menší skoba nos, pod ním měl široké výrazné rty a pevné čelisti. Nos si zlo-mil při rvačce v prváku na vysoké.

Pořád jsem kvůli tomu měla špatný pocit.

A když se usmál? Bože lidi, měl snad ty nejhlubší dolíčky na světě.

Jeho oči měly teple hnědou barvu husté zrnkové kávy a ztmavly, kdykoli byl neklidný či dychtivý, a vsadila bych se, že právě tak se cítil zrovna teď.

Zastavila jsem se uprostřed barového pultu a zaklonila hlavu dozadu. Nahlas jsem si povzdychla, protože jsem měla chuť praštit hlavou o zeď. Nejenže byl Kyler dokonale mimo můj dosah, přestože jsme byli nerozlučitelní od té

doby, co mě shodil z kolotoče a řekl mi, že mám vši, když jsem se ho chtěla chytit za ruku. Oplatila jsem mu to tím, že jsem ho druhý den tlačila k zemi a nutila ho sníst bábovičku z písku. Lidé moc nechápali, jak si můžeme být tak blízcí. Dokonce ani já jsem tomu úplně nerozuměla. Pasovali jsme k sobě asi jako lev a gazela. Nebo spíš jako lev a kulhající gazela, která

nemá žádnou šanci šelmě utéct. Já jsem ta kulhající gazela.

Když jsem se přiblížila ke stolu, u nějž seděl Kyler s naším kamarádem Tannerem, blondýnka s nohama delšíma, než já byla vysoká, se svalila Kylerovi na klín. Objal ji

rukama kolem nemožně útlého pasu a mě neomluvitelně ostrou bolestí hloupě píchlo v žaludku. Jo, Kyler možná není striptér, feťák ani terorista, ale je to hráč.

V poslední chvíli jsem změnila směr zpátky k baru a málem vrazila někomu přímo do zad. Obrátila jsem oči v sloup. Přivodit si otřes mozku by mi tak ještě chybělo. Okraj barového pultu lemovala různobarevná vánoční světýlka, což mi přišlo docela riskantní vzhledem

ke všem těm opilcům, kteří tu rozlívali svoje pití. Našla jsem si u baru volnou stoličku a čekala, až si mě obsluha všimne. A všimnout si mě bylo snadné.

Vypadala jsem totiž na šestnáct, takže mi

obvykle hned kontrolovali řidičák. Bar-man za mnou

přišel, zeptal se, jestli si dám to, co obvykle, a já přikývla a objednala si tak dietní kolu s rumem.

Přes zvuky hudby a hovorů ke mně doléhalo otravné chichotání. Bylo to jako nějakej zatracenej maják. Nemělo cenu se tím směrem

dívat, jedině bych si tak zkazila večer.

Překřížila jsem nohy a položila ruce na bar. Ťukala jsem prsty o pult v rytmu pís-ničky, kterou jsem sotva vnímala, a zírala

na polici s láhvemi alkoholu, jež znala až moc dobře moje další nejlepší kamarádka. Ale podívala jsem se, protože jsem zkrátka byla holka a mířila přímo po hlavě do kategorie „blbá holka“.

Blondýna seděla obkročmo Kylerovi na klíně. Její krátká džínová sukně jí

vyjela po stehnech úplně nahoru. Podle toho, jak byla oblečená, by vás nenapadlo, že je venku zima, ale na druhou stranu, kdybych měla nohy jako ona, taky bych nosila takovou sukni.

Kyler byl ke mně otočený zády, ale musel jí pošeptat něco zajímavého, protože se zase zasmála. Ostře růžové ne-hty mu zaryla do ramen a sevřela jeho černý svetr.

Potom zvedla ruku a odhrnula mu vlasy z čela.

Nedokázala jsem od nich odlepit oči. Zírala jsem na ně, jako by to bylo za trest. Kyler naklonil hlavu na stranu a potom ji zvrátil dozadu. Mohla jsem tak teď vidět polovinu jeho obličeje.

Křenil se. Nebyl to ten široký úsměv, při kterém se mu objevovaly na tvářích neodolatelné dolíčky, ale věděla jsem, že předvádí takový napůl úsměv –

zatracenej neskutečně sexy poloúšklebek. Pak položil té holce ruce na boky. „Tady to je,“ postavil přede mě barman pití.

Konečně jsem se odtrhla od toho, k čemu se tam schylovalo, a pohlédla na barmana. Odhodila jsem si z obličeje pramen dlouhých černých vlasů. „Děkuju.“ Mrkl na mě. „Není zač.“ Barman poodešel obsloužit někoho dalšího, zatímco mně vrtalo hlavou, proč mrkl. Napadlo mě, že jsem asi neměla Kylerovi dovolit, aby mě přemluvil, abych sem dnes večer přišla.

Zvedla jsem sklenici a pořádně se napila. Donutila jsem se polknout tu trošku alkoholu, i když mě pálilo hrdlo. Sotva jsem sklenici postavila, někdo mě zezadu objal. Vůně vanilky a pištivý jekot mi prozradily viníka. „Tys přišla! Zahlídla jsem tě z opačný strany baru a snažila se upoutat tvoji pozornost,“ vyhrkla Andrea a otočila mě na stoličce. Rudé kudrliny jí po-letovaly kolem obličeje všemi směry.

Moje spolubydlící vypadala jako Malý sirotek Annie, jenom už dospělá. Tedy kdyby Annie měla problémy s alkoholem. Což dokazovala i piva – v každé ruce držela jedno. „Kolik jsi toho už vypila?“ zeptala jsem se.

Andrea protočila panenky. „Tohle pivo je pro Tannera, ty potvoro.“

„Odkdy nosíš Tannerovi pivo?“

Pokrčila rameny. „Je milej. Tak jsem k němu dneska večer taky milá.“

Tanner a Andrea byli zvláštní pár. Seznámili se loni a byla to nenávist na první pohled. Nějak se jim ale dařilo končit na stejných místech, prostě asi vždycky zakopli a upadli jeden druhému na pusu nebo tak něco. Několikrát se muchlovali, mnohem častěji se hádali a teď mu ona nosí pití. Asi je nikdy nepochopím. „Jak dlouho už tady jste?“ zeptala jsem se.

„Asi hodinu.“ Vmáčkla se mezi mě a holku na vedlejší stoličce. „Kylerova ofi-ciální dívčí přehlídka je od té doby v plným proudu.“ Trhla jsem sebou. „To vidím.“

„Jo, všimla jsem si, že to vidíš. Proto jsi mi nevěnovala pozornost.“ Napila se piva. „Půjdeš ke stolu?“ Ke stolu, kde bloncka v podstatě vycucává Kylera do sucha? Jasně že jo.

„Za chvilku přijdu.“

Andrea našpulila pusu. „Musíš pohnout zadkem

a přijít ke stolu. Až přijdeš, Kyler tu holku vyhodí a já si nebudu muset dělat starosti, že chytnu opar.“

„Opary se nešíří vzduchem,“ připomněla jsem jí. „Jo, to tvrdíš teď, ale pak se zkombinují s chlamydiemi a genitálními bradavicemi

a pak vznikne supervirus oparu.“ Pokrčila nos.

„Nadechneš se ho a bác! Budeš potřebovat antivirovou léčbu celej život.“ Andrea měla v plánu jít po vysoké škole ještě na medicínu. Myslím, že by si měla pár předmětů

zopakovat, jestli věřila, že je něco takového možné. Ale věděla jsem, v čem vězí hlavní problém.

Když jela po Kylerovi jedna holka, vždycky byly nejméně dvě nebo tři v závěsu za ní.

Ohlédla jsem se přes rameno. Jo. Dvě holky. Andrea chtěla, ať za nimi přijdu, ale ne proto, aby se Kyler začal chovat slušně. Byla prostě jen stejně dobrá ve skrývání svých citů jako já.

Nechtěla, aby jedna z těch holek skončila na klíně

Tannerovi, k čemuž se právě schylovalo. Nějaká slečna se totiž s po-tetovaným, nakrátko ostříhaným synem policajta zrovna živě vybavovala. Tanner nevypadal, že by ho nějak zvlášť zaujala. Povídal právě něco Kylerovi. Ani blondýně se nelíbil nedostatek po-zornosti. Otočila se, vytáhla kousek ledu z pití na stole a strčila si ho do pusy.

Druhou rukou obrátila Kylerovu hlavu k sobě a sklonila se nad ním.

„No, podívej se na to,“ povzdychla si Andrea. „Myslím, že jsem něco takovýho viděla ve filmu z osmdesátek. Copak ta holka v sobě nemá kousek studu?“ Žaludek mi poklesl, jako bych balancov-ala na vrcholu horské dráhy. Nešlo o stud, šlo o to, že se nesmíte bát dát najevo, po čem toužíte. Částečně jsem blondýnce záviděla – opravdu hodně. „Vážně doufám, že se jejich ústa nedotýkají, protože teď nedokážu přestat myslet

na opary.“

Andrea poodešla od baru.

„No…“

Jejich rty se dotýkaly. Zatraceně.

O vteřinu později se Kyler odtáhl a něco kousal.

Předpokládala jsem, že ten kousek ledu, o který se bloncka tak ochotně podě-lila. „Fuj,“ zamumlala jsem a otočila se. Andrea sebou trhla, protože věděla… Jako jediná to věděla. „Přijdu tam za chvilku. Nejdřív to tady dopiju.“

„Dobrá.“ Andrea se usmála, ale v očích se jí odrážel

smutek. „Sydney…“

Teď jsem se cítila jako ubožačka.

„To je v pohodě, fakt. Přijdu tam hned.“ „Až to dopiješ?“ Když jsem

přikývla, Andrea si povzdychla. „Ty nikdy nic nedopiješ, ale já počkám. Ať ti to netrvá věčně.“ Začala se otáčet, ale hned sebou trhla zpátky ke mně a málem jí vyklouzla láhev piva.

„Vlastně, dej si na čas.“

„Cože?“

Po tváři se jí rozlil úsměv.

„Hele, kdo přišel.“ Natáhla jsem krk, abych viděla, kam se dívá.

„Hmmm.“

„Hmmm, přesně tak.“

Andrea se sklonila a dala mi pusu na tvář. „Zapomeň

na toho děvkaře Kylera. Máš na víc. Ale on?“ Kývla hlavou ke dveřím. „To je chlap na celej život a je opravdu ochotnej

ukončit tvůj celibát.“ Tváře mi zrudly. Než jsem mohla cokoli namítnout proti slovu

„celibát“, Andrea byla pryč a já hleděla na Paula Robertsona.

Paul byl v naší partě nový; seznámila jsem se s ním na laborkách. On… byl hezký. Byl milý a zábavný. Byl opravdu dokonalý, ale…

Zastavil se na okraji tanečního parketu a stáhl si z hlavy čepici. Podíval se k baru a pročísl si rukou blond vlasy. Když si mě všiml, na tváři se mu objevil úsměv. Mávl na mě a docela snadno si klestil cestu mezi lidmi shromážděnými okolo kulatých stolků. Paul by pro mě teď byl skvělý. A už jen kvůli tomu musím přestat přemýšlet o někom nedostupném a začít se zabývat tím, kdo stojí právě přede mnou.

Zhluboka jsem se nadechla

a předvedla něco, o čem jsem doufala, že je sexy úsměv. Vhodnější chvíli než dnešní večer nenajdu.

Kyler

Už mě začínala bolet hlava. Kromě toho, že se mi ta holka vrtěla na klíně, jako by si mě chtěla osedlat právě teď a tady, to dnes vypadalo na dlouhou noc. Drtil jsem mezi zuby kousek ledu, i když jsem měl sto chutí ho vyplivnout.

Ale to by asi bylo sprostý.

Měl bych mít dobrou

náladu, protože jsme slavili, ale neměl jsem. Zbýval nám poslední semestr školy, ale co potom? Mám se přidat k rodin-nýmu podnikání, zatraceně? To bylo to poslední, po čem bych toužil.

No, ne úplně to poslední.

Nijak jsem nestál ani o to vysvětlovat mámě, proč nevidím svou budoucnost v renovování barových podniků. Nikdy to nebylo přesně to, co bych chtěl v životě dělat, ale skoro o čtyři roky později jsem

měl dost blízko k tomu, abych odešel s titulem z blbýho obchodního podnikání.

Natáhl jsem se kolem té holky a popadl láhev piva. Tanner naproti mně povytáhl obočí. Ušklíbl jsem se a on obrátil pozornost zpátky k jakési brunetce, která mu cosi vykládala. Něco o tom, že byla včera na depilaci voskem a že už uplynulo nařízených čtyřiadvacet hodin čekání. To jako vážně? To bylo asi to poslední, co by chlap chtěl slyšet.

Vědět, že je vyholená, mělo sice svoje výhody, ale nevypadalo to, že by měl Tan-ner dneska zájem. „Kylere,“ zabroukala mi ta bloncka do ucha, zatímco vrtěla za-dkem. „Nezdá se mi, že bys mě rád viděl. To já jsem moc šťastná, že tě znovu vidím.“

Očividně jsem taky dneska neměl zájem. Dlouze jsem se napil a věděl, že budu muset postupovat opatrně. Zřejmě

jsem tu holku znal – jako opravdu znal – ale nedokázal jsem si na ni vzpomenout, přiřadit k jejímu obličeji nebo zadku jméno, což bylo po všech stránkách na prd. Jak je možný, že ji neznám, když jsem s ní určitě někdy spal?

Kurva.

Někdy mi ze sebe bylo na blití.

Opřela se o mě, namáčkla mi kozy přímo pod bradu. Tak fajn. Zas tak zle mi ze sebe nebylo. „Zlato,“ řekl jsem a stiskl láhev. „Musím se taky někdy nadech-nout.“ Zahihňala se a kousek se odtáhla, abych se mohl napít. Prohrabovala mi rukama vlasy, shrnovala mi je z čela. Bojoval jsem s nutkáním jí ty ruce srazit.

„Zahraješ mi pozdějc na kytaru?“

Povytáhl jsem obočí. „Hrál jsem ti na kytaru?“

Tanner se zakuckal smíchy. Ta holka – kruci, doufal jsem, že ji její kamarádka opravdu brzy osloví jménem – se zamračila. „Jo!“ Hravě mě plácla do hrudi.

„Hrál jsi těmahle úžasnejma talentovane-jma prstama a pak jsi hrál na něco jinýho.“

Hm.

Tanner se v židli zaklonil. „Podívejme se na tebe a tvoje úžasný prsty.“

„Moje úžasný talentovaný prsty,“ opravil jsem ho. Zavrtěl hlavou a pohlédl stranou, když se k němu brunetka naklonila a hladila ho prsty po okraji tetování, které mu vykukovalo z vyhr-nutých rukávů.

„Nepamatuješ si?“ Vyšpulila lesklý spodní ret. „Zraňuješ moje city.“

Odfrkl jsem si a znovu se napil.

Rozhlížel jsem se po teď už plném baru.

Někdy jsem nechápal, jak se ocitám v takovýchhle situacích. No fajn, to byla prachsprostá lež.

Končil jsem v těchto situacích kvůli tomu, co jsem měl mezi nohama.

Ale šlo o víc.

Vždycky šlo o víc. „Kylere,“ zakňučela ta holka.

Zhluboka jsem se nadechl

a otočil se zpátky k ní. Věnoval jsem jí okouzlující úsměv. „Jo?“

„Podělíš se?“

Než jsem mohl odpovědět, sebrala mi láhev z ruky a skoro celou ji vypila.

Povytáhl jsem obočí.

Zatraceně. To bylo působivý… a ne-chutný. Její kamarádka se zachichotala.

„Ježíši, Mindy, trochu zpomal. Rozhodně tě nechci nést opilou zpátky na kolej.“

Konečně! Jmenuje se

Mindy! Už jsem se cítil trochu líp.

Mindy jenom pokrčila rameny a otočila se zpátky. Přitiskla se ke mně, a když promluvila, táhlo z ní pivo. „Jsi tak neskutečně sexy. Už ti to někdo řekl?“

„Jednou nebo dvakrát,“ odpověděl jsem a zatoužil po dalším pivu.

U stolu se objevila Andrea a nesla dvě piva. Jedno bylo pro ni a druhé pro Tannera, takže pro mě nic. Podívala se na

mě a vyhrkla: „Jako by Kyler potřeboval, aby mu někdo honil ego.“

„Kyler potřebuje honit něco jinýho,“ zamumlala Mindy a zatlačila proti mně boky. Andrea se zašklebila odporem a

posadila se vedle Tannera. Její pohled mě netrápil. Kdyby to ale byl někdo jinej? „Nevidělas Syd?“ zeptal jsem se.

Andrea na mě koukla přes okraj láhve a přimhouřila oči.

Mlčela.

Opřel jsem se do židle a povzdychl si. „Pozval jsem ji.“

Tanner povytáhl obočí. „Zatraceně dobře víš, že Syd je na koleji a balí věci na náš výlet. Nebo spíš je možná balí podruhý.“

Usmál jsem se. Zřejmě dlouze promýšlí, co všechno má s sebou vzít.

„Koho to zajímá?“ Mindy si založila ruce, takže její kozy vypadaly ještě větší.

Nemožný. Podívala se na svou kamarádku. „Potřebuju další

pití.“

„Já taky,“ řekl jsem

a nadzvedl kolena, aby vstala. Ale nedošlo jí to. Povzdychl jsem si. „Když jsi vypila moje, tak proč nám nedoneseš další?“

Mindy opět našpulila rty.

„Viděl jsi, jak je u baru plno? Zabere to věčnost.“

„Ty se vždycky můžeš zvednout,“ navrhla Andrea. Ohlédl jsem se přes ra-meno k baru. Bylo tam úplně plno. Sakra. Vypadalo to, že je tu polovina univerzity. Mindin pivní dech se mi otřel o tvář. „Měl bys nám donést pití, broučku. Mám ráda jello koktejly.“

„Nejsem tvůj brouček.“

Přejel jsem očima lidi u baru. Je to Paul? Nechodil sem pravidelně, jenom když se tu objevila Syd. Počkat… Natáhl

jsem se, abych viděl přes nějakýho mohut-nýho týpka.

Sedí tam u baru Syd? S Paulem?

Ve vlasech jsem měl zase její ruku. „Byl jsi můj brouček před pár týdny.“ „Nepovídej,“ zamumlal jsem. Týpek se pohnul, v ruce nesl pivo, a zatraceně, fakt je to Syd. Dlouhé černé vlasy měla rozpuštěné a nohy překřížené. Jak tam tak seděla, vypadala strašně malá, až mě překvapovalo, že ji vůbec obsloužili.

Taky mě překvapilo, že seděla u baru beze mě, ale s Paulem.

Co se mi na tom, sakra, nelíbí? Otočil jsem se a pohledem probodl

Andreu. „Kdy sem přišla?“

Pokrčila rameny. „Nevím.“ Ještě víc mě to podráždilo.

„Neměla by být u baru sama.“ Mindy něco řekla, ale neposlouchal jsem ji. Právě teď jsem slyšel jenom to, co jsem chtěl.

Andrea s Tannerem si mezi sebou vyměnili pohledy, ale já to ignoroval, jako bych žádný takový pohled neviděl. „Není tam sama,“ odpověděla

Andrea sladce.

„A o to jde.“ Popadl jsem Mindy za boky a v její pěkné tváři se objevilo vzrušení. Jenže já se chystal její nadržen-ou prdelku zchladit. Zvedl jsem ji z klína a postavil na nohy. „Vrátím se.“

Mindy spadla brada.

„Kylere!“

Nevšímal jsem si jí. Ignoroval jsem i Andreino ušklíbnutí a Tannerovo převrá-cení očí, když jsem se narovnal a otočil se k odchodu.

Syd rozhodně neměla co dělat sama u baru. Paul se nepočítal. Potřebovala někoho, kdo na ni dohlídne, kdo se o ni postará, protože Syd… No, vyzařovala naivitu, která přitahovala různý kretény.

Kretény jako Paul nebo další kluky jako já, kterým nešlo o nic jinýho než jak dostat holku na záda. Ale já byl jinej, hod-ně jinej, když šlo o Sydney Bellovou. A už si ani nepamatuju, jak dlouho se starám o to, aby se nedostala do maléru. Právě teď to nebylo jinak než kdykoli jindy. Jo, to byl přesně ten důvod, proč jsem se chystal přerušit tu nevinnou konverzaci.

2. kapitola

Sydney

„Ahoj,“ řekl Paul a vklouzl na místo, kde před chvílí stála Andrea. „Nevěděl jsem, že přijdeš. Ve škole jsi dnes nic neřekla.“

„Rozhodla jsem se

na poslední chvíli.“ Napila jsem se svého rumu s kolou. Už jsem měla pití hodně zředěné. „Jak ti šly závěrečné zkoušky?“

„Myslím, že dobře. A tobě?“ Pokrčila jsem rameny. „Asi projdu.“

„Pravděpodobně jsi excelovala.“ Otočil se a objednal si pivo. „Máš sbaleno na zítřejší výlet?“ Další den jsme měli odjet na náš pravidelný lyžařský výlet do Snowshoe Mountain.

Paul měl jet poprvé, ale Kyler a já jsme jezdili na horskou chatu jeho mámy už od dětství. Andrea a Tanner pojedou už podruhé a měli tam být i nějací další Kylerovi kamarádi. Většinou nás jezdívala velká skupina.

„Já měla sbaleno už minulý víkend.“ Zasmála jsem se. „Jsem trochu blázen.“ Úsměv se mu rozšířil. „Já si ještě sbalit musím. A mimochodem, díky za pozvání. Nikdy jsem nahoře v Snowshoe nebyl.“ Překvapilo mě to, protože vyrůstal v sousedním městě, a myslela jsem si, že každý, kdo žije v Marylandu, někdy v Snowshoe byl. „Žádný problém. Říkal jsi, že rád lyžuješ, tak proč bys nejel. Kyler bude venku na sjezdovkách ve dne v noci, takže rozhodně budeš mít s kým lyžovat.“

Paul zabloudil modrýma očima ke stolu, kde seděl

Kyler. „To teda nevím.“ Zamračila jsem se a rozhodně se odmítala podívat, co se děje u hříšného stolu. Možná prac-ují na dětech. „Co tím myslíš?“

„Nemám pocit, že by mě Kyler považoval za kamaráda.“ Podíval se zpátky na mě a pokrčil rameny. „Až odjedeš ze

Snowshoe, chystáš se domů?“ Přikývla jsem. „Jo, strávím Vánoce s rodinou a zůstanu doma až do doby, než začne letní semestr. A ty?“

„Nějakou dobu pobudu v Bethesdě a potom budu s mámou ve Winchesteru.“

Krčil obočí a škrábal nálepku na láhvi.

„Rodiče se před pár lety rozvedli, takže trávím čas střídavě s oběma.“

To jsem netušila. „To je mi líto.“

Trochu se usmál. „O nic nejde. Pořád klasicky slavíme Vánoce, takže si nestěžuju.“ Rychle jsem se napila a odložila sklenici.

„Dvojnásobek dárků?“ „Dvojnásobek zábavy.“ Sjel očima na láhev s pivem.

Polovina nálepky už byla pryč. „Hele, napadlo mě, že bychom mohli…“

Zezadu mě objaly silné paže a stáhly mě ze stoličky. Spolkla jsem přek-vapený výkřik, když jsem zády narazila na nehybnou zeď svalů. Byla jsem vtažena do medvědího objetí, které vonělo jako vzduch venku

a jemný parfém. Jenom jediný člověk na světě mě takhle objímal, byl tvrdý jako skála a bylo mi s ním tak dobře.

Kylerův hluboký hlas zaburácel kolem mě. „Kdy jsi sem přišla?“

Nohama jsem pořád nedosahovala na zem. „Už to chvíli bude,“ vydechla jsem a sevřela mu přes svetr předloktí.

„Jak to, zatraceně? To ses přede mnou schovávala?“

Paul se opřel o bar

a zašklebil se, ale vypadal nervózně.

Nedivila jsem se mu. Kyler měl vždycky ve zvyku někam vpadnout a ovládnout situaci. „Neschovávala jsem se,“ namítla jsem a začervenala se, když jsem se střetla

s Paulovým pohledem. „Můžeš mě postavit na zem?“

„A co když ne?“ škádlil mě. „Jsi tak malá, že bych si tě mohl strčit do kapsy.“

„Cože?“ zasmála jsem se. „Pusť mě, ty blázne. Bavila jsem se s Paulem.“

„Je mi líto, Paule, ale kradu si ji pro sebe.“ Kylerovi to vůbec líto nebylo.

Couval pryč a nedával mi na vybranou, protože jsem neměla šanci se mu vytrhnout. Otočil se a posadil se na židli úplně jinde, než seděl předtím.

Stáhl si mě na klín, takže jsem k němu seděla bokem.

Objal mě rukama kolem pasu.

„Zlobím se na tebe, Syd.“ Povytáhla jsem obočí a srdce mi uhánělo rychleji. Byl jediný, kdo mi říkal Syd – no, jediný, komu jsem to dovolila, aniž bych ho nakopla do patřičných míst. „Opravdu?

A kvůli čemu?“

„Bavíš se s tím debilem.“

„S kým?“

Přitiskl se ke mně a opřel se čelem o moje. Zadržela jsem dech. Proč se vždycky musí dostat tak zatraceně

blízko? A on to tak dělal opravdu vždycky. „S Paulem.“ „Co se ti nezdá?“ Položila jsem mu ruce na ramena, abych ho od sebe odtlačila, ale napjal paže a držel mě na místě. „Jsi opilej?“

„Jestli jsem opilej? Právě teď jsi ranila moje city, Syd.“ Ušklíbla jsem se. „Ty žád-ný city nemáš.“

„Ale, ale. To od tebe není moc hezký.“ Sklopil neskutečně dlouhé řasy a schoval tak oči. Zvedl hlavu a otřel se tváří o moji. Stiskla jsem mu ramena. V těle se mi probudila touha. „Mám všechny city, Syd.“ Chvíli mi trvalo, než jsem odpověděla. „Jo, jsi jich plnej.“

Otíral se o mě tváří jako kočka, která chce podrbat na břichu, a já bojovala s tím, abych nezačala příst. „Jsem něčeho plnej.“

„Čuránků s octem?“ navrhla jsem a zoufale se snažila nevšímat si toho, jak

mi krev prudce tepe ve všech správných místech. Zhluboka se zachechtal a zaklonil se na židli, kterou si vzal jako ruko-jmí. „Zpátky k vážnému tématu naší konverzace.“

„A tím je: proč si právě teď hraješ na Santu?“

Kyler pozvedl víčka a zahleděl se mi

do očí. „Hm, to zní zajímavě. Byla jsi letos hodná nebo zlobivá, Syd?“ Otevřela jsem ústa, ale nic z nich nevyšlo. Tváře mi zrudly, když se mu v obličeji objevil vě-doucí pohled.

„Já vím, jak to bylo.“ Políbil mě na čelo. „Byla jsi hodná.“

Poklesla mi ramena.

Nechtěla jsem být hodná. Chtěla jsem být zlobivá jako ta bloncka. Pochybuju, že ji Kyler takhle škádlil, když mu před chvílí seděla na klíně.

Možná bych měla někde sebrat led a čekat, co by udělal, jenomže to bych ho musela vzít z cizí sklenice, a to bylo zkrátka nechutné, obzvlášť potom, co jsme se s Andreou bavily o oparech.

Potřebovala jsem změnit téma. „Pořád platí, že ti nevadí, když u tebe nechám zítra auto, a že mě vezmeš domů, až odjedeme ze

Snowshoe?“

„Samozřejmě. Proč by ne?“ Mírně jsem pokrčila ramenem. „Jenom se ujišťuju.“

A najednou byl Kyler vážný, čímž dokázal, že vůbec není opilý. „Nemusíš se nikdy o ničem takovém znovu ujišťovat. Jestli budeš potřebovat někam odvézt třeba ve dvě ráno, za-voláš jako první mně.“ Sklonila jsem hlavu. „Já vím.“

„I když bych byl zvědavej, co bys v takovou hodinu někde dělala,“ doplnil, jako by pravděpodobnost, že bych byla někde tak dlouho

do noci, byla nulová. „Každopádně kdybys to věděla, nemusela by ses na něco takového ptát dvakrát. Jsem tu pro tebe.“ Zastrčila jsem si vlasy za ucho a přikývla. „Děkuju.“

„Nemusíš mi děkovat.“ Odmlčel se a sevřel mě pevněji. „Je to debil.“

„Cože?“ Zamrkala jsem. Kyler hleděl přimhouřenýma očima přes moje ra-meno. „Paul. Normálně nás právě teď sleduje. Nelíbí se mi, jak se na tebe kouká.“

Málem jsem se ohlédla.

„Nesleduje nás, ty pitomče. Než jsi přišel, bavila jsem se s ním, takže asi

čeká, až se k němu vrátím. A není debil.“

„Ale já nechci, aby ses k němu vrátila.“

Povzdychla jsem si. Proč se vůbec divím, že jsem nebyla na rande už celou věčnost, když je Kyler můj kamarád?

No, existovaly pro to sice i jiné důvody, ale stejně. Kyler se choval jako otec a starší brácha v jednom. „Chováš se směšně.“ Střelil po mně pohledem, jako že ví své. „Nemám ho rád. Můžu vyj-menovat všechny důvody, proč ne.“

„Není třeba.“

„Uniká ti podnětnej seznam důvodů.“

Obrátila jsem oči v sloup. „No, já nemám ráda tu bloncku. Taky mám dlouhej seznam důvodů.“

Povytáhl jedno obočí. „Bloncku?

Jo tamtu. Moji novou kamarádku?“

„Kamarádku?“ Zasmála jsem se.

„Nemyslím si, že ,kamarádka‘ je to pravé označení.“

Povzdychl si a naklonil se ke mně, opřel si bradu o moje rameno. „Máš pravdu. To není správný slovo.“

„No páni. Musíš být opilej, když uznáváš, že mám pravdu.“

„Ty jsi dneska tak duchaplná.“ Pohladil mě po zádech a já se zachvěla. „Je ti chladno?“ Protože nebyla šance, že bych přiznala barvu, zalhala jsem.

„Trošku.“

„Hm… Víš co?“

Jemně mě zatlačil do zad, abych se o něj opřela. Položila jsem mu hlavu na rameno a zavřela oči. Na chvíli bylo snadné předstírat, že nejsme v baru,

kde hraje mizerná hudba, a dokonce že jsme spolu. Spolu způsobem, jakým

bych s ním být chtěla. „Co?“ zeptala jsem se a přitulila se blíž. Užívala jsem si ten okamžik.

„Ta holka není moje kamarádka.“ Cítila jsem na uchu jeho horký dech a ten pocit se mi líbil. „Ty jsi moje nejbližší kamarádka tak dlouho, co si pamatuju.

Urazil bych tě, kdybych jí tak říkal.“ Nic jsem na to neřekla.

I Kyler mlčel. Seděli jsme tak ještě nějakou chvíli. Částečně jsem měla chuť postavit se na židli a zakřičet na celý bar, že Kyler má o mně lepší mínění než o té blondýně. Ale na druhou stranu jsem měla chuť jít domů a schoulit se do rohu, protože tím se nic nezmění na tom, jak dnešní večer skončí. Já půjdu sama na kolej a on si vezme k sobě tu bloncku.

A takhle to bylo každý víkend a bůhvíkolikrát během týdne.

Nikdo mě nemohl v jeho životě nahradit. To jsem věděla. Já jsem byla kamarádka, která o něm věděla všechno a které důvěřoval víc než komukoli jinému.

Byla jsem Kylerova nejlepší kamarádka.

A kvůli tomu mě nikdy nebude milovat tak, jako jsem já milovala jeho.

3. kapitola

Sydney

Ta blbá kolečka na spodní části mého kufru se zadrhla na levném hnědém koberci před Kylerovým bytem a narušila moji rovnováhu. Jak jsem se naklonila na stranu, do očí mi sjely vlasy. Natáhla jsem ruku, abych se napřímila, ale na poslední chvíli mi z rukou začaly vyklouzávat věci, které jsem nejistě držela. Stála jsem před ob-tížnou volbou a musela se rozhodnout rychle. Upustit čtečku nebo kapučíno? Obě věci byly nezbytné k přežití, ale čtečka pro mě byla jako drahocenné děťátko, tak křehká a důležitá.

Sevřela jsem čtečku pevněji a nechala kapučíno spadnout na podlahu.

Rozstříklo se a zanechalo na koberci tmavý důkaz jako na strašlivém místě zločinu.

Povzdychla jsem si. Očividně mi hod-iny jógy, na které jsem chodila dvakrát týdně po psychologii a právu, nepomohly zlepšit reflexy. Zvedla jsem papírový kelímek a hodila ho do koše u výtahu.

Zhluboka jsem se nadechla, zaklepala na dveře a netrpělivě přešlápla z nohy na no-hu. Uplynulo několik vteřin, a pořád jsem nic neslyšela, ani tiché kroky. Zaklepala jsem ještě jednou, a když ani podruhé nikdo neotevřel, otočila jsem se

a opřela se zády o dveře. Kyler byl velký spáč. Ani jsem se neobtěžovala zkusit jeho mobil. Neprobudí ho nic menšího než atomová bomba. Mrkla jsem očima na čtečku. Zatraceně, ztratila se mi poslední stránka.

A přitom to zrovna začalo být zajímavé. Hádes se objevil v prodejně smíšeného zboží. Povzdychla jsem si. Klepla jsem na displej a listovala zpátky o několik… Dveře za mnou se náhle otevřely a já padala

do prázdna. Obrátila jsem se a narazila rukou na teplé nahé tělo. Teplé a pevné nahé tělo. Silná paže mě chytila kolem pasu a zabránila mi v tom, abych dopadla tváří přímo na hnědou mužskou bradavku.

Ježíši.

Odtáhla jsem se. Došel mi kyslík a vykulila jsem oči. Zírala jsem asi z centimetru na dokonalé prsní svaly – takové, kterých by se všechny ženské chtěly dotknout. Aniž bych to dokázala vědomě ovlivnit, moje oči putovaly po jeho zlatavém těle, a bylo toho tolik k vidění, že jsem si připadala, jako by přede mnou ožily scény z filmu Bez kalhot. Postavené

na hlavu bylo však to, že jsem polonahého Kylera viděla víckrát, než bych dokázala spočítat, ale přesto mě pohled na něj pokaždé ohromil.

Kyler byl zanícený běžec a lyžař, když byla sezóna, což se odráželo na jeho těle.

Hladká pokožka se mu napínala přes dokonale vyrýsované břišáky. Dokonce měl takové ty zářezy na vnitřní straně štíhlých boků. Nalevo od pupíku ho zdobilo malé hnědé mateřské znaménko. Bůhvíproč mě ta malá tečka vždycky fascinovala.

Měl na sobě boxerky – boxerky s červenými Santovými čepkami a barev-nými dárky na nich. Tohle byl tedy vánoční balíček, který by spousta lidí ráda našla pod vánočním stromkem.

Spousta lidí včetně mě. Do tváří se mi nahrnula horkost. Můj mozek dostane

tvrdě vyhubováno, ale Kyler… Jo, z něj se prostě holkám podlamovala kolena.

Mírně se ušklíbl plnými rty, jako by věděl, na co myslím. Jeho hnědé vlasy by si zasloužily učesat. Vypadaly, jako by mu je celou noc někdo cuchal.

Píchlo mě v žaludku. Včera večer jsem se vrátila na kolej dřív, než z baru odešel on.

Nevzal by si tu bloncku domů. Počkat. Co mě to napadá?

Jasně že by si ji vzal domů. „Voníš jako… vanilkový kapučíno.“

Zamrkala jsem. Hlas měl hluboký a ospalý. „Cože? Jo, upustila jsem kelímek.

Promiň.“

Trochu se usmál. „Jsi tady brzy.“

„Ne, nejsem.“

„Jsi tady brzy jako obvykle,“ pokračoval a ustoupil stranou.

Ohlédl se přes rameno.

Zaslechl, jak někdo

v koupelně pustil vodu. Povzdychl si.

„Nebude se ti to líbit.“

Cítila jsem, jak mi mizí barva z obličeje, což bylo hloupé. Mělo by mi to být úplně jedno. „To je v pohodě, můžu počkat na chodbě.“ Kyler se na mě zamračil.

„Nebudeš čekat na chodbě, Syd.“

Obešel mě a vyšel na chodbu, bylo mu úplně fuk, že ho kdokoli může vidět polonahého. Měla jsem dokonalý výhled na pevné

svaly na jeho zádech. Měl tetování – nějaké složité písmo, většinou čáry –

které se mu táhlo podél páteře. Byl to ně-jaký druh kmenového písma, které si nechal vytetovat, když mu bylo osmnáct. Netušila jsem, co to znamená. Nevěděl to nikdo. Ale nebylo to jeho jediné tetování. Mírně jsem se ušklíbla.

Prohrál s Tannerem sázku týkající se fotbalu a musel si nechat vytetovat červené srdce na pravou půlku zadku.

Kyler vždycky držel slovo.

Popadl můj kufr a zavrčel. „Co sis sba-lila? Legii tlustých zlobivých děcek?“

Protočila bych panenky, ale byly přilepené ke hře, kterou předváděl sval na jeho paži. Bože. Potřebuju operaci mozku. „Není to tak těžké.“ „Balíš si toho moc.“ Položil kufr dovnitř kousek ode dveří a zavřel za sebou. „Jedeme jenom na pět dní, Syd, ne na měsíc.“

„No a co,“ zamumlala jsem a odvážila se podívat do úzké chodby. Někdo zastavil vodu.

„Takže…“

„Udělej si pohodlí.“ Jak si vykračoval kolem mě, zakroutil mi nosem. Ohnala jsem se po něm, ale snadno uskočil a zas-mál se. „Co čteš?“

„Do toho ti nic není.“ Šla jsem za ním do pěkného obývacího pokoje.

Na jednadvacetiletého kluka si udržoval věci v čistotě a pořádku, což mě překvapovalo, protože doma měl hospo-dyni, která po něm uklízela. Ovšem vždycky to tak nebylo.

„Pěknej název.“

Zastavila jsem se za olivově zelenou pohovkou. „Pěkný boxerky. Ty ti koupila tvoje

máma?“

„Ne. Tvoje máma.“

„No jasně.“

Ohlédl se přes rameno a mrkl na mě, zatímco si zahákl palce za lem boxerek a stáhl je dolů tak, že jsem viděla kousek jeho zadku. „Ach, bože.“ Sehnula jsem

se, popadla z pohovky polštář a hodila ho po něm. Obdivuhodným reflexem ho

chytil a hodil zpátky. Polštář se mi odrazil od hrudníku a dopadl na zem.

„Líbil se ti.“ I když jsem předpokládala, že má pěkný zadek, chystala jsem se mu říct, že to

upřímně není něco, co bych toužila vidět, ale otevřely se dveře od koupelny.

Zadržela jsem dech. Kdo to bude? Když jsem včera večer odcházela z baru, měl kolem sebe legii holek.

Že by ta dlouhonohá blondýna, jejíž prostřední jméno by mohlo být „jello“?

Nebo ta sexy hnědovláska s hlubokým drsným smíchem, který jsem jí trochu záviděla? Já jsem se chechtala jako hy-ena, když jsem se snažila o sexy hlas.

Nebo ta zrzka, která se nemohla rozhodnout mezi Kylerem a Tannerem?

Mohla to být kterákoli z nich. Co jsem zahlédla jako první, byly dlouhé opálené nohy a potom lem džínové sukně, která byla mírně nakřivo. Ty nohy jsem poznala okamžitě, ale přiléhavý černý svetřík mi to potvrdil.

Byla to ta bloncka – ta s ledovou kostkou. Včera večer bylo venku snad minus deset stupňů a ulice univerzit-ního parku pokrývala tenká vrstva sněhu, ale ta holka se oblíkala, jako by byla v Miami. Já se vedle ní, v širokém svetru a obnošených džínách, cítila strašně nudně. A to nemluvím o tom, jak velká ta holka oproti mně měla prsa.

Přejela mě pohledem a zamračila se. Pod očima měla rozmazanou řasenku. „Kdo to je, broučku?“

„Vidělas ji včera večer v Dry Docks.“ Kyler došel až ke mně a zvedl polštář. „Nepamatuješ si na ni?“

Zatvářila se zmateně a mně došlo, že tohle chvíli zabere.

Kyler povytáhl koutek rtů.

„Vylila jsi jí pití do klína.“ „Ach!“ Bloncka se zahihňala. „To je mi líto.“

„Jooo,“ protáhla jsem. Jako bych na tohle mohla zapomenout. „O nic nešlo. Vonět jako zmrzlina kluky opravdu přitahuje.“ Kyler se na mě úkosem podíval a zamračil se. „To tu byla celou noc?“ zeptala se bloncka a naklonila hlavu na stranu.

Povytáhla jsem obočí a otevřela pusu.

To byl takový scénář tak běžný, že by si

ani nepamatovala, že se k jejich párty přidala další holka? Jestli jo, opravdu musím odhalit víc.

„Ne. Zrovna přišla. Jedeme do Snowshoe,“ odpověděl

Kyler a mnul si dlaní čelist.

„Takže…“

Blondýnka se houpavým krokem doploužila až k němu a položila mu ruku na hruď. Bodlo mě závistí. Bylo pro ni tak snadné se ho dotýkat. Já jsem znala Kylera věčnost, a udusila bych se vlastním jazykem, kdybych ho měla takhle hladit.

„Vy dva jedete do Snowshoe úplně sami? To zní romanticky,“ prohodila a znělo to dost kousavě. „Ne.“ Kyler jí vyklouzl z dosahu. „Setkáme se tam s partou kamarádů. Brzy. Takže musím pohnout.“ Bloncka prostě narážku nepochopila a bylo očividné, že se schyluje k trapné situaci. Kyler už byl takový.

Klidně by dokázal svést jeptišku, ale druhý den ráno si nevěděl rady. A i když byl obvykle milý, byl trpělivý asi jako chřestýš zahnaný do kouta.

„Kurevníku,“ zamumlala jsem, jak jsem okolo něj procházela.

Kyler to ignoroval. „Uvidíme se někdy jindy, Cindy.“

Bloncka se nepohnula.

„Mindy – jmenuju se Mindy.“ Střelila jsem po Kylerovi pohledem, ale vůbec se nestyděl. Potřásla jsem

hlavou a zamířila do kuchyně. Ve dřezu bylo několik hrnků, ale stejně jako

v ostatních místnostech v bytě tu bylo uklizeno lépe než ve většině pokojů na kolejích. Kromě mého. Byla jsem tak posedlá čistotou, že ze mě Andrea šílela.

Vyhoupla jsem se na linku, překřížila nohy a zapnula čtečku. I když jsem byla

předtím do příběhu zabraná – dokonce tak moc, že jsem ho četla, když jsem cest-ou sem čekala na červené – teď mě příliš rozptylovala tichá konverzace v obýváku.

Pohlédla jsem na láhev Jacka na lince. Na alkohol bylo trochu brzy, ale čím déle jim to trvalo, tím víc jsem měla chuť se napít.

Koho tu oblbuju? Hýčkala jsem si včera večer rum s kolou tak dlouho, dok-ud jsem to nerozředila na kolu s kolou.

Všichni naši kamarádi se při včerejší os-lavě začátku zimních prázdnin pěkně zřídili. Andrea v uličce za Dry Docks hodila šavli. Dnes večer

na chatě s ní bude legrace. Tanner byl tak mimo, že jí držel bundu místo vlasů. Kyler snesl hodně, ale včera se odvázal.

A já? Já se nechtěla odvázat, nerada jsem nad sebou ztrácela kontrolu.

Nebyla jsem upjatá, nic takového, ale… No fajn, tak asi trochu jo.

Každou zimu od prváku na střední jsem se ptala sama sebe, proč vlastně jezdím do Snowshoe. Do Vánoc zbývaly dva týdny, mohla

bych jet přímo domů. Neuměla jsem lyžovat, pokud se za lyžování nepovažovalo sjet zasněžený svah po za-dku. Na druhou stranu Kyler byl na svazích jako doma a v umění se odvázat byl přímo profík. Ale byla to tradice a nepřicházelo v úvahu, abych si to nechala

ujít.

„Vstáváš opravdu, opravdu brzy, Syd.“

Poskočila jsem, když jsem ho uslyšela. „Ráda chodím včas.“

„Jsi tím úplně posedlá.“

Opřel se o linku naproti mně. Možná jsem tu trochu brzy, ale nerada chodím

pozdě. Přijít do třídy poté, co hodina za-čala, je pro mě jako zombie apokalypsa.

Pohled mi znovu sjel

na jeho podbřišek. Že by mu ty boxerky sklouzly ještě níž? „Můžeš si na sebe hodit tričko? A možná kalhoty?“ Kyler povytáhl obočí. „Jsem si docela jistej, že už jsi mě nahýho viděla, Syd.“

Zaplavilo mě strašné horko, které však bylo úplně nemístné vzhledem k okolnostem, za jakých jsem ho nahého viděla. „Bylo ti asi pět a měl jsi neštovice. Pořád ses svlíkal. Tohle rozhodně není stejný.“

„A co je teď jiný?“

Opravdu to chtěl vysvětlit? Tiše se zas-mál, odrazil se od linky a přikradl se ke mně. Jak jsem seděla na pultu, konečně jsem měla oči v jeho výšce. Byl hrozně vysoký, měřil skoro metr devadesát, a já

byla docela malá, jen kousek přes metr padesát. Když jsem byla s ním, většinou jsem měla pocit, jako bych byla trpaslík. Kyler zvedl ruku a zatahal mě za vlasy, které se mi neuvolnily z copu, když jsem na chodbě ztratila rovnováhu. „Sexy copánky.“

Pokrčila jsem rameny. Uchopil konec copu a plácl mě s ním po tváři. „Mám ještě čas si jít zaběhat?“ Vytáhla jsem vlasy z jeho sevření. „Jestli nepůjdeš, budeš celý den kňourat.“

Kyler mi věnoval svůj okouzlující ús-měv. Na levé tváři se mu objevil dolíček a mně poskočilo srdce. „Připojíš se ke mně?“ Zamávala jsem čtečkou a ušklíbla se. „Vypadám snad, že bych s tebou chtěla

běhat?“

Naklonil se ke mně, ruce si položil vedle mých nohou, takže byl opravdu hodně blízko. I kdybych v sobě touhu po

něm nepěstovala, nedokázala bych být imunní k jeho blízkosti. Žádnou normální ženskou nemohl nechat chladnou. Kyler vyzařoval sexuální přitažlivost, ne-bezpečnou kombinaci vzhledu, inteli-gence a nepředvídatelnosti.

Nadechla jsem se – kruci, voněl tak krásně. Vůbec nešlo poznat, že se včera celou noc opíjel a pak bůhvíkolik hodin provozoval divoký sex. Ne, voněl jako chlap a k tomu lehkým parfémem, který jsem nepoznávala.

Bože, nemůžu uvěřit tomu,

že ho očichávám jako totální blázen.

Odtáhla jsem se od něj a podívala se stranou.

„Bude to sranda. Slibuju. Tak pojď.“ Znovu mě zatahal za cop.

Zavrtěla jsem hlavou.

„Všude je sníh a led. Zlomím si vaz. Vlastně i ty by sis mohl zlomit vaz. Nez-abije tě, když nebudeš jeden den běhat.“

„Jo, zabije.“

Podívala jsem se na fotku přilepenou na ledničce. Byli jsme na ní spolu, na základní škole, oblečení v halloweenských kostýmech. On byl vlkodlak a já Červená karkulka. Byl to nápad mojí mámy.

„Nemůžu uvěřit, že vůbec chceš jít běhat po tom, kolik jsi toho včera vypil.“ Zasmál se. Jeho dech mě zahřál na tváři. „To zvládnu. Nezapomínej, že piješ s velkejma klukama.“

Protočila jsem panenky. Naklonil se blíž a políbil mě na tvář. „Běž se posadit někam, kde to bude pohodlnější. Ne-budu pryč dlouho.“

Když jsem se nepohnula, zklamaně si povzdechl a potom mi položil ruce na boky. Docela bez námahy mě zvedl z

pultu a postavil na nohy. Lehce mě plácl po zadku, aby mě vyhnal

z kuchyně.

Svalila jsem se na pohovku a propálila ho pohledem. „Šťastnej?“ Kyler naklonil hlavu na stranu a vypadal, jako by chtěl něco říct, ale nakonec se jenom usmál.

„Tenhle týden tě naučím jezdit na snowboardu. Víš to, že jo?“ Zasmála jsem se a opřela se o příliš vycpaný polštář. „Přeju ti hodně štěstí.“ „Máš ve mě tak malou důvěru? Jsem schopnej.“

„To věřím,“ odsekla jsem

suše a zadívala se na útlý vánoční stromek před oknem. Kyler vybuchl smíchy. Byl to pěkný, hluboký smích, až se mi napjaly svaly. „Nechceš znát celej rozsah mejch schopností?“

„Kdybych chtěla, bylo by snadný si to zjistit. Mohla bych se zeptat asi

devadesáti procent holek, které bydlí na našem patře na koleji.“ Nestydatě se křenil a couval z pokoje ke své ložnici.

„No vlastně je to spíš osmdesát devět procent.

Nespal jsem s tou holkou na konci chodby. Jenom mi…“

„Nechci to vědět.“

„Ty žárlíš, co?“

„Ani omylem,“ odpověděla jsem a znovu zapnula čtečku.

„Ho, ho, ho, jen si to opakuj, zlatíčko. Jednoho dne přiznáš, že jsi do mě totálně bláznivě zamilovaná. Může za to můj klukovskej šarm, je prostě těžký mi odolat.“ „Kdybys řekl, že je neodolatelné tvoje tělo…

Tomu by se dalo věřit spíš.“ Znovu se zasmál a otočil

se. Dívala jsem se za ním, jak odchází z pokoje, s divným pocitem v žaludku.

Bylo až bolestivě trapné, že Kyler nic netušil. Dělal si ze mě legraci a škádlil mě, ale neměl vůbec ponětí, co k němu cítím, a tak to taky musí zůstat.

Zaklonila jsem hlavu, zavřela oči a tiše zasténala. Holky pro něj byly jako pří-chutě, a já nebyla z těch, které by chtěl ochutnat. Byl takový už od střední a já se s tím smířila. A muselo to tak zůstat, protože jsem věděla,

že kdyby Kyler zjistil, co skutečně cítím, naše přátelství by okamžitě skončilo.

4. kapitola

Kyler

Sakra, sakra, sakra.

Nohy mi dopadaly

na uklizenou část chodníku, která nebyla moc velká, a dech se mi srážel do malých bílých obláčků. Mohl jsem dnes ráno běhání skutečně vynechat, ale potřeboval jsem vypadnout a rozhýbat si svaly.

Potřeboval jsem se proběhnout. Pálení ve svalech a studenej vzduch mi důkladně pročistily mozek, ale v žaludku jsem

pořád cítil nepříjemnej pocit, kterej však neměl nic společnýho s alkoholem, co jsem včera vypil.

Měl jsem to, krucinál, vědět.

Sydney vždycky vstává strašně brzo. Nebyl důvod, aby byl dnešek jinej.

Začalo to ve čtvrtý třídě, kdy přišla pozdě do školy a musela sama vejít do plné třídy. Všichni na ni koukali, když zakopla a upustila duhově zbarvenou tašku. Třídní tyran – Kris Henry – se jí posmíval a vzápětí se smála polovina třídy.

Na oplátku jsem mu jednu ubalil. Musel jsem pak kvůli tomu do ředitelny, ale stálo mi to za to. Ten tlusťoch si to zasloužil. Bože, jen když jsem si na to vzpomněl, měl jsem chuť praštit Krise Henryho znovu.

A když už jsem u toho, měl jsem chuť nakopnout sám sebe za to, co jsem předvedl dnes ráno.

To poslední, co jsem chtěl, bylo, aby Sydney viděla, jak ode mě ráno odchází nějaká holka. Nestalo se to poprvý, ale kdykoli k tomu došlo, přísahal jsem si, že je to naposled. Akorát že jsem to udělal

vždycky znovu. Oběhl jsem blok a zamířil do malého parku. Běžel jsem v trávě.

Myšlenky se mi ubíraly divným směrem. Když jsem se poprvé seznámil se Sydney, žil jsem úplně jinak. Moje máma a táta sotva vyšli s penězi, když vedli bar, který si koupili. Jídlo jsme kupovali za poukázky a oblečení mi pořizovali v míst-ní charitě. Bylo postavený na hlavu, že te-prve když táta umřel a já

byl na druhým stupni základky, bar se odlepil ode dna.

Táta přišel o život při autonehodě a nikdy neviděl, jak se jejich sny staly skutečností.

Máma investovala jeho životní pojistku do podnikání v renovacích. Teď měla peníze a šíleně úspěšnou firmu a já byl připravován na to, abych ji po ní převzal. Můžete mě ale navléct do nových bot, na míru ušitých džínů a posadit mě

do nového auta, ale já stejně pořád budu ten bílej šmejd z přívěsu, kterej nemůže uvěřit tomu, že ta pěkná malá holka ze třídy se s ním chce kamarádit.

Moje myšlenky zamířily ještě podi-vnějším směrem.

Vzpomněl jsem si na den, kdy jsem lezl po stromě, abych se dostal do jejího pokoje. Byla nemocná, měla mono-nukleózu a naši rodiče nás drželi ze zře-jmých důvodů dál od sebe. Já si ale o ni dělal starosti. Syd byla vždycky malá a já měl pocit, že se o ni musím starat. Ten den jsem z toho zatracenýho stromu

spadl a málem si zlomil nohu. Naši rodiče už nás potom od sebe nedrželi, ale stejně na tom nezáleželo, protože

o týden později jsem měl mono-nukleózu já. Syd byla ovšem tak šťastná, když jsem se konečně dostal do jejího

pokoje. Přestože byla nemocná, jakmile mě uviděla,

oči se jí rozsvítily a tvář jí rozjasnil úsměv.

Vždycky jsem miloval její oči.

A tak to bylo pořád. Rok za rokem, kdykoli mě spatřila, usmála se a oči jí svítily tak jasně a modře, že jsem si nemohl pomoct. Měla nádherný oči.

Takže vidět

v jejích očích zklamání, když nějaká holka leze z mého bytu, mě zabíjí.

Sakra, dnešní ráno jsem to fakt podělal. Jedno podělání mezi stovkama, možná tisícema jinejch, a pokaždý jsem se třásl jak ratlík, jestli už to není ta poslední kapka. Že mě už bude mít plný zuby – těch holek, večírků a vůbec všeho

– že zjistí, že jí bude stokrát líp beze mě, a zmizí mi ze života.

Jednoho dne se to stane. Vím to.

Oběhl jsem park, zrychlil a vyhýbal se přitom zledovatělým místům. Sydney byla dokonalá – skutečné ztělesnění dokonalé ženy.

Byla téměř nezkažená a čistá. Byla nedotknutelná.

Znamenala pro mě všechno.

V lepších chvílích svýho života jsem se snažil to se Sydney nezpackat, přesto

jsem bídně selhal. Viděl jsem ten pohled v jejích očích, když dnes ráno vyšla Mindy z koupelny, a věděl jsem, že

si myslí, že jsem s tou holkou spal.

Takový závěr sice nepostrádal logiku, ale to neznamenalo, že nemám žádnou morálku nebo zásady, krucinál.

Byl jsem si docela jistej, že jsem včera Mindy nepozval, ale nějak u mě stejně skončila. Byla opilá, tak jsem ji nechal přespat na pohovce, a sám se zamkl v ložnici. Neobviňuju Sydney kvůli tomu, že si myslí nejhorší, ale není důvod, abych je-jí domněnku vyvracel.

Nic se tím nezmění. Sydney Bellová vždycky byla a vždycky bude stát o několik stupňů nade mnou.

Sydney

Asi o hodinu později už byl Kyler osprchovaný a oblečený. Škoda zakrývat takové tělo,

ale i v obnošených džínách a staré školní mikině s mokrými vlasy pada-jícími mu do čela vypadal hodně dobře.

Hodil si přes rameno černé pouzdro na kytaru, což mě moc potěšilo – ten

kluk uměl opravdu dobře hrát. A jeho prsty? Způsob, jakým hladil struny, dělal s mou představivostí pokaždé divy. Neexistovalo nic žhavějšího než kluk hrající na kytaru. No fajn, tak možná ještě kluk na motorce. To je taky pěkně sexy.

Povzdychla jsem si a šla za ním ven, zatímco jsem si natahovala rukavice.

Fakt se potřebuju s někým vyspat, protože moje myšlenky se znepokojivě up-ínají na sex.

A to bylo pěkně šílené, když zvážím, že jsem opravdu nepočítala tu první – a jedinou – zkušenost, kdy jsem měla sex.

A upřímně jsem nechápala, proč se z toho dělá taková věda. Věděla jsem, že něco na tom být musí, protože všichni mluvili jenom o tom, a když vezmu v potaz nekonečnou frontu holek na Kylera, musí na tom být víc než jen strkání, bolest a trapné zvuky. Jak jsme šli ven, odsunula

jsem ty myšlenky stranou a zaměřila se

na něco méně trapného. „Myslíš, že nás ta velká bouře mine?“ Dívala jsem se na předpověď počasí, zatímco byl běhat, a aktualizovali situaci pro severovýchod.

Začátkem týdne říkali, že se bouře Západní Virginii vyhne, ale vypadalo to, že se

pohybuje mnohem jižněji, než se očekávalo.

Kyler nesl svůj i můj kufr a zastavil se za svým durangem.

„Jedeme

do lyžařského střediska, Syd, a tam sníh je. Trochu sněhu navíc neuškodí.“

Chtěla jsem zvednout svůj kufr, ale Kyler mě odstrčil stranou. Pohlédla jsem na šedivou oblohu a začala si kousat ne-hty. „Ale oni říkali, že tohle by mohla být největší bouře století nebo tak něco.“ Zasmál se a odtáhl mi ruku od úst. „Jako

sněhokalypsa?“ Zakřenila jsem se. „Jo, něco takovýho. Neměli bychom

zavolat Andree a zjistit, jestli nechtějí počkat, až budeme vědět, jestli ta bouře Západní Virginii mine? Vím, že jede s Tannerem a zbytkem lidí.

Paul jede sám.“

Úsměv mu z tváře zmizel. Zabouchl zadní dveře a zamířil k mé straně auta. Otevřel mi. „Kdo toho debila vlastně pozval?“ Vyhoupla jsem se na sedadlo.

„Paul není debil.“ „Je to vůl.“ Kyler zabouchl dveře. Pozorovala jsem ho, jak obchází zepředu auto a sedá si za volant. Potom pokračoval: „Kdo ho pozval?

Andrea?“

Domnívala jsem se, že

Kyler neměl Paula rád kvůli jedné noci a množství vypitého alkoholu. „Proč ty

nadávky? Paul je fajn kluk a nikdy ti nic neprovedl. O co jde?“

Kyler se zařadil s autem do pro-vozu. Měl tak pevně stisknuté čelisti, až mě napadlo, že mu prasknou zuby.

„Prostě ho nemám rád.“ Zamračila jsem se a zavrtěla hlavou. „No dobrá. A pozvala jsem ho já, takže doufám, že se k němu nebudeš chovat jako pitomec.“

„Ty jsi ho pozvala?“ Střelil po mně pohledem, pak upřel oči zpátky na silnici.

„Tys ho pozvala na chatu mojí mámy a nezeptala ses?“

Jenom jsem zírala. Nechápala jsem, kde se v něm ten vztek bere. Kyler býval občas náladový a očividně to na něj dopadlo i teď. „Řekla jsem ti, že jsem ho pozvala, už před několika týdny, a nic jsi tehdy nenamítal.“

„Musel jsem být opilej, když ses mě ptala,“ zamumlal

a odbočil směrem k okružní silnici.

„Proč Paul? Máš ho ráda nebo co?“

„Cože?“ Vyjeveně jsem na něj zírala. „Je to milej kluk.“

Bubnoval dlouhými prsty do volantu. „Na to jsem se neptal.“

Chvíli mi trvalo, než jsem odpověděla.

Paul byl opravdu milý a zábavný a pravděpodobně bych ho nevykopla z postele kvůli tomu, že v ní jí sušenky.

„Ne,“ řekla jsem nakonec. „Nemám ho jako opravdu ráda, nejsem do něj zamilovaná.“ Kyler mlčel. Promluvil, teprve když jsme najeli na okruh. „Myslím, že on tě rád má.“

Povytáhla jsem obočí a vzpomněla si, jak včera večer obvinil Paula, že nás sleduje. „Ty si myslíš, že mě má rád?“

Odměřeně přikývl. Andrea mi tvrdila totéž už několikrát, ale vždycky jsem si myslela, že se jenom snaží, abych se dostala přes svou posedlost Kylerem.

„Jak to vůbec můžeš vědět, když očividně nejsi jeho nejlepší

kamarád?“

„Proč?“ Snadno se zařadil do rychlého pruhu a pohlédl na mě. „Copak když teď víš, že po tobě jede, něco se tím pro tebe změní?“ „Cože?“ Otráveně jsem rozhodila ruce. „Tohle je pěkně blbej rozhovor.“ Kyler se krátce ušklíbl, ale oči měl tak tmavé, až se zdály černé. „A jsem chlap.

Poznám, když jinej chlap jede po ženský. Je to jasný z toho, jak se na holku kouká. Prozradí ho to.“ Kousala jsem si nehet na palci. Možná bych mohla něco zkusit, protože upínat se na Kylera je bl-bost, a jestli je

Paul ochotný… „To ty musíš vědět.“

„Zírá na tebe pokaždý, když někam jdeme.“ Odmlčel se a tahal mě za rukáv, dokud jsem ruku nespustila do klína. „A jestli chceš vědět, jak na tebe zírá, je to, jako by tě skoro šukal očima.“

„Ou. To je teda fakt romantický.“ Malinko mě to rozpálilo, protože bylo milé vědět, že mě někdo považuje za žá-doucí, i když to není ten, koho bych chtěla.

Zařehtal se. „Je to pravda.

I když nevím, co si ten kluk myslí.“

Pomalu jsem se k němu obrátila. „Co přesně tím chceš říct?“

„Co si myslí, že tě chce dostat,“ dokončil a přimhouřil oči, jak se soustředil na zelené ukazatele výjezdů

z dálnice. „Je úplně mimo. Ty nejsi…“

V žaludku mě zabolelo a bolest cest-ovala mými žílami jako jed. Věděla jsem, že nejsem ten typ holky, kvůli které si chlapi sundávají spoďáry každý den, ale nebyla jsem zase tak špatná, že by kluk musel být blázen, aby si se mnou něco začal. Zlost ve mně vřela jako vařící voda, ale pod ní se rozlévala hluboká bolest, která pronikla do mých slov.

„Nejsem co? Holka, co píchá s klukama, na které náhodou zrovna natrefí v baru? Která zjevně nemá žádnej vkus ani smysl pro sebeúctu?“

Obočí mu vyletělo vzhůru.

„Kruci. To je…“

„To je ten typ holek, po kterých jedeš ty,“ přerušila jsem ho a sevřela ruce do pěstí. „A jenom proto, že já nejsem taková, o mě snad žádnej kluk nemůže mít zájem? Možná má Paul vkus a nelíbí se mu holky typu

Mindy.“

„Fajn,“ vyslovil pomalu.

Zíral přímo před sebe a sval na čelisti mu cukal. „Tak za prvý, posledně, co jsem se kontroloval, mám skvělej vkus. Za druhý, jsem dospělej. A dospělý jsou i ty holky kolem mě. Za třetí…“ – Kolik toho ještě vyjmenuje? – „…je v pořádku, když se lidi baví, Sydney. Baví. Teda dělají

něco jinýho, než čtou knihy a chodí do školy.“ Spadla mi brada. „Já se umím bavit, ty pitomče.“ Kyler se ušklíbl. „To jsou kecy. Ty jsi ta nejupjatější osoba, kterou znám. Jsi…“ „Jestli řekneš chladná jako led, nakopu ti zadek a nabourám tohle auto.“ Srdce mi v hrudi bolestivě bušilo. „Vážně.“

Pohlédl na mě, skoro jako bych ho vylekala. „To jsem říct nechtěl, Syd. Nikdy bych nic takového neřekl.“ „To je fuk,“ zamumlala jsem.

„Každopádně jsi mě přerušila dřív, než jsem se dostal k věci.“

„Ale, nepovídej.“

Znovu se mu na tváři objevil ten nesnesitelný poloúšklebek.

„Na kamarádkách, které si přivedu domů, není nic špatnýho.“

„Ale něco je špatně se mnou?“ Sotva jsem ta slova vypustila z pusy, měla jsem chuť praštit hlavou o palubní desku. Nic ubožejšího jsem říct nemohla.

„Kromě toho, že bys měla nosit cedulku ‚Zacházet opatrně, jen na vlastní nebezpečí‘? Ne. Není s tebou nic špatně, zlatíčko.“

„Bože, už drž hubu.“ Kyler se zhluboka nadechl a pomalu vydechoval; jasný signál, že ztrácí trpělivost. „Někdy vůbec nechápu, jak můžeme být kamarádi,“

podotkl a podrbal se na hlavě. „Upřímně nechápu.“

Do očí se mi tlačily slzy, proto jsem se rychle otočila k postrannímu okénku.

Hruď

se mi svírala silnou bolestí, sotva jsem dokázala dýchat. Opravdu jsme byli jako lev a kulhavá gazela.

„Ani já,“ zašeptala jsem. Atmosféra v autě byla po zbytek cesty tak nepříjemná, až mě lákalo vyskočit za jízdy. Dostali jsme se do dopravní zácpy, která nás zdržela asi hodinu a půl, a pak nás zastihl sněhový vichr. Po naší malé hádce Kyler zapnul rádio a celou cestu nechal naladěnou stanici, kde hráli tvrdý rock.

Ne, nálada se mu nezlepšila. Někdy vůbec nechápu, jak můžeme být kamarádi.

To zabolelo.

Nepohádali jsme se s Kylerem poprvé, ale obvykle jsme spolu poté nebyli nuceni zůstat v autě. Dokonce jsem si ani nemohla v soukromí olízat rány.

Asi hodinu cesty před

Snowshoe jsme zastavili, abychom natankovali. Když zamířil do prodejny, aby si koupil něco k jídlu, zavolala jsem Andree.

„Kdepak jste?“ zeptala jsem se a dívala se na svůj okousaný nehet na palci.

Andreu nebylo moc dobře slyšet, když řekla: „Jsme zasekaní před Frederickem. Je tu obrovská sněhová bouře.

Totálně nás to zasněhuje.

Cha. Dobrý, co? Sklapni, Tannere. Bylo to vtipný. Řekni mu, že to bylo vtipný,

Sydney.“

„Bylo to vtipný,“ odpověděla jsem. „Ale ten sníh – jde o tu severovýchodní bouři? Změnila směr?“

„Vypadá to tak.“ Odmlčela se. „Možná někde brzy zastavíme a přečkáme to, takže přijedeme později.“ Později?

Strávím ještě delší dobu sama s Kylerem. Fakt úžasný. Měla jsem chuť řvát. „Co se s tebou děje?“ zajímala se Andrea. „Je začátek zimních prázdnin, jsme v posledním ročníku,

a ty máš náladu, jako by ti někdo pře-jel kočku a pak ti ji položil na postel.“

Fuj. Zašklebila jsem se.

Mám fakt divné kamarády.

„Nevím. Trochu jsme se s Kylerem pohádali, takže cesta neubíhá zrovna příjemně.“

Andrea se zasmála. „Vždyť vy dva se hádáte pořád.“ „Tohle bylo jiný.“ Na

chvíli se odmlčela a potom se tiše zeptala:

„Byla ta holka u něj, když jsi k němu dnes ráno přišla?“ Zděsila jsem se, protože jsem věděla, že Tanner a všichni další v autě ten rozhovor nejspíš slyší.

„Věděla jsem to!“ vykřikla.

„On je někdy tak nechutnej. Ty…“

„Jsem v pohodě, Andreo.“ Vykoukla jsem z okna. „Už se vrací. Zavolej mi, až budete vědět, kdy asi dojedete.

Buďte opatrní.“

„Vy taky.“

Kyler naskočil do auta a vytřepal si z vlasů sníh.

Potom sáhl do plastového sáčku a vytáhl zázvorové pivo – moje oblíbené – a podal mi ho. „Děkuju.“ Zamumlal cosi nesrozumitelného. Zhluboka jsem se

nadechla a odvážila se na něj pohlédnout. Objel benzinovou pumpu a roztrhl sáček se sušeným hovězím masem. „Zrovna jsem domluvila s Andreou. Uvízli kousek za Frederickem kvůli sněhu. Přijedou později. Možná

bychom…“

„My to zvládneme.“

A to byla poslední slova, co jsme si řekli. Zbytek jízdy probíhal mlčky. I když jsem měla chuť si odepnout pás a praštit ho několikrát do břicha, nechtěla jsem tak začít zimní prázdniny. Navíc spolu musíme jet domů ke svým rod-inám. Zdálo se to jako věčnost, než jsme zahlédli za Marlintonem ceduli Snowshoe. Soustavné sněžení už ustalo, takže jsme zadoufali, že šlo jen o sevření mohutné bouře a nic dalšího. Snowshoe Mountain bylo opravdu nádherné. Jako v zimní pohádce s čerstvým sněhem.

Horská bouda měla několik pater a rozkládala se mezi vysokými zas-něženými jilmy a svahy. Dole v úzkých ulicích mezi obytnými domy a obchody stály sloupy veřejného osvětlení.

Množství horských chat vedle sebe mi vždycky připomínalo severní pól. Vzhledem k těžkým mrakům a blížícímu se soumraku už blikala bílá světýlka omotaná kolem sloupů a malých jedliček.

Projeli jsme kolem

Starbucks, zrovna když se tam rozsvítila vánoční světla. Ven se vyvalila skupina lidí, smáli se a nesli si kouřící kelímky s kávou.

Bože, tak bych si dala kapučíno.

Jak jsme stoupali do kopce, v dáli jsem viděla lyžařské vleky. Tyhle věci mě děsily k smrti. Nohy vám visí ve vzduchu a vy máte seskočit? Jo, tak si

zábavu teda nepředstavuju. Schoulit se u ohně a číst si dobrou knížku? To je přesně ono. Rychle jsem koukla na Kylera. Napětí z něj trochu opadlo a oči měl jasnější, už je naplňovala zář vzrušení. Miloval Shay’s Revenge, nejděsivější svah, který Snowshoe nabízelo. Jen když jsem se podívala na to téměř půlkilometrové převýšení, dělalo se mi špatně. Chata Quinnových stála přímo vedle kopců a byla jednou z větších soukromých objektů. Měla dvě patra, mnoho ložnic a vybavené sklepní prostory s velkou obrazovkou, kulečníkem a spoustou dalších hraček.

Bude naše na celý týden. Kyler dupl na brzdy a vyskočil. Naťukal bezpečnostní kód, aby otevřel garáž. Vrata s hlasitým rachotem vyjížděla nahoru. Už ze zvyku jsem si odepnula pás a přelezla na

sedadlo řidiče. Kyler zmizel v garáži

a o vteřinu později ji zalilo světlo.

Sotva jsem dosáhla

na pedály, ale zajela jsem masivním SUV na místo mezi třemi sněžnými skútry. Reflektory ozářily hromadu lyžařského vybavení. Vypnula jsem motor a otevřela dveře. Užuž jsem se chystala vyskočit, když se přede mnou objevil Kyler.

Než jsem mohla něco říct, položil mi ruce na boky. Při tom intimním doteku jsem sykla. To už je dnes podruhé, co na mě sahá. Ne že bych si stěžovala, ale po-lilo mě horko, prsty v botách se mi zkroutily. Na chudáka moje tělo toho bylo zkrátka příliš. „Tak,“ promluvil jasným hlasem. „Jsi velká jako kapesní čivava. Ještě si ublížíš.“

Kyler mě vytáhl z duranga a já se ho chytla za paže. Pod rukama jsem cítila pevné svaly a vtipná odpověď mi umřela

na jazyku. Dotýkal se mě, což pravděpodobně znamenalo, že na mě už není naštvaný, a protože měl ruce na mých bocích, neměla jsem nejmenší tušení, proč jsem se na něj zlobila.

„A mám tě v bezpečí.“

Něco jsem zamumlala – nevím, co to bylo. Věděla jsem, že kdybych se na něj zadívala, asi bych ho políbila – protože naše ústa dělilo jen pár centimetrů – a dokonale bych se tím ztrapnila. Proto jsem hleděla na jeho ošoupané černé vysoké boty. Polibek? Na to bych myslet neměla, a to z několika důvodů.

Považoval mě jenom za kamarádku a je-ho ústa se za posledních čtyřiadvacet hodin toulala bůhvíkde. Myšlenka na to by mě měla vzrušit, ale nestalo se tak.

Moje představivost se právě zabývala tím, že by mohl přesunout ruce z mých boků na zadek. Jak jsem o tom přemýšlela, pokožka mě brněla.

Horkost se mi nahrnula do tváří a já se přerývaně nadechla.

„Na co myslíš?“

Prudce jsem zvedla hlavu a on mě postavil na zem. Okamžitě se mi zastesklo po jeho doteku. „Hm, na nic – vůbec na nic.“

Povytáhl obočí, ale mlčel. „Tak běž dovnitř a rozsviť v domě, já zatím poberu kufry, jo?“

Šťastná, že můžu odejít, jsem přikývla a skoro běžela ke dveřím. Co to se mnou, sakra, je? Když jsem otevřela dveře do malé chodby, která vedla do sklepa, ruce se mi třásly. Jak jsem šmátrala rukou po stěně, snažila jsem se vzpamatovat. Nemůžu celý týden strávit tím, že budu toužit po nemožném.

Našla jsem vypínač, stiskla ho a pospíšila si okolo zakrytých stolů. Vzduch

v chatě voněl skořicí a jehličím. Vyšla jsem po schodech do prvního patra. Dům byl uvnitř stejně krásný jako zvenčí.

Široká čtvercová vstupní hala vedla do velkého obývacího pokoje s prostornou kuchyní a jídelním koutem za ní. Kylerova máma sem musela přijet nedávno. V hale před okny stál vánoční strom.

Ležely pod ním dva dárky.

Byla jsem zvědavá, proto jsem přešla ke stromu. Moje kroky nebyly na dřevěné podlaze vůbec slyšet. Klekla jsem si, zvedla ten zelenočervený balíček a přečetla si kartičku připevněn-ou k třpytivé mašli.

Sydney – otevři ho, až budeš na Vánoce doma.

Nepodváděj!

S láskou, Mary

Usmála jsem se a položila dárek zpátky pod stromek. Byl tu také dárek pro Kylera a z okenního parapetu

za stromem viselo několik vánočních punčoch pro naše kamarády. Kylerova máma byla úžasná. Kromě toho, že jí její nová firma vydělávala miliony, byla jed-nou z nejmilejších žen, které jsem znala.

„Copak jsi tam našla?“ zeptal se Kyler a položil pouzdro s kytarou vedle vstupu do obývacího pokoje. Postavila jsem se a otočila, nadšená z toho, že jsem nezačala okamžitě slintat ani mu neletěla upravit vlasy, které mu spadly do čela. „Tvoje máma nám tu nechala dárky, ale nes-míme je otevřít dřív než na Vánoce.“ Zas-mál se a začal stoupat po schodech do patra. „Vsadím se, že je to lacinej vánoční svetr.“

Šla jsem za ním nahoru. „Tvoje máma by nikdy nikomu nedala lacinej dárek.“

„Ne. Na rozdíl od tvojí mámy.“

„To je pravda,“ uznala jsem a klouzala rukou po naleštěném zábradlí. Moje máma byla tak nenápaditá, co se týkalo Vánoc. „Víš, že bych si mohla nést svoje věci sama.“

„Holka nemá co tahat kufry.“ Ohlédl se přes rameno. „Obzvlášť někdo, kdo

váží čtyřicet pět kilo.“

Obrátila jsem oči v sloup. „Nevím, o jaké holce to mluvíš, protože já si jsem docela jistá, že tolik váží jenom samotný můj zadek.“ „To určitě.“ Zastavil se nad schodištěm. Bylo tu pět pokojů, každý s vlastní koupelnou. „Kterej pokoj chceš? Andrea asi bude s Tannerem, co?“ To bude záležet na tom, jestli budou mít chuť jeden druhého zabít, až se sem dostanou. Ale přikývla jsem.

„Je mi to úplně jedno.“

„Co třeba tenhle?“ Došel na konec chodby a zastavil se mezi dvěma ložni-cemi. Pokoj, kde přebýval většinou on, byl přesně naproti. Nemohla jsem si pomoct, ale napadlo mě, že Kyler uslyší, kdykoli někdo vejde nebo odejde z mé ložnice. Ne že by hrozila hustá doprava.

Ale u něj? Povzdychla jsem si. To bude jako autobusová zastávka.

Když jsem znovu přikývla, otevřel dveře a vešel dovnitř. Položil můj kufr na tmavě hnědý přehoz na posteli.

„Napadlo mě, že na večeři zajdu do hor-ské boudy. Půjdeš taky?“ Zřejmě by pro mě bylo lepší, kdybych zůstala tady a dala mu prostor, ale měla jsem hlad… No, chtěla jsem být s ním. „Jasně. Kdy chceš jít?“

„Asi za hodinku nebo tak nějak.“ Kyler zamířil ke dveřím, ale zarazil se a pohlédl

na mě. Vypadalo to, že chce něco říct, ale nakonec jen povytáhl koutky úst

do úsměvu a sevřel pevněji madlo svého kufru. „Tak zatím.“

Počkala jsem, až za sebou zavřel, než jsem se svalila na postel a začala zírat do stropu. Opravdu s tím musím přestat. Vy-držela jsem tak dlouho, aniž bych dovolila, aby mezi nás vstoupilo to, že mě Kyler přitahuje. Tenhle týden nemůže proběhnout jinak – nemůžu riskovat, že ohrozím naše přátelství. Touha po Kylerovi skončí jen jediným způsobem:

zlomeným srdcem.

A kupou sexuální frustrace.

5. kapitola

Sydney

Když jsem zvedla zadek z postele, otevřela jsem kufr a vytáhla toaletní potřeby.

Umyla jsem se v koupelně, která byla velká jako můj pokoj na kolejích. Chtěla jsem si dát sprchu, ale moje vlasy jsou příliš dlouhé a husté na to, aby se mi je teď chtělo sušit.

Zatímco jsem si rozplétala copy, všimla jsem si, že nebudu muset použít růž. Tváře jsem měla pořád zrudlé a oči mírně vykulené, když jsem prsty prohrabovala lokny. Když jsem měla jeden cop rozpletený, naklonila jsem se dopředu a podívala se na svůj obličej. Dělá se mi na bradě pupínek? Povzdychla jsem si. Proč ne? Fakt úžasný.

Nos mi pokrývaly pihy a rty jsem měla nechutně bledé. Potřebují nějakou barvu. Moje největší přednost – alespoň tak mi to tvrdila máma – byly moje oči. Měly jas-ně modrou barvu, která vynikala v kon-trastu k tmavým řasám a vlasům.

Když jsem rozpletla i druhý cop, zatřásla jsem hlavou. Potěšilo mě, když jsem viděla, jak mi vlasy

v neuspořádaných vlnách padají po zádech a nevypadají, jako bych na ně vz-ala kulmu. Prohrabala jsem taštičku s líčidly a vytáhla z ní řasenku a rtěnku.

Párkrát jsem řasy přejela, natřela si rty a zamířila zpátky

do ložnice, abych si sundala vysoké boty. Jestliže se nemůžu osprchovat, můžu si na sebe vzít aspoň něco čistého.

Když jsem vytáhla všechno oblečení, které jsem si s sebou vzala – a bylo ho na týden až moc – uvědomila

jsem si, že s sebou nemám nic aspoň trochu sexy. Hromada džínů a svetrů. Měla jsem top, který nosívám pod za-pínací svetřík, ale v tom bych zmrzla.

Na druhou stranu ani nic sexy

ve skutečnosti nevlastním. A vážně, na koho se vlastně snažím zapůsobit?

Na Kylera, zašeptal protivný zlý hlásek.

Ten zlý hlásek mi moc nepomohl.

Sundala jsem si džíny

a široký svetr a nechala oboje spadnout na podlahu. Stála jsem na špičkách a zvedla tmavé úzké džíny. K těm by se pěkně hodil rolák. Ne že bych poslouchala ten zlý hlásek, nic takového. Dole v chatě může být třeba sexy lyžařský instruktor a možná se z mého pokoje stane železniční stanice místo autobusové zastávky a já…

Dveře pokoje se náhle otevřely. „Tanner zrovna volal. Říkal…“

Srdce se mi zastavilo

a džíny mi vypadly z najednou ne-citlivých prstů. Ach, proboha… Ani jsem nedokázala přemýšlet. Jenom jsem zírala na Kylera. Stála jsem v pokoji jenom v kalhotkách a podprsence. A neměla bych zapomínat

na teplé podkolenky, protože ty toho zakrývaly opravdu hodně.

Oba jsme byli úplně ztuhlí, nepo-hybliví jako sochy, ochromení mou nahotou. Čas se zastavil a Kyler… na mě pořád zíral. Nemohla jsem si vzpomenout, kdy naposledy mě viděl nahou, nebo alespoň polonahou. Pravděpodobně ne od té doby, co mi narostla prsa, ale ta opravdu skoro nestála za pohled. Někdo kdysi řekl, že stačí tolik, kolik se vejde do úst, ale já si byla docela jistá, že to rčení

vymyslely holky s malými ňadry jako já jenom proto, aby se cítily… Proboha, můj mozek byl měl zmlknout. Tváře mi hořely a teplo se mi rozlévalo po krku a níž, až k okraji bílé krajky, protože jsem prostě nemohla mít na sobě nic víc sexy než bílou podprsenku a proužkované kalhotky?

Asi mě jebne.

A to byla nejhorší slova, která mě mohla napadnout, protože teď jsem na to myslela. Kyler na mě pořád hleděl, jako by nikdy dřív neviděl ženskou v podprsence a kalhotkách, a já věděla, že to určitě není ten případ. Přesto na mě zíral způsobem, který jsem si snad musela po těch letech beznadějného toužení jen představovat. V očích měl žár, intenzitu, kterou jsem na zrudlé pokožce vnímala jako pohlazení. Rozevřela jsem rty, jak se mi zrychlil tep, který jsem cítila v každičkém místě na těle.

Hleděl na mě takovým způsobem, jakým říkal, že na mě zíral Paul.

Kyler se na mě takhle nikdy nedíval.

Svaly v břiše se mi stáhly a po páteři mi projelo příjemné mrazení. Kolena jsem měla jako želé.

„Ježíši.“

Jeho hlas zazněl jako dunivá exploze a já přišla k rozumu. Vrhla jsem se k posteli, popadla velký svetr a dala si ho před sebe.

„Copak neumíš klepat?“ Zajel si rukou do vlasů.

„Sakra.“

Zírala jsem na něj a celé tělo mi hořelo ze dvou různých důvodů. Sakra? To je všechno, co k tomu řekne? Žádné ‚Kotě, toužím olízat tvé tělo‘ nebo ‚Fuj, sakra, za-kryj se‘. S tím druhým by se aspoň slovo

„sakra“ stalo funkční součástí věty.

A vzápětí se Kyler smál – smál tak moc, že jsem si myslela, že si tím fyzicky ublíží. „Omlouvám se,“ vydechl. „Ale měla bys vidět, jak se tváříš.“

Spadla mi brada. „Vypadni.“ Jeho smích vystoupal na další stupeň, byl tak hluboký, až mě z toho brněla pokožka. Popadla jsem z postele první věc a hodila ji po něm.

Kylerova ruka vystřelila a zachytila můj projektil ve vzduchu. Povytáhl obočí a mně spadlo srdce až do žaludku. Z jeho prstů viselo cosi červeného, krajkového a objemného.

Proboha.

Byla to moje podprsenka – značková push-up podprsenka. Ten typ, co má to-lik vycpávky v košíčcích, že mi to přidá dvě kila, když si ji na sebe vezmu. Přitiskla jsem si dlaň na ústa, abych nezačala křičet.

Kyler přeskočil pohledem z podprsenky na mě a zpátky.

„Tohle nosíš?“ Nedokázala jsem odpovědět, protože jsem docela určitě věděla, že by ze mě vylezlo pouhé blábolení.

Byla jsem zticha.

Přinesl ji k posteli a položil, jako by to byla nějaká divoká šelma, která by ho mohla kousnout. Zvedl řasy a zadíval se mi do očí. Ty jeho se leskly humorem.

„Žádný div, že máš tak těžký kufr.“

„Vypadni!“ zakřičela jsem. Tiše se smál a pomalu couval pryč. „Nechceš vědět, kvůli čemu Tanner volal?“ Přešlápla jsem z nohy na nohu. „A kdybych řekla, že ne?“

„Stejně ti to povím.“ Ušklíbl se na mě.

„Potkali se se zbytkem party, ale zůstanou přes noc ve Fredericku. Tam dole sněží

opravdu hodně.“ V téhle chvíli jsem čekala, že všechno skončí špatně. „Kruci. Myslíš, že to bude zlý i tady?“

„Nevím. Půjdu se podívat na předpověď počasí a ty se zatím obleč.“ Kyler zamířil ke dveřím a dodal: „Couro.“

„Zmlkni, ty zatracenej čumile.“ „Pěkný kalhotky, mimochodem,“ dodal, když strčil hlavu zpátky dovnitř. „Líbí se mi ta barva. Je na nich napsanej den v týdnu?“

Zaječela jsem. Kyler

Zavřel jsem za sebou dveře od pokoje a opřel si o ně hlavu. Zíral jsem na trámy na stropě. Mámě se líbil rustikální vzhled. Mně to připadalo, jako by byl dům nedokončenej. Soustředil jsem se na dubový trámy a zoufale toužil vyhnat z hlavy obrázek skoro nahé Syd.

Nefungovalo to. Trámy se přetransfor-movaly do ňader a zadku.

Ježíši.

Kruci, to jsem rozhodně neočekával, když jsem otevřel ty dveře. Taky jsem nečekal, že má Syd takové… takové křivky pod oblečením. Byla drobná, sotva mi dosahovala k hrudi, a já předpokládal, že má rovný tvary a jen něco málo navíc od té doby, co jsem ji zahlédl skoro nahou někdy na prvním stupni základky. Od té doby jsem ji neviděl ani v plavkách. Lidi, můj předpoklad byl tak mylnej, až to bylo směšný. Ta holka měla boky, sladce se vzdouvající pod úzkým pasem. Na někoho tak malýho vypadaly její nohy neskutečně dlouhý, když je nic neza-krývalo. A ňadra? Poškrábal jsem se na bradě a zavřel oči.

Byla malá, ale ta velikost k ní pasovala, a vsadil bych se, že jsou, k

čertu, pevná pod tou cudnou bílou podprsenkou a že bradavky jsou sladce růžové… Bože. Co to, sakra, dělám?

Musím přestat myslet na její prsa. Totální zákaz vstupu na tohle území.

Ale protože jsem chlap, jak se mi jed-nou takovej obrázek usadí v hlavě… Představil jsem si je ve svých dlaních a jak prohýbá záda, aby mi byla blíž…

„Sakra,“ zavrčel jsem. Ovládla mě touha – ta horká, skoro bláznivá touha, z který nikdy nevzejde nic dobrýho.

A jak se na mě dívala? Ne. To ne. To jsem si musel představovat, protože tohle je Syd, krucinál. Je to moje Syd, ale ne moje takovým způsobem. Nebylo možný, aby se na mě dívala těma zatracenejma modrejma očima a zářila v nich touha.

Jako by chtěla, abych provedl něco s tím, že tam stojí skoro nahá.

Jako by chtěla, abych ji tak viděl. A kruci, já ji viděl.

Bylo zatraceně hodně pravděpodobný, že přicházím o rozum, protože Syd se na mě tak nikdy nedívala. Prostě o mně takovým způsobem nepřemýšlela, nebo – co jsem aspoň věděl – o žádným klukovi. Ne od té doby, co ji využil ten vůl Nate.

Od té doby ani neměla rande. A to bylo v pořádku, protože jsem nepotkal jedinýho chlapa, kterej by pro ni byl dost dobrej, a obzvlášť ne já, ne po tom, co mi řekla cestou autem sem nahoru.

Odstoupil jsem ode dveří

a přešel ložnici. Stáhl jsem si mikinu přes hlavu a hodil ji spolu s tričkem, co jsem měl pod ní, na postel.

Zamířil jsem do sprchy ani ne proto, že bych ji potřeboval, ale protože jsem

musel něco udělat dřív, než provedu něco opravdu hloupýho.

A hlouposti mi šly – opravdu dobře.

Pořád jsem byl tvrdej jako nikdy v životě a snažil se přesvědčit sám sebe, že to nemá nic společnýho se Syd, když jsem vstoupil pod horkej proud vody. Asi za to může to, že jsem včera nepíchal. Jo, tak to bude. A existoval jen jedinej způsob, jak s tím něco udělat, pokud nepočítám studenou sprchu. Opřel jsem si hlavu o mokré kachličky, sáhl dolů a zavřel oči.

Bylo to rychlý. A tvrdý. A celou dobu jsem myslel na tu, na kterou bych mys-let neměl.

Sydney

Dívala jsem se na zadní stěnu baru, prohlížela si likéry, jako by to byly jediné věci, které mohou vyléčit mé ponížení. A

mohly by, protože kdybych se hodně opila, bylo by mi asi úplně fuk, že mě Kyler viděl ve spodním prádle a smál se.

On se smál.

V baru bylo plno a všichni mluvili o sněhové bouři, která teď zřejmě Západní Virginii použije jako svou osobní otrokyni. Na odjezd už bylo pozdě.

Zbývalo nám jenom doufat, že to nebude tak zlé, jak předpovídali.

Zahlédla jsem volné místo a vmáčkla se mezi dlouhovlasou blondýnu a chlapa ve flanelové bundě. Ohlédla jsem se přes rameno a povzdychla si. Kyler zůstal tam, kde byl, když jsem od něj odešla.

Pozornost věnoval elegantní brunetce, kterou očividně znal hodně dlouho.

Jmenovala se Saša.

A taky jako Saša vypadala. Bože, slyšíte to? Jsem protivná potvora.

Pozorovala jsem ji, jak mu položila ruku na rameno

a přiklonila se blíž, takže se její prsa – mnohem větší než moje – namáčkla na jeho paži. Něco řekla a Kyler se usmál.

Nebyl to ten široký úsměv, kdy se mu vyt-voří dolíčky, spíš se usmíval jako kočka, která se chystá smlsnout celou klec kanárků. V tom okamžiku Kyler vzhlédl a přes zaplněné stoly našel pohledem mě.

Otočila jsem se a měla přímo před sebou barmanovu úzkou černou kravatu.

Pěknou. Usmál se. „Co ti můžu přinést, zlato?“

Jelikož „mozek“ se v láhvi neprodával, zvolila jsem druhou nejlepší variantu. „Panák tequily.“ Bar-man mírně povytáhl obočí. „Řidičák máš?

Vytáhla jsem ho z kapsy a podala mu ho.

Zkontroloval ho a vrátil mi ho zpátky. „Jen kousek přes jednadvacet.“ V očích se mu zračilo překvapení. „Tipoval bych tě tak na osmnáct.“ „To všichni.“ Opřela jsem se o bar a podala mu kreditku.

Barman se zasmál, otočil se a popadl láhev z police. Nikdy jsem nevěděla, co mám u baru dělat. Co mám dělat, abych zapadla, abych vypadala, že sem patřím, abych nevyčnívala. Moc tomu nepomáhalo, že jsem vypadala jako návn-ada. „Tequilu?“ promluvil hlas za mnou.

„To jsi holka podle mýho gusta.“

Otočila jsem se a vzhlédla a ještě jednou vzhlédla.

Za mnou stál neuvěřitelný chlap, a neměl na sobě bundu jako dřevorubec.

Kolem čela a spánků se mu vlnily tmavě hnědé vlasy.

Vůbec se nepodobal

Kylerovi – byl širší v ramenou a mohutnější.

Dokonalej.

„Rád piješ tequilu?“ zeptala jsem se, když jsem konečně našla svůj hlas. Us-mál se na mě. „Nic tě nezahřeje tak rychle jako tequila. A to je tady třeba.“

„Jsi místní?“

Přikývl. „V zimě tady pracuju.“

„Lyžařskej instruktor?“

„Jak jsi to uhádla?“ Když jsem si vzpomněla, jak mě dnes napadlo, že bych se tu mohla seznámit s lyžařským instruktorem, málem jsem se rozesmála.

Na baru přistál panák tequily a já si ho vzala. Možná nejsem protřelá jako všichni ostatní, ale vím, jak vypít panáka. Zaklonila jsem hlavu a přiložila skleničku ke

rtům. Nečekala jsem ovšem, že mi hrdlo začne hořet.

Tequila mi propálila krk jako petrolej a rozlila se mi v těle. Do očí mi vhrkly slzy. Otočila jsem se k baru, párkrát jsem se zhluboka nadechla, jak jsem se zoufale snažila zastavit dávicí reflex.

„Do prdele.“

Lyžařský instruktor se zasmál a poplácal mě po zádech. „Jsi v pořádku? První panák je obvykle drsnej.“

„Jo,“ vydechla jsem a snažila se zahnat slzy. Když jsem si byla jistá, že ho neohodím, obrátila jsem se k němu.

„Páni.“ Zakřenil se. „Tak hrozný to není.“

„Hmmm, ne, vůbec ne.“ Myslím, že jsem hořela jako pochodeň.

„Nepředstavil jsem se,“ řekl a nabídl mi ruku. V té druhé měl láhev piva. „Jsem

Zach.“ „Sydney.“ Potřásla jsem mu rukou. Dlaň měl trochu mozolnatou.

Držel mě za ruku trochu déle, než bylo nutné. Když mě konečně pustil, opřel se bokem o bar. „Ty očividně nejsi místní.“

„Ne.“ Zastrčila jsem si vlasy za ucho a usmála se. „Jsi tu s ním?“ Bradou ukázal přes rameno směrem ke Kylerovi. Když jsem přikývla, naklonil hlavu

na stranu. „Kamarád nebo…?“

„Kamarád,“ odpověděla jsem automaticky a pálení po tequile nějak zmenšilo bolest to vyslovit.

Zach povytáhl obočí.

„Nevím o tom, že by Kyler byl někdy jenom kamarád

s pěknou holkou.“ Jeho kompliment zanikl v realitě toho, co řekl. „No, já znám

Kylera celej život.“ Nadechla jsem se a pomalu vydechla. „Takže ty Kylera znáš?“

Přikývl. „Moc dobře teda ne, jen se tu občas potkáváme.

Takže… jste tu jenom spolu?“

„Jsme tu na pár dnů s partou kamarádů. Ale většina jich ještě nedorazila.

Jsem z Hagerstownu.“

„Aha, to je pěkný město.“

Napil se piva. „Kde kamarádi zůstali?“

„Kousek od Fredericku,“ odpověděla jsem a ohlédla se přes rameno. Přes dav lidí jsem na Kylera neviděla. Ne že bych se po něm dívala. „Uvízli v té bouři, takže zkusí přijet zítra.“

Zach zavrtěl hlavou. „No, nevím, jestli se jim to povede. Sněhová bouře se má přes noc přesunout sem a říkají, že to

bude silná bouře.“ Opravdu jsem se snažila na to nemyslet.

Jeho úsměv se rozšířil a já

si uvědomila, že je fakt moc hezkej.

„Myslíš, že už je čas na druhýho panáka? Je to na mě.“

Střelila jsem pohledem ze Zacha směrem ke Kylerovi, který pořád seděl se sexy

Sašou. Teď jí ale nevěnoval pozornost. Místo toho zíral na mě, jako by ho jen vteřiny dělily od toho, aby sem nakráčel a řekl mi, že už mám být dávno v posteli.

Toho by se neodvážil. Kyler přimhouřil oči. Ale odvážil.

Před pár měsíci, když jsme slavili mo-je narozeniny a já výjimečně pila, mě donutil jít domů dřív, než jsem si mohla

dát druhý koktejl. Tvrdil mi něco o tom, že dav v baru se začíná chovat příliš neurvale.

Mísila se ve mně zlost

a pocit marnosti a do toho ještě ta tequila. Kyler tvrdil, že se neumím odvázat. Byla jsem očividně zajímavá asi tak jako pondělní statistika. Možná to byla částečně pravda. V tom okamžiku jsem trochu zatoužila po tom, jít zpátky na chatu a začíst se do knížky. Možná u toho chroupat popcorn. A vzala jsem si s sebou ty chlupaté ponožky, které jsou tak příjemně teplé a…

„Sydney?“

Ze všech nejnemožnějších momentů jsem si zrovna teď musela vzpomenout na Nathana Balerse. Nemyslela jsem na něj už dobře rok. Byl to můj jediný skutečný kluk, s kterým jsem chodila dva roky na střední a většinu prváku na vysoké.

Když se ohlédnu zpátky, nedokážu říct, jestli jsem do něj byla zamilovaná, nebo ne. V té době mi to tak připadalo. Jediný další kluk, který mě kromě Natea zajímal, byl nedostupný – a pořád je – takže jsem se spokojila s Natem. Byl trpělivý, zábavný, chytrý, milý. Zatímco jsme prováděli cokoli jiného – nebo spíš já prováděla ty jiné věci, abych se necítila jako ta největší podivínka ve škole – čekali jsme se sexem až do doby, kdy jsme byli na vysoké. Nebylo to nic, o čem bych psala domů. A pro něj zcela jasně taky ne. Bolelo mě to, a když to

přestalo bolet a už jsem se skoro začínala cítit dobře, bylo po všem. Nate se se mnou rozešel o týden později.

Poslal mi textovku. Pár dní poté se Kyler zúčastnil večírku bratrstva, kde si Nate pustil pusu na špacír. Prý říkal klukům, že jsem byla tak ledová, že jen tak-tak zůstal tvrdej.

A vzápětí následovala ta rvačka, z které Kyler vyšel se zlomeným nosem a Nate se zlomenou čelistí a několik týdnů hodně kulhal. Nathan Balers ať jde do prdele.

Uměla jsem se bavit.

Věděla jsem, jak se odvázat.

A nebyla jsem jako led. Usmála jsem se na Zacha a řekla: „Další panák zní skvěle.“

6. kapitola

Sydney

Po druhém panáku následovalo několik dalších, až jsem ztratila přehled, kolik jich bylo. Za chvíli jsem zjistila, že Zach je nejzábavnější člověk kráčející po téhle planetě, nebo mi to aspoň tak připadalo, protože jsem se nedokázala přestat smát. Na druhou stranu jsem věděla docela určitě, že v té době bych se smála i hro-madné bouračce na dálnici.

Když někdo zapnul jukebox a začala hrát „County Roads“, zpívala jsem taky, přestože jsem neznala slova. A když mě Zach chytil za ruku a začal táhnout k malému tanečnímu parketu poblíž chodby vedoucí k toaletám, neprotestovala jsem.

Ale barman ano. „Možná

bys měla raději sedět, zlato.“ „Jsem v pohodě.“ Na tváři se mi rozšířil úsměv.

Zach mě zatahal za ruku.

„Slyšel jsi ji, je v pohodě.“ Barman sjel pohledem ze mě na něj. „Ona není místní,

Zachu.“

„On to ví,“ namítla jsem. „Pamatuj na to, Zachu.“ Ta slova mi připadala jako varování, ale nedávalo mi to smysl a Zach už mě stejně odtáhl na čtvercový parket. Začali jsme tančit a otírali se o sebe no-hama. Když jsem se otočila, položil mi ruce na boky, ale nevadilo mi to. Myslím, že mi bylo všechno jedno. Hudba mi proudila žílami. Nebo to možná byla tequila. Tak či tak, nezáleželo na tom. Za několik minut se mi na čele perlil pot a já si zvedla vlasy z krku. Tím pohybem se mi vytáhl svetřík nahoru a odhalil kousek holé pokožky.

Na břiše mě pohladily prsty. Lekla jsem se. „Jsi tak neskutečně sexy,“ zašeptal Zach s dlaní na mém břiše a sunul prsty pomalu nahoru. „Vážně.“

Nad tím komplimentem jsem povytáhla obočí.

Na druhou stranu tu kromě Saši moc pěkných holek nebylo a já se cítila žhavě, jak jsem vlnila boky do rytmu hudby.

Zach sklonil hlavu a otřel se mi bradou o tvář. Při doteku jemného strniště jsem se zachvěla. „Měli bysme…“ Na zadku mi zavibroval mobil a vyrušil mě. „Počkej chvíli,“ řekla jsem a odstoupila od něj, zatímco jsem vytahovala telefon ze zadní kapsy. Byla to textovka od Andrey. Vzhlédla jsem.

„Budu hned zpátky. To je kamarádka.“

Úsměv na Zachově tváři mírně och-ladl, ale přikývl.

„Počkám na tebe.“ Vyklouzla jsem na chodbu, kde bylo trochu chladněji a nebyl tu takový hluk.

V esemesce stálo: Nudím se. A ty?

V baru. Tančím s lyžařským instruktorem. Odeslala jsem to a doširoka se křenila.

Fakt? Kde je Kyler? To mi smazalo úsměv z tváře. S holkou jménem Saša.

Poslaly jsme si ještě několik zpráv, zatímco jsem šla na toalety, a byla jsem šťastná, že jsem klopýtla jen trošku.

Když jsem se vrátila zpátky na chodbu, Andrea chtěla vědět, co mám se

Zachem v plánu. Nevím. Tančit?

Ukaž mu vozy. „Ukaž mu vozy?“ zopakovala jsem nahlas.

Nemůžu být až tak opilá. Zavrtěla jsem hlavou a poslala jí rychlou textovku zpátky. Vozy?

O vteřinu později přišlo:

Kozy! Zatracená detailistko! „Aha, kozy. To dává smysl,“ zamumlala jsem a strčila si mobil zpátky do kapsy.

Andrea umí skvěle radit. „Mluvíš si sama pro sebe o kozách?“ zeptal se Kyler stojící za mnou. Krátce jsem vyjekla a prudce se otočila. „Bože…“ Na tváři se mu objevil sexy úšklebek. „Musím na tebe

dávat víc pozor, jestli si takhle mum-láš pro sebe, když jsi sama.“

Mohla bych si, prosím, vlézt pod stůl a umřít? „To Andrea.“ Naklonil hlavu na stranu.

„Mluvíš o Andreiných kozách?“ „Ne. O svých.“

Oči mu zajiskřily zájmem a ztmavly.

„No, tohle je čím dál lepší.“

Sklapla jsem pusu a měla chuť si vážně ublížit. „Ne – to je fuk. Musím jít.“

„Jít kam?“ Chytil mě

za paži, když jsem chtěla projít kolem něj, a nečekaně mě zastavil. V úzké chodbě jsme se o sebe otřeli stehny. Kyler sklopil hlavu a přimhouřil oči. Pomalu se ušklíbl. „Ty jsi opilá.“

„Jsem jenom trochu

v náladě.“ Snažila jsem se mu vyk-routit, ale držel mě pevně.

„Musím se vrátit za Zachem. Tancov-ali jsme. A říkal, že jsem neskutečně sexy, takže s ním chci ještě tančit.“ „Cos to řekla?“ Vykulil na mě oči.

„Řekl, že jsem sexy.“ Zírala jsem na něj. „Co je? To je tak těžký tomu uvěřit?“ Kyler natáhl druhou ruku a stáhl mi svetřík dolů pod pas. Odtáhla jsem se od něj.

„To jsem neřekl. Saša ho zná. Říkala, že je divnej, a musím s ní souhlasit.“

„Hmmm.“ Začala jsem se smát. „Saša ho zná? A jak?“ Kyler se zamračil. „Protože Saša je místní a ano, kdysi spolu něco měli, Syd. Říkal jsem ti, že ji znám.“

„Se vsadím, že ji znáš opravdu dobře.“

Našpulil rty a chvíli mlčel. „Ne takhle, Syd. Se Sašou ne.“

Nespal se Sašou? No páni, to

musíme být snad poslední dvě ženské na Zemi. „Tak by ses měl vrátit zpátky k ní. Já se vrátím ke svýmu podivínovi.“

Povzdechl si a zaklonil hlavu.

Vlasy mu sklouzly z obličeje a vypadal jako anděl zírající do nebes. No fajn. Asi jsem opravdu opilá.

„Co kdyby ses šla posadit se mnou?“ Přitáhl si mě blíž a na chvíli jsem se přestala pokoušet od něj odskočit.

Opírala jsem se stehny o jeho nohy a znovu zírala na jeho hruď. Naneštěstí měl na sobě mikinu.

Přitiskla jsem se k němu a položila si tvář na jeho hrudník. Voněl úžasně. Zavřela jsem oči a nadechla se jeho vůně.

Kyler se mírně zachechtal. „Kolik jsi toho vypila, kotě?“ „Nevím,“ zamumlala jsem. „Pár panáků.“

Pustil mou paži a chytil mě kolem ramen.

„Panáků čeho?“

„Tequily,“ vzdychla jsem.

Překvapeně se zasmál.

„Tequily? Sakra.“

Zahihňala jsem se. „Není to tak hrozný. Trochu to pálí, ale víš, teď už nic necítím.“ Kyler se znovu zasmál. „To se vsadím.“

„Hmm…“

Položil mi prsty pod bradu a zvedl mi hlavu. „Půjdeš se mnou zpátky a posadíš se ke mně a k Saše?“

Trhla jsem sebou a o krok ustoupila. Měl mě v kapse, než vytáhl Sašu. Projelo mnou zklamání a hrozilo, že vytlačí mou lehkou opičku. Věděla jsem, že bych se kvůli tomu neměla cítit špatně – nebo vůbec něco cítit – ale bylo to tak.

„Jdu si ještě zatančit. Čao.“ Kyler spustil vodopád nadávek, ale přes bušení srdce jsem je neslyšela. Jakmile jsem odešla z

chodby, narazila jsem na Zacha. Chytil mě za ruku. „Už jsem myslel, že ses ztratila.“

„Ne,“ broukla jsem a dovolila mu, aby mě táhl na taneční parket. „Byla

jsem…“

Kolem pasu se mi omotala paže a zastavila mě. Poprvé ve svém životě jsem doslova uvízla mezi dvěma kluky. Páni. A to jsem si myslela, že to bude větší legrace než tohle.

„Počkej, počkej.“ Kylerův dech mi rozevlál vlasy okolo spánku. „Kampak si myslíš, že jdeš?“

Dobrá otázka. Zach se otočil, a když spatřil Kylera, zamračil se. „A to jsem se doteď tak dobře bavil. Co si myslíš, že děláš?“ „To se tě opravdu netýká.“ Kyler zesílil sevření kolem mého pasu.

Krucinál…

Zach mě pevně držel za ruku. „No, opravdu rád tě zase potkávám, ale my teď jdeme tančit.“

„Já myslím, že se potřebuje posadit.“ Kyler popošel okolo mě, takže mě částečně blokoval. „Je to tak?“

Pobouřeně jsem odsekla:

„Nepotřebuju se posadit.“ „No, slyšel jsi svou kamarádku,“ řekl Zach a táhl mě dopředu. „Nechce se posadit, takže si myslím, že bys ji měl nechat, ať si dělá, co chce.“ Kyler se zasmál – chladným, krutým smíchem, který znamenal potíže. Chytil mě za druhou paži a držel na místě.

„No, mně je úplně u prdele, co si myslíš, a jsem si jistej, že to už víš, ale

právě teď ti něco povím: k tomu, na co myslíš, nedojde.“

Ježíši. To bylo divný. Na dva lidi, co se sotva znali, se dost nesnášeli.

„Co, prosím?“ Zach přimhouřil oči.

„Jo, slyšels mě dobře.“ Ztratila jsem přehled, co následovalo. Zach sevřel pevněji moji ruku a já vykřikla překvapením. Další, na co si vzpomínám, je, že Kyler pustil mou paži a oběma rukama strčil Zacha do hrudi, až zavrávoral několik kroků dozadu.

„Nedotýkej se jí,“ zavrčel Kyler. „Je to jasný? Ani teď, ani nikdy jindy.“

Věděla jsem docela určitě, že to Kyler přehnal.

„Netušíš, do prdele, s kým

si zahráváš,“ varoval ho Zach a přistoupil o krok blíž.

„Je to lyžařskej instruktor.“ Měla jsem pocit, že to musím vysvětlit. Jo. Taková informace se teď fakt hodila. Kyler se postavil Zachovi tváří v tvář. No, byl mno-hem vyšší, takže se na něj díval trochu z

výšky. „Vím přesně, s kým si zahrávám, vole.“ „Opravdu?“ Zach se přiblížil, ale Kyler byl rychlejší. Chytil instruktora za rameno a natlačil ho na obložení na stěně. Hrací terč na šipky zarachotil.

„Rozmysli si to,“ varoval ho Kyler.

„Nemám problém s tebou vymést podlahu.“ Zatahala jsem ho zezadu za svetr. „Kylere, prosím.

Nech ho být.“

Kyler si mě nevšímal. „Myslíš si, že vy mladý bohatý frajeři sem můžete přijet a ojebávat lidi? Tak to teda ne.“ Zach střelil očima přes Kylerovo rameno. „To platí i pro všechny malý coury. Zdá se, že se tvůj vkus na baby nezměnil.“

„Cože?“ Teď jsem se naštvala úplně z jiného důvodu a snažila se obejít Kylera. „Já nejsem žádná coura, ty debile.“ „To je fuk.“ Zach setřásl

Kylerovu ruku a obešel ho.

Zdálo se, že sklopí ocas

a uteče, ale ještě předtím po nás křikl:

„Si to tady užijte, vy dva.“

Kyler vypadal, jako by se za ním chtěl vydat přes bar, ale nepřátelské obličeje, které nám začaly věnovat pozornost – pravděpodobně místní chlapi – ho přiměly si to rozmyslet. „Bože, kde na takový kretény chodíš,

Syd?“

„Hele!“ Praštila jsem ho do zad.

„Nechoval se jako kretén, než ses mezi nás vetřel.“

„To je jedno. Neznáš ho.“ Vzal mě za ruku. Vnímala jsem to jinak, ale nedokázala jsem si uvědomit proč. „Tak pojď.

Vrátíme se na chatu.“ V tónu jeho hlasu nebyl prostor pro námitky. Zastavili jsme se u stolu, aby se rozloučil s naštvanou

Sašou, a pak jsme zamířili ke dveřím. Velká skupina mohutných chlapů včetně Zacha nás z rohu propalovala nepřátel-skými pohledy, ale

Kyler si jich nevšímal.

A nepřátelské pohledy

skupiny mohutných chlapů narozených a odchovaných v Západní Virginii můžou být pěkně děsivé. Hlavou se mi honily obrázky tmavého zapadákova a mělkých hrobů v příkopech u silnice.

Zatřásla jsem se

a uvědomila si, že děsím samu sebe. Sotva jsme vyšli ven, zasáhl mě do obličeje studený vítr.

Zalapala jsem po dechu. „Ježíši, to je zima, že mi snad umrznou koule!“

„Ty nemáš koule, Syd, věř mi,“ zahučel Kyler. „Neříkal jsem ti, že si máš vzít kabát?“ „Krucinál.“ Vytrhla jsem se mu a začala pochodovat v čerstvém sněhu,

který napadl, zatímco jsme byli vevnitř. Bylo ho asi deset centimetrů, ale rozkopávala jsem ho všude kolem sebe.

„Měli jsme jet dolů autem.“

„To ty jsi chtěla jít pěšky.“ Svlékl si přes hlavu mikinu.

„Na, vezmi si to.“

Zavrtěla jsem hlavou a šla dál z kopce, ale Kyler mi vlezl do cesty a povzdychl si. Čelisti měl pevně sevřené. „Zvedni ruce.“

„Co když řeknu ne?“ Zkroutil rty a dál držel mikinu před sebou. „Přidržím tě na zemi a obleču tě.“ To by mohla být docela sranda. No vlastně, kdyby mě Kyler držel a svlékal, znělo by to ještě líp. Povzdychla jsem si a dokonale se tou představou

nechala unést. Mohli bychom si to rozdávat jako sněžní králíci.

Kyler přistoupil blíž a sklopil bradu.

„Na co myslíš?“

„Na sněžné králíky,“ odpověděla jsem. Zhluboka se zasmál. „No tak, zvedni ruce a řekni mi, proč jsi tak moc pila. Prosím?“

„Tak když teda prosíš…“

Zvedla jsem paže a cítila, jak se přiblížil. Přetáhl mi mikinu přes hlavu.

„Jenom jsem se chtěla bavit.“

„Na tom není nic špatnýho.“ Vsunul mi do rukávu levou paži a pak začal pra-covat na pravé. Mračil se, jak se soustředil. „Ale bavila ses i dřív a nepila jsi kvůli tomu tak moc.“

„A co jako?“ Sevřela jsem ruku do pěsti a on si povzdychl, jak se přes ni snažil dostat rukáv. Zahihňala jsem se a ruku narovnala.

„O co jde?“

„O nic.“ Stáhl mi mikinu

dolů a já se v ní málem utopila. Sa-hala mi až ke kolenům. „Tak a je to.“ Když jsem vzhlédla, ustoupil a na obličeji měl zvláštní výraz – jako by si schválil svoje dílo. „Není ti zima?“ zeptala jsem se.

Kyler pokrčil rameny a napnul tak látku černého termotrička, které měl pod mikinou. „Budu v pohodě.“ Otevřela jsem ústa, abych řekla „fajn“, ale vyslovila jsem něco úplně jiného. „Už nechci být nudná.“

„Cože? Sakra.“ Kyler si zajel rukou do vlasů. „Kotě, ty nejsi nudná.“

„Ale jo, jsem.“

Přimhouřil oči. „Sydney, ty rozhodně nejsi nudná. Neměl jsem říkat v autě takové blbosti. Jsi dokonalá…“ „Taková, jaká jsem?“ dokončila jsem za něj. „Není

to z Bridget Jonesové?“ „Možná.“

Povytáhl kousek úst.

„Jsi hroznej pitomec.“ Kyler do mě šťouchl. „Ale vážně, Syd…“

„Nechci mluvit.“ Najednou jsem se cítila strašně nepříjemně. Šla jsem dál a slyšela, že se drží pár kroků za mnou.

„Mluvit, mluvit, mluvit,“ mumlala jsem. Sníh dál hustě padal a pokrýval mi hlavu

a ramena. Měla jsem chuť zaklonit hlavu a zachytit vločky na jazyk, ale nakonec jsem rozhodila ruce, zaklonila hlavu a vyřvávala: „Jestli chceš ženskou s těsnou malou broskvičkou, najdi si takovou s malou kozičkou!“

Kyler mě chytil kolem pasu a smál se. „Bože, ty jsi na hadry.“

„Tys tu písničku neslyšel.“ Opřela jsem se o něj a chtěla se ho chytit kolem

pasu, ale omotala jsem se mu kolem stehen. Divný. „Je to od Haven Palen Pole.“ Zvedl mě. „Myslím, že od Davida Allana Coea, kotě.“ Zamračila jsem se.

„Vždyť to jsem řekla.“ „No dobře.“ Ušli jsme – nebo se šourali – asi metr, když jsem vrazila přímo do poštovní schránky. Zabručela jsem. „Ta kráva přede mě přímo skočila.“

Kyler se zastavil a potřásl hlavou.

„Ty jsi teď riziko sama pro sebe.“

„Jsem v pohodě.“ Odmávla jsem ho, opatrně obešla tu podivnou neživou věc a střelila po ní temným pohledem. „Sleduju tě.“ „Pomůžu ti,“ nabídl se Kyler. „Jo?

Dostanu nás oba domů v jednom kuse a budu se držet dál od útočících schránek.“

To se zdálo jako dobrý plán, ale když mě Kyler chytil kolem pasu a zvedl mě – prakticky si mě hodil přes rameno,

rozhodně jsem to nečekala. Vyjekla jsem a začala sebou okamžitě vrtět.

„Buď hodná.“ Plácl mě po zadku.

„No, hele!“

Plácl mě znovu a já se dostala k ráně do ledvin. Bylo mi příliš chladno na to, aby mi zadek hořel, ale když zavrčel, musela jsem se usmát. Tahle pozice ovšem nebyla dobrá pro alkohol šplíchající mi v žaludku.

Kyler udělal tři kroky, když jsem si uvědomila, že musím dolů. Najednou jsem se napřímila a Kyler klopýtl

na stranu. Vstoupil do závěje. Sjela jsem po přední části jeho těla dolů a naše nohy se zamotaly.

„Co to děláš?“ zeptal se a snažil se mě zachytit. „Chci dolů.“ Zhoupla jsem se dozadu a podkopla nám nohy. Kyler se v poslední chvíli stočil, takže dopadl do závěje a já skončila na něm.

Ani jeden z nás se chvíli nepohnul a pak mi položil ruce na boky. Jeho hrudník se pode mnou pomalu zvedal

a potom rychleji. Z hrdla se mu vydral hlasitý smích a já se na něj šťastně us-mála. Položila jsem mu ruce na hruď a zvedla hlavu. Kyler na mě hleděl a usmíval se. Dech se mi zadrhl v hrdle. Byla jsem jako omámená. „Jsi krásnej.“ Zvedl ruku, odhrnul mi vlasy z obličeje a zasunul mi

je za ucho. „Myslím, žes mi ty slova ukradla.“ „Ty si myslíš, že jsem krásná?“

Přejížděl mi pohledem

po tváři, jako by se snažil zapamatovat si každičkou pihu. Pokoušela se o mě záv-rať, jako bych byla zachycená v bublině.

„Vždycky jsem tě považoval za krásnou, Syd.“

Svět se projasnil a zářil

jako nový. „Opravdu?“ „Jo,“ odpověděl a položil ruku zpátky na moje boky.

„Jo, vždycky.“

Nevěděla jsem, jak na to reagovat.

Zbývala mi jenom jedna možnost. Kyler řekl, že jsem krásná, a já jsem čekala snad věčnost, než to z jeho úst uslyším.

Tak jsem ho políbila.

7. kapitola

Sydney

Nebo jsem se o polibek alespoň pokusila.

Zamířila jsem však docela mimo. Moje rty dopadly na jeho studenou tvář. „Syd.“ Ze způsobu, jakým řekl mé jméno – znělo to jako něco mezi zaklením a modlitbou – jsem měla divný pocit v žaludku.

Sklouzl mi rukama k pasu pod mikinu a můj svetr. Otřel se mi prsty o holou pokožku a to bylo moc příjemné.

Prohnula jsem záda a přišlo mi to jako vyzvání, abychom pokračovali. Spodní částí těla jsem se k němu přitiskla a ostře jsem se nadechla,

když jsem ucítila, jak se mi tlačí do ne-jměkčích partií. Kyler zavrčel, prsty mi

zaťal do kůže a celou mě rozpálil. Najednou se pohnul. Svět se otočil vzhůru no-hama, náhle jsem byla na zádech a on nade mnou. Rozcuchané vlasy mu padaly do čela. No páni! Líbilo se mi, kam tohle směřuje.

Hlavu mu pokrývaly malé sněhové vločky a třpytily se v tlumeném světle lamp. Pod oblečení se mi dostal studený sníh, ale sotva jsem to vnímala. Cítila jsem se jako v ohni. Hořela jsem zevnitř, moje smysly pracovaly na sto procent a cítila jsem se líp než kdykoli v životě. Zvedla jsem ruku a zajela mu prsty do hebkých vlasů. Zareagoval jakoby instinktivně. Zavřel oči a opřel se mi tváří do dlaně.

Zatetelila jsem se radostí. „Vůbec nevíš, co děláš,“ promluvil Kyler, chytil mi jednu ruku a přitiskl ji do sněhu vedle mé hlavy.

Prsty mi pevně objal zápěstí.

Zavrtěla jsem se pod ním. „Ale jo, vím.“

Zase zavřel oči, a když je znovu otevřel, byly docela černé. „Jsi úplně opilá, Syd.“ „No, no.“ Dokázala jsem zpod něj vyprostit nohu, ale potom se posadil a zvedl mě s sebou. O vteřinu později jsem stála na nohou a obloha se trochu za-houpala. „Páni.“ „Jo, páni, přesně,“ řekl hlasem hlubším, než jsem kdy slyšela.

„Pojďme domů.“

„Ale…“

„Sydney,“ křikl po mně a já sebou škubla. „Jsi opilá.

Jediná věc, kterou teď udělám, je to, že tě dostanu

domů.“

Zase nasadil ten tón – typu „zmlkni a poslouchej, co ti říkám“. Obvykle jsem

mu oponovala, ale teď jsem byla v takovém šoku, že jsem poslechla. Znovu mě chytil za ruku a vykročil směrem k chatě. Klopýtala jsem vedle něj a užíral mě zmatek i tequila. Nechápala jsem to.

Líbila jsem se mu. Řekl, že jsem krásná a že si to myslel vždycky. A já to cítila. Cítila jsem, když jsem se o něj opírala, že ho přitahuju. Nemohl to skrýt, ale odmítl

mě.

Kyler mě odmítl.

A on nikdy neodmítl žádnou ženskou.

Chtělo se mi brečet – sednout si do sněhu a brečet. Byla jsem zmatená, ponížená a pořád ještě trochu nadržená, ale přinutila jsem se zůstat zticha a jít dál.

Oboje bylo opravdu obtížné. Měla jsem pocit, že se pozvracím. Z tohohle nemůže vzejít nic dobrého. Trvalo věčnost, než jsme se dostali do chaty. Už

jsem skoro necítila ruce a nohy a nemyslím, že za to mohl sníh.

Kyler pustil mou ruku a rozsvítil. Ostré světlo mě prudce zasáhlo a místnost se se mnou zatočila. Byl hned u mě – dokonalé načasování, protože mi nohy vypověděly poslušnost.

Zvedl mě a přitiskl si mě k hrudi. Začal stoupat po schodech nahoru. „Nemělas tak moc pít, Syd.

Nemáš k tomu žádnej důvod.“ Opřela jsem si tvář o jeho rameno. Bylo pěkně padlé na hlavu a ještě k tomu trapné, že mi ohledně pití alkoholu domlouvá zrovna

Kyler Quinn, ale měl pravdu.

Byla jsem tak opilá, že jsem mohla přiznat, že jsem opilá. Kyler mě nesl nahoru do mého pokoje a celou dobu nic neříkal.

Promluvil, až když mě položil na postel, ale ve chvíli, kdy mi hlava dopadla na polštář, jsem se ztratila.

Kyler

Co se to, do prdele, stalo? No vážně. Čekal jsem, že se objeví nějaký božský zjevení a vysvětlí mi to.

Hleděl jsem dolů na Syd a byl jsem dokonale přesvědčenej o tom, že když jsme přijeli do Snowshoe, museli jsme se ocitnout v jiný realitě, kde bylo docela běžný vidět Syd polonahou, sledovat ji, jak se opíjí do němoty a pak se mě pokouší políbit. Měl jsem pocit, jako bych zešílel, a taky jsem byl naštvanej. Kdybych s

ní dnes večer nebyl, vyspala by se s nějakým lyžařským instruktorem. A navíc to byl Zach. Byl jsem z toho otrávenej a vůbec se mi to nelíbilo.

A taky jsem byl trochu nadrženej, ale jak by taky ne, když se mi vrtěla na klíně jako každá jiná holka ze školy. A byl to skvělej pocit, jak se na mně vrtěla – až příliš skvělej – a bylo obtížné ji odmítnout.

Bože, na tohle bych vůbec neměl mys-let. Samozřejmě že mě přitahovala, ale nesmím s tím nic dělat, protože kdybych s tím začal, musel bych přiznat barvu ohledně dalších věcí.

Přejel jsem si rukou

po tváři. Syd byla opilá, skutečně opilá. Ta holka se musí od tequily držet dál. Otočila se a obočí se jí stáhlo, když jemně zafňukala. Byl jsem u ní dřív, než jsem si uvědomil, že jsem se pohnul.

„Syd?“

Žádná odpověď, ale bylo mi jasné, že jí není dobře. Narovnal jsem se a spolkl nadávku. Takhle ji tu nemůžu nechat. Co kdyby se jí udělalo špatně? Popadl jsem

polštář, nadzvedl jí hlavu a strčil ho pod ni. Neprobudila se, ale obrátila se na záda. Zakřenil jsem se a přemýšlel nad tím, jestli vůbec tuší, že leží na posteli na-opak. Asi ne. Přešel jsem k hlavě postele, posadil se a opatrně zatahal za její boty.

Byly z nějakýho druhu umělý ovčí kůže a sahaly jí až ke kolenům. Podpatky byly mokré od sněhu.

Položil jsem je vedle židle v pokoji a otočil se právě včas, abych zjistil, že se Syd zkouší posadit. „Syd?“

Něco zamumlala a jediný, co jsem z toho rozuměl, bylo slovo „horko“. Potom se začala tahat za mikinu, kterou jsem ji donutil si obléct. Během vteřiny ji měla zaseknutou kolem hlavy. Zasmál jsem se, když spustila paže podél těla.

Hlas měla látkou utlumenej, ale nezněl přátelsky. Potom se sehnula a snažila se mikinu sundat tak. Ježíši, ona

se snad udusí. „Počkej.“ Sedl jsem si vedle ní. „Sundám ti to.“

Praštila mě po rukou, ale dokázal jsem jí uvolnit hlavu a ona si začala sundávat ještě i svetr.

Povzdychl jsem si a chytil ji za zápěstí. „Syd, dovol mi, ať to udělám.“

Oči měla úplně skelné a pochyboval jsem, že vůbec věděla, co dělá, ale uklidnila se dost na to, abych jí mohl svetr sundat, takže zůstala jen v tílku a džínách.

„Musím…“ zamumlala,

naklonila se dopředu a opřela se mi čelem o rameno. „Musím se svlíknout.“ Uchechtl jsem se a položil jí paži okolo zad, aby nespadla. „Kotě, právě sis sundala dva svetry.“

„Kalhoty.“ Vrtěla sebou, až jsem ji měl na klíně s nohama obkročmo. Povzdychla si.

„Chce se mi spát.“

Otočil jsem se tak, aby mi z klína nevyklouzla a nespadla na zem. Usmál jsem se nad její sklopenou hlavou. „Chceš spát takhle?“

„Hm, hm.“

Opět jsem se zasmál.

„Nemůžeš mi spát na klíně.“ Přitiskla se blíž a schoulila se do klubíčka. Na pažích jí naskočila husí kůže. „Proč ne?“ žalostně zabručela.

„Nebude to moc pohodlný.“ Odhrnul jsem jí vlasy z obličeje a zaklonil se, abych jí viděl na tvář. Jedenáct pih.

Tolik jich pokrývalo její nos a tváře. Husté řasy měla slepené. Že by usnula?

„Syd?“

„Hmm… kalhoty.“

Povytáhl jsem obočí. „Chceš sundat džíny?“

Opřela se mi tváří o hruď a klepla mě jednou do nohy.

Tipuju, že to byl v Morseově abecedě znak opilců pro „ano“. Tiše jsem zaklel. Věděl jsem, co musím udělat. Něco, co jsem si nikdy nemyslel, že budu dělat s ní.

Položil jsem Syd na záda a všiml si, jak se jí zatřepotaly řasy. Barva je-jích očí připomínala tu nejjasnější letní oblohu. „Jsi tak… hezkej.“

„Cože?“ Dusil jsem se smíchy.

„Řeklas právě, že jsem hezkej?“

Začala se točit na bok, ale zarazil jsem ji. „Kalhoty,“ zopakovala, sáhla dolů a prsty se snažila rozepnout knoflík na džínech. „Dolů.“

Na vteřinu jsem ztuhl. Nevěděl jsem, jestli se mám smát jejím jed-noslovným větám, nebo vyskočit

z nejbližšího okna. Nikdy jsem si nemyslel, že budu svlíkat Syd, natož opil-ou. Ale nechtěl jsem, aby se probudila a v opilecké strnulosti si rozbila hlavu, jak se bude snažit zbavit se oblečení.

U Syd bylo možný cokoli. Sakra.

Zvládnu to. Dokážu to a nebude to divný a nebudu o toho vzrušenej, protože tohle je Syd a je opilá a o nic nejde. Vyrostli jsme spolu. Věděl jsem docela určitě, že jsem před ní víc než jednou čural. K čertu, myslím dokonce že i před měsícem po jedný noci, kdy jsem se opil do němoty. Zvládnu jí sundat kalhoty a necítit se přitom perverzně. Asi jsem toho měl dnes

vypít víc.

Zhluboka jsem se nadechl, rychle jí rozepnul knoflík a stáhl zip na džínech. Jak jsem je začal sundávat, vykoukly na mě proužkované kalhotky. Do prdele.

Zavřel jsem oči a stahoval je přes boky. Nepomáhala mi. Ani trochu. Byla úplně mimo. Vklínil jsem pod ni ruku a nadzvedl ji tak, abych jí mohl stáhnout džíny přes zadek. Když jsem je stahoval přes stehna, držel jsem oči zavřené.

Klouby na rukou jsem se otřel o její nohy

a opravdu jsem nemyslel na to, jak hebkou má pokožku, protože to se fakt nehodilo a vůbec.

Do prdele.

Připadalo mi to jako věčnost, než jsem jí ty džíny sundal, a teprve potom jsem si uvědomil, že zase leží na posteli vzhůru nohama. Tiše jsem zaklel, přešel

ke křeslu a sundal z něj přehoz. Přikryl jsem ji tím, zastrkal po stranách a znovu jí vložil polštář pod hlavu. Když jsem zvedl džíny, nahmatal jsem její telefon. Celou zadní část džínů měla mokrou.

Vytáhl jsem mobil z kapsy a klepl na displej. Nic.

K čertu.

Mířil jsem dolů, zatímco jsem se snažil nahodit její telefon. Zkontroloval jsem hlavní dveře a ujistil se, že jsou zamčené. Zapnul jsem topení a šel do kuchyně.

Mobil pořád nereagoval. Vzpomněl jsem si, že Tanner říkal něco o rýži. Našel jsem malý šroubovák a sundal zadní kryt mo-bilu. Oba kusy jsem vložil do rýže a doufal, že to bude fungovat. Kdyby ne, měl jsem doma několik mobilů navíc, mohla by si jeden vzít. Chtěl jsem Syd zkontrolovat, proto jsem se vrátil do je-jího pokoje. Sotva jsem ji uviděl, nedokázal jsem se pohnout. Mohl jsem na ni

pouze zírat. Srdce mi bůhvíproč bušilo jako o závod. Nakonec jsem se vedle ní posadil a vytáhl jí přikrývku až na holá ra-mena. Nechtěl jsem, aby nastydla. Začal jsem vstávat, ale co kdyby jí bylo špatně nebo něco uprostřed noci potřebovala?

Syd nikdy takhle moc nepila.

Bůhví, co by se mohlo stát. Možná jsem trochu přeháněl, ale raději jsem se natáhl vedle ní. Uplynula asi vteřina a ona se ve spánku otočila na bok a vrtěla se, dokud se nepřitiskla až ke mně, takže se hlavou opírala o mou hruď a ruce měla založené pod bradou. Zatraceně. Mohl bych vstát a jít do svého pokoje. Mohl bych si nastavit budík a za pár hodin ji zkontrolovat. Mohl bych vedle postele postavit kýbl.

Ale neudělal jsem to. Zůstal jsem s ní.

Sydney

Hlava mi třeštila tak, jako by se můj mozek rozhodl, že si uspořádá rockový koncert poblíž mých spánků. V ústech a hrdle jsem měla pocit, jako by mi tam někdo přejel šmirglpapírem. A byla mi strašná zima. Nechtěla jsem otevřít oči, ale slyšela jsem zvláštní zvuk – tiché mumlání.

Pár vteřin mi trvalo, než jsem písničku poznala.

„Tripping Billies“ od Davea Matthewse.

Kyler.

Přinutila jsem se otevřít oči a hleděla jsem do stropu… z nohou postele. Divné.

V pokoji byla tma, jako by venku pořád byla noc. Ještě divnější bylo, že jsem ležela jenom v tílku a kalhotkách.

V ničem jiném. Panebože.

Nepamatovala jsem si, jak jsem se dostala do postele ani že jsem se svlékla. Celý kus včerejšího večera byla jedna velká mlha. A to, co jsem si pamatovala… Raději jsem se modlila, aby to byl jenom sen.

„Podívejme se, kdo se rozhodl oblažit svět svou přítomností.“

Když jsem uslyšela jeho hlas, otočila jsem za ním hlavu. Kyler seděl vedle mě, čelem k velkým oknům. Měl na sobě svetr s dlouhým rukávem a vypadal mnohem

líp, než jsem se já cítila. „Ahoj,“ zaskřehotala jsem. Kyler se otočil k hlavě postele a popadl cosi z nočního stolku. Podal mi sklenici vody a dva aspiriny.

„Vezmi si to a vypij to. Budeš to potřebovat.“

Odtáhla jsem přikrývku, vzala si to a zachvěla se.

„Proč je tu taková zima?“ Kyler se opřel o loket a pozoroval mě. „Mám zlé zprávy, zlejší zprávy a nejzlejší zprávy.“

„Zlejší a nejzlejší snad ani nejsou slova.“ Dopila jsem vodu, vrátila mu sklenici, přikryla se až po ramena a přitáhla si nohy k tělu.

Snažila jsem se nějak zahřát. „Rád vidím, že ti tequila nezničila mozkové buňky.“ Trhla jsem sebou. „Tím si nejsem jistá.“

Usmál se na mě. „No, takže ta zlá zpráva. Včera večer, když ses nás rozhodla shodit do sněhu…“ – ach, k

čertu, tak to nebyl sen – „a přetočila se, se ti dostala voda do telefonu.“

Zavřela jsem oči. „Kruci.“ „Rozdělal jsem ho a položil do rýže. Snad potom naskočí.“ Šťouchl mě do paže. „Dávám tomu velkou naději.“ „Děkuju,“ zamumlala jsem a otevřela oči. „Jaká je ta horší zpráva?“

„No, tohle je zdvojená věc, která zahrnuje zlejší i nejzlejší zprávu. Pamatuješ na tu sněhovou bouří? Pojmenovali ji – Santa Sněhulák.“ „Cože?“ Zaškaredila jsem se. „To je blbý jméno.“

„To souhlasím.“ Posadil se.

„Ale Santa Sněhulák se proměnil v severovýchodní bouři na steroidech. Když se právě teď podíváš ven, uvidíš, že sněží pěkně hustě – nic hroznýho, ale říkají, že to má být ještě o dost horší, a to hodně rychle. A teď ta zlejší zpráva: naše parta

to dnes ráno obrátila domů. Nikdo se sem

nedostane.“ Povzdychla jsem si. „No, alespoň to je rozumný rozhodnutí, budou v bezpečí.

Odjíždíme teda dřív?“ Kyler si shrnul vlasy z čela.

„A to je ta nejzlejší zpráva.

I když zrovna teď venku není apokalypsa, nemáme šanci se dostat domů, když odjedeme. Musíme jet na východ a bouře přichází ze severu a z východu. Uvízli jsme tu na několik dní, než se můžeme pokusit odjet.“ „Tady?“

„Jo, tady,“ zopakoval a přikývl. „Bouře se pohybuje pomalu. Říkají, že nejvíc toho nasněží zítra a ve středu.“ „K čertu.“ Žaludek se mi převrátil. „Kolik odhadují, že napadne sněhu?“

„Někde mezi hodně a kurva hodně.“

Hodila jsem sebou na záda a zírala do stropu. „Můžeme tu být celej tejden

zasekaný uprostřed sněhový bouře?“

„To se může stát. Myslím, že se odsud dostaneme dřív, ale záleží, jak všechno proběhne.“ Šťouchl mě do nohy. „Pustil jsem topení naplno, takže by tu mělo být tepleji. Jen doufám, že až se sem bouře přižene, nevypadne proud.“ Vykulila jsem oči.

„Kdyby se to stalo, máme záložní generátor, kterej by poháněl to nejnut-nější, ale teď na to radši nebudeme myslet.“

„Jasně.“

Trčet tu s Kylerem se mi opravdu moc nezamlouvalo.

Normálně by o nic velkého nešlo a po pravdě bych z toho obvykle měla radost, ale teď jsem z toho měla špatný pocit v žaludku.

Zamračila jsem se a snažila se poskládat vzpomínky do něčeho, co by dávalo smysl. Pamatovala jsem si na panáky tequily a lyžařského instruktora. „Porval ses včera s tím chlapem, se kterým jsem tancovala?“

Kyler stiskl rty. „Myslíš toho pitomce, co jsi s ním tancovala? Doslova jsme se neporvali, ale nerozešli jsme se zrovna přátelsky.“ Vytáhla jsem ruku zpod deky a promnula si obočí. Moje pokožka byla na dotek odporná. Ale to nemohl být ten dů-vod, proč jsem se cítila tak nepříjemně.

Bylo v tom víc. Určitě. Vzpomínala jsem si, že jsme šli ven a Kyler mě donutil vzít si jeho mikinu.

A to mi připomíná… „Prosím, řekni mi, že jsem se včera vysvlíkla sama.“

Ušklíbl se. „To je to, co bys chtěla slyšet?“ Plácla jsem se rukou do tváře.

„Ach bože…“ Tiše se zasmál. „Pomáhal

jsem ti se svlíknout, a neokukoval jsem tě. Ale stejně už jsem tě viděl dřív,

takže…“

Zabručela jsem. „Díky za připomenutí.“ „Není zač.“ Odmlčel se a potom se zhluboka nadechl. Svaly v těle se mi varovně napjaly. „Jak se cítíš?“ Ta nevinná otázka nepasovala k jeho tónu. Něco se včera stalo. Včera. Co se, k čertu, stalo… A pak jsem si najednou vzpomněla. V alko-holovém opojení jsem ho málem zneužila. Vymrštila jsem se do sedu a skoro shodila Kylera z postele, ale to mi bylo

v tuhle chvíli jedno. Ten pohyb otřásl mým ubohým mozkem a po zádech mi přejel mráz. „Ach bože, kruci, já… pokusila… jsem se… tebe…“ Cítila jsem se tak trapně, že jsem ani nedokázala mluvit.

Kyler se opřel a sval na čelisti mu zacukal. „Tak trochu jsem doufal, že si na to nevzpomeneš.“

Doufal, že si nevzpomenu? Sevřela jsem obličej do dlaní a zakňučela. Byla jsem tak hrozná? Bylo to tak hrozný pro něj?

„Hele.“ Hlas mu změkl a omotal mi prsty okolo zápěstí, aby mi jemně odtáhl ruce z obličeje. „To je v pohodě, Syd.“

„Ne, není,“ zakňučela jsem a sklopila hlavu. „Zneužila jsem tě.“

Kyler se zasmál.

„Nezneužila jsi mě. No, fajn, tak trošku jo, ale nejsi první holka, která…“

„To není k smíchu!“ zakřičela jsem.

Dal mi dva prsty pod bradu

a zvedl mi hlavu. „O nic hroznýho ne-jde, Syd. Lidi, když mají opici, dělají spoustu věcí, který by normálně jako stříz-liví neudělali. A ty jsi měla opravdu pěknou opičku.“ Problém byl v tom, že jsem to toužila dělat, i když jsem byla

střízlivá, a pro něj to očividně byla jenom velká legrace. Stočila jsem oči k dece. „Omlouvám se.“ „Nemusíš se mi omlouvat, kotě. Rozhodně to nebyl žádnej děsnej zážitek,“ dodal suše.

Pohlédla jsem na něj a vzpomněla si na lepší okamžik ze včerejší noci – kdy mi řekl, že jsem krásná a že si to myslel vždycky. Ten nepříjemný pocit ve mně malinko polevil. „Nebyl?“ Povytáhl rty

tím úžasným způsobem. „Nikdy si neb-udu stěžovat, že na mě vlezla holka.“

Fajn. To sice nebyla deklarace vzájem-né přitažlivosti, ale bylo to něco, s čím jsem mohla žít. „Proč jsi teda… proč jsi mě teda zastavil?“

Mrkl jednou a potom podruhé, jako by nemohl uvěřit tomu, na co jsem se zeptala. „Sice jsem včera večer pil, Syd,

ale tak opilej jsem nebyl.“

Píchlo mě v žaludku a celá jsem ztuhla. Zírala jsem na něj. „Ty… tys nebyl tak opilej?“

„Ne.“ Tvářil se zmateně. Polkla jsem, ale hrdlo se mi stáhlo. Za všechny ty roky, co jsem znala Kylera a co byl sexuálně aktivní, jsem ho viděla, jak si vodí domů holky, když je střízlivý, mírně v náladě, opilý do němoty a cokoli mezi tím. Co se týkalo sexu, nebyl vybíravý. Malé, vysoké, hubené, baculaté. Bílé, černé, opálené, bledé. Nebo

oranžové jako Umpa-lumpa.

„Nikdy dřív ti to nevadilo.“ Nedokázala jsem mlčet. Kyler si zajel rukou do vlasů a potom si ji položil na zátylek.

Krátké prameny vlasů mu spadly zpět do čela. Nejdřív neodpověděl a čím déle ticho trvalo, tím víc jsem si přála, abych držela hubu. „Ty jsi jiná, Syd.“

Takže jsem jiná a očividně by musel být hodně opilej, aby mě chtěl. Do očí mi vhrkly slzy. Musím od něj pryč. Seděli jsme moc blízko

u sebe. Potřebovala jsem prostor, než úplně ztratím nervy a ponížím se ještě víc. Začala jsem slézat z postele a popadla přikrývku, abych se s ní zakryla.

„Hej.“ Kyler vyskočil na nohy.

„Sydney, co to děláš?“

„Musím do koupelny.“ Vytáhla jsem nohy zpod přikrývky. Dýchala jsem krátce a rozechvěle, když jsem si deku omotávala kolem těla. Položila jsem chodidla na studenou podlahu, nejistě vykročila a

uhodila se palcem o hranu kufru. Zasyčela jsem, vyklouzla mi slza a kutálela se mi dolů po tváři.

Kyler obešel postel.

„Pomůžu ti.“

„Jsem v pořádku.“ Ten zatracenej knedlík jsem měla až nahoře v krku. Došla jsem ke dveřím od koupelny.

Možná budu zvracet místo brečet. Nevěděla jsem, co z toho je lepší.

„Nevypadáš v pořádku.“ Otevřela jsem dveře,

vklouzla dovnitř a prudce je za se-bou zavřela a zamkla. Nedokázala jsem se na sebe podívat do zrcadla. Zavřela jsem oči, ale bylo to beznadějné. Slzy vytryskly a kutálely se mi po tvářích.

„Syd?“ Byl přímo za dveřmi. „Co se děje?“

„Běž pryč, Kylere.“ Posadila jsem se na okraj vany a přitáhla si přikrývku až

k bradě. Žaludek se mi převracel. Zvedla jsem víko od záchodové mísy.

Klika se zatřásla a já si klekla. Skoro jsem mísu ani neviděla, ale doufala jsem,

že se trefím. „Sydney!“ Přikrývka mi vyklouzla z prstů a já se chytila okraje mísy.

„Běž pryč!“

Ticho trvalo několik minut.

Pak se mi všechny ty blbý frťany vrátily, nechaly moje tělo v troskách a moje srdce – to puklo z úplně jinýho důvodu.

8. kapitola

Kyler

Škubl jsem sebou, když jsem uslyšel zvuky přicházející z koupelny, poodešel jsem ode dveří, poté se vrátil a znovu zkusil kliku. Zamkla se. Mohl jsem jí pomoct – držet jí vlasy a tak – ale ona se zamkla.

Zaklel jsem a měl jsem chuť ty dveře prokopnout.

Ale neudělal jsem to. Viděl jsem ten výraz v její tváři, jako bych ji praštil. Nechápal jsem to.

Zíral jsem na dveře a zhluboka se nadechl. Proč jsi mě zastavil? Opravdu se na to zeptala? Copak je pořád ještě opilá? Připadalo mi to jasný. Syd byla moc opilá

na to, aby dokázala rozumně uvažovat, natož aby zvažovala sex.

Odstoupil jsem ode dveří, otočil se a zamířil dolů.

Zkontroloval jsem telefon – stále ne-fungoval – a potom zprávy. Pořád se mlu-vilo o bouři století a sníh venku padal opravdu hustě. Dělal jsem všechno možný, abych odolal nutkání jít zkontrolovat Syd a abych nepřemýšlel o tom, na co se mě zeptala. Dokonce jsem zavolal mámě.

Zvedla telefon po druhém zazvonění a její hlas zněl zadýchaně. „Ahoj, zlato, prosím tě, řekni mi, že nejste na cestě domů. Nechci, aby ses pokoušel jet v bouři nebo posadil Syd do auta.“

Zakřenil jsem se.

„Přečkáme to tady, mami.“ „To je dobře.“ Podle hlasu se jí zřetelně ulevilo.

„Tony a já jsme se tak báli, že se budete

snažit se odtamtud dostat a cestou něk-de uvíznete.“

Procházel jsem různými pokoji a zastavil se v zimní zahradě. „Jak to vypadá u vás?“

„Sníh padá jako šílený, zlato,“ odpověděla. „Dorazil nahoru někdo další?“

„Ne.“ Posunul jsem rostlinu v květ-ináči na jiný místo. „Zastavil je sníh.“

„Takže jste tam nahoře jenom se Sydney?“

„Jo.“

Na chvíli se odmlčela.

„Zajímavé.“

Zamračil jsem se. „Co to má jako znamenat?“

„Nic,“ odpověděla příliš nevinně.

„Dáváš na ni pozor?“ Vzpomněl jsem si na

včerejší noc. „Jo, vždycky.“ „To je pravda.“ Následovala další pauza. Zamračil jsem se.

Jejím odmlkám jsem nedůvěřoval. „Víš, že se k tobě chová moc hezky, zlato.“

Otevřel jsem ústa, ale nic z nich nevyšlo.

„Ona je hodná holka a má to v hlavě v pořádku. Byl bys…“

„To stačí,“ přerušil jsem ji. O tomhle se s ní rozhodně bavit nebudu. Existovalo pouze jedno další téma, o kterém jsem se bál mluvit s mámou víc než o holkách. Máma se zasmála a po-tom řekla: „A než zapomenu – Tony by tě rád vzal do klubu v Bethesdě, který bychom měli přestavět. Chtěl by znát tvůj názor.“

Skoro jsem přestal dýchat. A tohle bylo to druhé téma.

„Proč?“

„Protože se k tomu asi nedostaneme dřív než koncem jara,“ vysvětlila. V povzdálí jsem slyšel zvuk televize. Musí být ve své domácí kanceláři. „Vlastník vyčkává a myslí si, že mají dost peněz, aby dostali čtyři měsíce navíc, ale ještě se uvidí. Každopádně to dobře vychází. Mohla by to být tvoje první renovace.“

„Cože?“

„Na jaře končíš školu, nebo jsi zapomněl?“ Její hlas zněl vzrušeně a mně poklesl žaludek. „Vychází to perfektně. Můžeš se nám na klubu v Bethesdě před-vést. Tony tě tam chce vzít, až budeš o prázdninách doma.“ Vytřeštil jsem oči a otočil se od okna. „Já nevím, mami.

Možná na to nebudu mít čas.“ „Ale prosím tě. Budeš mít čas.“

Nic jsem na to neřekl.

Máma začala zase mluvit o počasí, ale sotva jsem ji vnímal. Od tý doby, co za-čala podnikat v renovacích, vždycky předpokládala, že toho budu součástí. Ze začátku jsem proti tomu nic nenamítal. Vynášelo to dobrý prachy – dokonce hodně velký prachy – byl bych pánem vlastního času, mohl bych cestovat, ale nelákalo mě to. Nebylo to prostě to, co bych chtěl dělat, po čem bych toužil.

Ale máma mě kvůli tomu

poslala na vysokou. Říct jí, že bych chtěl v životě dělat něco jiného, bylo stejné jako mrštit jí ty peníze do tváře – peníze, jejichž počátek byl v tátově život-ním pojištění. Potom jsem hovor rychle ukončil. Skončil jsem ve sklepě, držel v rukou kytaru a hleděl do prázdna. Zpátky k Syd – vždycky zpátky k Syd.

Byl jsem hlavně hodně zmatenej.

Dokonale, totálně zmatenej její otázkou,

ale byl jsem taky naštvanej. Copak si myslí, že běžně spím s holkama, který jsou tak mimo, že nedokážou jít rovně? Byl totiž velkej rozdíl mezi tímhle a opilostí.

Opravdu si to o mně myslí? Zne-chutilo mě to a sevřel jsem kytaru pevněji. Nikdy jsem nespal s holkou, která by nevěděla, co dělá. Kdybych si jenom na vteřinu myslel, že je ta holka moc opilá, k ničemu by nedošlo.

Tak to bylo i s Mindy. Na druhou stranu, záleží hlavně na dojmu. A Syd viděla pouze to, že si vodím domů holky poté, co se opijeme. Spal jsem se spoustou ženských, takže nebylo nelo-gický, že si myslí, že jsem spal se všema těma holkama a že ona nebude výjimkou.

„Do prdele,“ zamumlal jsem a posadil se na pohovku naproti zakrytému kulečníku. Žaludek se mi stáhl. Jak si Syd může mys-let, že bych s ní zacházel jako s opilou

holkou na jednu noc? Jenom ta myšlenka mi byla odporná. Nebyl jsem dokonalej, ale kurva, tady šlo o Syd. Syd si vždycky zaslouží něco lepšího, někoho lepšího než já, bez ohledu na to, jak hluboko ji mám v srdci.

Sydney

Zůstala jsem schovaná v pokoji tak dlouho, že už jsem si málem začala okusovat paži. Bylo pozdní odpoledne.

Přestala jsem zvracet a brečet před několika hodinami. Z toho, co jsem viděla z okna pokoje, sníh venku padal ve vlnách a zvedal se vítr.

Zamířila jsem dolů a na konci schodiště se zastavila, abych se za-poslouchala, kde by mohl být Kyler. Ze sklepa sem doléhal tichý zvuk televize, takže jsem měla čistou cestu. Přeběhla jsem skrz halu do kuchyně.

Kvůli oknům sahajícím od stropu až po podlahu bylo v místnosti chladněji.

Omotala jsem paže kolem těla a přešla ke sklu. Hleděla jsem z okna, pozorovala jsem, jak si vítr hraje s vločkami a točí je v malých kuželech, než je mrští na sněhem pokrytou cestu. Od včerejší noci tu

musely přibýt desítky centimetrů nového sněhu. A to se to má ještě zhoršit?

Kristepane, vybrali jsme si pro příjezd sem asi tu nejnevhodnější dobu. Odstoupila jsem od okna, poodešla k ledničce a otevřela ji. Kylerova máma se o nás postarala dobře. Mrazák i lednice byly plné jídla a pití. Nevšímala jsem si polotovarů a vybrala si salám a sýr. Když jsem je šla vrátit zpátky do lednice,

povzdychla jsem si a udělala sendvič i pro

Kylera – šunka, sýr a extra porce tatarky. Nevěděla jsem, jestli už jedl, nebo ne.

Dokonce ani nevím, proč jsem to udělala – možná ze zvyku – nebo jsem ho možná i přesto, že na mě Kyler zíral, jako bych se zbláznila, když jsem se ho zeptala, proč se se

mnou nevyspal, pořád milovala.

Bože, to je tak ubohé. Zabalila jsem mu sendvič do ubrousku, snědla rychle svůj a za pár minut vypila i celou plechovku limonády.

Jídlo se mi usadilo v žaludku docela podivně, tipovala jsem, že to bylo proto, že jsem vypila asi tolik tequily, kolik byla polovina mojí váhy. Nemohla jsem uvěřit tomu, že jsem toho do sebe nalila tolik a neumřela, když zvážíte mou nulovou toleranci k alkoholu.

Když jsem byla hotová, nevěděla jsem, co mám dělat. Nechtěla jsem se vrátit nahoru, ale ještě jsem nebyla připravená čelit Kylerovi. Budu na to vůbec někdy

připravená? Vždyť jsem se ho pokusila políbit a on mě odmítl. On, který měl ptáka strčeného snad všude.

I v nějaké holce předevčírem. Bože, to mě mělo znechutit, ale jenom jsem se kvůli tomu cítila ještě ubožeji.

Jak jsem se potulovala kolem, slyšela jsem ze sklepa brnkání. Potichu jsem přistoupila ke schodišti vedoucímu dolů.

Kyler hrál na kytaru. Opřela jsem se o zeď a zavřela oči. Kyler měl tal-ent, hrál opravdu dobře.

Když byl ještě dítě, mohl vzít skoro jakýkoli nástroj a naučil se na něj hrát v rekordním čase. Oproti tomu přede mnou braly hudební nástroje nohy na ramena.

Hrál písničku od Davea Matthewse, nepokazil žádný tón. Poslouchala jsem

a usmívala se u toho. Nevím, jak dlouho jsem tam tak stála, ale když

přestal, cítila jsem se jako oloupená. Neměla jsem co dělat, proto jsem si nazula boty a oblékla bundu a čepici.

Vyklouzla jsem z hlavních dveří a natáhla si rukavice, které jsem měla v kapsách. Sníh mi vždycky zlepšil náladu. Ráda jsem ho odhrnovala. Bylo to zvláštní, ale pomáhalo mi to přemýšlet.

Venku však byla pěkná

zima. Vítr prudce vanul údolím. Poblíž domu Quinnových nebyl žádný další a až na jehličnatý les bylo kolem prázdno.

Opatrně jsem sešla ze schodů dolů. Včera večer byl sníh ušlapaný, ale teď mi sahal po lýtka a byl mokrý a těžký. Přebrodila jsem se kolem schodiště až ke garáži.

Rozhlédla jsem se a našla lopatu opřenou u zdi pod schodištěm.

Povzdychla jsem si. Když jsem se šourala

zpátky do mírného svahu, chytila jsem lopatu a otočila se, zasáhla mě vrstva sněhu do obličeje. Pěkně to zabolelo.

„Ježíši,“ zamumlala jsem a zavrtěla hlavou.

Dotáhla jsem lopatu až

k příjezdové cestě a začala odhrnovat sníh. Skoro to nemělo cenu. Vítr přivanul sníh zpátky na úzký pruh, který jsem odhrnula. A až přijde Santa Sněhulák, nebo jak tomu říkali, bude tu dokonale bílo. Při práci mi však svaly v pažích příjemně hořely a všechno venku se zdálo jiné, zatímco jsem mrzla a potila se zároveň. Možná nebylo tak zlé, že jsem se pokusila Kylera políbit a byla odmítnuta. Můžu se z toho poučit. Získat nadhled nebo tak něco, protože už bylo pravděpodobně dávno na čase, abych se zbavila té hloupé neopětované lásky.

Nechce mě.

Ale já ho chci.

Jediný způsob, jak tohle vyřešit, je na-jít si někoho jiného. Třeba Paula. Nebylo na něm nic špatného, a než mě Kyler od baru unesl, existovala velká šance, že by mě pozval na rande. Alespoň mi to tak přišlo a podle toho, co říkali Kyler a Andrea, jsem se Paulovi líbila. Nemusí se topit v pivu, aby mě chtěl, takže za to měl body navíc.

Škoda, že tu Paul není taky. Bože, koho to oblbuju? I kdyby tady Paul byl, určitě bych nestrávila celou dobu v jeho posteli nebo tak, ale znamenal by příjemné rozptýlení.

Zastavila jsem se a setřela si sníh z obličeje. Používat Paula jako rozptýlení bylo pěkně hnusné, ale kdybych dokázala přestat myslet na Kylera, mohla bych se do Paula zamilovat. Nebo ne? Byl milý a hezký, byla

s ním legrace. Co vím, nevyhledává rychlovky. A měli jsme společné cíle, co se týkalo další kariéry.

Mému srdci se však tenhle nápad nelíbil. Jako bych podváděla Kylera, což byla opravdu blbost. Ale cítila jsem se… špatně, jen když jsem na to pomyslela.

Všechno v mém životě bylo na svém místě. Na jaře absolvuju a nastoupím na magisterské studium.

Většinou jsem všechno dobře zvládala, ale vztahy? V tom jsem byla mimo.

Nechápala jsem to. Bylo mi jednadvacet, ale co se týkalo milostného života, připadala jsem si jako šestnáctka.

Ve skutečnosti mě brzdila slova „jako led“.

Možná vám připadá hloupé, že jsem se tak nechala ovlivnit něčím, co řekl nějaký kluk, obzvlášť když studuju psychologii,

ale ta slova shrnovala roky vztahu a můj jediný skutečný sexuální akt.

Nedokázala jsem to překonat, stejně jako jsem nedokázala změnit své city ke Kylerovi.

Napůl jsem měla chuť padnout tváří do sněhu, ale místo toho jsem za-čala odhrnovat s větší vervou.

Měla jsem polovinu sněhu odstraněn-ou z velké části cesty, když jsem v povzdálí uslyšela rachot. Otočila jsem se, shrnula si vlasy z obličeje a snažila se prohlédnout skrz husté sněžení.

Co to bylo, k čertu, za hluk?

V okolí jsem nic nezahlédla. Byli jsme hodně daleko od centra, aby sem doléhal jakýkoli zvuk, a pochybovala jsem, že by byl dnes někdo na svahu. Pustila jsem lopatu, když zvuk – vrčení motoru – zesílil, ale pořád jsem nic neviděla. Už jsem si

myslela, že jsem pořád ještě trochu opilá, když jsem se otočila a uviděla to.

Několik metrů před sebou jsem zahlédla dvě malá čelní světla skútru, který letěl přes sníh a rozhazoval ho přitom do stran.

Můj mozek nejdřív úplně odmítal přijmout, co se děje, ale pak převzal velení instinkt. Vzduch mi bolestivě vyletěl z plic. Jel rychle – příliš rychle. Asi na vteřinu jsem ztuhla a potom jsem začala couvat.

Kvůli panice jsem se pohybovala dost nemotorně.

„Hej!“ zakřičela jsem. Mávala jsem rukama, ale vítr můj hlas odnášel pryč. Ten skútr mířil přímo na mě! Copak mě nevidí?

Srdce mi spadlo až do žaludku.

Otočila jsem se a zakopla o rukojeť lopaty. Kolena mi zapadla do sněhu, ale prudce jsem se zvedla. Když jsem se ohlédla přes rameno, strachem mi ztuhly vnitřnosti. Byl přímo u mě, tak blízko, že jsem viděla přilbu s červeným a žlutým pruhem uprostřed a tmavý kryt obličeje.

Nemohla jsem mu uniknout. Přejede mě!

Malá část mého mozku, která nebyla úplně utlumena panikou, nechtěla uvěřit tomu, že takhle zemřu. Nechat se přejet zdivočelým skútrem za sněhové bouře?

Život je tak krutý. Něco mě praštilo do pasu a najednou jsem letěla. Dopadla jsem na tu část cesty, kterou jsem zrovna zbytečně odhrnula. Neviděla jsem nic než hvězdičky a poslední, co jsem si pamatovala, bylo, jak někdo volá moje jméno. Pak už nic.

9. kapitola

Sydney

Musela jsem být mimo

pouze několik vteřin – dost na to, abych se cítila dezorientovaně, když jsem zamrkala očima. Kyler měl po-ložené ruce na mých tvářích, hnědé oči skoro černé. „Sydney! Řekni něco, kotě. Mluv se mnou.“ Jazyk jako by mi někdo přejel kartáčem. „Fuj.“ Chvíli na mě zíral a potom se zasmál. O vteřinu později mě vytáhl do sedu a přivinul si mě k hrudi. Sálalo z něj takové teplo, že jsem se do něj chtěla ponořit. „Ježíši, vyděsilas mě k smrti.“ Co jsem provedla jiného, než že jsem se málem nechala přejet? Zabořila jsem mu hlavu do svetru a pevně ho sevřela. „Myslím, že

jsem před očima viděla proběhnout celej svůj život. Bylo to dost ubohý.“

Stiskl mě pevněji, tak silně, že jsem si myslela, že mi poláme žebra. „Nevěděl jsem, jestli se k tobě dostanu včas, jestli…“ Větu nedopověděl a přitiskl mi rty na studené čelo. „Měl jsem jít ven, už když jsem tě zahlídl jít pro lopatu, ale věděl jsem, jak ráda odhrnuješ sníh.“ Odmlčel se a potom zase zaklel.

„Syd…“

„Jsem v pořádku.“ Byla jsem jenom trochu otřesená a měla mokrý zadek, který mi navíc mrznul. „Neviděl mě.

Bylo to těsný.“ „Neviděl tě?“ Kyler se odtáhl a ve výrazu jeho okouzlujícího obličeje se usadil vztek.

„Není možný, aby tě ten vůl neviděl.“

„Cože?“

Kyler se postavil a zvedl mě. Šla jsem trochu vratce, tak mě držel, zatímco proti nám foukal vítr a rozhazoval kolem nás ledový sníh. „Ten kretén tě musel vidět. Vždyť já tě viděl až z verandy!“ Srdce se mi zastavilo. „Ale…“

„Viděl tě.“ Zloba zdrsněla jeho hlas, zněl děsivě. „Tak pojď. Ať už jsi vevnitř a v teple.“

Než jsem mohla pochopit, co říká, zvedl mě do náručí a vydal se k verandě.

„Můžu chodit,“ protestovala jsem.

„Takhle mám lepší pocit, takže se se mnou ani nesnaž dohadovat.“

Chtěla jsem se hádat, ale když jsem otevřela ústa, zavanul mi do nich sníh, takže jsem se málem zadusila. Fakt úžas-ný. Když jsme vešli dovnitř, Kyler mě postavil na zem až teprve v obýváku před krbem.

„Cos tím myslel, že mě ten člověk na skútru viděl?“ zeptala jsem se, zatímco rovnal polínka do krbu. „To by znamenalo, že to udělal úmyslně.“

„Přesně to tím myslím,“ zavrčel. Přivedl plameny k životu a chlad v místnosti ustoupil. „Viděl tě. Nevím, proč by to někdo udělal, ale tak to bylo.“

Opět jsem otevřela ústa, ale nic z nich nevyšlo.

Nevěděla jsem co říct. Nemohla jsem uvěřit tomu, že by mě kdokoli chtěl úmyslně přejet. Kyler nebýval paranoidní, ale nikoho jsem tady neznala, takže jsem ani nemohla nikoho naštvat tak moc, aby mě chtěl přejet. „Nechci, abys chodila sama ven,“ prohlásil pořád ke mně otočený zády, jak cosi dělal v krbu.

„Fajn,“ přikývla jsem jenom proto, že jsem nechtěla začít hádku.

Postavil se a vytřepal si mokré vločky z vlasů. „Měla by sis vysvléct to oblečení, než se nachladíš.“ Cítila jsem se trochu jako dítě, které zlobilo, ale nevěděla jsem proč, a tak jsem udělala, o co mě požádal. Protože bylo pozdě a pochybovala jsem, že někam půjdeme, oblékla jsem se do flanelových kalhot

od pyžama a trička s dlouhým rukávem. Když jsem přišla zpátky dolů, Kyler byl taky převlečený. Měl na sobě suché tepláky a oheň už plápolal pěkně silně. Podal mi deku a já ji vděčně hodila kolem sebe. Měla jsem pocit, jako by se mi sníh dostal pod kůži. Seděla jsem vedle ohně

a pozorovala, jak plameny olizují cihly. Venku se zvedal silný vítr a otřásal chatou. Připadalo mi to, jak by si vítr našel každou skulinu, kudy může vniknout do domu. Přitáhla jsem si deku těsněji k tělu, protože jsem se chvěla, a

přisunula se k ohni blíž. Kyler mě chvíli pozoroval a potom se zvedl z pohovky. Sebral další deku, přešel ke mně a posadil se za mě.

Napjala jsem se.

„V pohodě,“ uklidňoval mě.

„Mám nápad.“ Roztáhl nohy podél mých a potom mě objal. Přitáhl mě dozadu k sobě a omotal kolem nás deku.

„Vidíš? Jsme jako burrito.“

Zůstala jsem napřímená, neopřela jsem se o něj, ale i tak jsem cítila, že je mi tepleji. Být k němu takhle blízko mě znervózňovalo jako nikdy dřív, takže mi chvíli trvalo, než jsem našla hlas.

„Je to docela fajn burrito.“ „Myslel jsem si to.“ Chvíli byl zticha a potom se zeptal: „Co myslíš, že dělá ta naše parta doma?“

Zadívala jsem se do ohně.

„Asi se poflakují u rodičů. Myslím, že Andrea měla v plánu jet s Tannerem k němu domů.“

„Jsou spolu?“ zeptal se zmateně. „Nik-dy nevím, co se mezi těma dvěma děje.“ Zasmála jsem se a uvolnila se. Už jsem nesvírala deku tak křečovitě. „Vlastně taky nevím. Může to být jakkoli.“ „Oni jsou jak blázni. Myslím, že spolu ani nik-dy nebyli na rande.“

„Nebyli. Myslím ale, že stejně jednou skončí jako manželé se spoustou dětí.“ Kyler se uchechtl a opřel se o křeslo za se-bou. „Víš, o čem jsem přemýšlel?“

Ohlédla jsem se na něj přes rameno. Měl zakloněnou hlavu a vystavoval tak na odiv svůj krk. Měl sexy krk. Bože, na tom klukovi bylo sexy snad všechno. Usmála jsem se a v hrudi se mi rozlilo teplo.

„O čem?“

„Přemýšlel jsem, že změním obor.“

„Cože?“ zasmála jsem se.

„Na jaře končíme, Kylere.“

Zakřenil se a sklonil hlavu. Oči měl teple hnědé. „Je na to moc pozdě?“

„Asi jo.“ Zavrtěla jsem se a stočila se tak, že jsem k němu seděla bokem.

Odsunul jednu nohu, abych měla víc prostoru. „Nechceš dělat obchodní management?

Jako tvoje máma a otčím?“ Zamyšleně našpulil plné rty.

„Upřímně?“ „Jo.“ Obchodní management zněl mnoha lidem uboze, ale v tom oboru se dala najít stabilní kariéra a vydělat slušné peníze.

Obzvlášť pro někoho jako Kyler, kdo má konexe potřebné do začátku vlastního podnikání, což podle toho, o čem jsem posledně mluvila

s jeho mámou, bylo pokračování v je-jích šlépějích. Opravdu jsem se snažila na to nemyslet, protože to znamenalo, že až absolvujeme, já zůstanu v Marylandu, abych si udělala doktorát, a Kyler začne cestovat jako jeho máma. Poté co jsem v jeho blízkosti strávila víc než polovinu svého života, jsem netušila, jak tohle rozdělení zvládnu. A najednou mi došlo, proč nedokážu ignorovat tu divokou touhu po něm a své city silnější než přátelství. Brzy od sebe budeme odloučeni.

Žaludek se mi stáhl.

Podíval se mi do očí, náhle byl docela vážný. „Já nevím.“ Pravda byla taková, že

Kyler si mohl dovolit změnit plány na poslední chvíli. Jeho rodina měla dost

peněz, aby mohl studovat déle. Může se vrátit a získat titul v jiném oboru. Nebo nemusí dělat nic. Moji rodiče nebyli ani vzdáleně tak bohatí jako jeho.

Táta vedl pojišťovací kancelář a máma učila na soukromé škole, takže měli na to, abych mohla jít na vysokou, ale kdybych se teď rozmyslela nebo si před magister-ským studiem vzala pár let volno, moji rodiče by mě vykopli až na Měsíc.

„A co chceš dělat?“ zeptala jsem se, i když jsem měla jisté tušení.

„Cestovat po světě jako milionářský playboy?“

„Opravdu legrační.“ Ušklíbl se na mě. „Vážně to chceš vědět?“

Přikývla jsem.

„Renovace starých barů – fakt nevím. Nechápej mě zle, není to špatná práce.“

„Ne, to není. Ale?“ Do chaty se opřel vítr a světlo na stropě zablikalo.

Usmál se. Oddechla jsem si.

Ani jsem si neuvědomovala, že jsem zadržovala dech. „Víš, že můj vedlejší

obor je biologie, že jo? A že jsem si přibral hodně matiky?“ „Jo,“ kývla jsem a opřela se o něj. Zřejmě mu to nevadilo, protože se posunul tak, abych měla hlavu na jeho hrudi, a sepnul si okolo mě paže.

„Napadlo mě, žes asi přišel o rozum, když jsi to udělal.“ Zasmál se. „Ne, můj rozum je na svým místě, aspoň většinou.“ Na chvíli se odmlčel a potom pokračoval:

„Přemýšlel jsem o tom, že bych šel na veterinu.“ Zavřela jsem oči, protože mi srdce v hrudi hloupě poskočilo. Kylerovou slabostí vždycky byla zvířata. Jednou, ve třetí třídě, našel na dětském hřišti holuba. Měl zlomené křídlo a samotný by určitě zahynul. Postavil si hlavu a odmítal sedět

v lavici, učitel mu proto přinesl malou krabici.

Kyler běžel na hřiště, co mu nohy stačily, a malého holuba do ní vložil. Taky donutil svou mámu, aby ho vzala k veter-ináři. Holuba – stvoření, které bylo každému docela ukradené. V té chvíli se stal mým hrdinou. „Syd?“ Jeho hlas zněl nejistě, jako by se domníval, že si myslím, že vzdát se kariéry, ve které by mohl vy-dělávat miliony, pro takovou, jejíž hlavní odměnou je pomoc zvířatům, je šílenství.

Roztřeseně jsem se nadechla a přitiskla se k němu blíž. Nemohla jsem Kylera mít tak, jak jsem ho chtěla. Věděla jsem to a akceptovala. Moje opilá verze sice očividně ne, ale i tak jsem byla pyšná na to, že ho můžu nazývat svým přítelem. „Myslím, že je to výbornej nápad.“ „Opravdu?“ Znělo to překvapeně.

Usmála jsem se. „Myslím, že je to báječný. Je to něco, po čem toužíš. Měl bys to udělat.“

Kyler neodpověděl, ale cítila jsem, jak se v něm uvolnilo jakési napětí. Něco, čeho jsem si dosud nevšimla. Možná bylo tohle to, co potřeboval. Ujištění. Jak jsme tak potichu seděli a pozorovali plameny vytvářející na dřevěných stěnách tančící stíny, uvědomila jsem si ještě něco jiného. I když jsem věděla, že mezi námi nikdy neb-ude nic víc než přátelství, milovala jsem ho.

Ježíši…

Vždycky budu milovat Kylera Quinna.

Byla jsem v háji.

10. kapitola

Sydney

Přijdeme o proud. Vítr venku fičel jako šílený, dorážel na dům a rozvody elektřiny. Proč nikoho nenapadlo vést elektřinu pod zemí, bylo nad moje chápání. Celý večer se vypínala a zapín-ala světla. Okolo deváté začalo sněžit tak prudce a hustě, že z oken nebylo vidět vůbec nic. Bílá pokrývka zahalila větve stromů a tlačila je k zemi. Šla jsem brzy do postele, ale nemohla jsem usnout. Myšlenky mi ubíhaly všemi směry – přemýšlela jsem o tom, jak jsem zneužila Kylera, o zabijákovi na skútru a jak dlouho tu zůstaneme ještě trčet. Vítr mi na klidu nepřidával. Znělo to, jako by měl dům spadnout. Otráveně jsem se otočila od okna a přitáhla si pokrývku

těsněji kolem ramen. Vyšla jsem tiše na chodbu, nechtěla jsem probudit Kylera.

Když jsem byla v polovině chodby, zaslechla jsem otevírání dveří. „Syd?“ Povzdychla jsem si, otočila se a málem za-čala slintat. Kyler stál ve dveřích pokoje jen v pyžamových kalhotách. Bez trička.

Jeho břicho… Proč jeho břicho musí vypadat takhle? Pevné, vyrýsované břišní svaly a vůbec… „Syd?“ Vyšel ven a zavřel za sebou. „Jsi v pořádku?“ „Není ti zima?“ Chtěla jsem se praštit do hlavy, když jsem to vyslovila.

Zakřenil se. „Nebyla mi, dokud jsem nevylezl z postele.“

„Dobrý postřeh.“ Přešlápla jsem z no-hy a nohu a cítila se jako blázen. „Promiň.

Nechtěla jsem tě vzbudit.“ „To nic.“ Přiloudal se ke mně, vypadal nádherně mužně a já ho za to tak tro-chu nenáviděla. „Nemůžeš spát?“

Zavrtěla jsem hlavou a potlačila zívnutí. „Může za to ten vítr, zdá se, jako by trhal celej…“

Přerušila mě hlasitá rána,

až jsem povyskočila. Oknem na druhé straně chodby jsme viděli, jak ob-lohu osvítila sprška jisker, a potom to v celém domě několik vteřin rachotilo.

Světla nad námi dvakrát zablikala a zhasla, celou chodbu pohltila temnota.

„Sakra,“ vyhrkl Kyler a já ucítila jeho ruku na zádech. „Myslím, že právě vypadl proud. Měl by naskočit záložní generátor.“

Zamrkala jsem, snažila jsem se nechat oči uvyknout na tmu, ale viděla jsem jenom Kylerovu siluetu. Už se znovu nerozsvítilo, ale slyšela jsem, jak něco naskočilo. Tiché hučení. Vzduch foukal ven větracími otvory na chodbě, ne však tolik, jako když šel proud, ale

nebrzdil chlad proklouzávající do domu.

Kyler znovu zaklel. „Zůstaň tady.“

„Rozhodně nikam nejdu.“ Slyšela jsem, jak přechází k oknu. „No, do prdele. Jedna z borovic se vyvrátila a spadla do elektrických drátů.“ Otočil se, byl pěkně rozčílený. „Generátor poběží jen v po-hotovostním režimu – teplo na minimum, aby nezamrzlo potrubí, lednička – prostě jen to základní.“ Stál už zase přede mnou, cítila jsem na čele jeho teplý dech. „Běž zpátky do ložnice, já zkontroluju přízemí, jestli je všechno v pořádku.“ „Dobře.“ Nervózně jsem si přitáhla deku těsněji kolem sebe. Srdce mi prudce bušilo.

„Musíš… musíš jít?“ Položil mi ruku na záda.

„Budu zpátky za pár minut.“ „Omlouvám se. Nedokážu

přestat myslet na lidi, kteří uvízli ve sněhu a museli jíst jeden druhýho.“

Kyler se zhluboka zasmál.

„Kotě, to se snad stalo

v devatenáctým století nebo tak nějak.

Budeme v pořádku.

Za chvíli jsem zpátky.“ „Nebudeš to tvrdit, až ti začnu ohryzávat nohu jako zombie.“ Ale položila jsem ruku na stěnu a použila ji jako vodítko do pokoje, zatímco on se pohyboval temnotou jako ztracená kočka.

Když jsem došla do pokoje, spěchala jsem k oknu. Sníh létal v poryvech větru, ale jak všechno zakrýval, celá země se v tlumeném měsíčním světle odrážela do mých,

na tmu přivyklých očí. Velká borovice byla v polovině zlomená, temná silueta na bílém sněhu. Zachvěla jsem se.

Uvíznout tady bylo už i tak na dvě věci, ale mít jenom záložní zdroj při právě zuřící sněhové bouři století?

Bůh nás asi nemá rád. Zamířila jsem do postele, vlezla pod přikrývky a přitáhla si je až k bradě. Ležela jsem na boku a dívala se na dveře. Když jsem o pár minut později zaslechla Kylerovy kroky, napjala jsem se.

Nesl svíčku a její mírná zář házela stíny na jeho obličej. Položil ji na noční stolek a posadil se vedle mě. „Je mi to líto.“

„Co je ti líto?“

„Jezdit sem každej rok je můj nápad. Mohla bys být doma, ale teď jsi uvízla tady a bojíš se, že začneme okusovat jeden druhýho.“

Tiše jsem se zasmála.

„Nemyslím si, že se doopravdy sežereme.“

„No, doufám, že jestli jo, nezačneš s mým obličejem.

Všichni říkají, že to je moje nejcennější aktivum.“ Slyšela jsem v jeho hlase, že se usmívá, a usmála se taky.

„Ale bude tu chladno, Syd.“ „Já vím, ale ty za to nemůžeš. Jezdívám sem ráda.“

Chvíli mlčel. „Víš, nikdy jsem nepochopil proč. Vždyť ani nelyžuješ.“

Kousla jsem se do rtu. „Ráda trávím čas s tebou, se všemi.“ Tváře mi zrudly.

„Prostě mám tuhle akci ráda.“ Kyler se natáhl,

v tlumeném světle našel na mé tváři pramen vlasů a odhrnul ho dozadu.

„Jsem rád, žes se mnou jela.“ Slyšet ta slova mě zahřálo na duši. „Jenom proto, že jinak bys tu byl teď sám.“

Zhluboka se zasmál, a když zasvištěl vítr, střelil pohledem k oknu. „No, to není jedinej důvod.“

Teď se moje srdce tetelilo radostí. Kyler nadzvedl okraj přikrývky.

„Posuň se.“

Vytřeštila jsem oči. „Cože?“ „Ochladí se tu a vím, že nemůžeš spát kvůli větru. Zůstanu s tebou, dokud neusneš.“ Odmlčel se. „A kromě toho mi je teď bez trička pořádná zima.“ „Dobře.“ Zakoktala jsem to slovo jako úplný blázen

a posunula se na posteli. Potom jsem se otočila na druhou stranu, protože jsem s jistotou věděla, že se mu teď nedokážu dívat do tváře.

Vklouzl pod přikrývku, a přestože nás dělilo asi deset centimetrů, cítila jsem ho. Bylo to dost divné, ale celá moje záda se zahřála a jen stěží jsem odolávala touze přisunout se k němu blíž a opravdu ho cítit.

„Nevadí ti to?“ Jeho hlas mi zazněl přímo u ucha. „Asi jsem se na to měl zeptat, než jsem ti řekl, ať se posuneš, co?“

„Ne,“ zašeptala jsem.

„Nevadí mi to.“ „To je dobře.“ Uložil se na své straně a věděla jsem, že leží obličejem ke mně.

Leželi jsme jako lžičky. Ale nedotýkali jsme se, takže se to asi nepočítá. „Protože si myslím, že tahle postel je pohodlnější než moje, a já prostě nechci odejít.“ Fakt jsem nechtěla, aby odešel. Připadala jsem si jako v ráji. Zavřela jsem oči a nasávala jeho blízkost, jako by byl moje osobní

slunce. „Pamatuješ si, jak jsme takhle le-hávali jako děti?“ zeptal se.

„Jo, pamatuju.“ Ale tehdy a teď, to byl velký rozdíl.

Tehdy to bylo tak nevinné. Byli jsme jenom dvě děti, které si užívaly legraci, když přespávaly u kamaráda. Bylo to dřív, než jsem na něj měla chuť skočit a provádět s ním různé necudné věci. A teď jsem na ty

necudnosti myslela – převrátit se a přitisknout se na něj, políbit ho, dotýkat se ho, on by se dotýkal mě, byli bychom nazí.

Opravdu na tohle musím přestat myslet.

„Syd?“

„Jo?“

Chvíli mlčel. „Slibuju, že tentokrát ti neukradnu přikrývku.“

Usmála jsem se a hruď se mi sevřela.

„Beru tě za slovo.“ Nevím, jak jsem dokázala usnout s objektem své touhy spícím vedle sebe, ale musela jsem, protože když mě probudil skučící vítr, poznala jsem, že uplynulo několik hodin. Chtěla jsem si sednout, ale nemohla jsem se pohnout. Když mi došlo, co mi v tom brání, prudce jsem otevřela oči a přestala dýchat. Kyler mě držel kolem pasu, ale navíc se ke mně tiskl celým tělem. Každý jeho hluboký, pravidelný nádech proudil skrze mě. Na krku mi tančil jeho teplý dech a celá jsem se chvěla. Nebylo možné, abych vedle něj spala, když je ke mně nalepený jako lžička

– tentokrát doopravdy. Myslím, že ani jeptiška by neměla tak pevnou vůli. Kousek jsem se odsunula a dokázala mezi námi vytvořit pár centimetrů volného prostoru, než mě sevřel paží kolem pasu.

Zadržela jsem dech. Kyler mě přitáhl k sobě, až jsme k sobě dokonale zapadli, a –

proboha – byl vzrušený. Cítila jsem ho přes pyžamové kalhoty, byl dlouhý a silný

a tlačil se mi na zadek. Moje tělo okamžitě odpovědělo, rázem zapom-nělo na spánek a hlásilo se o pozornost. Nezáleželo na tom, že jsem mu to zakazovala a že jsem neměla tušení, co si mám počít. Krev v žilách mi vřela a nitro se mi svíralo bolestí. Tohle rozhodně nebylo takové, jako když jsme u sebe přespávali jako děti.

„Kylere?“

Něco zamumlal a dokázal

se přitisknout ještě blíž, jeho brada si našla citlivé místo mezi mým krkem a ramenem.

Pokožka se mi chvěla. Myslím, že jsem přestala dýchat. Paže na mém pasu se pohnula a rukou mi sklouzl níž na břicho. Tím pohybem mi shrnul tričko nahoru a

odhalil pěkný kus holé kůže. Srdce hrozilo, že mi vyskočí z hrudi, a kousla jsem se do rtu tak silně, že jsem ucítila krev. Kyler mě pohladil prsty na břiše a já sebou trhla. Z úst se mu vydral hluboký sexy zvuk a přitiskl se ke mně boky. Roztáhl prsty a vklouzl jimi pod volnou gumu mého pyžama. Nenosívala jsem na spaní kalhotky, takže jsem pod pyžamem byla nahá a jeho prsty byly tak moc blízko.

To snad musí být sen.

Tohle se prostě nemůže dít. A jestli je to sen, nikdy se nechci probudit.

O krk se mi otřely teplé rty. Nejdříve jsem si myslela, že to je náhoda, ale pak se jeho rty přesunuly na místo, které pulzovalo, a políbily mě

na něj. Opakoval ty drobné polibky po celé délce hrdla. Nevědomky jsem se prohnula a ještě víc mu odhalila krk. Jeho boky se pohybovaly proti mým v

pomalém, smyslném rytmu, který mi způsoboval závrať. Jestli byl tohohle schopen v polospánku, neuměla jsem si představit, co dokáže kompletně probuzený.

Zřejmě kdybych byla jiná žena.

A potom se jeho ruka přesunula ještě níž, otřela se o můj střed a ten uzlíček nervů. Projel mnou ostrý, prudký pocit a zbavil mě schopnosti souvisle myslet nebo rozpoznat, co se ve skutečnosti děje. Moje tělo se pohybovalo automaticky, mozek k tomu vůbec nepotřebovalo. Zaklonila jsem se a roztáhla nohy, když jeho prsty přejížděly po nejcitlivějším místě.

Zdálo se, že je to pro něj tak snadné, že ví, co dělá. Prst pronikl vlhkostí mezi mýma nohama, pohyboval jím pomalu a hluboko. Dovnitř. Ven. Ach, bože. Každá částečka v těle se mi chvěla. Oči jsem měla vykulené, ale nic jsem neviděla.

Snažila jsem se zůstat zticha, ale ze rtů mi unikl povzdech.

Ta báječná ruka ztuhla

a hruď za mými zády se prudce zvedla.

„Syd?“

„Jo?“ Nepohnula jsem se. Kyler se-bou škubl a postel se prohnula, když vyskočil na nohy.

Kruci, nikdy jsem nikoho neviděla vymrštit se tak rychle. Otočila jsem se na bok a začala se zvedat, ale výraz na jeho obličeji mě zastavil. „Sakra. Omlouvám se.“ Hlas měl mrzutý – hluboký a drsný.

„Spal jsem. Myslel jsem, že se mi to zdá.

K čertu.“

Zklamání mě zaplavilo tak prudce, že umlčelo touhu. On spal – úplně spal. Žád-ný polospánek. Nebylo by to sice o moc lepší, ale tak by si alespoň napůl uvědomoval, co dělá.

Co jsem si vlastně myslela?

Že se probudil uprostřed noci a rozhodl se, že už dál nedokáže odolávat mému žhavému tělu?

Pravděpodobně se mu zdálo o sexy Saše z horské boudy. „Řekni něco, Sydney, prosím.“

Když jsem v jeho hlase uslyšela to znepokojení, uvědomila jsem si, jak jsem byla hloupá – jak hloupá pořád jsem. Zavřela jsem oči. „To nic. O nic nejde. Je to v pořádku.“

Neodpovídal. Za pár minut jsem otevřela oči a hledala Kylera. Nebyl tady. Byla jsem v pokoji sama jen s mohutným vichrem.

Kyler

Do prdele. Pro to, co jsem právě provedl, neexistovala slova.

Nemohl jsem tomu uvěřit. Když jsem zavřel dveře od svýho pokoje a couval od nich dál, zdálo se, že mi srdce chce vyskočit z hrudi. Posadil jsem se na postel, nebo spíš na ni dopadl, protože z nohou jsem měl želé.

To nebylo v pořádku. To nebylo nic. Rozhodně. Byl jsem tvrdej a chvěl se, a zároveň se cítil pod psa. Jak jsem to mohl udělat ve spánku? Na to byla jednoduchá odpověď, ale přesto. Snil jsem o ní – o Sydney. Poté co jsem ji viděl ve spodním prádle a po včerejších událostech jsem se ani nedivil, že hrála hlavní roli v mých erotických snech. Sakra. Nebylo to poprvý, co jsem měl o ní takovej sen, ale aby to došlo takhle daleko? Osahával jsem ji a měl prsty v ní – v Syd.

„Do prdele.“

Co kdybych se neprobudil? Jak daleko by to zašlo? Pro takový jako já byla

nedotknutelná. Zvedl jsem se, abych se vydal za ní a ještě jednou se jí omluvil, ale zarazil jsem se, protože jakmile šok opadl, vzpomněl jsem si, co mě probudilo z jednoho z nejlepších snů, jaký jsem kdy měl, kterej ale nakonec vůbec sen nebyl.

Syd zavzdychala.

A ten zvuk, který z ní vyšel, nezněl jako strach ani odpor. Každá buňka v mým těle ten zastřenej povzdech poznala.

Užívala si to. Navíc to vypadalo, že Syd byla už delší dobu vzhůru. Musela vědět, co jí dělám, a nezastavila mě.

Bože, ona mě nezastavila. A nejenže mě nezastavila, byla vlhká. A rozhodně jsem věděl, co to znamená. Ale poprvý v životě jsem neměl vůbec tušení, co s tím mám dělat. Můj mozek si s tím nedokázal poradit, i když mý tělo vědělo přesně co s tím. Hodil jsem sebou na

záda, zavrčel a ten zvuk se v pokoji odrážel. Zíral jsem do stropu a věděl, že to mi spíš narostou křídla a budu zatraceně lítat, než že ještě dnes usnu.

Obzvlášť když se každá částečka mýho těla chtěla vrátit do její postele a pokračovat přesně tam, kde jsme skončili. 11. kapitola

Sydney

Následující den se mi Kyler vyhýbal, jako bych byla ošklivé káčátko, které si v opilosti přivedl domů z baru a nemohl se ho zbavit. Celá ta situace byla podělaná ze všech stran a na mašli.

Zatímco jsem pro nás připravovala studené sendviče už druhý den za sebou, postával na okraji kuchyně, a když jsem mu podala talíř a naše prsty se dotkly, uskočil a vyrazil mi talíř z ruky.

Medová šunka a švýcarský sýr se proletěly vzduchem. Majonéza ohodila pěkné kachličky.

„Sakra,“ zaklel. Poslední dobou to říkal často. Klekl si a začal uklízet nepořádek.

„Omlouvám se.“

Stála jsem tam a ruce se mi třásly. Chtělo se mi brečet. Jako malému tlustému rozzuřenému děcku, které se chce pořádně vyřvat. Zamumlala jsem něco, čemu jsem ani nerozuměla, přešla k lince a popadla několik papírových utěrek. S úmyslem mu pomoct – a zbavit se tak mnohem důležitějších potíží – jsem se k němu vrátila a sehnula se.

V tom okamžiku se však Kyler postavil a vrazil mi do brady, až mi hlava odletěla dozadu. Čelistmi mi projela ostrá bolest, zavrávorala jsem a upustila utěrky, zatímco Kyler klel jako o život. Narovnal se

a natáhl se po mně, ale zákony gravitace byly proti mně. Narazila jsem do těžkého dubového kuchyňského stolu a otřásla jím. Uprostřed něj stála váza, kterou jeho máma sehnala asi před pěti lety, a začala se naklánět ze strany na stranu. Otočila jsem se a natáhla se po tom hloupém fia-lovorůžovém kousku umění. Bylo to jako v jednom z těch opravdu špatných filmů, v nichž série náhod vede k tomu, že se zn-ičí něco neocenitelného. Prakticky jsem na stůl skočila a chytila vázu dřív, než mohla spáchat sebevraždu pádem na zem. „Ježíši Kriste,“ zašeptala jsem zadýchaně. Kyler se objevil vedle mě a po-mohl mi vstát, abych si ještě víc neublížila. „Jsi v pořádku?“

Bradu jsem vůbec necítila.

„Jo.“

Vzal mi vázu a čekal, než jsem poodešla od stolu, pak ji položil zpátky na místo.

„Omlouvám se. Málem jsem ti vyrazil zuby.“

Nevěděla jsem, co na to říct, tak jsem jen stála a snažila se do ničeho nenarazit.

„Ty jsi v pořádku?“ „Mám tvrdou hlavu.“ To teda jo.

A pak se ta podivná atmosféra vrátila zpátky. Oba jsme hleděli jeden na druhého. Tváře mi zrůžověly, což bylo úžasné vzhledem k tomu, jak bylo

v domě chladno. Kyler se vrátil k tomu nepořádku na zemi a sebral papírové utěrky. Začala jsem mu chystat další sendvič. „Nech toho,“ řekl a ohlédl se přes rameno. „Nachystám si to sám.“

Nevím, proč mě zabolelo, jako by mi na nose přistála obrovská vosa a píchla

mě, ale bylo to tak. Řízlo mě to hluboko. Dokonale jsem ztratila chuť, odešla z kuchyně a chodila bezcílně po domě, až jsem skončila

v zimní zahradě na druhé straně obývacího pokoje. Vzhledem k oknům

od podlahy ke stropu byla v té místnosti děsná zima. Zachumlala jsem se do teplého svetru, posadila se na proutěnou židli a zírala ven na sněhem pokrytou zahradu. Vítr bičoval sníh, vytvářel proti garáži skoro dva metry vysoké bílé hromady. Za ní se táhl les. V dáli jsem viděla lanovky houpající se tam a zpátky, jak do nich narážel

vítr.

Zhluboka jsem se nadechla a pomalu vydechla. Nemohla jsem si pomoct, mu-sela jsem přemýšlet o tom, co bude, až odtud konečně odjedeme. Bude naše

kamarádství někdy stejné? Nedokázala jsem si to představit.

Sklopila jsem bradu tak, že mi vklouzla pod lem svetru, a zavřela oči. Sotva jsem to udělala, zalitovala jsem toho, protože v té místnosti, kde se nedalo soustředit na nic jiného než na vítr, mi běhaly hlavou myšlenky o tom, co se v noci stalo mezi mnou a Kylerem. Copak na to někdy dokážu zapomenout?

„Syd?“

Když jsem uslyšela Kylerův hlas, zvedla jsem hlavu. Stál ve dveřích. „Ano?“

Prohrábl si rukou vlasy. Asi

to musel dělat celý den, protože je měl pěkně rozcuchané. „Omlouvám se

za to, co se stalo v kuchyni.“ Měla jsem pocit, jako by moje tělo někdo hodil do odšťavňovače. „Můžeš se přestat omlouvat. Byla to nehoda. Jsem

v pořádku a ty taky. Nic se nerozbilo.“

„Nechala sis sendvič v kuchyni.“

„Nemám hlad. Sním si to později.“

Dlouze se na mě díval a potom sjel pohledem k oknům. „Venku je to šílený, co?“

Podívala jsem se ven. Každou chvíli se rozbrečím.

„Jo, je.“

Uplynulo několik vteřin a potom se posadil vedle mě.

Naklonil se dopředu a položil si ruce na kolena. „Sydney, ohledně minulý noci…“

„Prosím tě, přestaň se za to omlouvat. Jasný?“ Nemyslím, že bych dokázala un-ést, kdyby se omluvil znovu. Kyler ztuhl.

„Jak se můžeš chovat, jako by se nic

nestalo? Osahával jsem tě ve spánku. Moment. Nejenom osahával, ale přímo se tě intimně dotýkal.“ Způsob, jakým to řekl, mi připomněl takové ty panenky, co ukazují v sociálních službách dětem, které k nim přivedou. Hnus. Prohlédla jsem si ho z profilu. Asi posté jsem si přála, aby byl náš vztah jednodušší.

Kyler se na mě zadíval. „Když jsem vlezl včera v noci k tobě do postele, nic takovýho jsem v úmyslu neměl. Prostě chci, abys to věděla.“

Ostře jsem se nadechla. No, a to už jsem si myslela, že moje srdce nevydrží další ránu. A tady to mám. „Bylo to tak zlý?“

„Cože?“

Pohlédla jsem stranou, postavila se a přešla k oknu. Možná jenom potřebuju získat kuráž, abych mu mohla čelit. Očividně už jsme své kamarádství zničili. Jediný

způsob, jak to napravit, je dostat se přes to. Psychologie pro začátečníky. Vyhýbání se je zábavný a snadný způsob, za nímž následuje popření, ale ani jedno nikdy nefunguje. Musím mu říct, že mě přitahuje, že po něm toužím. Možná když pročistíme vzduch, bu-deme se moct pohnout dál. Upřímnost je vždy ta nejlepší cesta, ale nebyla jsem si jistá, jestli na ni mám takovou odvahu. Ale jestli ne, nemůžeme takhle pokračovat. Vést tyhle škrobené rozhovory. Slyšela jsem, jak se

nadechl. „O něčem přemýšlíš?“ poznamenal. „Přemýšlíš o něčem opravdu důležitým. Jestli jsi na mě kvůli včerejšku naštvaná, tak mi to řekni, místo aby ses snažila chránit moje city.

Pochopím to. Nebudu se…“ „Nejsem na tebe naštvaná.“ Otočila jsem se k němu a založila si ruce. Kyler pohlédl stranou.

„A jak bych vůbec mohla být? Vždyť jsem

se tě snažila políbit, když jsem byla opilá. To bych byla pěknej pokrytec.“

„To se vůbec nedá srovnávat, Syd.

Tys neosahávala moje nádobíčko.“

Osahávala bych, kdybych měla v opilosti lepší reflexy. Taková byla pravda

– ne že bych to přiznala. Ale musím to ze sebe dostat. „Proč jsi včera v noci přestal?“ Hleděl na mě, jako bych zešílela. „Já jsem spal, Syd! K čertu, ty si myslíš, žes mě zneužila, když jsi byla namol?

To já včera zneužil tebe.“

„Nevadilo mi to.“ Sotva jsem to zašeptala.

Kyler sebou škubl. Potřásla jsem hla-vou. „Já jsem nespala, Kylere. Věděla jsem, co děláš.“ Teď už na mě opravdu zíral a já přestala dýchat. Bylo to teď, nebo nikdy. Všechny ty chvíle vedly k tomuto okamžiku. Mohla bych mu říct,

že jsem byla ráda, že přestal, říct něco hloupého a změnit téma. Nebo mu můžu říct, co chci – po čem toužím už hodně dlouho. Jestli to udělám, nebude cesty zpátky. „Sydney…“ V hlase mu zaznělo varování.

Zhluboka jsem se nadechla. „Chci to, co děláš s jinýma holkama.“

„Cože?“ Vykulil potemnělé oči. Tváře mi hořely, jako bych se opalovala v pekle. „Chci to – chci tebe. Chci být s tebou.“ Dívala jsem se na něj, jak vstal, a na chvíli jsem si myslela, že ode-jde z místnosti. Žaludek se mi zkroutil tak, až jsem myslela, že se mi udělá zle, ale Kyler jenom stál na místě. „Nežádám tě o to, abys byl můj přítel nebo abychom se vzali. Vím, že nemáš zájem o vztahy.

Vím, že takovej nejsi.“

„A chceš říct, že ty taky ne?“ Z jeho slov zazníval výsměch.

Celé tělo jsem měla jako v ohni. Řekl to tak, jako bych byla ta největší konzerva pod sluncem. Zahnal mě tím do kouta, a o to víc jsem mu chtěla dokázat, že nejsem žádná ubohá frigidka.

„Ne s tebou. Prostě chci tebe. Na jed-nu noc. To je celý.“

Kyler znehybněl. Myslím, že ani nedýchal. Potom přimhouřil oči. „To opravdu chceš?“

Ruce se mi svíraly

a zašeptala jsem: „Ano.“ „A to je co?“ Přistoupil o krok blíž a srdce mi v hrudi poskočilo, když jsem o krok ustoupila.

„Řekni to nahlas, Syd.“

V krku mi vyschlo, musela jsem polknout a zopakovala jsem o něco hlas-itěji: „Ano.“ Přiblížil se ke mně o další

krok a já se přistihla, že couvám, když jsem narazila do okna. Pomalu zkroutil rty do lišáckého úsměvu a mně se začala vařit krev v žilách.

„Odkdy?“

Sotva jsem ze sebe dokázala vydo-lovat slova.

„Už… už nějakou dobu.“

„Jak dlouho?“

„Dlouho.“

Zavrtěl hlavou. „To není moc přesný.“

„Dost dlouho,“ dodala jsem. „A ještě jednou mi pověz, co že to chceš?“

Nebyla jsem si jistá, jestli zvládnu ještě promluvit, ne když se na mě dív-al takhle.

„Tebe.“

„Musíš být trochu přesnější, kotě.“ Zastavil se přede mnou. Musela jsem zaklonit hlavu, abych viděla jeho výraz.

„Čekám…“

Opravdu mě chce přinutit, abych to popsala do detailů? Začala jsem stáčet pohled, ale chytil mě prsty za bradu a přišpendlil mě pohledem.

Povytáhl obočí. „Já… chci tebe.“

Sklopil oči, a přestože jsem na sobě měla silný svetr, cítila jsem se nahá a zranitelná. Zachvěla jsem se a bradavky mi ztuhly. Celé tělo mi ztuhlo. „To už jsi povídala. Taky jsi ale řekla, že chceš to, co dělám s jinejma holkama. Víš, co to je?“

Přikývla jsem, jak nejlépe jsem uměla.

Kyler sklonil hlavu, takže jeho rty byly jen pár centimetrů od mých. „Píchal jsem ty holky. To je všechno.

Bez podmínek, bez závazků. A tohle ty chceš? Chceš, abych tě píchal?“ Ne. Chtěla jsem víc, mnohem víc. „Jo.“ Kyler se ostře nadechl a spustil ruku. V obličeji se mu mihl hněv – opravdová zloba, která mu ozářila tváře. V tu

chvíli mi došlo, že jsem to podělala. Sil-ou valící se koule mě srazilo zklamání. A mám to. Znovu mě odmítne. Hrdlo mi tím vědomím hořelo, protože tohle bylo ono – nijak líp jsem pročistit vz-duch nemohla. Měla jsem chuť praštit hlavou do zdi. Za tohle jsem si mohla sama a s velkou pravděpodobností

jsem zničila naše kamarádství, tentokrát jednou provždy. Do háje

s psychologií. Měla jsem pokračovat v tom vyhýbání se jeden druhému.

„Otoč se,“ nařídil mi.

Zamrkala jsem. „Cože?“ „Otoč se.“ Autorita v jeho hlase mě rozechvěla, ale ztuhla jsem a zírala na něj.

Oči měl teď veliké a zářily jako vyleštěný onyx. Docela mě tím pohledem polapil. „Víckrát už to opakovat nebudu.“

Tak trochu jsem měla chuť se ho zeptat, co si jako myslí, že mi udělá, když neposlechnu, ale otočila jsem se, protože jsem viděla v jeho očích žár. Možná se mi to celé jenom zdá. Možná jsem zkusila utéct z místnosti, spadla a praštila se do hlavy. Nic není nemožné. Nebo mám třeba otřes mozku, jak do mě najel ten skútr smrti a jak jsem se praštila o Kylerovu tvrdou hlavu.

„Takhle to dělám.“ Při zvuku jeho drsného hlubokého hlasu jsem poskočila. Zasmál se, odsunul mi vlasy z krku a hodil mi je přes rameno. Ucítila jsem na

hrdle jeho horký dech. „Někdy vestoje, někdy o zeď jako teď, někdy na kolenou, zezadu.“

Panebože. Možná jsem královna podi-vínek, ale vždycky mě zajímalo, jak to dělá. Hleděla jsem ven na sníh, ale ve skutečnosti jsem nic neviděla. Tělem se mi rozlévalo horko a krev se mi vařila.

Olízla jsem si rty a pak se kousla do rtu, když mi přejel rukou po boku a položil ji do křivky v pase. „Nijak jinak to nedělám, ne s holkama, které prostě jenom píchám.“ Chytil mě i druhou rukou, prsty svíral látku. „A tohle chceš, Syd? Chceš, abych tě opíchal zezadu?“

Dech se mi zadrhl a mezi stehny se za-čala ozývat bolestná touha. „Já…“ „Tak jak?“ zeptal se a přiblížil se ke mně. Otřel se mi rty o tvář a cítila jsem ho podél celého těla, přestože se na mě netlačil.

„Chceš to takhle? Nebo můžeme dolů na kolena. Mně je to fuk.“

Ach, bože, bože, bože…

Vůbec jsem netušila co říct. Když jsem měla sex poprvé a naposledy, bylo to v misionářské pozici a upřímně jsem neměla ponětí, jak to půjde líp vzhledem k našemu výškovému rozdílu nebo…

„Ty přemýšlíš, Syd.

Rozmyslela sis to?“ Tak tohle chtěl? Nebo to očekával jenom ode mě, protože slyšel, co říkal Nate? Že jsem byla jako led. Ale frigidní holky určitě nedělají tohle. Zavřela jsem pevně oči.

„Takhle.“

Tiše zaklel a já prudce otevřela oči.

Byla to špatná odpověď? Ale potom popadl můj svetr do pěstí, přetáhl mi ho přes hlavu a odhodil rychleji, než by řekl švec. Stála jsem tam najednou jen v podprsence a džínách. Ne v té strašně

vycpané podprsence – díkybohu – ale v podprsence. Panebože, ono k tomu fakt dojde – on mě fakt ošuká. Začínala jsem

z toho mít trochu divný pocit. Nebylo na tom nic romantického, nic sladkého a láskyplného. Šukání bylo prostě šukání. A podle tónu svého hlasu nevypadal Kyler zrovna nadšeně.

Celé to bylo na dvě věci.

Kyler mi položil své velké dlaně po stranách a já sebou cukla. „Polož ruce na sklo,

Syd.“

Všechny moje myšlenky se vypařily a polilo mě horko. Moje tělo odpovídalo na jeho pokyny a hluboký tón hlasu bezostyšně. Okenní sklo mě chladilo do dlaní. „Fajn.“ Jednou rukou mi přejel po kůži těsně pod pupíkem a dotkl se pásku džínů. Ruku mi pevně přitiskl na tělo.

„Nech ruce na okně.“ Přitáhl mě k sobě a sklonil

se nade mnou, takže jsem byla mírně ohnutá a vklíněná do něj, ale pořád jsem se dotýkala okna. Vnímala jsem, jak se mi tiskne na záda, horký a tvrdý, a celá jsem se zachvěla.

„Měla jsi mi říct dřív – že tohle je všechno, po čem toužíš.“ Mluvil dost nap-jatě, jako by se pohyboval na hraně. Nerozuměla jsem tomu. Zapojil se do hry, ale zároveň byl trochu vytočený. Míchaly se ve mně zmatek a chtíč a nevěděla jsem, kterým směrem se pustit. Druhou rukou začal cestovat po mém těle, hladil mě po žebrech, až jsem se celá chvěla. „Já… bych ti pomohl už dávno,“ dodal. Nedokázala jsem myslet, ne když jeho ruka přejížděla po mém břiše a potom přes košíček podprsenky. Záda se mi prohnula a z úst mi unikl povzdech. „Kylere…“ „Kruci.“ Jeho ruka ztuhla, ale přitiskl se ke mně boky.

Protože mě druhou rukou stále držel, nemohla jsem uniknout jeho pomalým, mučivým přírazům ani tomu, co znamenaly. Tedy ne že bych chtěla.

Vycházela jsem mu naproti a z hloubi je-ho hrdla se ozývalo vrčení. Sundal ruku z podprsenky a já jsem zakňučela. Ale pak sáhl mezi nás a neskutečně hbitými prsty rozepnul podprsenku rychleji, než mi zabere čas ji zapnout. Sklouzla mi dolů po pažích a já odtáhla ruce z okna, aby

mohla dopadnout na podlahu.

Ňadra mi ovanul studený vzduch a pustil se do křížku s žárem, který mě zahříval zevnitř.

Kyler nestál přede mnou, ale věděla jsem, že mě pozoruje. Vzhledem k jeho výšce to bylo snadné.

Slabounce jsme se odráželi ve skle. Vnímala jsem na sobě intenzitu jeho

pohledu. Bradavky mi ještě víc ztuhly, až to bylo téměř bolestivé.

A najednou mi držel ňadra v rukou a celé moje tělo ožilo. Laskal mě prsty, jem-ně ňadra prozkoumával, dráždil bradavky. Sklonil rty k místečku pod mým uchem a horce mě tam políbil. „Zatraceně, Sydney.“ Zatahal prsty za bradavku, až jsem vykřikla a pohnula boky proti jeho tiché prosbě.

Slíbával cestičku dolů po mém hrdle až na rameno, zatímco se pořád dotýkal mých ňader, až byla těžká a naběhlá.

Takové to s Natem nebylo. Kyler mě jemně kousl do krku. „Ty… si zasloužíš něco lepšího než tohle, kotě.

Zatraceně, zasloužíš si víc.“ Věděla jsem docela určitě, že dostávám přesně to, co si zasloužím – a navíc se mi to líb-ilo. Pustil jedno moje prso a sjel dlaní na

břicho. Snadno rozepnul knoflík na mých džínech a vklouzl do nich rukou.

„Pověz mi, abych přestal,“ řekl a líbal mě na bradě.

„Pověz.“

„Ne,“ vydechla jsem.

„Nechci, abys přestal.“

Zamumlal něco, čemu jsem nerozuměla, a potom mě políbil na pulzující místečko na krku. Vklouzl rukou pod kalhotky a hladil mě dlouhými prsty. „Jsi na mě připravená, že jo?“

Zrudla jsem, cítila jsem se trochu trapně, protože jsem byla strašně připravená, ale potom mi přejel palcem přes hrbolek a já jsem vykřikla jeho jméno.

Celá jsem se třásla, jak ve mně rozkoš narůstala tak rychle, až jsem cítila závrať.

„Bože,“ zavrčel, když se ke mně přitiskl boky a pomalu tlačil prst do mého těla.

„Křič takhle dál moje jméno, a bude po všem dřív, než začneme.“

„Kylere,“ žadonila jsem, protože jsem vážně byla na pokraji žebrání.

Ohnul prst a já už byla

pěkně blízko. Začal prstem pohybovat v pomalém rytmu, který byl tak jemný, že to hraničilo se šílenstvím. „Jsi tak těsná,“ vydechl. Nikdy jsem neslyšela jeho hlas tak syrový, tak hrubý. „Zatraceně, kotě, tys neměla nikoho od…?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne. Nikoho kromě něho.“

„Myslel jsem si to, ale…“ Zachvěl se, ovšem jeho ruka… jeho prst nezměnil ryt-mus. To pomalé pravidelné vnikání ve mně roznítilo oheň, který

se rychle šířil. Pohybovala jsem boky proti jeho ruce a slyšela jsem, jak mi tiše vydechuje do ucha, a kdykoli narazil boky

proti mně, dostala jsem se o krok blíž k vrcholu. Každý sval v těle se mi napínal a blížila jsem se explozi. Budu…

Hlasitá rána se rozlehla místností jako hrom a okno před námi explodovalo.

12. kapitola

Sydney

Překvapením jsem vykřikla. Sklo a sníh lítaly vzduchem.

Tohle rozhodně nebyla exploze, ke které jsem měla namířeno.

Kyler se prudce otočil, aby mě chránil svým tělem, ale nestihl to dřív, než mě do hrudi a břicha zasáhly malé ostny bolesti. Lapala jsem po dechu, zatímco do pokoje vanul studený vz-duch a proháněl se kolem nás. Vysoká stojací lampa spadla a obrazy na stěnách se třásly.

„Do prdele!“ vykřikl a přitiskl nás k zemi tak, že na mně skoro celý ležel.

„Jsi v pořádku?“

„Jo.“ Opatrně jsem položila ruce na studenou mokrou podlahu. „A ty?“

„Jsem celej.“ Sklouzl mi rukama po holých zádech a potom mě přikryl svetrem, omotal mi ho kolem ramen.

„Zůstaň dole, jasný?“ Přikývla jsem a přitáhla si svetr k tělu. Přeplazila jsem se po kolenou k proutěné pohovce a ohlédla se přes rameno. Kyler pomalu vstal.

Ruce měl sevřené do pěstí. „Co se stalo?“ zeptala jsem se a celá se chvěla. Kyler se přiblížil k rozbitému oknu. Celé jedno sklo bylo pryč. Z dřevěného rámu trčely ostré kusy.

„Nikoho ani nic tam nevidím.“

„Nikoho?“

„Poblíž nejsou žádný stromy, aby způsobily takovou škodu na baráku.“

„Ale ten vítr…“

„Ten vítr je dost silnej, aby nabral spadlou větev, ale tady dole žádný větve nejsou.“

Otočil se a odhrnul si vlasy

z obličeje. Když mě viděl schoulenou u pohovky, pevně stiskl čelisti. „Jsi opravdu v pořádku?“ Zachumlala jsem

se do svetru ještě víc a nevšímala si drsného píchání, jak se mi otíral o kůži. Měli jsme důležitější problémy. Jako například jak se to okno prostě rozbilo.

„Jsem v pořádku, opravdu. Co si myslíš, že se stalo?“ Kyler zavrtěl hlavou a klekl si přede mě. „Nevím. Možná to okno bylo moc studený, takže když…“ On se červená? „Když jsi do něj zatlačila, roztříštilo se? Nevím… Co to, sakra, je?“

Srdce se mi zastavilo. „Co je?“

Naklonil se na pravou stranu a zvedl cosi z podlahy. Otevřel dlaň a v ní měl

malý kulatý brok. „Do hajzlu,“ zaklel, postavil se a otočil se tak ladně, jako když jsem ho vídávala jezdit na snowboardu. „Nejsem žádnej horlivej lovec ani nic takovýho, ale tohle, k čertu, vypadá jako náboj

z brokovnice.“

„Cože?“ Můj výkřik mu asi musel protrhnout bubínky. „To myslíš vážně?“ Přikývl. „Vypadá to, že jsme lovná zvěř.“

Nemohla jsem tomu uvěřit.

„Ale neměl by se výstřel

z brokovnice rozptýlit? Nebyli bychom zranění?“ „Nevím.“ Zaklonil hlavu a konečky jeho hnědých vlasů se mu otíraly o límec mikiny. „Jestli někdo namířil na horní část okna, je asi možný, aby nás to minulo.“

Zase jsem se zachvěla, ale tentokrát to s chladem nemělo nic společného.

„Opravdu si myslíš, že někdo mířil na nás?“

Kyler neodpověděl. „To je šílený,“ zašeptala jsem a potom hla-sitěji dodala: „Myslíš, že je v tom případě rozumný stát před oknem?“

„Nikdo tam teď není a předtím ani jeden z nás nedával pozor. Někdo klidně mohl stát přímo před náma.“ „Pozoroval nás?“ Náhle mi bylo horko i zima dohromady. Naše pohledy se setkaly, ale pak jsem se podívala stranou.

Dělalo se mi z toho zle. Musela jsem polknout. Byla jsem napůl nahá a měla jeho ruku v… Někdo nás při tom mohl pozorovat?

Někdo s opravdu špatnou muškou?

„Mohl to být někdo na lovu?“ zeptala jsem se s nadějí v hlase. Zamračil se. „V tomhle počasí? Vždyť je tam vichřice.“

„Tohle je Západní Virginie. Lidi tady loví za každých podmínek.“

Kyler se otočil k rozbitému oknu. „V tom případě by nám ze střechy musel vis-et medvěd.“

Raději bych věřila tomu,

než že na nás někdo opravdu střílel. Po tom nájezdu skútru se mi však moc nezdálo, že tyhle dvě události jsou náhoda. Nedávalo to ale smysl. Nedokázala jsem si představit, že by na nás byl někdo tak naštvaný. Ale

ovládl mě strach, stejně ledový jako ten vítr.

Co když po nás opravdu někdo vystřelil schválně?

Kyler

Byl jsem nasranej až na půdu, a to mě přitom ještě před chvílí ovládal úplně jinej hněv. Chtíč se mísil s pobouřením, nevírou a zlobou. Syd chtěla, abych ji píchal jako couru na jednu noc? Jako bych byl dobrej leda na to a jí by to stačilo?

Co to, kurva, znamená?

Ale právě teď to opravdu nebyl ten největší problém.

S tím si poradím pozdějc. Prohlížel jsem si rozbitý okno a zastavil se pohledem v levém horním rohu. Byla tam malá dírka a sklo se odtamtud rozprsklo, vytvářelo pavučinu, která se rozprostírala až k zubatým střepům.

Vsadil bych svůj růžovej zadek na to, že venku bylo víc malých dírek, blíž k římse a okapu. Někdo vystřelil na dům z brokovnice. Jestli nás chtěli trefit, nebo

ne, byla otázka. Výstřel z brokovnice nebylo možné kontrolovat, ale většina lidí dokáže zhruba vystřelit směrem, jakým míří.

Do prdele.

Ať už za to byl zodpovědnej kdokoliv, musel stát tam venku a pozorovat nás bůhvíjak dlouho. Viděl by všechno. Syd byla polonahá.

Sevřel jsem ruce do pěstí. Polilo mě horko. Měl jsem chuť někoho za-bít. „Můžu se už postavit?“ zeptala se Syd.

Přikývl jsem a ohlédl se

přes rameno, když se vyškrábala na nohy. Jak tam tak stála, tiskla si k hrudi svetr a choulila ramena, vypadala neskutečně drobně. Ovládl mě hněv, za nímž rychle následovala ostrá příchuť

strachu. Strach takovej, jakej jsem nikdy dřív nezažil.

Syd mohla být zraněná, nebo to mohlo dopadnout ještě hůř. A to už podruhý ve dvou dnech. Mísily se ve mně hrůza a vztek, tvořil se z nich hmatatelnej uzel, kterej mi stahoval žaludek. Mohl jsem ji ztratit a nedokázal jsem si upřímně představit, jakej by byl život bez Sydney. Nechtěl jsem na to ani pomyslet. „Víš určitě, že jsi v pořádku?“ zeptal jsem se znovu.

„Nejsi zraněná nebo tak něco?“

Pomalu zavrtěla hlavou. „Jsem fakt v pořádku. Jenom trochu vyděšená.“ Zajel jsem si rukou do vlasů. „Chci, abys nechodila do téhle místnosti, Syd. K čertu, prostě se drž hodně daleko od oken.“ „Jasně.“ Zamířila ke dveřím, ale zastavila se.

Naše pohledy se střetly. Sladce jí zrudly tváře a červeň se rozšiřovala na hrdlo až po okraj svetru, který pořád svírala. Měl jsem chuť jít k ní, vzít ji do náručí a říct jí, že všechno bude v pořádku, ale zůstal jsem stát. Sklopila oči jako první a kousla se do spodního rtu.

Napjatě jsem se otočil k oknu. Věděl jsem, že bych měl něco říct –

něco k tomu, co se mezi námi stalo. Něk-de pod tou zlobou a strachem o Sydney pořád bublal chtíč, ale v tý chvíli nebylo co říct… Nebo alespoň nic, co bych byl ochotnej říct.

Spíš než slyšel, jsem cítil,

že Sydney odešla z místnosti.

Nepříjemnej pocit ve mně narůstal. Touze zřejmě moc nepomůže, když na vás někdo

střílí.

Musím někomu zavolat –

asi policii – a zjistit, co máme dělat. Nebylo moc pravděpodobný, že pošlou někoho ven, aby to vyšetřil, ale musím to nahlásit. Přimhouřil jsem pohled na zas-něženou zem. Nechtěl jsem na to myslet, ale byl jsem realista. Nebyl jsem si jistej, jestli jsme tady pořád ještě v bezpečí, ale taky jsem věděl, že se všechno mezi mnou a Syd změnilo. A ta změna byla nezvratná. Sydney

Vypadla jsem ze zimní zahrady a zamířila nahoru. Nahoře na chodbě i v mém pokoji bylo mnohem chladněji. Začínalo se stmívat, přestože bylo teprve pozdní odpoledne. Vešla jsem do koupelny a zavřela za sebou dveře.

Okýnkem nad sprchou se sem dostalo ještě dost světla, abych viděla.

Postavila jsem se před zrcadlo a pomalu odtáhla svetr. Když jsem se viděla, škubla jsem sebou.Moje prsa! Malé rudé ranky byly nebezpečně blízko

mých bradavek – jako by to mohlo být ještě bolestivější, kdyby

to bylo blíž. Krev jsem měla na prsou i na břichu. Dotkla jsem se břicha a ucukla. Jen kousek nad pupíkem jsem měla vražený do kůže střep. Nic, co by vyžadovalo chirurga nebo stehy, ale krev mi vadila. A bolest ještě víc.

Neměla jsem žádnou toleranci, nikdy jsem si nezlomila kost ani nezažila nic opravdu bolestivého. Přeskakovala jsem z nohy na nohu, jaká mi byla zima, a držela prsty nad kouskem skla. Tohle zvládnu.

Musím to jenom vytáhnout ven. To je celé. Nic strašného. Ale nedokázala jsem si ani vytáhnout třísku bez pomoci Andrey nebo mámy.

Sáhla jsem na sklo, ale pak sebou škubla a ruku odtáhla. A tak pořád dokola asi pět minut, než jsem otráveně zaklonila hlavu dozadu a zavrčela.

„Syd? Jsi tam?“

Kylerův hlas mě vylekal a já se praštila bokem o hranu umyvadla. „Sakra!“

Dveře se otevřely a jen taktak že mě nepraštily do hlavy. Vyjekla jsem a překřížila si ruce přes prsa – nevím sice proč, když je asi tak před deseti minutami poznal pěkně zblízka – zatímco Kyler vrazil do koupelny, jako by byl připravený skolit medvěda. Tmavýma očima si prohlížel každý kousek mé odhalené kůže. Najednou přistoupil blíž a chytil mě za ra-mena. „Ty krvácíš.“

Znělo to naštvaně.

Kyler přimhouřil oči a sval

na čelisti mu zacukal. „Řeklas mi, že jsi v pořádku.“

„Já jsem,“ zašeptala jsem. „Když někdo krvácí, obvykle to znamená, že v pořádku

není.“ Zavrtěl hlavou a sundal mi ruce z ramen. „Sakra, posaď se, postarám se

o tebe.“

„Nemůžu se posadit.“ Zašklebila jsem se.

Sklonil hlavu tak, že měl oči skoro v mé úrovni. Takhle zblízka jsem nedokázala poznat, kde mu končí zorničky a začínají duhovky. „Proč se nemůžeš posadit?“ Přešlápla jsem z nohy na nohu a bez trička se cítila neskutečně zranitelná. „Mám v kůži zapíchnutý kousek skla a myslím, že když se posadím, zhorší se to.“

„Cože?“ vykřikl tak, až jsem sebou škubla. „Proč jsi mi, k čertu, něco neřekla už dole?“

„Protože jsem nevěděla, že mám do sebe to sklo zapíchnuté, a opravdu nejde o nic velkého, ale…“

„Ale ty nesnášíš i třísky.

Ježíši, Syd… Kde to je?“ Ukázala jsem na místo, kde uvízl ten maličký kus skla. Kyler si klekl a já vytřeštila oči. Najednou jsem měla hlavu plnou nestoudných myšlenek, což se v téhle chvíli vůbec nehodilo, ale knoflík džínů jsem měla pořád rozepnutý a no… „Nevidím to,“ řekl.

„Budeš muset jít dolů, kde je víc světla.“

„Jsem…“

„Ty nejsi v pořádku a nebudeš se mnou o tom diskutovat.“ Čelisti tiskl pevně k sobě, natáhl se kolem mě a popadl ze sto-janu ručník. Přehodil mi ho přes ramena a založil přes ruce. „Tak pojď.“

Uvědomila jsem si, že jinak by mě dolů asi odvlekl, proto jsem šla z ložnice za ním

na chodbu. Řekl mi, ať počkám, a zm-izel v koupelně na chodbě. Vrátil se s peroxidem a krabičkou první pomoci.

Povzdychla jsem si. Bude to hrůza. A mohlo to být ještě horší, to jsem věděla. Mohl ze mě vytahovat brok. Zděsila jsem se, protože jsme skončili v kuchyni. Byla tam spousta oken, ale neměli jsme opravdu moc na vybranou.

Kyler mě postavil tak, že jsem byla jen kousek pod oknem, ale dost blízko, aby dobře viděl. Znovu si klekl, odhrnul ručník a zamračil se.

„Zatraceně, to je ale střep.“

„Jsem ti to říkala.“

Sklonil hlavu a několik pramenů vlasů mu spadlo do čela, zatímco něco hledal v malé krabičce s červeným křížem. „Nemůžeš to tak nechat, Syd. Zanítilo by se to.“

„To je mi jasný. Jenom jsem doufala, že to moje pokožka ze sebe nějak rychle a přirozeně vyloučí.“

Zasmál se a vytáhl pinzetu. Ztěžka jsem polkla. Přepadly mě vzpomínky na to, jak jsem před mámou s křikem jako dítě utíkala, když na mě vytáhla ten malý nástroj bolesti. Kyler držel pinzetu v lad-ných prstech a vzhlédl

ke mně. „Trochu jsi zezelenala, Syd.“ „Nemám ráda pinzety,“ zakňučela jsem. Jemně se usmál.

„Nebude

to bolet.“

„To říkají všichni, ale já vím, že to není pravda. Bude to bolet, protože ty v tom začneš rýpat a…“ „Nebudu v tom rýpat. Bude to venku rychleji, než si všimneš, že něco dělám.

Slibuju.“

Toužila jsem utéct z pokoje, ale přinutila se stát na místě jako dospělá.

„Tak dobře.“

„Říkáš to tak žalostně,“ poznamenal a zastrčil okraje ručníku dozadu do džínů, takže odhalil celé břicho. Položil prsty z obou stran střepu a zatlačil na pokožku.

Přidržel pinzetu nad mou pokožku a já sebou škubla. „Už jsi velká holka, tak sebou přestaň vrtět.“ „Sklapni.“ Zakřenil se. „Tohle nepůjde, jestli ucukneš pokaždý, když se k tomu sklu na centimetr přiblížím. Tím odkládáním si to jenom zhoršuješ.“

Znělo to logicky, ale právě teď mě lo-gika nezajímala. Než mě Kyler zahnal do rohu mezi sebe a kuchyňskou linku, uh-nula jsem už skoro o půl metru a on mě rozptýlil. „Chtěl jsem zavolat do horské boudy a zeptat se, však víš, jestli má i něk-do další problémy s tím, že mu střílejí do oken a snaží se ho přejet na skútru.“

„Aha.“ Upřeně jsem zírala

na temeno jeho skloněné hlavy.

„Nemohl jsem se tam dovolat. Vypadá to, že kvůli bouřce nefungujou telefony.

Nedokázal jsem se připojit ani na zatracenej internet, ale co si pamatuju z před-povědi počasí, mělo by ještě jeden den mohutně sněžit a pak by to mělo začít ustávat.“ „Jak dlouho myslíš, že jim zabere uklidit…“ Vyjekla jsem, jak mě něco bodlo.

Kyler se na mě podíval. „Je mi líto, kotě, ale mám dobrou zprávu, podařilo se mi to dostat ven.“ Zamával pinzetou.

„Vidíš? Nebylo to tak hrozný.“

„Nebylo.“ Usmála jsem se na něj, zatímco začal studovat menší ranky. Dlouhé řasy se mu třepotaly. „Děkuju.“

„Bylo mi potěšením.“ Vzal do ruky lahvičku peroxidu a namočil bavlněný polštářek. „Zabere jim to asi tak den, než prohrnou dálnici, a další den, než prohrnou cesty sem.“

Trochu to pálilo, když ranku potřel.

„Další tři dny?“ „Asi tak.“ Ladně se postavil a položil lahvičku i pár dalších polštářků na pult. „Nech mě, ať tě prohlídnu.“

Zbledla jsem. „Žádné další střepy v sobě nemám.“ „Promiň, ale myslím, že bys mohla lhát, aby ses vyhnula pinzetě.“ Naklonil hlavu na stranu a mně poskočilo srdce. „Chci vidět ten zbytek.“ To by ovšem znamenalo, že mu musím ukázat prsa,

a i když si s nimi před chvílí hrál, tohle bylo jiné. Předtím jsme se nechali unést, bylo to žhavé, ale teď to bylo asi tak žhavé jako ledová bouře. A to se nezmiňuju o tom, že vůbec nic neřekl k tomu, co se mezi námi stalo. Já sice taky ne, ale

prostě jsem po té explozi ztratila kuráž.

Kyler si povzdechl. „Ty ze všeho děláš strašnou vědu.“ „Ne, nedělám.“

Prázdně se na mě zadíval a popadl mě za boky. Nedal mi na vybranou a jednoduše mě posadil na pult. „Tak

a mám tě.“

„Parchante,“ zavrčela jsem.

Nevšímal si toho. „Ukaž mi hrudník.“

Zčervenala jsem jako rak. „Musím ti připomenout, že jsem už viděl tvo-je…“ „Ne!“ vykřikla jsem zděšeně.

„Nepřipomínej mi to.

Není to o nic jednodušší.“ Rty mu zacukaly, jako by potlačoval úsměv. „Slibuju, že se budu chovat úplně jako pan doktor.“ No, tak to mi moc nepomohlo, abych se cítila líp.

Odevzdaně zvedl ruce. „Co třeba že k tobě budu přistupovat jako k pejskovi nebo kočičce, která potřebuje vyšetřit?“

„Cože?“ Zamračila jsem se.

„Ježíši, fakt díky.“

Kyler se zasmál. „No tak,

Syd, nechovej se jako malá holka.“

„Já jsem holka!“ „Věř mi, že to vím.“ Než jsem mohla rozluštit, proč má tak chraplavý hlas, prudce chytil rukama konce ručníku.

„Pusť ten ručník.“

„Ne.“ Sevřela jsem ho pevněji.

„Sydney,“ zavrčel. „Pusť.“ Když jsem viděla, že nepřestane, protože se rozhodl, že se o mě postará, pustila jsem ručník a soustředila se na jeho široké rameno. Látka se vpředu

rozevřela. Nechal ručník být a prohlížel si malé ranky pod mými ňadry a mezi nimi. Tiše si pro sebe zaklel, vytáhl čistou žínku ze šuplíku a namočil ji ve vodě.

Vrátil se zpátky ke mně a zavrtěl hlavou. „Mohla jsi přijít o oko.“

Nebo o bradavku, ale nemyslela jsem si, že by pomohlo, kdybych to řekla nahlas.

„Bude to trošku studit.

Nechci vypotřebovat teplou vodu.“ Přikývla jsem a on opatrně otřel krev, než na řezné ranky přiložil bavlněné polštářky.

Pracoval tiše a horlivě. Když skončil, vyhodil použité polštářky do koše. Po-tom se vrátil ke mně. Na chvíli se mi podíval do očí, než mi vjel prsty pod ručník a pohladil mi ramena. Zachvěla jsem se a prudce se odvrátila, když jsem se kousla do rtu. Tohle… bude ještě zajímavé.

Kyler nic neříkal, ani se nehýbal, když se mi ručník stočil kolem boků. Zaměřila jsem se očima na podložku před kuchyňským dřezem, zatímco jsem

vnímala, že jeho pohled cestuje z mojí tváře dolů na hrdlo

a následuje tak tu rychle se tvořící červeň na ňadrech. Bylo těžké odolat nutkání se zakrýt, ale taky jsem chtěla, aby se díval.

Chtěla jsem, aby se mu líbilo, co vidí.

I když jsem věděla, že to

má být jako u doktora, bradavky mi pod jeho pozorným pohledem ztuhly a ve středu mého těla se začala ozývat nenaplněná touha. Nemohla jsem dýchat, když vzal žínku a přiklonil se blíž.

„Je ti chladno?“ zeptal se. Asi ho nenávidím. Tiše a zhluboka se zasmál a ještě víc mě tím naštval.

„Udělám to rychle.“ „Jo, to bys měl.“ Kroutila jsem se. Svářely se ve mně různé pocity – byla jsem

nadržená, rozzlobená a bylo mi strašně nepříjemně. Kyler mě otíral žínkou mezi ňadry, pokaždé blíž a blíž k rozbolavělým bradavkám. Dýchala jsem rychleji a teď si nebyla jistá, jestli chci, aby věděl, že jsem zmatená

z toho, co se mezi námi stalo. Očividně mě chtěl, ale nic k tomu neřekl od té chvíle, co jsme odešli ze zimní zahrady.

Rozmyslel si to, jakmile začal myslet jas-něji? Když mě znovu otíral, rukávem košile mi přejel přes bradavku a já se os-tře nadechla. A zopakoval to na druhé straně. Netušila jsem, jestli to dělá schválně. Sevřela jsem pevněji okraj pultu, až mě zabolely klouby na prstech. Když se posunul tak, že stál mezi mýma nohama, srdce mi začalo bušit rychleji. Ruka se mu třásla, když mi opatrně otíral pravé ňadro a potom levé. Pevně jsem

zavřela oči a snažila se myslet na něco ne-chutného, ale nedokázala jsem to.

Myslela jsem jenom na to, jak se mě dotýká, a na jeho prsty.

To není dobré.

Myslím, že když konečně odhodil žínku, byla jsem čistá jako miminko. Pak mi potřel ranky peroxidem, pěkně to pá-lilo. Možná jsem pořádně šílená, ale to malé pálení ještě zvýšilo moje vzrušení.

„Dokonalé,“ zamumlal Kyler.

Zadívala jsem se na něj a zahořelo ve mně očekávání, jako bych zažívala své vlastní soukromé Vánoce. „Dokonalé?“ Zíral na můj hrudník a potom zvedl oči.

„Všechno je dokonalé.“

Položil lahvičku stranou, potom mi položil ručník na ramena a za-kryl mě. „Budeš v pořádku.“ Bubla-jící touha vyhasla pod sprchou

obrovské prohry. Kyler začal couvat pryč, pohyboval se trochu trhaně.

„Půjdu… se podívat do garáže, jestli tam není rádio. Myslím, že tam máma nějaký měla. A potřebuju plachtu. Jo, plachu na zakrytí okna.“

Zírala jsem na něj.

Když byl ve dveřích, zastavil se a promnul si dlaní bradu.

„Můžeš si teď obléct svetr. Prosím, vezmi si ten svetr.“

Nevím, jak jsem zvládla ze sebe ta další slova vyhrknout. Možná za to mohl zbytek adrenalinu z té exploze, k němuž se přidaly bouřící se hormony, které ochutnaly, jaké by to mohlo být s Kylerem. Upřímně netuším, ale byla jsem naštvaná

a zmatená.

A bůh ví, že to je špatná kombin-ace, ale opět mi narostla odvaha.

„Proč chceš, abych si na sebe natáhla svetr, když tys byl ten, kdo mi ho sundal?“

Kyler pomalu spustil ruku a sevřel ji volně do pěsti. „Syd, já… já fakt nevím co říct.“

Byla jsem v nevýhodě, když jsem seděla na pultu jako děcko, proto jsem seskočila dolů a pevně si přidržela ručník.

„Co tím myslíš, že nevíš co říct? Mám za to, že jsme si základní věci už vyjasnili.“

Udělal krok ke mně, ale ramena měl ztuhlá. „Hele, na tohle teď není vhodnej čas. Musím zajít pro tu plachtu. Musím zjistit, jestli někdo opravdu vystřelil…“

„Jak to asi tak chceš zjistit? Studoval jsi kriminalistiku, aniž bych to věděla?“

Povytáhl obočí. „Nech si ty chytrý poznámky.“

„Není důvod, proč bychom o tom nemohli mluvit teď. Chci…“

„Vím, co chceš, Syd.“ Jeho obličej se zase zkřivil zlobou. „Věř mi, že to dokonale chápu. Chceš, abych tě píchal jako opilou couru na jednu noc.“

Trhla jsem sebou. To jsem ve skutečnosti fakt nechtěla. „Copak? Nelíbí se ti, jak to zní? No, mně se taky nelíbí, jak to zní.“ Jo, byl fakt naštvanej. Sval na čelisti se mu zacukal a oči získaly nebezpečně černou barvu.

„Neměl jsem dovolit, aby to zašlo tak daleko, protože k tomu nedojde. Tohle mezi náma dvěma není. A nikdy nebude.“

13. kapitola

Sydney

Ženská odvaha se zatraceně přeceňuje. A sníh taky.

Kdysi jsem sníh milovala, ale právě teď jsem ho nenáviděla, protože jsem kvůli němu uvízla v pasti. A teď už ofi-ciálně jsem byla na tom posledním místě

na světě, kde bych být chtěla. Jak se přiblížil večer, teplota ještě víc klesla.

Přecházela jsem po obývacím pokoji, ruce založené na hrudi navzdory teplu šířícímu se od ohně. Ještě další tři dny s Kylerem. To nezvládnu.

Slyšela jsem, jak jde po schodech nahoru ze sklepa, a ztuhla jsem na místě před krbem. Srdce mi bušilo stejně hlasitě, jako skučel vítr venku. Viděla jsem, že nese balík modré plachty. Naše oči se na chvíli střetly a potom zamířil ke dveřím na druhém konci místnosti, směrem k zimní zahradě.

„Můžu ti pomoct?“ zeptala jsem se a škubla sebou, když mi hlas v půlce přeskočil.

Na kamenné tváři se objevilo překvapení. Netušila jsem proč. No jasně, cítila jsem se trapně, byla jsem naštvaná a

„zmatená“ by teď už mohlo být moje prostřední jméno, ale co vlastně Kyler provedl? Vrhla jsem se na něj sama – a ne jednou. Požádala jsem ho, ať mě ošuká, jako laciná děvka, a on byl chlap – chlap, který měl zřejmě sex snad každý druhý den. Samozřejmě že na okamžik podlehl. Neprovedl nic zlého. A navíc byl jediný,

kdo se v téhle situaci snažil udělat správnou věc. Bylo zřejmé, že si našeho přátelství cení víc než já.

Za všechno si můžu sama. Kyler se podíval stranou a zavrtěl hlavou. „Zvládnu to.

Zůstaň tady a udržuj teplo.“

Dívala jsem se, jak

za sebou zavírá dveře, a hruď se mi sevřela. Hned jak zabouchl, plácla jsem se do čela. „Bože, podělala jsem to.“

Odvrátila jsem se ode dveří, prohrábla si rukama vlasy a ucukla, když jsem zjistila, jak jsou mastné. Je možné, že se mu pročistila hlava, když si uvědomil, že jsem se ráno ne-sprchovala. Celá ta věc se šetřením vodou byla na nic. On si dal dnes ráno studenou sprchu a já si uvědomila, že bych si mohla dát jednu rychlou, která

by mě zbavila špíny. A taky to bude dokonalé rozptýlení.

Vyběhla jsem nahoru, nevšímala si chladného vzduchu a v pokoji ze sebe shodila oblečení. Než jsem vešla do koupelny, nachystala jsem si tepláky a krémový svetr, do kterého jsem se zamilovala. Chtěla jsem ho tady nosit ven, s upnutými džínami a kozačkami. Když jsem si ho kupovala, doufala jsem, že až ho budu nosit, spustí se v Kylerovi něco, co přehodí výhybku z kamarádství na „tak jdeme na to“.

Jak to moje máma říká? Kdyby, chyby…

Povzdychla jsem si, vešla do koupelny a nevšímala si toho, jak mě pálilo hrdlo. Chtěla jsem vymazat posledních pár dnů, začít úplně od začátku. Nemohla jsem změnit to, co ke Kylerovi cítím. To byl ztracený případ,

ale nemusela jsem se opít a potom jsem mohla být zticha.

Škoda že v životě není knoflík

„přetočit zpět“.

Mačkala bych ho jako blázen. Zregu-lovala jsem si vodu tak, aby byla vlažná, vstoupila do sprchy a trhla sebou, když jsem pod nohama ucítila chlad. Asi bude lepší nechat vodu chladnou. Nemrhala jsem časem, popadla šampon a napěnila si vlasy. Malé ranky na hrudi a břiše pá-lily, připomínaly mi tím, co se stalo.

Opravdu někdo střelil

do okna? Mířil někdo na nás? Zachvěla jsem se a vzala kondicionér. Vetřela jsem si ho do vlasů, okamžitě ho začala smývat a místo něj vzala sprchový gel a mycí houbu. Mydlinky byly všude, klouzaly mi po břichu

a stehnech, točily se v nádržce sprchového koutu.

Chtěla jsem jet domů. Do očí mi vhrkly slzy, proto jsem je pevně zavřela. Tak moc jsem toužila jet domů a zapomenout na to, co se tu stalo, ale věděla jsem, že to nemá smysl. Na tyhle chvíle s Kylerem nikdy nezapomenu. Píchat tě jako holku na jednu noc.

To jsem sice nechtěla, ale lepší něco než nic. Nevím, co to o mně vypovídá – že můžu milovat někoho tak moc, že přijmu cokoli, co mi dovolí. Nebylo to správné.

Bylo to ubohé. Věděla jsem to, ale to nic neměnilo na skutečnosti, že kdyby právě teď Kyler za mnou vlezl do sprchy, připustila bych, ať si se mnou dělá cokoli. Hruď se mi stahovala bolestí, ale pomalu jsem si na to začala zvykat. Najednou mě zalila studená voda, až jsem překvapením vykřikla a vyskočila dobrých dvacet třicet

centimetrů. Přelezla jsem do rohu vaničky, nohy mi podkluzovaly.

Ach bože…

Ztratila jsem rovnováhu. Rozmáchla jsem paže

a chytila se první věci, která mi přišla pod ruku.

Koupelnová záclona zachytila mou váhu a na vteřinu mě zalila úleva, ale po-tom malé kroužky praskly. Záclona se utrhla a nohy mi podklouzly. Spadla jsem na zadek do vaničky kluzké od mydlin.

Prudce jsem se nadechla, jak mě rozbolela kostrč. Záclona na mě sletěla a trochu mě chránila proti ledové vodě.

Malý průduch ve zdi koupelny přestal rachotit a vytratilo se tak i to malé teplo, které z něj přicházelo a udržovalo trubky, aby nezamrzly.

Dveře koupelny se prudce otevřely, narazily do zdi a Kyler vletěl dovnitř.

„Sydney, co…?“ Sáhla jsem po ko-houtku a zastavila vodu, zatímco jsem se snažila zakrývat záclonou.

Byla však téměř průhledná. Copak můžu očekávat něco jiného? Když ponížení, tak ať to stojí za to. Když voda přestala téct, zvedla jsem hlavu a nakoukla skrz mokré studené vlasy na Kylera. Sklonil se nad vaničkou, oči měl vykulené.

„Jsi v pořádku?“

Přitáhla jsem si záclonu k hrudi. „Já myslím… že jsem si zlomila zadek.“

Stiskl rty a pohlédl stranou. Sebral ručník z hromádky naproti toaletě.

„Pojď, pomůžu ti.“

Odstrčila jsem jeho ruku.

Po těle mi naskákala husí kůže.

„Jsem v pohodě.“ „Co se stalo?“ Střelila jsem po něm pohledem. „Spadla jsem.“ „To mi došlo.“ Podával mi velký suchý ručník.

„Voda najednou začala téct ledová, a to jsem nebyla ve sprše vůbec dlouho. Možná minutu,“ zavrčela jsem a snažila se přijít na to, jak sáhnout po ručníku, aniž bych se celá odhalila. Zamračil se, natáhl se k prů-duchu a dal před něj ruku. Využila jsem té chvíle, abych popadla ručník a vysoukala se ze záclony. Omotala jsem si ručník kolem hrudi a postavila se na roztřesené nohy. Zadek mě opravdu bolel.

„Sakra,“ zaklel Kyler. „Myslím, že ten záložní generátor je v prdeli. Skvělý.“ Nemusela jsem se ptát, co to znamená. Trubky zamrznou. Možná se zkazí potrav-iny, ale vzhledem k té mrazivé zimě ven-ku, co si hledá cestu dovnitř, se o tom

dalo pochybovat. Aspoň věci v ledničce

možná zůstanou v pořádku. Jediným zdrojem tepla bude krb. Kyler mě chytil za paži a pomohl mi ven, jako by očekával, že zase spadnu a zlomím si vaz. V té chvíli bylo možné všechno. To málo tepla, co bylo nahoře, rychle zmizelo. Když jsme vešli do pokoje, celé tělo mi mrzlo.

Prohrábl si rukou vlasy. „Musím zajít ven a zkontrolovat to. Zůstaň tady, ano?“

„Počkej.“ Šla jsem za ním kolem postele. „Je to rozumný? Co když někdo opravdu do toho okna střílel, Kylere?

Nechci, abys chodil ven.“

„Budu v pořádku.“ Zamířil ke dveřím.

„Kylere…“ „Někdo to musí zkontrolovat, Syd. Budu v pořádku. Počkej na mě dole, kde je… trochu tepleji.“ Odmlčel se a jeho výraz malinko zjemněl. „Vážně.

Budu v pohodě.“

Vůbec se mi to nelíbilo, ale už byl pryč ze dveří. Jestli je tam venku nějakej psychopat, nechci, aby Kyler chodil ven. A mrzne mi každý kousek

těla.

Rychle jsem se oblékla do tepláků a svetru, seběhla dolů a natáhla si zimní boty. Jestli je Kyler venku a může se tam dít něco zlého, můžu být venku taky, aspoň abych na něj dávala pozor, zatímco bude doplňovat benzin do generátoru.

Sebrala jsem bundu ze židle v kuchyni, zapnula si ji, otevřela hlavní dveře a do obličeje mě šlehl sníh.

„Zatracenej sníh!“ Kylerovy stopy byly v závějích sněhu pokrývajících schody z verandy sotva patrné. Nechtěla jsem zase spadnout, proto jsem se chytila zábradlí a opatrně si prorážela cestu sněhem. Ani

jednou se moje boty neprobořily sněhem až na dřevěné schody.

Panebože. To byl teda pěkně těžký sníh.

V pološeru a skrz padající sníh jsem nalevo viděla spadlý strom a potrhané elektrické vedení, kterým pohazoval vítr. Ve sněhu byla úzká cestička, kterou musel udělat Kyler.

Šla jsem po ní okolo domu; spíš jsem se brodila, než šla. Ruce jsem měla v kapsách, ale i tak jsem cítila, jak se do nich zakusuje chlad. Když jsem obešla dům, už jsem necítila nos ani tváře. Kyler dřepěl u hromady sněhu, v rukou pevně svíral lopatu a hleděl na generátor.

„Kylere?“ Vítr donesl můj hlas až k němu. Prudce stočil hlavu mým směrem a rychle vstal. „Syd? Co tady, k čertu, děláš? Říkal jsem ti…“

„Já vím.“ Dokolébala jsem

se až k němu, zuby mi drkotaly. „Ale neměl bys být venku sám.“ Vytáhla jsem ruku a odhodila si vlhké a teď ledové vlasy z obličeje. „Budu dávat pozor.“

„Ježíši, budeš mít zápal plic!“ Tváře měl zrudlé. „To ne-není pravda. Nemůžeš nachladnut z-z mokré hlavy.“ Popotáhla jsem a otočila se ke generátoru. Přimhouřila jsem oči proti bičujícímu větru.

„Došel benzin?“

Chvíli na mě hleděl, a když

se otočil ke generátoru, tvářil se naštvaně. „Ne, benzin tam je, ale někdo přeřezal kabely vedoucí do domu.“ Můj rozum nechtěl pobrat, co mi právě sdělil, ale viděla jsem dlouhou stopu ve sněhu vedoucí od generátoru

do lesa – stopu, kterou někdo udělal na lyžích. „Ne. To ne.“ Kyler se pohyboval závějemi sněhu ladněji než já, sáhl za

generátor a vytáhl přeříznuté kabely.

„Úplně rozřezané.“

Zírala jsem na to a srdce mi pokleslo. Přemohl mě strach. „To ne-není dobré.“

„Ne.“ Pustil kabel a obrátil se ke mně.

„Musíme zpátky do domu. Hned.“ Proti tomu jsem nemohla ani nechtěla nic namítat a líbilo se mi, když mi položil paži kolem ramen, přitiskl mě k sobě a vedl mě zpátky dovnitř. Nechápala jsem, jak to, že mu není zima a nemá zmrzlé prsty. Možná to má něco společného s tím, kolik času tráví na lyžích a na snowboardu.

Nebo jsem možná já, co se týká chladu, křehká květinka. Kyler mi honem rozepnul bundu a stáhl mi ji z ramen.

„Opravdu jsi neměla chodit ven, Syd. Řekl jsem ti, že budu v pořádku.“

„Ale někdo přeřízl kabely.

Mohl být pořád ještě venku.“ Zachvěla jsem se a dovolila mu, aby mě odvedl do obývacího pokoje. „Mohl tě napadnout nebo… nebo tě mohl zavát sníh.“ Zatlačil mě na vysoký koberec před krbem.

Odtáhla jsem se od žáru; na mou ledovou pokožku to bylo příliš velké horko.

„Dokážu se o sebe postarat,“ řekl a dřepl si vedle mě. „To o tebe se bojím, když jsi ven-ku.“ „To bys neměl.“ Upírala jsem pohled na oranžové

a rudé plameny. „Proč ne?“ Prohrábl mi rukou mokré vlasy a setřepal sníh.

Když mi je pročísl podruhé, zavřela jsem oči a chtěla se poddat tomu doteku, jako kočka žadonící o pohlazení. „Když jsem tě venku uslyšel, málem se mi zastavilo srdce.“

„Nepřeháněj,“ zamumlala jsem.

Nechal ruce v mých vlasech a v té chvíli jsem zapomněla na to, jak jsme si to mezi sebou rozházeli.

„Je to pravda. Když pomyslím na to, že jsi venku a může tam pobíhat ten zas-ranej kretén, děsí mě to k smrti.“

„Myslíš si, že tady jsme v bezpečí?“

Neodpověděl ihned. „Bude tu hodně chladno. Budeme muset spát tady dole a vzadu v garáži je dost dřeva, aby nám vydrželo. Vím, že na to ses neptala, ale nemyslím si, že se někdo může dostat dovnitř, a i kdyby náhodou jo, jen tak odtud neodejde.“ Otevřela jsem oči.

Kyler

kývl směrem ke stěně poblíž krbu. Bylo tam vystavených několik pušek.

„Ony opravdu fungujou?“

Přikývl, zvedl se a vzal jednu z pušek.

Ohnul ji proti zdi. „Je nabitá. Nemá pojistku. Tak si s ní nehraj.“ „To jsem ani neměla v plánu,“ zabručela jsem a stočila pohled na okno. Záclony nebyly

úplně zatažené, takže bylo trochu vidět ven. Blížila se noc, velice studená noc, ale Kyler měl pravdu. To nebyla moje největší starost.

„Nedovolím, aby se ti něco stalo.“ Pohladil mě po tváři.

„Slibuju.“

Hruď se mi nadmula. „Já vím. Jenže to, že nám někdo tyhle věci provádí schválně, je

opravdu…“

„Děsivý?“ doplnil a stáhl ruku. „Umím střílet. Jak už jsem řekl, jestli sem někdo vleze, odsud jen tak nevyjde.“ Zachvěla jsem se, ale také se mi ulevilo, že nejsme úplně bezmocní.

„Pravděpodobně je to

jenom nějakej kretén, kterej nás chce vyděsit. Asi nic, kvůli čemu bychom si měli dělat starosti.“ Postavil se a promnul

si čelist. „Možná bych měl zkusit tenhle pokoj utěsnit, než bude úplná tma.“

Zvedla jsem se na nohy

a nevšímala si, že se zamračil.

„Pomůžu ti.“

„Syd…“

„Nedohaduj se se mnou.

Pomůžu ti. Co musíme udělat? Nanosit sem přikrývky? Udělat opevněnou postel?“

Ušklíbl se. „Tak pojď.“

Použili jsme deku z horního pokoje, abychom utěsnili dveře vedoucí do zimní zahrady, protože se tam dostával studený vzduch kolem té modré plachty. Potom jsme posbírali všechny přikrývky, spací pytle a velkou matraci, snesli je dolů a vytvořili si před krbem velkou postel.

Postel, kterou budeme sdílet – postel s brokovnicí po ruce.

Skvělý.

Zatímco jsme to dávali dohromady, napětí mezi námi

se vypařilo, ale vrátilo se s o to větší silou, když jsme se náhodně dotkli nebo se naše těla o sebe otřela. Kdykoli jsem se na něj podívala, zjistila jsem, že mě pozoruje, ale vždycky rychle uhnul pohledem. Nevěděla jsem, co si o tom mám myslet. Vtipkovali jsme a mluvili o blbostech, abychom zahnali ticho. Vyhýbal se hovoru o čemkoli, co by mohlo vést k tomu, co se mezi námi stalo nebo co se mohlo dít venku. U večeře – opět studené – jsem už měla toho napětí plné zuby. Došla jsem k barové skříňce jako někdo, kdo byl přinucen k abstinenci.

Vytáhla jsem láhev Jacka, nalila si panáka a vypila ho. Alkohol mě pálil jako horké uhlí. Odkašlala jsem si.

„Zase piješ?“ zeptal se Kyler, když si do obýváku přinesl pouzdro s kytarou. Položila jsem skleničku a opět ji naplnila. „Jo.“ Natáhl se kolem mě

a sebral mi láhev, než bych si mohla nalít další. „Nemyslím si, že to je dobrej nápad.“

Zamračila jsem se na něho.

„Já myslím, že dokonalej.“ „Hele, co kdybychom se dnes večer tvrdýmu alkoholu vyhýbali?“ Sehnul se a vytáhl z malé ledničky dvě piva.

Otevřel je. „A pili tohle?“ „Pivo mi nechutná,“ řekla jsem, ale vzala si ho. Usmál se a vrátil se k odložené kytaře. Položil láhev na okraj stolu. „A já tě nerad vidím opilou.“ Nevěděla jsem, co na to říct. „Proč?“

Líně pokrčil rameny. „Prostě to nejsi ty, bez urážky. Líbí se mi, že nejsi taková. Nejsi holka, co vymete každou párty, a to se mi líbí.“

Otevřela jsem ústa, ale nevyšla z nich ani hláska. Líbilo se mu, že nechodím na párty? Ale každá holka, se kterou chodil – nebo spíš v uvozovkách „chodil“ – vy-metala večírky. Můj mozek začal zkoumat jeho slova. Co tím myslel? Nedávalo to smysl.

Asi minutu poté, co to řekl, jsem byla ze sebe otrávená. Držela jsem si láhev u

hrudi a pozorovala ho, jak vytahuje kytaru. V pokoji jsme rozsvítili několik svíček a ty teď, když nastala noc, vrhaly jemné stíny. Odhodila jsem si uschlé vlasy z obličeje a vyhnula se jeho pohledu, když se na mě zadíval, zatímco ladil kytaru. Přešla jsem k naší posteli a posadila se. Zalitovala jsem, že jsem si s sebou nevzala klasické papírové knížky.

Ale za pár chvil začal Kyler hrát na kytaru a na knížky jsem rázem zapomněla. Obrátila jsem se k němu a tiše poslouchala. Tu písničku jsem nepoznávala, možná něco nového

a originálního.

Dlouhé prsty mu klouzaly po strunách s lehkostí, kterou jsem mu záviděla. Hrál tak, že mě to naprosto fascinovalo, hudba

mě okouzlovala. Jak hrál, pramen hnědých vlasů mu spadl

do čela a husté neskutečně dlouhé řasy se mu chvěly. Když přestal, zvedl hlavu a podíval se mi do očí. V ústech jsem měla sucho, nemohla jsem promluvit, ale nedokázala jsem od něj odtrhnout pohled. V tom tichu se toho mezi námi odehrávalo tolik – slova by raději neměla být vyslov-ena a pravda by raději nikdy neměla vyjít najevo.

Kyler položil kytaru stranou a sebral láhev z místa vedle sebe. Teprve když se napil, stočil pohled stranou. Zhluboka jsem se nadechla a pomalu vydechla.

Nebyla jsem ospalá. Vlastně přesně nao-pak, ale přála jsem si, abych byla. Upila jsem trochu piva a doufala, že mě to uspí.

A to bylo to nejdivnější.

Přestože jsem moc chtěla jenom us-nout a vyhnout se tak tomu, abych řekla nebo provedla něco hloupého, zároveň jsem si nechtěla ujít čas strávený s Kylerem. A potom řekl: „Neměl jsem se tomu podvolit.“

Kyler

Ta slova mi vyletěla z úst dřív, než jsem je mohl zastavit. Nelitoval jsem toho, protože jsem to musel říct. Neměl jsem v té zimní zahradě udělat, co jsem udělal – nechoval jsem se k ní o moc líp

než k holkám, které příležitostně opřu o zeď kvůli rychlovce.

Syd byla jiná a zasloužila si něco lepšího. A i když jsem nic jinýho než příležitostný rychlovky nedělal, dal bych jí mnohem víc, kdyby chtěla.

Dal bych jí všechno, kdyby si řekla.

I tak by to nikdy nebylo dost. Věděl jsem, že nemůžu vzít zpátky, co jsem provedl v minulosti. Nemůžu se vrátit a změnit skutečnost, že jsem byl se všema těma holkama, že mě Syd viděla, jak si vodím domů jednu slečnu za druhou, ale zatraceně, kdyby mě požádala, přiznal bych, že moje city k ní jsou mnohem hlubší.

Ale nic z toho jsem nemohl změnit a teď se na mě Syd dívala stejně jako každá holka ve škole, i jako ty, co potkávám v baru. Očekávala to, co očekávají ony –

noc plnou sexu a nic jinýho. A kvůli tomu jsem se cítil jako ten největší šmejd.

Syd se zakuckala a rychle zamrkala.

„Cože?“ Prohrábl jsem si rukou vlasy.

„Předtím v zimní zahradě – neměl jsem se tomu podvolit, když jsi mě o to požádala.“

Sevřela ruce do pěstí. Znal jsem ji dobře na to, abych byl vděčnej, že nedrží láhev piva, protože byla velká šance, že by mi ji hodila na hlavu. „Snažila jsem se vyhnout tomuhle rozhovoru, protože jsi dal dřív jasně najevo, co si myslíš.“

„Musíme si o tom promluvit,“ namítl jsem. „Musíme mezi sebou pročistit vz-duch. Ty…“

„Já nechci, Kylere.“ Hbitě se postavila. „Nemá to smysl. Myslím, že za posledních pár dní jsem se ztrapnila dost na to, aby mi to vystačilo

na celej život.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nesnažím se tě ztrapnit. To je to poslední, co bych chtěl.“

„Pak o tom nemusíme mluvit. Nechceš mě. Pochopila jsem to.“ Chvíli na mě zírala, spodní ret se jí chvěl tak, až jsem měl pocit, jako bych dostal ránu pěstí. Po-tom se obrátila k zataženému oknu. „Už k tomu není co říct.“ „Je toho spousta, co bychom si měli říct, Syd,“ prohlásil jsem pevně.

A přísahám bohu, jestli se ještě víc přiblíží k tomu oknu po tom, co se stalo předtím, zastavím ji. „Proč jsi neřekla nic už dřív? Nebo ses snad před pár dny probudila a rozhodla se, že po mně chceš tohle?“

Přiškrceně se zasmála. „Jo, tak to je. Prostě jsem se jednoho rána vzbudila a napadlo mě, že bych chtěla šukat s Kylerem. Ty seš vážně úplně mimo.“

„Tak mi to vysvětli.“

Vyskočil jsem na nohy

a přešel místnost. Zacouvala tak, aby mezi nás dostala křeslo. „Potřebuju vědět, proč jsi chtěla, abych ti to udělal. Proč sis myslela, že je to v pořádku.“

Sevřela opěradlo křesla.

Ztěžka polkla. „Říkáš to, jako by to pro tebe byla otročina.“ Přimhouřil jsem oči. Co to, sakra, kecá? „To jsem netvrdil a ani netvrdím.“

„Tak fajn. Když teda o tom chceš mlu-vit. Proč jsi tak moc proti?“ Zdálo se, jako by z ní ta slova vytryskla jako

z protržené přehrady. „Byla jsem tvoje nejlepší kamarádka od té doby, co si vůbec pamatuju. Všimla jsem si, když jsi začal věnovat holkám pozornost, a viděla jsem, když ses s nimi začal scházet. A

nemyslím si, že jsi někdy dřív nějakou holku odmítl.“

Trhl jsem sebou. „Nejsem žádná zatracená děvka, Syd.“ Vykulila oči. „Ale ošukáš cokoli, co chodí a usměje se na tebe, jenom mě ne!“ „Jo! Tak přesně to je.“

O krok jsem se přiblížil. V měkké záři svíček byly její oči tmavé jako

bouřkové mraky. „Nechci tě ošukat, Syd. My dva… Mezi náma je něco jinýho.“

Roztřeseně se nadechla.

„Chtěl jsi mě. Cítila jsem to.“ Pohlédl jsem stranou a čelisti svíral tak pevně, až jsem se divil, že mi nepraskly stoličky.

„Nechápeš to.“ Objala se rukama, poodešla od křesla a zamířila ke dveřím vedoucím do zbytku domu.

K čertu, kam si jako myslí, že jde?

Tenhle rozhovor rozhodně ještě neskončil. „Chápu to,“ pokračovala

a její oči se zalily slzami tak, že mi celé tělo ztuhlo. „Nejsem dost dobrá, nebo aspoň dost dobrá pro tebe.

Nezáleží na tom, že jsem se zamilovala…“ Úplně zbledla. „Ach proboha…“

Svět se zastavil. Lidi říkají, že taková kravina se stane, když uslyšíte něco ab-solutně neočekávaného a šokujícího, a doteď jsem si myslel, že jenom pře-hánějí, ale je to pravda. Ten zatracenej svět se pro mě v ten okamžik fakt zastavil.

Syd je do mě zamilovaná? Miluje mě?

„Ach bože,“ zašeptala. Najednou jsem byl před ní, aniž bych si uvědomil, že jsem se pohnul. Uchopil

jsem její tváře do dlaní, zaklonil hlavu a přinutil ji podívat se mi do očí. „Cos to právě řekla?“

Vypadala, jako by měla omdlít. „Nic… nic jsem neřekla.“

„Blbost.“ Vykulil jsem oči.

„Ty mě miluješ?“ „No jasně že jo.“ Zasmála se, ale znělo tu nuceně. „Jsme přece kamarádi odjakživa a já tě mám…“

„Tos tím nemyslela.“ Hlas mi klesl níž a srdce v hrudi mi bušilo. To tím nemohla myslet. „No tak, Syd. O to nejde.“

Sydney zavrtěla hlavou.

„Nezáleží na tom. Ty nejsi…“

„Ty. To. Vůbec. Nechápeš.“ Měl jsem chuť s ní zatřást.

Nebyla dost dobrá? Copak zešílela?

Začínal jsem si to myslet, protože jinak to nebylo možný. „Ty jsi mnohem víc než nějaká holka na jednu noc, Sydney. To ti

nemůžu udělat. Nejsi jako ostatní holky. Zasloužíš si mnohem víc.“

Vytřeštila na mě oči. Byl jsem tak blízko, že jsem viděl, jak jí do očí vhrkly malé slzy a začaly se jí kutálet po tvářích. Kdyby mě kopla do koulí, nebolelo by to tak jako vidět ji brečet a vědět, že za to můžu já.

A v tu chvíli mi došlo, že to není poprvý, co jsem ji dohnal k slzám. Stalo se to už dřív. Malé tečky na mapě nás dvou, které mi tehdy nepřišly jako něco podstatnýho, ale když jsem se teď ohlídl

zpátky, pro ni znamenaly hodně. Každá ta vzpomínka mě řízla jako zubatej nůž. Byl jsem ještě větší vůl, než jsem si myslel.

V devátý třídě, kdy jsem zrušil filmovej večer se Sydney, abych mohl být s roztleskávačkou, která měla extrémně talentovanou pusu. Druhý den ve škole měla Syd červené oteklé oči a tvrdila mi,

že má alergii, jenže… Syd nemívá alergie. Během léta v druháku na střední jsem neustále rušil naše společný plány, abych mohl trávit čas

s holkama. Ve čtvrťáku jsem jí slíbil, že si s ní zatančím na maturitním plese, ale odešel jsem dřív. Strávil jsem večer na hotelovým pokoji s kočkou, jejíž jméno si už ani nepamatuju. Pokaždý se jen us-mála a řekla, že se nic neděje, ale později… později se její oči změnily –

nebo prostě četla smutnou knížku nebo se dívala na depresivní film. To samý se dělo na univerzitě, dokonce i když měla kluka. A nedávno – pamatoval jsem si její výraz, když viděla Mindy vyjít z koupelny to ráno, kdy jsme sem jeli. Mýlil jsem se a zároveň měl pravdu. Nebylo to znechu-cení, ale zdrcující zklamání. A celou tu dobu, kdy jsem jí neustále lámal srdce, se mnou zůstala.

Byla pořád se mnou. Z hrdla se mi vy-dral povzdech. „Neplač, kotě. Nechci, abys plakala.“ Sklonil jsem se k ní a slzy jí

slíbnul. „Nemáš vůbec tušení, jak moc pro mě znamenáš.“

Další slza se vydrala

na tvář. Zachytil jsem ji palcem.

„Nespal jsem s ní,“ vyhrkl jsem jako zatracenej blázen.

Syd zamrkala. „Cože?“ Tváře mi zrudly. „Nespal jsem s Mindy – s tou holkou v mým bytě. Nespal jsem s ní, Syd. Vím, že se tím nic nemění, ale nespal.“ Rozplakala se ještě víc a já opravdu netušil, co mám dělat. Posral jsem to víc, než jsem si uvědomoval, a mnohem silněji, než jsem se bál. Snažila se ode mě odvrátit, ale držel jsem její obličej jemně, ovšem pevně.

Píchlo mě na hrudi. Stejnou bolest jsem cítil, když začala na střední randit s Natem.

Tak jsem udělal to jediný, co mě napadlo – to jediný, po čem jsem toužil.

Políbil jsem ji.

14. kapitola

Sydney

Nejdřív jsem netušila, jestli mě líbal, abych přestala brečet, nebo jestli měl jiný důvod. Sice to byl zvláštní způsob, jak slzy zastavit, ale povedlo se to. Přestala jsem plakat, protože jsem přestala přemýšlet. Líbal mě. Roky zvědavosti, jaké to bude, a toužení po této chvíli skončily a jeho rty teď byly na mých.

Byl to jemný, něžný polibek, který mě hluboko zasáhl, připravil mě o dech a poté i o srdce. Ale Kyler měl moje srdce vždycky. Přejel svými rty po mých jednou a podruhé. Ostře jsem se nadechla a chytila se ho kolem pasu. Z hrdla se mu vydral hluboký vzdech, který rozechvěl každou částečku mého těla. Zatlačil na

moje rty a rukama přejel z obličeje hlouběji do vlasů. Sklonil ústa a zaklonil mi hlavu, zuby mě tahal za spodní ret a nutil mě otevřít pusu.

Moje srdce bušilo tak prudce, až jsem se bála, že mi vyskočí z hrudi. Sevřela jsem prsty měkkou látku jeho mikiny a z úst mi unikl malý povzdech, když se jeho jazyk dotkl mého. Potom polibek prohloubil. Nikdy mě takhle nikdo nelíbal

– jako by po mně žíznil. Zatočila se mi z toho hlava. Hluboko ve mně rozkvétala bolavá touha, začala v mém srdci a rozpínala se jako ten nejsladší oheň.

Kyler se odtáhl a zase uchopil můj obličej do dlaní. Jeho rty se otíraly o mé, když promluvil: „Už to chápeš?“ Stěží jsem popadala dech, když jsem otevřela oči.

„Chápu co?“

Sklonil hlavu a opět spojil naše ústa.

„Sebe.“ „Sebe?“ Zachvěla jsem se, když se naše rty dotkly. „Zasloužíš si tohle.“ Políbil mě na spodní ret a v té chvíli jsem věděla, že jsem se musela praštit do hlavy nebo snít, protože tohle se nemohlo opravdu dít.

„A tohle,“ doplnil a položil mi ruce na ramena. Přitáhl mě k sobě tak těsně, že jsem ho mohla cítit po celém těle.

„Nezasloužíš si to, o co jsi mě žádala v té zimní zahradě, kotě.“

Olízl mi rozevřené rty a já ho políbila tak, jak jsem o tom roky snila. Zavrčel a chytil mě za boky. Když zvedl hlavu, lapala jsem po dechu. „Co si ještě zasloužím?“

Povytáhl koutek rtů. „Všechno, kotě, zasloužíš si úplně všechno.“ Hlavu jsem měla jako v oblacích, ale náhlý zmatek

zahrozil, že propíchne tu šťastnou bub-linu ve mně.

„Kylere, já… já to nechápu.“

Ve tváři se mu objevil dolíček, jak se mu rozšířil úsměv. Srdce mi štěstím udělalo kotrmelec. „Pokud to opravdu nechápeš, myslím, že tě budu muset poučit.“ Tělo se mi zachvělo vzrušením. Staré rčení

„darovanému koni na zuby nehleď“ na mě přímo křičelo. Poddej se tomu, pobízela jsem se. Prostě se tomu poddej. Neztuhni. Nepodělej to, ať už jde o cokoli. Nechci se ohlédnout zpátky a litovat toho, že moje ústa a nekonečné otázky něco pokazily. „Poučit?“ „Hm, hm,“ zamumlal

a přitiskl se ke mně tak, že se naše boky dotýkaly. „Až budu hotovej, budeš úplně jasně chápat, co jsem myslel. A myslím, že začneme s tímhle svetrem.“

„Se svetrem?“ Kyler mě jemně kousl do spodního rtu a já vzdychla. „Mám ten svetr rád. Ta barva ti sluší. Dokonale.“ Zvedl pramen vlasů, který mi spadl na prsa, a hodil mi ho přes rameno. „Ale víš, co mám

na tom svetru nejradši?“

„Co?“

Pozvedl řasy a probodl mě pohledem. Celé tělo se mi napjalo. Žár v jeho očích mi prozradil, že jsem úplně mimo jeho ligu.

Když sklouzl prsty pod lem svetru, dolíček mu

z tváře zmizel a místo toho se vědoucně ušklíbl. „Už jsi na to přišla?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Hmm…“ Když zabručel, měla jsem chuť srazit ho na lopatky. Roztáhl prsty na odhalené pokožce mého břicha, a jak zatlačil na žebra,

zalapala jsem po dechu. Naklonil hlavu na stranu a přimhouřil oči. „Syd, ty nemáš podprsenku?“ Než jsem mohla odpovědět, posunul ruce výš, až se prsty dotkl mých prsou. „Nemáš. Ty jsi ale nezbeda, Syd.“ Zvlnila jsem rty.

„Ne že bych musela…“

„Neříkej to.“ Jeho ústa se zmocnila mých v dlouhém spalujícím polibku.

„Zpátky k tomu svetru.“

„Ke svetru?“ zopakovala jsem otupěle.

Přikývl a na chvíli byly jedinými zvuky v místnosti moje bušící srdce a praskání ohně. „To nejlepší na tom svetru je – kromě toho, že v něm vypadáš žhavě jako samo peklo – že přijde dolů.“ Panebože.

Kyler mi svetr stáhl a odhodil ho na podlahu. Bylo na tom něco mnohem in-timnějšího než předtím. Přestože bylo v místnosti šero, připadala jsem si

obnaženější. Sjížděl pohledem z mého obličeje přes hrdlo až na ňadra. Bradavky pod jeho zrakem ztuhly. Chytil moje vlasy a orámoval mi poprsí dlouhými prameny.

„Když už jsme se dostali přes ten svetr, promluvíme si o tomhle.“ Hlas měl chraplavý a drsný. „Jsou naprosto dokonalá.“ Nikdy dřív jsem nebyla na svá ňadra pyšnější než v té chvíli. Doopravdy. Sklopil hlavu a prameny vlasů mě polechtaly na hrudi.

Jeho rty se nacházely tak blízko, až jsem myslela, že očekáváním umřu. Políbil jednu malou ranku a pak další a vzápětí chytil do rtů bradavku. Naléhavá touha zapustila kořeny. Rukama mi sjel dolů na záda, přesunul se k dalšímu ňadru a vsál ho

do úst.

„Dokonalá,“ zopakoval a olízl rty ztuhlé bradavky. Dráždil mě tak, že jsem

se musela chytit jeho ramenou, jak se mi prohnula záda. Napřímil se a zahleděl se na mě. „Víš, co bude následovat?“

Moje představivost měla v zásobě mnoho odpovědí, ale zahákla jsem prsty za lem jeho mikiny. Odměnil mě tím, že se mu úsměv rozšířil tak, až měl dolíčky na obou tvářích. Zvedl paže a sundal si mikinu i s tričkem, co měl pod ní.

Jeho hruď se mi zdála dokonalejší, než jsem si pamatovala. Rýsovaly se na ní pevné svaly a stejně tak na břiše.

Zlatavá pokožka mi učarovala. Přitiskla jsem se

k němu a kousla se do rtu, když se naše kůže dotkla. Ty řezné ranky byly trošku citlivé, ale nebylo to nic ve srovnání s dalšími pocity. Zachvěla jsem se. Kyler sklonil hlavu na moje rameno, políbil mě na něj a mě zaplavily emoce tak, že jsem nemohla mluvit. „Učíš se rychle, to mě

nepřekvapuje.“ Prolíbával si cestičku po mém hrdle, zastavil se až pod uchem. Přesunul ruce mezi nás a palci pohladil vrcholky mých ňader. „Vždycky jsi byla zatraceně dobrá ve všem, co děláš.“ „Ve všem ne,“ přiznala jsem. Tváře mi hořely.

„V tomhle… v tomhle dobrá nejsem.“

Kyler se odklonil a povytáhl obočí. „Jsi úžasná.“

„Ne, nejsem.“ Zasmála jsem se a cítila se trochu hloupě. Někdy bych fakt měla raději držet pusu. „Jenom jednou jsem… však víš, a bylo

to…“

„Bylo to takový, protože ten zatracenej pitomec nevěděl, co dělá.“ Políbil mě na spánek. „A věř mi, já vím přesně, co dělám.“

O tom jsem nepochybovala. Přistoupil o krok blíž, takže jsem

musela couvat, dokud jsem nenarazila na naši svépomocí vyrobenou postel.

Na záda mi dýchlo teplo ohně.

„A teď k těm kalhotám…“

„Co je s nimi?“ Mrkl na mě a, bože, vypadal přitom báječně.

„Musejí pryč.“

Zadržela jsem dech. Díval se mi do očí, prsty našel šňůrku na mých teplácích a rozvázal ji s obdivuhodnou rychlostí. Bylo to zcela jiné než předtím v zimní zahradě. V jeho pohledu a po-hybech nebylo ani zrnko zloby. Jenom vzrušení a vřelost a něco, co jsem se příliš bála vzít

na vědomí. A nebylo to jako s Natem, kdy jsme se podivně strkali a neobratně po sobě šmátrali a brzy bylo po všem.

Tohle bylo pomalé, sladké a dokonalé.

Bože, on byl dokonalý.

Kyler mi stáhl tepláky přes boky. Po-mohl mi držet rovnováhu, když jsem z nich vytahovala nohy. Stála jsem tam jenom v kalhotkách – naštěstí pěkných. Otřel se mi rty o čelo a zahákl palce za okraje kalhotek. „Tak teď už to chápeš?“

„Ty mě chceš?“ Můj hlas zněl divně. Zasmál se. „Jsi blízko, kotě.“

Začala jsem se mračit, ale jedním neskutečně plynulým pohybem se moje kalhotky připojily ke zbytku mého oblečení na podlaze. „Proboha, kdyby bylo sundávání kalhotek olympijskej sport, vyhrál bys zlato.“

Zhluboka se zasmál. „Sport je fajn, když chceš opravdu vyhrát.“ Ustoupil a prohlížel si mě tak, že jsem se chtěla schovat a zároveň ho nechat dívat už navěky. „Jsi nádherná, Sydney. Víš to? Jsi moc nádherná a ani o tom nevíš.“

Hrdlo se mi sevřelo. Než jsem mohla začít křičet a dokonale tak zabít tu chvíli, natáhla jsem se po knoflíku jeho džínů, ale Kyler mě chytil za zápěstí. Povytáhla jsem obočí.

Zavrtěl hlavou. „Výuka pořád probíhá, Syd.“

„Ano?“ Škádlení v jeho

hlase bylo uklidňující, ale byla jsem pořád kompletně nahá a pokožka mi žh-nula z mnoha různých důvodů. Nikdy jsem nebyla před klukem takhle odhalená, dokonce ani s Natem. Tehdy při sexu jsem měla jen odhalená ňadra

a vyhrnutou sukni. Nic víc. Teď jsem se však neměla jak skrýt. Myslela jsem, že mi to bude nepříjemnější, ale jak po mně přejížděl pohledem a zdržoval se na některých místech déle než na jiných, cítila jsem se před ním jako bohyně.

Vzal mě za ruku a stáhl mě s sebou dolů na hromadu přikrývek. Sotva jsem na ně dopadla, všechny svaly v těle mi ztuhly. Hleděla jsem na něj, hrdlo se mi stáhlo, a přestože bych měla cítit teplo, najednou jsem byla studená jako led. Kam moje sexy bohyně utekla? Vzala roha.

Kyler se nade mnou nakláněl a pod-píral se rukou položenou vedle mé hlavy.

Tělem se mě nedotýkal a byl pořád napůl oblečený, ovšem věděla jsem, kam tohle míří. Tohle jsem chtěla – toužila jsem po tom dlouho – ale měla jsem tak málo zkušeností. Neunesla bych, kdyby Kyler zjistil, že jsem tak ledová, jak tvrdil Nate.

A co teprve pomyšlení na to, že Kyler skončil s rozbitým nosem pro nic za nic.

„Syd,“ promluvil a jemně mě pohladil po tváři. „Jsi tu se

mnou?“ Přikývla jsem.

Kyler se na mě pozorně díval.

„Nemusíme nic dělat, Syd. Můžeme s tím hned skončit, jestli to tak chceš.“ Vyn-adala jsem si, že se chovám jako blázen, a polkla. „Ne. Nechci s tím skončit.“

Dotkl se mého ramene a já sebou škubla. Zvedl oči, ale nic neřekl. Místo toho přitiskl ústa na moje. Líbal mě pomalu a něžně, až se mi uvolnily svaly v pažích i nohou. Zasáhl mě jiný druh napětí a přeměnil mou krev v tekutou lávu. Ruka se mi chvěla, když jsem ji položila na tvrdé svaly jeho břicha. „Dokonalé,“ zamumlal. „Líbí se mi, když se mě dotýkáš.“ A já se ho dotýkala ráda. Zkou-mala jsem prohlubně a vybouleniny jeho svalů, užívala si, jak hladkou

a napjatou měl pokožku. Běhání mu pěkně zformovalo tělo.

Pohladila jsem ho na hrudi a po širokých ramenech. Pod mým dotykem se mu svaly napínaly. Jeho tělo pomalu klesalo na moje, centimetr

po centimetru, až se naše nohy za-pletly. Když se mě na nahé kůži dotkla látka jeho džínů, rozpálilo mě to.

Nadzvedla jsem boky a on zavrčel tak, že jsem zatoužila po všem, co mi mohl dát.

Přitiskl se boky na mě a já ho ucítila.

Kyler se odtrhl od mých rtů, a než jsem mohla zalitovat té ztráty, líbal mě na hrdle a mířil níž, na můj hrudník.

Dával si na čas, jeho ruce a ústa mě připravovaly o dech. Prohnula jsem se proti němu, zatnula mu prsty do zad. A potom zamířil ještě níž, líbal mě na břiše, na pupíku a na křivce boků. „Už začínáš chápat?“ zeptal se a zakřenil se, když mi

rukou mírně nadzvedl boky. „Já… myslím, že ano,“ zašeptala jsem a sledovala stíny, které mu tančily po obličeji. Když sklopil řasy, příjemně mě zam-razilo. Jednou rukou mi jemně roztáhl nohy. Bojovala jsem s nutkáním stisknout je k sobě, když z něj vyšel ten nejvíc sexy zvuk, jaký jsem kdy slyšela.

„Musím to udělat,“ prohlásil. Věděla jsem, co myslí. Zvedl ke mně oči, žádal o svolení. „Opravdu to musím udělat, kotě.“

Projela mnou rozkoš, ale

také obavy. „Nikdy jsem… Chci říct, nikdo mi to ještě nedělal.“

„Já vím.“ Znělo to pyšně a ma-jetnicky. „Bude to úžasný. Slibuju.“ Přikývla jsem a nechala hlavu spadnout zpět

do přikrývek. Věděla jsem co čekat.

Nebyla jsem tak naivní a hloupá, ale když

jsem ucítila jeho prst, málem jsem se udělala jen z toho letmého doteku. Stačil pouhý dotek jeho prstu a moje tělo se za-čalo třást a boky se mu napínaly vstříc.

„Jsi tak citlivá,“ zamumlal a vklouzl prstem dovnitř. Prohnula jsem záda a z hrdla se mi vydral tichý sten. Kyler sklonil hlavu a moje záda se nadzvedla z přikrývek. Lehké strniště, co měl na bradě, mě dráždilo na vnitřní straně stehen. Celé tělo mi ztuhlo, a když se mě dotkl ústy v tom nejsladším možném polibku, přetížil mi smysly.

„Už to chápeš?“ zeptal se zase.

Když provedl prstem něco opravdu hříšného, zaťala jsem pěsti do přikrývek.

„Kylere…“

„Nezasloužíš si opíchat jako holka na jednu noc.“ Políbil mě na vnitřní stranu

stehna a já roztála. „Zasloužíš si rozkoš. Mělo by to být jen pro tebe, vždycky jenom pro tebe.“

A potom opět přisál ústa k mému tělu. Vlny slasti ve mně narůstaly, ne-jprve sladké a ostré. Nestoudně jsem prohýbala boky proti jeho dotekům, a když potěšeně zavrčel, přivedl mě k vrcholu. Tělo se mi chvělo, tříštilo se na tisíce kousíčků, křičela jsem jeho jméno pořád dokola tak, až mi bylo jasné, že se z toho později budu topit v rozpacích. Byl to ten nejúžasnější a nejdokonalejší pocit, jaký jsem kdy cítila. Jako bych letěla a padala najednou. Kyler mě dál unášel na vl-nách rozkoše a neskončil, dokud jsem se naposledy nezachvěla a můj dech se nezklidnil. Opět mě políbil na stehno a potom se nade mnou zvedl. Podpíral se na rukou položených

vedle mé hlavy. Otevřela jsem oči a jen na něj omámeně koukala.

Domýšlivě se ušklíbl. „Říkal jsem ti, že to bude úžasný.“ „Bylo to… dokonale úžas-ný.“ Zvedla jsem ruku a pohladila ho na bradě, krku a hrudi. Sklopila jsem zrak a všimla si vybouleniny na jeho teplácích. Sklouzla jsem rukou dolů po jeho břiše, ale chytil mě za zápěstí dřív, než jsem mohla dosáhnout, kam jsem chtěla.

Kyler si lehl vedle mě na bok. Zmateně jsem se k němu otočila. „Nechceš…?“ Povytáhl obočí.

Tváře mi zrudly, což bylo

dost hloupé vzhledem k tomu, co se mnou právě provedl. „Nechceš pokračovat? Chci říct, že jsi ne…“ Toužila jsem přestat úplně mluvit. Tohle bylo tak trapné.

Kyler se zasmál, přitáhl si mě do náručí a přitiskl se mi k zádům. Cítila jsem, že je pořád tvrdý. „Jsem v pohodě. Tohle bylo pro tebe.“

„Nepřipadáš mi ‚v pohodě‘.“ Zavrtěla jsem zadkem a Kyler zavrčel. „Vidíš?“

„Jo, vidím. A cítím.“

Zaklonila jsem hlavu, abych na něj viděla. Kousla jsem se do rtu a doufala, že moje otázka nebude znít strašně uboze.

„Nechceš?“

„Jestli nechci?“ zeptal se nevěřícně. Spustil mi ruku na pas a přitiskl se mi boky na zadek tak, že jsem po něm zase bolestně zatoužila. „Nic jinýho nechci víc než vniknout do tvýho těla a zůstat tam.“ Po páteři mi projelo vzrušující chvění.

„Tak proč to neuděláš?“

Uhladil mi vlasy z tváře a zasunul mi je za ucho. „Chtěl jsem to

udělat pro tebe a já… No, obvykle tohle holkám nedělám.“ V žaludku mě píchlo, když se zmínil o dalších holkách, ale nevšímala jsem si toho.

„Ty se červenáš?“

„Ne,“ odsekl. „Já se nečervenám.“

„Hm, hm, tak to potom musí být nějaký stíny.“ Založila jsem si ruce. „Ty to neděláš? Protože mně přišlo, že s tím máš opravdu hodně zkušeností.“

Zasmál se, zatímco se posadil a natáhl se po přikrývce. Zakryl nás a pevně ji kolem mě omotal. „Neřekl jsem, že nik-dy.“ Zvážila jsem to. Za ty roky bylo pár holek, se kterými zůstal delší dobu.

Dokázala jsem si představit, že to dělal jim, ale tím jsem pořád nezískala odpověď na otázku, proč nezašel dál. Přála jsem si, aby můj mozek sklapnul, protože mi už fakt začal jít na nervy.

Kyler mě chytil kolem pasu.

„Já chci, Syd. Opravdu chci.

Takže přestaň přemýšlet o blbostech. Jenom jsem ti to chtěl udělat takhle.“ Odmlčel se a políbil mě na tvář.

„A kromě toho mám kondomy nahoře a právě teď by se mi pro ně obtížně šlo.“ Zahihňala jsem se,

nemohla jsem si pomoct.

„Beru prášky.“ Zavrčel. „Ty mi fakt nepomáháš.“

„Používáš vždycky kondomy, že jo? Prosím, řekni mi, že jsi používal kondomy.“ „Nikdy se nestalo, že bych kondom nepoužil.“

Zalila mě úleva. „Takže…“

„Syd, kotě, ty mě zabiješ.“ Zakřenila jsem se a překulila se na záda. „Nebo můžu zkusit něco jinýho, víš.

Dělala jsem to.“

Hrudník se mu prudce zvedl

a ztuhl. „Nic mi nedlužíš, Syd. Proto jsem to nedělal.“ Vzpomněla jsem si na těch pár případů, kdy jsem to dělala rukou nebo pusou. Pokaždé to bylo s Natem během doby, co jsme spolu chodili, na střední a chvíli poté. Dělala jsem to, protože jsem si myslela, že musím, že mě jinak Nate nechá. Byla to hloupost znepokojovat se kvůli něčemu takovému, a stejně by mi bylo líp bez něj, ale to už je teď jedno.

Nevěděla jsem, jestli to umím tak dobře jako jiné holky, ale nechtěla jsem to udělat proto, že bych se cítila Kylerovi dlužná.

Otočila jsem se na bok, zaklonila hlavu a podívala se mu do očí. Přikrývka mi sklouzla z ramen, ale sotva jsem si toho všimla. „Chci to udělat. Necítím se, jako že musím, ale chci.“ Když se zvedl na

lokti, zaškubal mu sval na čelisti a já myslela, že odejde. Zhluboka jsem se nadechla, sebrala kuráž, položila mu ruku mezi nohy a chytila ho do dlaně. Kylerovo tělo sebou škublo, jako by utrpěl elektrický šok. Přinutila jsem se pohlédnout mu do očí.

„Neříkej mi, že to nechceš?“ Oči měl skoro černé a potom – přišlo mi to jako věčnost – přikryl mou ruku svojí. Nic neřekl, ale zvedl boky a vtlačil se mi do dlaně.

To mi jako odpověď stačilo.

15. kapitola

Kyler

Přísahám bohu, že když jsem s tím začal, tohle jsem v úmyslu neměl. K čertu, nejsem si jistej, jestli jsem vůbec tušil, co začínám, když jsem ji políbil. Ale prostě jsem ji políbit chtěl a taky jsem chtěl, aby přestala brečet, aby pochopila, že si zaslouží daleko víc, než o co mě

žádala. Ale teď?

Jo, všechny myšlenky na to, že jí způsobím rozkoš a potom půjdu spát – i když to nebude příjemný –, vyletěly komínem ve chvíli, kdy mě chytila do své malé dlaně. I když

jsem držel ruku na její, věděl jsem, že bych to neměl dovolit. Ztratil jsem přehled, kolikrát mě holky uspokojily rukou, a zdálo se proti přírodě, abych odmítl, ale

Syd…?

Jako by se moje

nejdivočejší sny přeměnily ve skutečnost. V ústech jsem ještě pořád cítil její chuť a nikdy v životě jsem nebyl vzrušenější. Žádná holka se nedala srovnat s tím, co jsem cítil, když jsem ochutnal Syd.

Tohle byla Sydney,

zatraceně nádherná Sydney. Koukala na mě zpod

hustých řas a ty její velký modrý oči jsem vždycky zbožňoval. Na naběhlých rtech se jí objevil malej váhavej úsměv.

„Beru to jako souhlas.“

Dychtivost v jejím pohledu mě srazila na kolena a moje sebekontrola se rozpadla na prach.

Možná jsem největší pitomec pod sluncem, ale kašlu na dobrý způsoby.

Chyběly vteřiny, abych se udělal, a přitom jsem byl pořád ještě oblečenej. To by byl pěknej trapas.

Pustil jsem její ruku. „Vezmi si mě, jak chceš, kotě.“ Její úsměv se rozzářil tak, že bylo obtížný se na to dívat.

Na hrudi mě tlačilo, neočekávaně a silně. Užuž jsem ji chtěl zastavit, ale pak mě pohladila po celý délce a… prostě mě měla. Patřil jsem jenom jí.

Ve skutečnosti, i když jsem byl s kýmkoli jiným, vždycky jsem byl se Sydney.

Zapřel jsem se o ramena a zvedl se tak, aby mi mohla stáhnout tepláky.

Napadlo mě, že u boxerek zaváhá, takže mě nepřekvapilo, když se zarazila s prsty na lemu.

Vzhlédla a povytáhla obočí.

„Vánoční skřítci?“

Pokrčil jsem jedním ramenem. „Držím se tématu.“ „To vidím.“ Kousla se do toho zatracenýho rtu, až jsem měl chuť ji opět políbit, ale potom mi opatrně stáhla boxerky a připravila mě o kyslík. Nezastavila se,

dokud je nepřihodila na hromadu k teplákům, a pak se posadila. Přikrývka se jí sesunula k pasu.

Zatraceně.

Zíral jsem na ni a celý tělo se mi chvělo. K čertu, byla žhavá jako peklo, jak měla tmavý vlasy přes ramena,

které jí částečně zakrývaly prsa. Ať už tvrdil kdokoli, že se chlapi rádi koukaj, měl, sakra, pravdu.

Natáhl jsem se, shrnul jí těžké prameny přes rameno a odhalil tak jedno pevné ňadro. Napjala se a přišla mi neskutečně rozkošná, jak se zavrtěla. Mohl bych se na ni dívat celou věčnost. Sklonila hlavu, a když kolem mého penisu omotala

prsty, vlasy jí spadly zpátky přes ra-meno. Jakmile začala pomalu klouzat dlaní nahoru a dolů, prohnul jsem záda. Zavřel jsem pevně oči, protože jsem věděl, že kdybych se na ni dál díval, bylo by okamžitě po všem. Ne že bych i tak k tomu neměl blízko.

Klouzala dlaní velice pomalu a odhod-laně, pohyby byly trošku nemotorné, ale o to víc mi to přišlo sexy. Byla si nejistá sama sebou, ale to ji nezastavilo. Sydney

by nic nezastavilo a vsadil bych se, že kdybych otevřel oči, vypadala by velice soustředěně.

Musel jsem to vidět a jasně že jsem měl pravdu. Když si začala být jistější a pohybovala rukou rychleji, celé tělo se mi napjalo.

„Bože, kotě, nejsem…“ Vzhlédla. Rty měla pootevřené a líčka červená. Hrudník se jí prudce zvedal a ve mně narůstala slast hrozící vybuchnout. „Jsem…“ „Jsi dokonalá – zatraceně dokonalá.“

Zase se usmála a musel

jsem zavřít oči, protože kdybych se do těch jejích ponořil, už bych nikdy nevyplul na hladinu. U hlavičky zpoma-lila, pohladila ji a já jsem zavrčel, když mi nohy ztuhly. Nebyl

jsem… Zatraceně!

Vzala mě do horkých vlhkých úst a to mě přivedlo na vrchol. Záda se mi mohutně prohnula. Snažil jsem se ji odtáhnout, ale byla přisátá a nechtěla se pohnout.

Zaklonil jsem hlavu a sevřel v prstech její vlasy. Výbuch mi otřásal celým tělem a nešlo to zastavit. Chvěl jsem se a ona mě pořád držela v ústech a klouzala rukou, dokud jsem nepřestal pulzovat. Byl jsem kompletně vyšťavenej jako ještě nikdy – úžasným, dokonalým způsobem. Trhaně jsem dýchal a popadl Syd za nadloktí.

Stáhl jsem ji na sebe a položil ji na svou hruď. Propletli jsme nohy a její váha pro mě nic neznamenala, ale cítil jsem ji

v každý kosti a buňce těla. Když si položila tvář jen kousek nad moje srdce, neočekávaně jsem se zachvěl. Objal jsem ji a držel ji těsně u sebe. Věděl jsem, že jí brzy bude chladno, ale byl jsem moc

sobeckej parchant na to, abych ji pustil na tak dlouho, než bych našel přikrývku.

Vnímal jsem, jak je hebká, a držel ji, dok-ud mi srdce nezpomalilo a já mohl opět otevřít oči. Přišlo mi to jako věčnost.

Cítil jsem se malátně, ale nemohl jsem usnout. Částečně jsem ani nechtěl usnout, protože se mi líbilo poslouchat její jemnej dech. Usnula mi na těle, a tak jsem ji s úsměvem položil vedle sebe, přitáhl si ji k hrudi a přehodil přes nás přikrývky.

Oheň vydrží až do rána, ale do místnosti prosakoval chlad. Nikdy dřív jsem s holkou nespal, jako že bych s ní sdílel postel nebo jednu přikrývku po sexu. Jiný holky obvykle odešly, a když občas poté usnuly, vyspal jsem se někde jinde. Syd byla jediná ženská, se kterou jsem kdy strávil celou noc, takže mě ani nepřekvapilo, že mi to teď nepřišlo divný, i když se všechno ostatní mezi náma změnilo.

Pro začátek třeba to, že

spala vedle mě úplně a nádherně nahá. Její holá záda se opírala o moji hruď a křivka jejího zadečku se tlačila proti mně. Ani já jsem se neoblíkl, takže jsem byl tvrdej. Vlastně myslím, že jsem byl tvrdej pořád.

Opíral jsem se o loket, tváří o pěst.

Ležel jsem tak asi hodinu a pozoroval ji. Měla ty nejhustší řasy, jaký jsem kdy viděl. Ne ty kosmeticky upravený, který byly těžký a jakoby pavoučí. Rámovaly jí tváře – tváře jemně

pokropené bledými pihami. Rty měla mírně pootevřené a šťavnaté. Napuchlé od mých polibků. Zachvátila mě mužská pýcha. Sklonil jsem se a políbil ji na spánek. Syd něco zamumlala a posunula se. Ztuhl jsem

s rukou na jejím břiše. Kroužil jsem prsty okolo jejího pupíku, ale kdykoli pohnula tím sladkým zadečkem,

vyprovokovalo mě to. Uvelebila se pěkně rychle a neprobudila se.

Prohlížel jsem si její obličej.

Nemusel jsem se snažit zapamatovat si každičký její krásný rys, protože na to už jsem měl věky. Přikrývka jí sklouzla z ramene a já ji přitáhl zpátky. Ve spánku se usmála a mně se sevřela hruď.

Povzdychl jsem si, natáhl se vedle ní a přivinul si ji blíž tak, že její hlava ležela pod mojí. Netrvalo dlouho a usnul jsem. Spal jsem asi jen pár hodin, než mě probudil nějakej zvuk, ale byl to ten nejlepší spánek mýho života.

Prudce jsem otevřel oči. Mezerou mezi závěsy sem pronikalo šedé světlo a oheň už skoro vyhasl. Okamžitě jsem zbystřil smysly, zadržel dech a poslouchal. Zvuk

se ozval podruhý – hluboké hvízdání větru. Pomalu jsem vydechl. Nesnášel jsem takovou nervozitu, ale po tom všem,

co se stalo, je lepší být paranoidní. Sklonil jsem hlavu a zkontroloval Sydney. Ve spánku se převrátila a přitulila se blíž.

Jednu nohu měla přehozenou přes moji a hlavou spočívala na mý hrudi. Ruku měla položenou tam, kde mi bušilo srdce. A já byl pořád tak tvrdej, že jsem si už začínal myslet, jestli to snad nebude trvalej stav.

Zatraceně.

Ruka se mi chvěla, když jsem se natáhl a odhrnul jí vlasy z tváře.

Nechtělo se mi vstávat, ale taky jsem nechtěl, aby se probudila do prom-rzlýho pokoje. Vyklouzl jsem zpod ní, co nejjemněji jsem dokázal.

Musela být vyčerpaná, protože se sotva pohnula, když jsem se zvedl a přehodil přes ni další přikrývku. Natáhl jsem si tepláky a nevšímal si toho, že mám sto chutí vlézt si zpátky pod přikrývky a probudit ji tak, jak ji, předpokládám, Nate

nikdy nevzbudil. Hodil jsem na sebe mikinu a tiše vyklouzl z místnosti.

Okamžitě jsem sebou trhl.

Krucinál, ve zbytku domu byla ale zima.

Nahlédl jsem ven kolem vánočního stromku a viděl, že sníh pořád padá, ale už ne tak hustě. Všechno bylo bílé tak, že to venku vypadalo jak na Antarktidě.

Proboha, to jsem teda zvědavej, jak dlouho jim bude trvat, než prohrnou cesty, a jestli se

sem pluhy vůbec dostanou.

Procházel jsem dům a kontroloval dveře a okna. Všechno bylo v pořádku – zamčené a neporušené. Když jsem zamířil do garáže pro dříví, v mozku se mi všechno opět přehrávalo, jako bych tam měl naladěnou stanici Sydney.

Takhle brzy ráno a v tichým domě jsem sotva věřil tomu, že se minulá noc

stala. Zanadával jsem, když jsem pod no-hama ucítil studenej beton garáže, pospíšil jsem si kolem auta a skútrů a nabral pár suchých polen. Co takhle

vzít si příště boty, ty

chytráku? S mým mozkem to bylo špatný; pořád jsem myslel jenom na ni. Sakra, když vyslovila „zamilovala“, úplně jsem zblbnul.

Byl jsem do ní zblbnutej už pěkně dlouho.

Moje city k ní nebyly nový, ani jsem je neobjevil až ve chvíli, kdy jsem ji líbal nebo když nakousla tu větu. Takový kraviny se nedějou.

Možná se některý lidi jeden den probudí a zamilujou se, ale já ne. Tohle ve mně narůstalo strašně dlouho a uhodilo mě to mezi oči, když šla na první rande s Natem. Od toho dne jsem si pořád

pamatoval hořké bodnutí žárlivosti, když mi řekla, že s ním chodí. Předtím jsem moc nechápal, co k Sydney cítím. Sakra. Ve spoustě ohledů jsme tenkrát pořád byli jako děti a já teprve začal objevovat ty šťastný chvilky, který člověk může prožít s někým opačnýho pohlaví. Až když mi Syd řekla, že se na ni Nate vykašlal, uvědomil jsem si velikost toho, co k ní cítím. Protože já nebyl smutnej ani rozhozenej – byl jsem rád. Cítil jsem úlevu. To samo o sobě znamená, že si Syd vůbec nezasloužím, ale taková je pravda. Byl jsem parchant. A pořád jsem. V tý chvíli, kdy jsme stáli před vědeckou budovou v kampusu, jsem věděl, že ji miluju. Ne jako nejlepší kamarádku. Ani jako milovanou sestru. Miloval jsem ji způsobem, kterej to přesahoval. Byl jsem do ní zamilovanej.

Nic to ovšem nezměnilo. Moje city k ní byly zkrátka něco, co jsem si nepřipouštěl.

Odmítal jsem, aby to přerostlo v něco víc než v touhu, která nemůže být uhašena. Lidi to tak dělávají. Byl jsem jenom jedním z mnoha.

Syd pro mě vždycky byla moc dobrá. Ani jednou mě nenapadlo, že by ke mně možná mohla cítit něco víc než přátelství, a pořád jsem si nebyl stoprocentně jistej, protože jsem nechápal, jak mě může milovat po tom, co mě roky sledovala – její přesná slova – „jak

ošukám všechno, co chodí“.

Jak by mohla?

Nechápal jsem to. A nebudu o tom pochybovat, alespoň ne právě teď. Mám totiž co? Den nebo dva na prožití toho, po čem jsem vždycky toužil, než nás za-sáhne realita. Jednu věc jsem totiž věděl jistě: je

opravdu hodně pravděpodobný, že až Syd odjede z tohohle místa a vrátí se do

skutečnýho světa, uvědomí si, že jí bude líp beze mě. Najde si chlapa, kterej se nechystá zahodit kariéru, co mu může za-ručit pěkný prachy – a kterej nestrávil posledních sedm let tím, že sáhnul po každý ženský kromě ní.

Sydney

Probudila mě vůně čerstvě uvařené kávy, což nedávalo smysl, protože jsem určitě věděla, že nám nejde proud.

Možná se mi to zdá. Přetočila jsem se, ale nenašla Kylera ani jeho teplo. Možná se mi zdála celá včerejší noc. Prudce jsem otevřela oči, jak se mi zkroutil žaludek.

Plameny v krbu šlehaly vysoko a pod přikrývkou mi bylo pěkně teplo.

Ale byla jsem taky pěkně sama v naší posteli.

Srdce mi kleslo prudčeji než

Titanic. Pevně jsem zavřela oči. Že by se mi minulá noc jenom zdála, bylo vysoce nepravděpodobné, protože jsem pod přikrývkami byla nahá. Asi to znamenalo, že se ráno Kyler probudil a nemohl se dočkat, až bude ode mě pryč.

Litoval toho.

Věděla jsem to. Litoval toho, co jsme prováděli, a to ani nedošlo na soulož.

„Můžeš přestat předstírat, že spíš,“ přelil se přese mě

Kylerův hluboký hlas. Zněl pobaveně.

„Vím, že jsi vzhůru.“ Rozlepila jsem jedno oko.

„Já nic nepředstírám.“

„No jasně.“

Bojovala jsem s nutkáním přetáhnout si deku přes hlavu a hrát, že tu nejsem.

Zhluboka jsem se nadechla a překulila se na záda. Kyler seděl na zemi u křesla a v rukou držel termosku.

Povytáhl koutek rtů. Položil termosku na podlahu a zvedl hrnek stojící vedle ní. „Vím, jak potřebuješ svou dávku ko-feinu, tak jsem našel nějaký instantní kafe a uvařil vodu nad ohněm. Dal jsem ti tam i trochu cukru.“ Posadila jsem se a držela si přikrývku na hrudi. Naše oči se setkaly a mně se zastavil dech. Ty je-ho byly tmavé, skoro černé. Z jeho výrazu jsem nedokázala nic vyčíst. Snažila jsem se zapojit mozek, abych něco řekla.

„Uvařil jsi vodu nad ohněm?“ Úsměv na tváři se mu rozšířil, odhalil tak hluboké dolíčky, které jsem na něm zbožňovala. Odšrouboval uzávěr pohybem zápěstí a nalil kávu. „Zní to překvapeně.“

Prostě jsem si nedokázala představit, jak něco takového dělá. Sklopila jsem pohled.

Nevěděla jsem, co mám dělat nebo jak se chovat. To, co jsme prováděli minulou noc, předtím existovalo jenom v mé fantazii, nikdy v realitě. Nedokázala jsem se s tím srovnat. To, že mi uvařil kávu, ještě neznamenalo, že mi vyzná nehynoucí lásku ani že na mě skočí.

„Syd?“

Vzhlédla jsem a tváře mi zčervenaly. Přelezla jsem přes postel plnou přikrývek a natáhla se po hrnku.

„Děkuju.“

Povytáhl obočí a stáhl ruku

s hrnkem zpátky. „Ne, ještě ne.“

Naklonila jsem hlavu na stranu a zamračila se.

„Proč?“

„Uvidíš.“ Položil kávu na zem, postavil se a přešel k posteli. Klekl si přede mnou.

Pomalu, jako by se bál, že mě vyleká, mi položil dlaň na tvář. „Dobrý ráno.“ Jenom ten pouhý dotek jeho ruky na obličeji mě omámil a chvíli jsem na něj hleděla. „Dobrý ráno?“

Sklonil se ke mně a opřel se mi o čelo.

„Myslím, že to můžeme zvládnout líp.“ Srdce mi poskočilo. Jeho blízkost je dobrý znamení, že jo? Snažila jsem se nemyslet na to, jak mi páchne z pusy, když jsem polkla. „Můžeme?“

Kyler přikývl a otřel se mi

o nos. Sevřela jsem deku pevněji a stáhl se mi žaludek. „Docela jednoduše. Chceš to vidět?“

„Jo,“ zašeptala jsem. Sklonil se a políbil mě na jeden koutek rtů, potom

na druhý. Zachvěla jsem se, když mě pohladil palcem po tváři, a potom zatlačil na mé rty a políbil mě doopravdy.

„Co třeba takhle?“ zeptal se a rychle mě líbnul ještě jednou. „Bylo to lepší dobrý ráno?“

Nebyla jsem schopná mluvit, tak jsem přikývla. Kyler se uchechtl, zaklonil se a zvedl hrnek. Podal mi ho a usadil se

vedle mě, zatímco já se rozplývala jako malá holka.

První hlt kávy mi pomohl najít slova.

„Jak dlouho už jsi vzhůru?“

Pokrčil ramenem. „Pár hodin. Oheň vyhasínal, tak jsem tam musel přihodit pár polen.“

Znovu jsem se napila.

Instantní káva nebyla tak špatná. „To všechno jsem prospala?“

„Jo. A trochu jsi ze spaní mluvila.“

Otevřela jsem ústa.

„Opravdu? Co jsem říkala? Ach bože…“

„Dělám si legraci.“ Smál se a podíval se stranou. „Nic jsi neříkala, ale podle toho, jak teď reaguješ, bych si přál, abys něco povídala.“ Přimhouřila jsem oči. „Ty parchante.“

Zakřenil se. „Spalo se ti dobře?“

„Myslím, že se mi spalo nejlíp od doby, co jsem si vzala prášek.“ Zase jsem zrudla, když jsem si uvědomila, jak to zní, a honem sklopila hlavu, aby můj červený obličej zakryly vlasy.

Kyler chvíli mlčel. „Já to samý.

Nejlepší spánek, co jsem kdy měl.“

„Opravdu?“ Odvážila jsem se na něj kouknout. Nevím, proč mi to přišlo důležité, ale bylo to tak.

Díval se přímo před sebe. „Nikdy dřív jsem s holkou nespal.“

Povytáhla jsem obočí.

„Cože?“

Zvlnil rty do křivého úsměvu. „Nikdy jsem nespal s holkou po tom, co jsem s ní něco měl. Jsi vlastně jediná holka, se kterou jsem přes noc spal v jedný posteli.“ Přepadla mě závrať a ukryla jsem úsměv tím, že jsem se opět napila. Vzpomněla jsem si, co řekl o Mindy, a málem jsem vyskočila a tancovala jako blázen. „Ani jednou?“ Zavrtěl hlavou a otočil se ke mně. „Nikdy jsem nechtěl.“ Znovu jsme si hleděli do očí a já bych od něj nedokázala odtrhnout pohled, ani kdyby pokojem projel Santa s puškou.

„Nikdy?“ Objal mě. „Nikdy,“

zopakoval tiše. Sklonil hlavu, políbil mě na nahé rameno a pak se o mě opřel bradou. Bála jsem se, abych nerozlila

kávu. Nelitoval minulé noci. To bylo zře-jmé. Úleva mě zahltila jako nejsladší droga, ale pořád jsem nevěděla, jak se mám chovat, a bála jsem se, že řeknu nějakou hloupost. Naštěstí měl i v tomhle Kyler daleko víc zkušeností než já. „Sníh už nepadá tak hustě. Pluhy by se sem měly brzy dostat.“

Bodlo mě zklamání, ale skryla jsem ho úsměvem. Legrační je, že ještě včera jsem nechtěla nic jiného než jet domů. „Myslíš, že se sem dostanou ještě dnes?“

„To by mě fakt překvapilo.

Asi zítra,“ odpověděl. „Teď to venku vypadá jako na severním pólu.“ „To se asi líbí Santovi.“ Oči se mu zatřpytily.

„Myslím, že i on by se v té sněhové pohromě ztratil.“ Dopila jsem kávu a Kyler mi vzal hrnek. Omotala jsem se přikrývkou a zamumlala něco o koupelně. Řekl mi, ať použiju tu v přízemí. Vyloudala

jsem se z pokoje a přitáhla si deku blíž, když do mě udeřila mrazivá teplota ve zbytku domu. Asi by bylo rozumné pos-bírat své

oblečení – ať je kdekoli – abych se mohla obléct, ale spěchala jsem do koupelny a holýma nohama dupala po studené dřevěné podlaze. Zjistila jsem, že Kyler posbíral pár osobních věcí a naskládal je v koupelně, takže jsem nemusela jít nahoru. Usmála jsem se nad tou starostlivostí, zatímco jsem vykonala svou ranní rutinu. V břichu se mi usídlili motýlci a vypadalo to, že ma-jí chuť se rozletět. Umyla jsem se, jak nejlépe jsem mohla, aniž bych se mu-sela zabít ledovou vodou. Ti zatracení motýlci si nedali pokoj a naráželi do

mě, i když jsem odešla z koupelny. Navzdory chladu jsem měla horké tváře.

Zastavila jsem se u vánočního stromku

– jenom na pár vteřin kvůli oknům a nebezpečí, které teď představovala. Pohledem jsem sjela na ty dva dárky pod ním, ty s našimi jmény. Na rty mi vklouzl ús-měv a já se zadívala na třpytivou hvězdičku na vršku stromku. Ani nás nenapadlo stromek

rozsvítit.

Pokud počítám správně, Vánoce budou za týden a pár dní. Věděla jsem, co jsem si přála, a zdálo se, že jsem to dostala. Doufala jsem, že Vánoce ke mně doputovaly dřív, že to nebyla nějaká divoká šťastná náhoda. Když jsem se vrátila do obýváku, Kyler už měl na tmavém konferenčním stolku přichys-tané jídlo k snídani. Takové, které se nemuselo vařit – banány, tyčinky, suché cereálie a tak různě.

Zarazila jsem se na místě, srdce jsem měla až v krku, nebo spíš až v ústech.

Pohlédl na mě a zakřenil se. „Nic lepšího asi připravit nezvládnu.“

„Je to dokonalý.“ Moje slova zněla za-střeně a já si uvědomila, že mám blízko k slzám. Sice k slzám štěstí, ale brečet jako malé děcko fakt není atraktivní. Sklopila jsem hlavu, přešla na druhou stranu a posadila se na volný polštář. Deku jsem držela pevně kolem sebe. „Vypadá to, že k obědu a večeři budou brambůrky a syrová zelenina,“ poznamenal a posunul ke mně další hrnek s čerstvou kávou. „Dneska jíme zdravě.“ Zasmála jsem se. „Jako

bych jindy jedla jinak.“ Ušklíbl se. „Vždyť máš ráda maso. Tak nekecej.“ To byla pravda. „Děkuju, žes to přichystal.“

„Rádo se stalo.“ Jemně

do mě drcnul. „Tak jez. Mám pro tebe naplánovanej velkej den.“

Povytáhla jsem obočí. „Opravdu? Plánuješ mě vyhnat ven, abych vyhrnula příjezdovou cestu?“

„Ne.“ Sebral ze stolu jablko

a uvolněně se protáhl. „Nebude to ven-ku, ale zahrnuje to fyzickou aktivitu.“

Najednou mi bylo horko.

„Opravdu?“

Věnoval mi rozpustilý pohled.

„Rozhlédni se po místnosti, Syd. Něco tu chybí.“

Dívala jsem se kolem a chvíli mi trvalo, než jsem pochopila. „Moje oblečení? Kde je moje oblečení?“ Když odpověděl, na tváři mu hrál hříšný úsměv.

„Dneska nebudeš oblečení potřebovat, kotě.“ 16. kapitola

Sydney

Ach bože…

Vykulila jsem oči tak, že to určitě nebylo hezké. Tělo pod dekou se mi příjemně rozehřívalo. „Takže budu mít jen tuhle přikrývku?“ „Většinu času.“ Zachvěla jsem se. „Tak fajn. A ty budeš mít oblečení?“

Kyler na mě mrkl a kousl do jablka.

„Většinu času.“

„To není moc fér, nezdá se ti?“

Jeho pohled hřál jako kamna. „Ale jo, bude to docela fér.“

Je vůbec možné proměnit se v želé? Začala jsem tomu věřit. Uchechtl se tak, že jsem se začervenala, proto jsem se raději otočila k našemu snídaňovému stolku a začala jíst. Na jazyku jsem měla tolik otázek. Chtěla jsem – ne, potřebovala – nějaké potvrzení toho, co se mezi námi děje, ale abych byla upřímná,

bála jsem se, že řeknu něco, co způsobí, že se tohle všechno rozpadne jako křehká sněhová koule. Bylo to zbabělé a možná i špatné, ale raději jsem držela jazyk za zuby. Po chvíli jsme se začali bavit… bavit jako normálně.

O dalším semestru a předmětech, které nás ještě čekají. Povídal mi o tom, jak o vánočním volnu plánuje povědět svojí mámě o veterině. Opravdu jsem doufala, že to půjde líp, než se obával. Kyler potřebuje dělat to, co ho bude bavit, a nepodřizovat se tomu, co jeho matka očekává. Hodiny ubíhaly. Kyler občas zkontroloval okna a vrátil se ke mně. Mluvili jsme o Andree a Tannerovi a o tom, že se asi užírá depresí, protože nemůže jezdit na snowboardu. Povídali jsme si prostě jako vždycky, ale bylo v tom něco víc. Kyler se mě občas dotkl a já se na ty okamžiky těšila. Pohladil mě po tváři, když mi povídal o tom, jak se

jeho máma pokoušela letos upéct krocana. Při kuchařských dobrod-ružstvích jeho mámy jsem často ne-dobrovolně asistovala, takže jsem mu nezáviděla. Když jsem přiznala, že pořád ještě uždibuju syrovou nádivku, zastrčil mi vlasy za ucho.

A když mi říkal, že chce udělat perníko-vou chaloupku, až se dostaneme domů – a řekl my – sklouzl prsty na moje nahé ra-meno a já se zachvěla.

Kyler se postavil a nabídl mi ruku. Nevím, kolik času uplynulo, než to udělal. „Je čas na tu fyzickou aktivitu, kterou jsem sliboval.“ Mezitím jsem skoro zapomněla, že jsem pod dekou nahá. Teď jsem si to však silně uvědomovala.

Ztěžka jsem polkla. Měla jsem docela jasnou představu, o jakou fyzickou aktivitu půjde. Najednou jsem byla nervózní a

nedostávalo se mi kyslíku. Ztuhla jsem. Chtěla jsem ho tak moc. Vždycky jsem po něm toužila, ale netušila jsem, co mám dělat.

Co když provedu něco špatně? Co když z toho bude mít stejný pocit, jaký

měl Nate? Kylerovi jsem však důvěřovala, a to byl obrovský rozdíl.

Přidržela jsem si deku a podala mu ruku. Propletl naše prsty a snadno mě vytáhl na nohy. Chytil mě kolem pasu. Jemně se usmál, sklonil hlavu a opřel se o moje čelo. „Pamatuješ na náš maturitní ples?“ zeptal se. Stiskl mi ruku silněji, ale nepřitáhl si mě blíž.

Zamrkala jsem. Otázka mě překvapila.

„Jo.“

„Slíbil jsem ti tanec.“ Zavřel oči a roztáhl prsty na mých zádech. „Ten slib jsem nedodržel.“

Mírně jsem zavrtěla hlavou

a vzhlédla k němu. „Kylere…“ Otevřel oči. „Nikdy jsme spolu netančili. Byl jsem idiot.“

Nad tou vzpomínkou mi začalo bušit srdce. Šla jsem na ples s Natem, ale Kyler mi slíbil tanec. I když to nebylo správné, skoro celý ples jsem se těšila na ten jeden tanec, místo abych věnovala pozornost Nateovi, ale Kyler odešel s Betty Hollandovou.

Pronajali si pokoj v hotelu. Zaslechla jsem na toaletách, jak se tím chlubila svým kamarádkám.

Opět jsem zavrtěla hlavou, protože jsem k tomu neměla co říct. Nemohla jsem uvěřit tomu, že si to vůbec pamatoval. „Takže ti to teď vynahradím.“ Napřímil se

a obdařil mě jedním ze svých úžas-ných úsměvů. „Nemáme hudbu, ale myslím, že se obejdeme i bez ní.“

V hrdle mě pálily slzy. Sklopila jsem hlavu, zhluboka se nadechla a přikývla.

„Obejdeme.“

„Dobře.“ Hlas měl chraplavější než obvykle. Kyler mě zvedl, takže jsem stála bosými chodidly na jeho nohách. Zasmála jsem se a i jemu se prohloubily dolíčky a přitáhl si mě blíž. Mezi námi jsem držela v ruce přikrývku, ale naše nohy se dotýkaly. Kyler něco tiše broukal a pomalu se kolébal v malém kruhu. Tu písničku jsem nepoznávala, ale veselý rytmus a hluboké broukání mě přimělo zavřít oči.

Opřela jsem se tváří o jeho hrudník a usmívala se, zatímco jsme tančili. Za chvíli jsem zapomněla, že na sobě nemám nic než deku, že jedinou hudbu kromě je-ho broukání produkuje vítr venku a že

nejsme v žádném krásně vyzdobeném sále. Být

v Kylerově náručí bylo dokonalé a dech beroucí.

Nijak jinak se to popsat nedá. Moje srdce se dmulo tak, až jsem si myslela, že vybuchne. Kyler mě přeměnil v grilované marshmallow, uvnitř mě nezbylo nic než měkká pěna.

Tenhle tanec byl lepší, než by mohl být jakýkoli tanec na maturitním plese. Zvedla jsem hlavu, otevřela oči a okamžitě se ponořila do těch jeho. Oči měl skoro černé a znamenaly pro mě

celý svět.

Kyler sklonil bradu a jemně se rty dotkl mých. Jako by mi tím v žilách rozžehl oheň. Zašeptal moje jméno a to ve mně zadunělo jako bouře. Vklouzl mi

rukou do vlasů a sevřel je do pěsti.

Převzal velení, kousal mě jemně

do rtů, dokud jsem je pro něj neotevřela, aby mohl polibek prohloubit. Připravil mě tím o dech. Líbal mě tak, že jsem se cítila jako opilá. Zaplavil mě žár a ovládl mé smysly. „Chci tě,“ zašeptal drsně a otřel se rty o moje. „Chci tě tak moc, že to nemůžu vydržet. Řekni, že mě chceš taky.“

Zachvěla jsem se. V jeho žhavém pohledu jsem byla jako v pasti. Byla jsem si jistá, že jsem už dala jasně na-jevo, po čem toužím, ale z mých úst vyšlo pouze jedno slovo: „Ano.“

„Řekni to.“ Znovu se na mě přitiskl a políbil mě. Celé tělo se mi svíjelo. „Pověz mi to, kotě.“

„Chci tě,“ vyhrkla jsem omámeně.

„Chci tě, Kylere.

Jenom tebe.“ Z hrdla se mu vydral hluboký vzdech, který mě rozechvěl. Kyler mě zvedl a uvolnil deku z mých prstů. Sklouzla dolů na zem. Když cestoval pohledem po mém těle, měla jsem pocit, že mi žilami proudí tekutá láva.

„Zatraceně,“ zavrčel. Stáhl si svetr a někam ho odhodil. Snad ne do ohně, ale myslím, že v tom okamžiku by si toho ani jeden z nás nevšiml. Pohled se mi zastavil na jeho břiše. Neměl tam vyrýsovaných šest, ale rovnou osm buchet. Bože. Chtěla jsem zatajit dech a zatáhnout břicho, protože stát nahá vedle někoho, kdo jako by vypadl z reklamy na fitko, bylo trochu o nervy, ale potom mě popadl za nadloktí a přitáhl mě pevně k sobě, až se naše hrudníky srazily. Ten kontakt usmažil moje smysly. Opět polapil moje rty,

líbal mě a začal se pohybovat. Zase jsme

tančili. Jednou rukou mě držel za krkem, druhou na zádech, líbal mě

a kolébal se do rytmu našich bušících srdcí a větru. Sklouzl rukou níž na křivku mého zadku, až jsem zalapala po dechu.

Cítila jsem, jak se jeho rty zkroutily do úsměvu, když s nimi sjel dolů přes mou bradu. Zaklonil mi hlavu a odhalil hrdlo. Zasypával mi krk polibky a napínal moje očekávání tak, až jsem zakňučela. Ani jsem si neuvědomila, že mě otočil, dokud jsem nešlápla na přikrývky.

Zatímco mě pokládal na postel, zabořila jsem mu prsty do boků. Jeho tělo mě skoro celé zakrývalo. Prudce jsem se nadechla a sklouzla dlaněmi na jeho břicho. Prsty mě brněly a celé tělo jsem měla napjaté jako strunu, ale příjemně napjaté. Když vytáhl ze zadní kapsy několik balíčků kondomů, přikradla se stará

nejistota a uhasila slast stoupající mi do hlavy.

Ztuhla jsem. Rozpačitě se zakřenil.

„Tentokrát jsem připravenej.“ „To vidím,“ zaskřehotala jsem a žaludek se mi zkroutil. Jak je možné, abych se cítila tak dobře a tak nervózně zároveň? Připadalo mi to neskutečné.

Kyler na mě shlížel, hruď se mu zvedala a dotýkala se mé. „Nemusíme to dělat, Syd.“

„Ne.“ Stiskla jsem mu paže.

„Chci to – chci tě.“ „To moc rád slyším, protože…“ Mírně zavrtěl hlavou a políbil mě na hrdlo.

„Musíš se uvolnit. Pomůžu ti.“ Než jsem mohla

zareagovat, začal mě líbat tak jemně, tak něžně, že se mi do očí vedraly slzy.

Nevěděla jsem, že polibky můžou být takové. Tak dokonalé a vřelé, že s vámi zamávají navěky. Svaly se mi uvolnily. Položila jsem ruku na šňůrku jeho tepláků.

Kyler zavrčel a jeho ruce… No prostě jeho ruce byly všude, vzdávaly poctu mým křivkám a citlivým místům na těle. Dával si na čas, jako by si chtěl každičký centimetr mého těla vštípit do paměti.

Nechápala jsem, jak to může provádět tak pomalu. Já se chvěla očekáváním.

Byla jsem tak připravená, že když mi zajel prsty mezi nohy, celé tělo se mi prohnulo a bolelo mě touhou.

„Zatraceně, kotě, s tebou je těžký se ovládat.“ Jakmile jsem přesunula ruku pod jeho tepláky, tělo se mu zachvělo.

„Zatraceně těžký.“ Chtěla jsem, aby se ovládat přestal.

Jakmile jsem Kylerovi začala stahovat kalhoty, dech se mu zrychlil. Byl pod nimi nahý, a to mi bůhvíproč přišlo neuvěřitelně sexy. Posadil se, vyklouzl z tepláků a potom začal ústy cestovat dolů po mém těle, stejně jako to před chvílí dělal rukama. Každým dotekem rtů

a jazyka, každým jemným kousnutím se do mě propaloval jako cejch. Když mi vnikl jazykem do pupíku, zabořila jsem ruku do jeho vlasů. Tlumeně jsem vzdychla a pak se vydal ještě níž, líbal mě na nejcitlivějším místě. Za chvíli jsem se pod ním začala svíjet a křičet, zatímco se ke mně tiskl, jemně mě kousal a dráždil jazykem. Jen díky němu jsem vzdychala, kňučela a sténala. Rozpadala jsem se na kusy, tělo se mi prohýbalo a srdce běželo jako o závod. Pořád mnou ještě probíhaly záchvěvy, když se Kyler posadil a vzal

jeden balíček. Neuvědomila jsem si, že si natáhl kondom, dokud mě nezakryl celým tělem – prsa na prsa, boky na boky.

Čekala jsem, že mě přetočí – jak říkal, že to má rád – ale neudělal to. Klesl mezi moje nohy. Cítila jsem, jak je tvrdý a připravený.

„Jsi si jistá, kotě?“ zeptal se zastřeným, hlubokým a zatraceně sexy hlasem. „Můžeme přestat.“

„Jsem si jistá.“ Sklouzla jsem dlaní na jeho boky a zahákla kolem něj no-hu, abych si ho přitáhla blíž.

„Prosím, Kylere. Chci to. Prosím.“

Kyler

To jedno slovo mě dostalo. Prosím.

Jako by o tohle musela žadonit, když jsem umíral touhou, abych se dostal dovnitř? To já bych měl žebrat.

Chytil jsem její třesoucí se ruku, kterou měla položenou nad mým srdcem, a políbil ji do dlaně. Její tělo se zachvělo tak, že jsem se málem udělal. Zadíval jsem se jí do očí a hruď se mi stáhla. Měla tak mod-rý oči, až to bylo skoro neskutečný.

Zaplavila mě touha, silná a mocná. Taková, jakou jsem nikdy necítil. Moje tělo se dožadovalo, abych do ní pronikl, zapadl do ní až na dno. Toužil jsem to udělat, nechat se strhnout návalem rozkoše, o který jsem věděl,

že přijde, ale přiměl jsem se zpomalit. Zkusila tohle jenom jednou a já jí nechtěl ublížit. Nechtěl jsem, aby nastal jedinej okamžik, kdy by to pro ni nebylo dokonalý. Vklouzl jsem rukou pod její štíhlé boky, nadzvedl ji

k sobě. Srdce mi na jeden úder vynechalo a potom se rozbušilo. Uvolnila si ruku a položila ji na mou tvář.

Byl jsem ztracenej. Zmocnil jsem se je-jích úst, vklouzl jazykem do horké prohlubně, zatímco jsem do ní pomalu vnikal. Zatraceně, cítil jsem každičkej centimetr v každým nervovým zakončení. Úžasný. Jako bych to zažíval poprvý. A vlastně to svým způsobem tak bylo. Nikdy dřív jsem to takhle nedělal – tváří v tvář. Jako bych byl znovu panic. Ani jsem si nemyslel, že bych se mohl takhle cítit. Tělo se mi chvělo, jak jsem odolával tomu, abych se do ní ponořil celej najednou, a z těch emocí, který to provázely.

Odtáhl jsem ústa a zanořil se hlouběji. Byla neskutečně těsná. Každej zdolanej centimetr mi přišel jako zatracenej zázrak. Uběhla věčnost, než jsem byl konečně celej v ní, obklopenej, přemoženej, kom-pletní. Pohyboval jsem boky, a když mě

ovládlo prudký vzrušení, z hrdla se mi vy-dral vzdech.

Syd zasténala a já ztuhl, srdce mi klopýtlo. „Bolí tě to?“ „Ne,“ zašeptala, oči jasné a rozšířené. „Jenom jsi…“

Tváře jí roztomile zrudly a já

se mohl zbláznit. „Jsi velkej a já jsem neměla…“

Měl jsem co dělat, abych se pyšně neusmíval. „Já vím.“ Pohladil jsem ji palcem po bradě. „Chvilku potrvá, než si zvykneš.“

Přikývla a usmála se, ale

oči měla příliš jasné, příliš vykulené. Cítil jsem, že je vlhká a horká, ale taky ztuhlá. Kruci. Neužívá si to. Ne tak moc jako já.

Rozhodnutej to napravit jsem zůstal v ní, sklonil hlavu a jemně ji políbil. Syd mi polibek oplatila, ale vnímal jsem, jak se

pode mnou chvěje. Spolkl jsem nadávku. Měl jsem postupovat pomaleji.

Vklouzl jsem mezi nás rukou, pohladil ji po křehké klíční kosti a sklouzl níž,

na křivku jejích ňader. Vzal jsem jedno do dlaně a jemně přejel po brada-vce. Ztuhla, což byl dobrej signál. Její reakci jsem okamžitě ucítil. Prohloubil jsem polibek a zůstal v ní zaklíněnej, čekal jsem na její další krok. Zvedla boky, nejdřív jenom trochu, ale přišlo mi to jako šoková vlna. Sklonil jsem hlavu, zmocnil se růžové bradavky a sál. Syd znovu pohnula boky. Zvedl jsem hlavu a stiskl zuby. Když mě chytila za vlasy, oči se jí zamlžily.

Zahákla mi nohu za boky v tichém pobídnutí. Opět se nadzvedla a já ostře vydechl. Syd zasténala a mně se pomalu vařila krev. To byl zatraceně dobrej

signál, ale potřeboval jsem se ujistit. „Jsi

v pohodě?“ zeptal jsem se a sotva poznával svůj hlas.

Chytila mě kolem krku. „Jo.

Jo… cítím se líp.“ „Líp?“ Zvlnil jsem rty do úšklebku. „Myslím, že to zvládneme líp než ‚líp‘.“ „Opravdu?“ vydechla. „Mhm,“ zamumlal jsem, sklouzl jí rukou po stehně a zahákl i druhou nohu za svoje boky. Vzdychla rozkoší a přesně to jsem potřeboval slyšet. „Co třeba takhle?“ Políbil jsem ji, pomalu se vytáhl a opět zasunul zpátky. Jakmile jsem byl napůl venku, zatřásla se.

„A takhle?“ zeptal jsem se. Oči měla jenom mírně pootevřené. „To je… dobré. To je… Och…“ Potom zavřela oči a začala prohýbat boky, abych se do ní dostal

hlouběji. „Ach, páni.“

„Jo,“ zabručel jsem. „Páni.“ Syd pohyb zopakovala a já se rukou opřel do polštáře vedle její hlavy. Nechal jsem ji, ať si zvolí vlastní rytmus, a panebože, když se chytila, omotala mi ty zatracené nohy kolem boků a já se přestal kontrolovat.

Vrážel jsem hluboko do ní, znovu a znovu. Horečné tempo a síla narůstaly a stejně tak její vzdechy. Pohyboval jsem se rychleji, drtil jsem ji pod sebou, zvedal se

a klesal hloub. Zběsile mi vycházela vstříc a já přišel o rozum, když vykřikla moje jméno a její tělo se chvělo kolem mě v těs-ných smyslných vlnách. Nedokázal jsem se držet zpátky. Teď už ne. Ještě dvakrát jsem přirazil, zabořil jí obličej do ramene a drtil ji na cestě k vrcholu. Když jsem se

v ní chvěl, všechno mi to došlo. K čertu. V tom okamžiku jsem přišel na to, co se mi celou dobu vyhýbalo. Na sexu záleží – proboha, na sexu záleží – když jste s osobou, která pro vás něco znamená.

Se Sydney na tom záleželo.

17. kapitola

Sydney

Tělo mě bolelo na všech správných místech opravdu, ale opravdu skvělým

a neznámým způsobem. Bože, teď už chápu, proč všichni ze sexu dělají takovou vědu. To, co jsme prováděli, bylo úžasné. Nebyla jsem tak naivní, abych nevěděla, že to není vždycky tak skvělé, ale nikdy jsem se takhle necítila, nikdy jsem si nepřišla – bože můj, nemůžu uvěřit, že si to myslím – tak naplněná a celá.

Nevěděla jsem, že člověk může mít ze sexu opravdu takový pocit.

Trvalo věčnost, než se mi zpomalil srdeční tep, a věděla jsem, že to platí i pro Kylera, protože když se odtáhl, překulil se na záda a strhl mě na sebe. Ležela jsem napůl na něm, napůl na posteli. Jednu

paži a nohu jsem měla přehozenou přes jeho tělo a tváří odpočívala nad jeho srd-cem. Zůstali jsme tak. Rukou mi pomalu kroužil po zádech. Tulila jsem se těsně k němu a cítila se blaze jako ještě nikdy. Všechno se zdálo neskutečné. Ležet u ohně za sněhobílého dne po něčem tak báječném. Kolik romantických knih pop-isuje vášnivý sex u krbu? Víc, než bych dokázala spočítat. Skoro jsem se zasmála, ale…

Ale Kyler ještě nepromluvil.

Otevřela jsem oči, dívala se, jak plameny olizují polínka, a napomínala se, ať to nezkazím, ať už tohle znamenalo cokoliv. Samozřejmě že mě mozek vůbec neposlouchal a začal chrlit otázky jako otravné děcko. Proč nic neřekl? Litoval toho? Líbilo se mu to?

Připadám mu ledová a nemůže se dočkat, až odsud vypadne? Myšlenky se na mě sypaly jedna za druhou, až jsem

měla chuť jednu si vrazit, ale pravda byla taková, že Kyler neřekl nic, a neměl by říct aspoň něco? Dokonce

i Nate po sexu mluvil. Prohlásil, že si to užil, což se ukázalo jako lež, ale přesto aspoň něco řekl. Proboha, co když to byla chyba?

Zavřela jsem pevně oči.

Nikdy nebudu považovat to, co jsme dělali, za chybu. V žádném případě. Ale Kyler…? Přestal pohybovat rukou na mých zádech a já si uvědomila, že jsem úplně ztuhla.

„Syd?“

Měla jsem chuť schovat hlavu, ale přikrývka byla omotaná okolo našich boků, takže by vypadalo opravdu divně, kdybych tam strkala hlavu. Přinutila jsem se vzhlédnout. Oči měl jenom líně

pootevřené, ale věděla jsem, že mě vidí – že vidí všechno.

„O čem přemýšlíš?“ zeptal se.

Tváře mi zrudly a začala jsem si sedat.

„O ničem. Chci říct, že přemýšlím o všem. O tom, co jsme dělali. Bylo to úžasný.

Opravdu. A doufám, že cítíš…“

„Počkej.“ Stiskl mě pevněji kolem pasu a zadržel mě na místě. Oči už měl široce otevřené. „Ty doufáš, že si myslím, že to bylo úžasný?“ Najednou jsem si připadala moc nahá, proto jsem si překřížila paže přes hrudník a přikývla.

„Zbláznila ses?“

Obočí mi vystřelilo vzhůru.

„Co prosím?“

„Jestli si myslím, že to bylo úžasný?

Ne. Nebylo to úžasný. Bylo to zatraceně to nejlepší, co jsem kdy cítil, kotě.“ Spadla mi brada.

„A říkám ti pravdu. Takže nepřemýšlej o blbostech. Nic se nedá srovnat s tím,

když jsem s tebou.“ Jedním elegantním pohybem se posadil a přitáhl si mě na klín.

„Vnímáš mě?“

Chytila jsem se ho za ramena a vydechla. Ach, já ho vnímala. V břiše se mi začala tvořit tekutá láva. „Já… vnímám.“

„To je dobře. Protože to je pravda.“ Sklouzl mi rukama na boky a srdce mi povyskočilo. Hnědé oči mu zajiskřily a na rtech se objevil potměšilý úsměv.

Nemůže…

Kyler se mírně posunul a už se mi tlačil mezi nohy, horký a připravený. Bože můj, on snad není člověk. Uchechtl

se, když si všiml mého výrazu. „Copak? Vypadáš překvapeně, kotě.“

„Jsi připravený… Hm, zase?“

Povytáhl koutky rtů do úsměvu. „Co se týká tebe, jsem připravenej pořád, ale

nechci…“

„Nechceš co?“ V hlavě mi utkvělo to „co se týká mě, jsem připravenej pořád“.

„Nechceš si to zopakovat?“ Zaklonil hlavu a prohlížel si můj obličej. „Neexistuje nic jinýho, co bych chtěl dělat radši, ale nemusíme.“ Položil mi dlaň na tvář a přejel mi palcem přes spodní ret.

„Můžeme jenom tak ležet.“ Nemyslím, že bych byla schopná jen tak ležet, ne když jsem ho mohla cítit. A trochu mě překvapilo, že jsem byla připravená si to zopakovat. Jako opravdu připravená.

Byla jsem úplně vlhká a on to musel vědět.

Srdce mi opět prudce bušilo, když jsem sklopila oči.

„Já chci.“

V penisu mu zacukalo.

„Syd…“

Otočila jsem hlavou, cítila jsem, jak mi palcem znovu pohladil ret, a já mu ho troufale vsála do úst. Ani nevím, kde se ve mně ta opovážlivost vzala.

Kyler sebou škubl a zatraceně sexy vzdychl. „Kruci, kotě…“

Poháněna jeho reakcí jsem palec vzala do úst celý a naklonila se k

němu. Na citlivé pokožce jsem vnímala jeho hladké tělo

a zasténala. Zavřela jsem oči a tělo se mi chvělo.

„Zatraceně,“ zabručel, stiskl moje boky a zatlačil. „Bože, nemůžu se tě nabažit.“ „Jsem tady.“ Přitáhla jsem si jeho ruku na hruď a zavrněla, jakmile mi sevřel ňadro. „Úplně celá.“

Zvedl se a políbil mě. Pomalu, hluboce. Mezi nohama mi pulzovalo bo-lestnou touhou, ve stejném rytmu jako moje srdce. Sklouzl mi rukama po těle a posunul moje nohy, takže jsem na něm seděla obkročmo a on tlačil na můj střed. Možná jsem to začala já, ale kontrolu převzal Kyler. Když vzal do dlaní moje ňadra, zaklonila jsem hlavu a prohnula se.

Jakmile vsál do úst růžovou bradavku, připravil mě o kyslík. Jak se mě dotýkal rty, jazykem a zuby, vysílal mi do těla vlny rozkoše. V tom okamžiku jsem věděla, že Kyler umí být mnohem drsnější, než byl. A to mě vzrušilo ještě víc.

Sáhla jsem mezi nás a uchopila pulzující penis. Když zavrčel, celá jsem se zachvěla. Pomalu jsem ho hladila a opřela se o Kylera čelem. „Prosím,“ zašeptala jsem se zavřenýma očima.

„Kotě, nemusíš mě prosit.“ Kousl mě jemně do spodního rtu. „Jen mi řekni, co chceš, a máš to mít.“

Sevřela jsem ho pevněji a přinutila se říct ta slova. „Chci tebe. Chci se s te-bou milovat.“ Po tom posledním slově jsem prudce otevřela oči. Toužila jsem to vzít zpátky. Proboha, neměla

jsem…

Kyler se pohnul tak rychle, až jsem měla pocit, jako by se se mnou zatočil svět. Chytil mě kolem pasu, zvedl a položil na záda. Sotva jsem hlavou spadla do polštářů, už byl na mně.

Cukla jsem sebou, když mi roztáhl no-hy a pustil se do mě, jako by dlouho hladověl. Jednou rukou jsem sevřela přikrývky, druhou ho hladila v hedváb-ných vlasech, držela ho, zatímco vjel jazykem dovnitř. V té chvíli jsem myslela, že se rozpadnu na kousíčky. Byla jsem blízko vrcholu, ale jeho doteky byly neskutečně jemné. „Chutnáš tak úžasně,“ zamumlal a vklouzl do mě prstem. „A jsi zatraceně těsná. Jsi dokonalá, víš.“ Zvedl ke mně oči a vpil se do mě pohledem. „A líbí se mi, jak se na mě díváš, když ti tohle dělám.“ Aby to zdůraznil, zkroutil prst a našel místečko, o jehož existenci jsem ani nevěděla. Vykřikla jsem. „A zatraceně vážně miluju tenhle zvuk.“ Scházela mi slova. Hlavou jsem házela ze strany na stranu, zatímco mě olizoval, kroužil ve mně a vrážel dovnitř prstem. Když se jeho rty přisály na ten uzlíček nervů, prudce jsem zasténala. Kyler nade mnou

vzdychal, jak se moje tělo začalo třást. Vklouzl dovnitř dalším prstem a já málem omdlela.

Sotva poslední výkřik

opustil moje rty, Kyler už měl natažený kondom. Všechno mi připadalo jako v mlze, když se naše oči střetly. Tím intenzivním pohledem mě znovu rozžehl. Po krásném obličeji mu vířil roj emocí.

Chytil mě za boky a vytáhl

na kolena. Jako hadrová panenka jsem se opřela rukama o jeho hruď, která se zvedala s každým trhaným nádechem.

Zatímco mě držel, posadil se a pak si mě stáhl do klína.

Nohy měl natažené za mnou. „Osedlej si mě,“ pobídl mě.

Oči mu žhnuly jako uhlíky. Položila jsem mu ruce na ramena a roztáhla stehna.

„Další poprvý?“

„Jo,“ kývl a sevřel si penis.

„Další poprvý.“

Moc mě to potěšilo, a když

se naše pohledy opět střetly, nebyla jsem připravená na ten majetnický, divoký výraz, který jsem v jeho očích spatřila. Druhou rukou mě chytil za boky a navedl mě na sebe. Počáteční osten bolesti se rychle vytratil pod báječným pocitem naplnění. Chvíli trvalo, než jsem chytila rytmus, ale brzy jsem klouzala

dolů, zatímco se Kyler zvedal, naše těla do sebe narážela v dokonalé souhře. Chytil mě kolem pasu, přitáhl si mě pevně k hrudi

a zmocnil se mých úst. Pohyby jazyka sladil s pohupováním našich boků. „Sydney,“ zavrčel a jeho velké tělo se pode mnou chvělo.

Svíjela jsem se na něm, ale nestačilo to. Když jsem zakňučela, Kyler mě povalil na záda a začal přirážet. Chytil mě za boky a nadzvedl mě, aby se dostal hlouběji. Vklouzl mi jednou rukou pod pas a druhou položil na břicho, aby mě držel na místě. Nemohla jsem se vůbec pohnout.

A přesně o to mu šlo. „Zatraceně, nechci, aby tohle skončilo. Chci tohle cítit

– přesně tohle…“ Když se do mě zabořil, celé tělo se mi zachvělo. „Chci tohle cítit věčně.“

„Ano. Ach bože…“ Napětí narůstalo tak prudce, až jsem nemohla dýchat.

Házela jsem hlavou, oči vykulené a slepé.

Z úst se mi řinula slova: „Rychleji.

Prosím. Kylere, prosím. Miluju…“ Vrazil do mě, připravil mě

o dech a já se rozsypala, chvěla jsem se tak moc, že vykřikl a okamžitě se připojil ke mně, tělo se mu třáslo. Z toho, co přitom křičel, jsem se skoro udělala znovu. Byly to modlitby, nadávky, nesro-zumitelná slova, která mi ale jaksi dávala smysl. Když se na mě sesunul, zabořil se obličejem do mých vlasů, svou váhu však držel na rukou. Nevadilo by mi, kdyby na mě spadl. V tom okamžiku jsem si uvědomila, že mám nohy pořád pevně omotané kolem jeho pasu. Když jsem je

pokládala dolů, zachvěla jsem se ještě jed-nou a zasténala. Něco zamumlal a potom řekl: „Nechci se hýbat.“ Zasmála jsem se do jeho potem pokryté hrudi. „Tak se nehýbej.“

Zhluboka se zachechtal.

„Jak se cítíš?“

„Mmm.“

„Já taky tak, kotě.“

Kyler

Místo brambůrek a zeleniny jsme si k pozdnímu obědu nebo večeři dali sýr a krekry.

„Máme se skvěle, kotě.“

Položil jsem talíř mezi nás. Syd se zahihňala a seřadila krekry po pěti vedle sebe.

„Máme to propracovaný.“ Líbilo se mi, jak se směje, a stočil jsem pohled z krekrů na ni. A málem odhodil jídlo stranou a vrhl se na ni jako zvíře. Přikryl jsem Syd svou mikinou. Vypadala ohromně lákavě, jak tak seděla s no-hama pod sebou a okraje mého školního trička jí dosahovaly na stehna. Pod ním neměla nic.

Po pravdě? Líbilo se mi, že má na sobě moje oblečení… a je polonahá. Sn-adnej přístup a vůbec – přístup, kterej

za chvíli využiju. A taky jsem si užíval, jak tu a tam zajela pohledem

na moje kalhoty, který mi visely nízko na bocích. Kdykoli jí oči utkvěly mezi mýma nohama, začervenala se a kousla se do rtu nebo stiskla stehna k sobě. Nemohl jsem uvěřit tomu, co o ní Nate tvrdil. Měl jsem chuť mu zlomit čelist ještě jednou a možná pár žeber navíc. Ledová? Syd byla přesnej opak – žhavá potvůrka, která mě připravila o rozum.

Vzala nůž, který jsem použil na nařezání sýru, a vykrojila Mickeyho uši. Zahihňala se, položila je na sušenku a podala mi to.

Jo, na tohle bych si mohl zvyknout.

Poté co jsme se najedli, přinesla mi kytaru. Natáhla se vedle mě, bosé nohy blíž

k ohni, a poslouchala, jak hraju a hraju snad hodiny. Občas jsem přestal, jen abych se jí dotkl, políbil, pohladil.

Nemohl jsem se jí nabažit. Byla jako droga, ke který jsem se chtěl pořád vracet.

Byl jsem závislej na její chuti a zvucích, který vydávala. Jenom pár vteřin jsem si myslel, že se možná mezi nás vkrade di-vnej pocit po tom žhavém sexu, a nastal okamžik nebo dva, kdy ani jeden z nás nevěděl co říct.

Nebo jsme možná oba něco říct chtěli, ale nedokázali jsme to. Tak či tak to bylo rychle pryč. Všechno bylo jako obvykle, jenom se to zdálo lepší a lepší. Jo, vím, že to zní uboze, ale byla to pravda. Každej pohled, každej dotek a každý slovo mělo teď větší hloubku.

Jak jsem hrál na kytaru, Syd usnula, a i když jsem váhal, jestli ji tu nechat

samotnou, zkontroloval jsem zase dveře a okna. Všechno se zdálo v pořádku.

Nikdo nám nečučel do oken, ani se nepokoušel dostat dovnitř. Kdyby nám někdo nerozřezal ty kabely, nebyl bych tak zatraceně paranoidní. Dobrá zpráva byla, že přestávalo sněžit. Zítra vytáhnu sněžnej skútr a zajedu do horský boudy, abych zjistil, v jakým stavu jsou silnice. Pluhy už teď musí být na hlavních tazích. A taky musím zkontrolovat mobil, jestli mám signál, ale právě teď se mi do toho nechtělo. Vrátil jsem se do pokoje a srdce mi snad poposkočilo

nebo co, když mi pohled dopadl na Sydney. Ležela na zádech s přikrývkou na nohou, růžové rty měla pootevřené a vypadala jako ta nejkrásnější a ne-jkouzelnější žena pod sluncem.

Jo, nechtěl jsem myslet na nic jinýho než na Sydney. Protože jsem nevěděl, co se mezi námi změní, až se vrátíme do

skutečnýho světa a obklopí nás kamarádi a rodina. Byl tohle začátek vz-tahu nebo jen povyražení?

Upřímně jsem neměl tušení. Slyšel jsem, co málem řekla, když dosáhla orgasmu, ale sám jsem známej tím, že chrlím blbosti v zápalu okamžiku. Šeptání sladkých nesmyslů během sexu se

nemůže brát vážně. Při orgasmu milujete všechny, i profesora biologie.

A Syd – nevinná, sladká Syd – nemá moc zkušeností, co se týče sexu. To mě ve skutečnosti obrovsky vzrušovalo, ale bylo obtížný rozlišovat pocity, když se

do rovnice jednou přidal sex. Věděl jsem, že mě má hodně ráda. Bylo to očividný.

Ale jestli mě opravdu miluje? Miluje mě tak, jako se milovali moji rodiče, než táta zemřel? Miluje mě tak jako

já… Sakra.

Klekl jsem si vedle ní a zavřel oči. Je legrační, jak si myslíte, že když ne-dokončíte v myšlenkách větu, nějak to není pravda. Je to strašná blbost, protože mozek se sice může vydat na dovolenou, ale nic se tím nezmění. Jsem zamilovanej do Sydney. Jako úplně, šíleně, neod-volatelně zamilovanej – a už roky.

Pomyslel jsem na to tetování, které jsem si nechal udělat po střední škole, to, co mám na zádech, a zakroutil hlavou. Možná jsem si to dřív nechtěl přiznat a možná jsem se choval jako pitomej kretén kvůli všem těm ostatním holkám, ale nemůžu už dál ignorovat to, co k ní cítím.

Natáhl jsem ruku, odsunul jí z tváře pramen vlasů a pohladil ji. Dostali by-chom se k tomuhle, kdyby nás společně nezastihla sněhová bouře? Pochyboval

jsem o tom. Dál bych píchal holky, co se kolem mě motají, a ona by si našla někoho, kdo se před ní neukazuje s jinejma ženskýma. Takovej chlap by pro ni byl ten pravej. Měl by všech pět pohro-madě. Choval by se k ní, jako by byla ten nejcennější drahokam na celým světě.

Měl by velký štěstí.

Chtěl bych být na jeho místě.

Mohl bych být na jeho místě, kdyby mi to dovolila. Dalo mi velkou práci se vedle ní natáhnout a neprobudit ji, obzvlášť když se přetočila na bok a vys-trčila proti mně zadeček. Do prdele. Ale stejně jako minulou noc jsem usnul hod-ně rychle, probudil se dřív než ona a cítil se pěkně svěže, když vezmu v úvahu, že jsem spal na zatracený matraci na zemi a byl tvrdej jako snad ještě nikdy v životě.

Probudil jsem ji s jazykem mezi stehny.

Syd se zvedla na lokty, vlasy jí spadly přes ramena a hrudník se jí trhaně zvedal.

„Kylere, co to…?“ Její hlas byl zdrsnělej spánkem a vzrušením. Líbilo se mi to.

„Ach bože…“

Usmál jsem se na ni, a zatímco jsem jazykem kroužil okolo klitorisu, vklouzl jsem do ní prstem. Byla horká a vlhká. Miloval jsem tu chuť a vůni. Mohl bych mezi jejími stehny strávit věčnost. Pozoroval jsem ji, když jsem do ní vsunul další prsty a hluboce sál. Hodila hlavou dozadu a opřela se o lokty celou vahou. Z toho zadýchaného sténání jsem se málem udělal. Syd nadzvedla boky a přirážela proti mojí ruce a ústům. Zatraceně svůdná mrška.

„Och…“ vydechla. „Kylere, už budu…“

„Už budeš?“ Olízl jsem ji a její po-hyby zesílily. „Ano?

To přesně chci, kotě. Tak do toho, nedrž se zpátky.“ A ona se nedržela. Syd dopadla na záda, tělo se jí prohýbalo, takže jí vypůjčená mikina vyjela po břiše vzhůru. Jak v sobě začala svírat moje prsty, unikl jí z úst proud slov. Obočí měla stažené a hrdlo se jí svíralo. Pozoroval jsem její orgasmus jako sprostej parchant, ale miloval jsem to.

Byla zatraceně nádherná. Ani jsem si nepamatoval, kdy jsem se pohnul, ale najednou měla mikinu dole a moje tepláky byly odhozené na druhé straně místnosti. Ovládala mě vášeň, pěkně hluboká. Chytil jsem její útlé paže, zvedl jí je nad hlavu a sevřel zápěstí.

Ponořil jsem se do ní

jedním hlubokým silným pohybem boků úplně celej. Když její tělo kolem mě opět vybuchlo, zachytil jsem její výkřik ústy. Přirážel jsem znovu a znovu, docela jsem se v ní ztrácel. Tentokrát to bylo jiný. Drsný. Zvířecí. Její kluzké a těsné tělo mě svíralo jako sametová rukavice, zatímco jsem jazykem plenil její ústa.

Dostávala se mi do každého póru na těle, vpíjela se mi do svalů a kostí, zaujala místo hluboko v mé hrudi.

Ovládala mě vášeň, rozsvítila mě jako žárovku. Bušil jsem do ní a vzdáleně si uvědomoval, jak se její svaly kolem mě stahují a uvolňují. Nikdy jsem se takhle necítil, tak zatraceně propojenej a…

Do prdele, stalo se nemyslitelný, něco, co se mi nikdy dřív nepřihodilo.

Zapomněl jsem na kondom.

18. kapitola

Sydney

Trvalo mi chvíli, než jsem si uvědomila, proč mám z Kylera uvnitř tak neskutečně příjemný pocit, proč je tak horký a pulzující, proč je to tak dech beroucí a intenzivní.

Každý jeho centimetr pronikající do mého těla byl jako delikátní trýzeň, každé přiražení tak opojné.

Neměl kondom. Ach proboha…

Zasáhl mě šok. Věřila jsem mu, když tvrdil, že vždycky používal kondom. Kyler nebyl hloupý, ale tentokrát ho nepoužil, dokonce se ani nezarazil, aby to zvážil.

Na chvíli mě ovládla panika, ale potom musela ustoupit ohromující vlně rozkoše. Vědomí, že tohle pro něj bylo další poprvé,

v kombinaci s tím, jak mě pevně držel a jak jsem ho cítila, když nás nic neoddělovalo… Prostě mě to přivedlo k dalšímu silnému orgasmu.

„Sydney,“ zavrčel a na poslední vteřinu se ze mě vytáhl. Zmocnil se mých úst, zatímco mi tlačil na břicho a tělo se mu chvělo. Teprve potom pustil moje zápěstí.

Objala jsem ho kolem ramen, držela jsem ho, zatímco se pořád třásl. Pohnul se, až když se mu zpomalil dech a tep se mu vrátil do normálu. Potom většinu své váhy přenesl na bok.

Podíval se dolů mezi nás. „Kruci. Omlouvám se za to.“ Zakřenila jsem se, otočila se a políbila ho na hrudník.

„To je v pohodě.“ „Vždycky používám kondom. Prostě…“ Mírně se zasmál. „K čertu…“

„Nic se neděje.“ Prohrábla jsme mu vlasy, které se mu kroutily na krku. „Beru prášky,“ připomněla jsem mu.

„Mohls… víš.“

Otřel se mi rty o tvář. „Vzpomněl jsem si, ale jsem na kondom tak zvyklej. Prostě zvyk, kterýho se je těžký zbavit.“ Zaklonil se a odkašlal si. „Ne že bych se ho snažil zbavit nebo tak něco.“ Otevřela jsem ústa, ale najednou jsem v nich měla sucho. Co tím myslel? Neplánoval se toho zvyku zbavit, protože měl stále

v plánu spát s jinýma holkama? Zavřela jsem oči a spolkla nadávky. Nemyslel tím nic jiného, než že se nesnaží toho zvyku zbavit. To je celé.

Aspoň jsem doufala.

Ale co když se nic nezmění, až odsud odjedeme?

Bože, nemohla bych… Snažila jsem se tu znepokojující myšlenku odsunout, ale usídlila se ve mně jako týden staré jídlo. Museli jsme si promluvit, ale kdykoli jsem otevřela ústa, nic z nich nevyšlo.

Nevěděla jsem, co říct nebo jak začít tenhle rozhovor. Promiň, ale pořád máš v plánu chovat se jako děvkař? Jo, to by asi nešlo. I když mi Kyler řekl, že si zasloužím víc než sex na jednu noc, o víc jsem ho nepožádala a on mi nic víc nenabídl.

Opravdu si musíme promluvit.

Otevřela jsem oči a zaklonila hlavu. Kyler mě pozoroval s mírným úsměvem na tváři. Vypadal tak… uvolněně. Nikdy dřív jsem ho tak moc uvolněného neviděla, takže je vhodná doba něco

říct.

„Potřebuju sprchu,“ vyšlo z mých úst. Kyler sjel pohledem na moje

břicho. „Jo, omlouvám se. Jsem tě zaneřádil.“

To rozhodně nebylo to, co jsem chtěla vyslovit. Tváře mi hořely, obzvlášť když se široce usmál. „To je v pohodě. Myslím tím, že při sexu se zaneřádíš a stává se to a… Radši bych měla zmlknout.“ Kyler se zhluboka zachechtal a potom mě políbil na špičku nosu. „Řekl jsem ti, jak jsi roztomilá?“ Roztomilá? Doufala jsem spíš v sexy nebo žhavá.

Pokrčila jsem ramenem.

„Jsi zatraceně roztomilá.“

Sklonil hlavu níž a políbil mě. Byl to rychlý a jemný polibek, ale stejně mi zkroutil palce u nohou. „Myslím, že potře-bujeme sprchu oba. Ale bude studená.“

Vzpomněla jsem si na ledovou vodu, která mě zalila, když přestal fungovat generátor, a škubla sebou.

„Super.“

„No, záleží, jak moc tu sprchu chceš.“

Zvážila jsem to a rozhodla se, že se opravdu osprchovat chci. Povzdychla jsem si, vykroutila se Kylerovi a posadila se. Popadla jsem deku a přitiskla si ji k nahé hrudi. Plameny v krbu skomíraly.

Chvíli jsem naslouchala a uvědomila si, že neslyším vítr. Sjela jsem pohledem na úzkou mezeru

mezi závěsy a nebyla si jistá, jestli mám být šťastná, nebo smutná, že je bouře pryč. Kyler mě políbil na nahé ra-meno. Otočila jsem k němu hlavu. Vlasy mu spadly

do čela, měl je pěkně rozcuchané.

Srdce mi poskočilo, když mi věnoval křivý úsměv. „Do sprchy?“

„Jo,“ kývla jsem.

„Spolu?“

Zalilo mě horko. „Jo?“

Úsměv na jeho tváři už nebyl chlapecký, ale hříšný. „Možná si ani nevšimneme, že je voda studená.“ O minutu později jsme si všimli, že je voda ledová. Ani neuvěřitelně sexy nahý Kyler to nemohl změnit.

„Zatraceně,“ nadával, když klopil hlavu pod proudem vody. „Do prdele.“ Smála jsem se a poskakovala před ním, objímala se rukama. Největší proud le-dové vody dopadal na něj, na mě jen občas. Každý kousek mého těla pokrývala husí kůže, a i když to bylo bláznivé a mrzla jsem, zároveň to bylo pěkně žhavé. Kyler se namydlil, mydlinky mu putovaly dolů po dokonalém břiše, hladily pevné svaly a mizely mezi nohama. Nedokázala jsem

na něj přestat zírat. Bylo to trapné. A vzrušující. Potom se otočil a měla jsem

tak výhled na tetování podél jeho páteře. Co to bylo za jazyk? Pak se otočil zpátky tváří ke mně.

„Fajn,“ vydechl a zatřepal hlavou. „Jsi připravená?“

Vzhlédla jsem a přikývla.

„Moc ne.“

„Budu se snažit, aby to bylo co nejrychlejší a co nejmíň to bolelo.“ Objal mě a přitáhl si mě k tělu. Pokožku měl v některých místech teplou, jinde studenou. Věděla jsem, že na hrudi cítí moje ztuhlé bradavky. Nebyla jsem si jistá, jestli za ně může chlad nebo Kyler.

Spíš Kyler.

„Připrav se,“ zamumlal a pomalu se otočil.

Vyskočila jsem, když mi voda dopadla na záda, málem jsem utekla. Kyler mě jednou rukou držel a druhou popadl

mýdlo. Zatímco mi pomáhal se umýt, drkotaly mi zuby. Nedokázala jsem stát klidně, což nezůstalo nepovšimnuto.

Cítila jsem, jak se mi začíná tlačit na břicho. Hruď se mu prudce zvedala a klesala, a přestože moje pokožka byla jako z ledu, v žilách mi proudila horká krev. Když mi vklouzl rukou mezi stehna, kousla jsem se do rtu.

Opravdu mě tam umyl důkladně.

Byla to ta nejstudenější a nejžhavější sprcha, jakou jsem kdy zažila. Potom mě zabalil do měkkého ručníku a položil mě před uhasínající oheň.

Rychle se oblékl a odešel do garáže pro dřevo. Když oheň znovu plál, otočil se ke mně. Po sprše mi připadal napjatý.

Moc nemluvil, a když se na mě podíval, jeho oči byly tmavé jako obsidián.

Nervózně jsem se zavrtěla. „Zajedu dolů do horské boudy a zjistím, jestli vědí, jak vypadají hlavní cesty.“ Klečel přede mnou, mokré vlasy se mu kolem uší kroutily. „Nebudu pryč dlouho.

Dobře?“

Přikývla jsem a začala

vstávat. „Můžu jít s tebou. Jen počkej, než…“

„Měla bys zůstat tady.“ Položil mi ruce na ramena a jemně mě zatlačil dolů. „Zůstat v teple. Už sice nesněží, ale hodně mrzne.

Budu zpátky dřív, než si vůbec uvědomíš, že jsem pryč.“ Cítila jsem se už teď, jako by byl pryč.

Ale mlčela jsem a pozorovala ho, jak se nabaluje, jako by šel lyžovat. Nepolíb-il mě, než odešel, a přestože jsem seděla před plápolajícím ohněm, cítila jsem

podivný chlad. Kyler se zastavil u dveří vedoucích do sklepa a strčil si mobil do kapsy u bundy. „Nechoď ven, zatímco budu pryč. Jasný? Vím, že od toho generátoru se už nic nestalo, ale nechci to riskovat.“ „Dobře.“ Otočila jsem se k němu a chtěla něco říct – cokoli – ale úplně jsem ztratila schopnost vytvořit větu.

Otočil se a ještě jednou se zarazil.

Podíval se zpátky na mě, otevřel pusu, po-tom mírně potřásl hlavou a zmizel na schodech.

Nevím, jak dlouho jsem hleděla na místo, kde stál, a nabádala se, ať z toho nedělám vědu, ale v tomhle jsem prostě excelovala.

Královna přehnaných reakcí.

Jenom korunka mi chyběla. V té krátké chvíli mezi tím, co odešel a co jsem slyšela nastartovat skútr, bych si nejraději

vrazila pár facek za to, že jsem si s ním o všem nepromluvila.

Tehdy jsem si uvědomila, že jsem se pořád ještě nesebrala, jak jsem si myslela. Bylo mi jednadvacet, a nebyla jsem schopná si s Kylerem od srdce promluvit

a všechno si vyjasnit. A jestli je to tak, asi jsem s ním ani neměla mít sex.

Potřebuju dospět.

Slíbila jsem si, že to udělám jako první, až se vrátí. Pak jsem vyběhla nahoru, abych se oblékla do čistého. Přes džíny jsem si natáhla vysoké boty, posadila se na pohovku a nervózně ťukala prsty do kolene.

Tak dobrá. Možná až se vrátí, jako první na něj nevybalím otázky ohledně našeho vztahu. Nejdřív ho nechám vypo-vídat o stavu silnic a teprve potom si promluvíme. Nebyla jsem schopná v klidu sedět, proto jsem se vydala hledat

svůj mobil. Byl stále v míse s rýží v kuchyni. Vytáhla jsem ho, oklepala rýži a s velkou nadějí poskládala telefon dohromady. Rozsvítil se, ale na displeji nebylo nic jiného než pěkné modré a zelené vlny.

„Sakra,“ zavrčela jsem a bojovala s tím, abych s ním nemrštila přes kuchyň. Pohlédla jsem na hodiny na stěně.

Uběhlo teprve půl hodiny od chvíle, co Kyler odešel, a já už začínám bláznit. Chtěla jsem vypadnout z domu. Bez něj se o mě pokoušela ponorková nemoc.

Zastavila jsem se u vánočního stromku, schoulila se dolů na zem ve svetru a zírala ven z velkého okna. Cítila jsem se… jinak. Bylo zvláštní, že uplynulo jenom pár dní od naše-ho příjezdu do Snowshoe, a mně to připadalo jako strašně dávno.

Malinko jsem se usmála, když jsem zavřela oči a vzpomněla si, jak jsem

Kylerovi řekla, že ho chci. Zavrtěla jsem se, jak ve mně zůstal ještě kousek toho studu, a pak se zasmála, protože jsem si vážně nemyslela, že někdy v životě seberu kuráž, abych se takhle odhalila. Do té chvíle jsem skutečně nechápala, jak moc jsem se bála. Tak jsem prostě nemohla žít, uvědomila jsem si trochu hloupě.

Nemělo to nic společného

se sexem, ten jiný pocit. No, sice se mi rozlévala příjemná bolest v místech, o nichž jsem ani nevěděla, že bolet můžou, ale šlo o víc. Nikdy jsem ve skutečnosti neusilovala o to, po čem jsem toužila.

Vždycky jsem byla moc opatrná a od té doby, co skončil můj vztah s Natem, jsem se ještě víc obávala vzdát se nad sebou

kontroly a provádět něco, co by mi nakonec mohlo ublížit. Určitým způsobem to bylo jako přikrývka bezpečí, kterou jsem si kolem sebe omotala. Když jsem Kylerovi řekla, že ho chci, jako bych tu přikrývku ze sebe shodila. Teď jenom musím pokračovat dál a povědět mu všechno. Musím Kylerovi říct, že ho miluju.

Srdce mi udělalo kotrmelec, jen jsem na to pomyslela. Budu se bát. Bude to strašně nepříjemné a raději bych praštila hlavou o zeď, než to udělala, ale musím. Když jsem byla sama se svými myšlen-kami už hodinu, nedokázala jsem dál čekat. Rozhodla jsem se, aniž bych si to vůbec uvědomovala. Navlékla jsem si kabát, rukavice a čepici a zamířila do garáže.

Vytáhnout druhý skútr do těžkého sněhu nebyla legrace. Protože nešel proud, chvíli mi zabralo,

než jsem ručně stáhla garážová vrata. Nezavřela jsem úplně, nechala jsem pár centimetrů vysokou mezeru, abych mohla vrata otevřít, až se vrátím.

Vlezla jsem na červenobílý skútr a šťastně si oddechla, když bez problémů nastartoval. Teplota venku byla hodně nízká, takže jsem si honem nasadila helmu. Neměla jsem s řízením skútru moc zkušeností, ale sněhu bylo tak moc, že stroj lehce klouzal a za mnou odletoval sněhový prach. Když jsem zastavila před horskou boudou, prsty jsem měla zmrzlé, přestože jsem měla rukavice.

Lidé postávali na ulici před svými prodejnami s lopatami v rukou a začínali odhrnovat hromady sněhu. Na některých místech sněhové závěje zakryly auta tak, že vykukovaly jen kousky karoserií. Bylo úžasné a bláznivé pozorovat, co dokáže Matka příroda, když se naštve nebo když

se nudí. Na odklizeném chodníku parkovalo mnoho skútrů a já nevěděla, který patří Kylerovi. Podle mě vypadaly všechny podobně. Vydala jsem se po chodníku a v dáli jsem slyšela stroje, nejspíš

sněhové pluhy. V horské boudě bylo příjemně teplo a útulno, svítilo se tu a běžela televize. Připadala jsem si jako v ráji, když jsem si sundala přilbu a rozhlédla se. Očividně jim tady šla elektřina. Šťastní parchanti. Ale upřímně mě ten výpadek elektřiny nemrzel. Sice jsem měla ledovou sprchu a ubohé jídlo, ale tulení ke Kylerovi mi to dokonale vynahradilo.

Stranou byla herní místnost a prostor k sezení, voněla tu čerstvá káva a slanina. Zatraceně, vsadila bych se, že tady Kylera najdu, jak se nacpává. Ne že bych se mu divila. Co já bych teď udělala pro smažená vajíčka.

Sedělo tu a hrálo hodně

lidí. Někteří mluvili o tom, jak dlouho jsou bez proudu nebo kdy plánují odjet. Rozhlížela jsem se kolem, ale Kylera jsem neviděla. Nicméně jsem poznala barmana

– byl to ten, který tady obsluhoval, když jsme tu byli první večer.

Otočil se, a když si mě všiml, usmál se.

„Ahoj, rád vidím, že jste přežili sněhovou bouři století.“

Opřela jsem si přilbu o bok a přišla k němu blíž. „Jo, přežili jsme bez elektřiny.“ „To jsem slyšel.“ Napil se kávy a moje chuťové buňky se mohly zbláznit. „Tvůj kamarád mi řekl, že vás strom připravil o elektřinu.“

Povytáhla jsem obočí.

„Kyler?“

Přikývl. „Jo, byl tady, není to tak dlouho. Řekl mi, že si myslí, že se někdo

během bouře motal kolem domu – něco o střelbě do okna a přeřezaných kabelech od generátoru?“

„Jo, doufala jsem…“

Zarazila jsem se a přehrála si v hlavě jeho slova. „Počkat.

Řekl jsi, že Kyler tady byl?“ Poškrábal se na bradě a přikývl. „Jo, ptal se taky, jaký jsou silnice. Přišlo mi, že se nemůže dočkat, až odsud vypadne. Ne že bych se mu divil. Se sněhem je zábava, když můžeš jít ven a blbnout

v něm, ale když na nás spadne jako teď, taková legrace to není.“

„Jo.“ Posunula jsem helmu.

„Musela jsem ho asi minout.“ Ale sotva jsem to vyslovila, věděla jsem, že to nedává smysl. Z horské boudy

ke Kylerově chatě vedla jenom jedna cesta, takže bych ho musela vidět. Polila

mě hrůza. Co když se vyboural a je zraněný? „Kdy odjel?“ zeptala jsem se.

Stáhl obočí a zamyslel se.

„No, asi tak před půl hodinou?“

Srdce se mi zastavilo. Přísahala bych, že vynechalo úder.

„Jo, asi tak. Odjel se Sašou tak v půl desátý.“

„Cože?“ Neslyšela… Nemohla jsem slyšet dobře.

V žádném případě. Moje uši nestojí za zlámanou grešli a mění slova. V žád-ném případě nemohl myslet sexy Sašu, tu pěknou brunetku, kterou Kyler znal bůhvíjak dlouho. „Odjel se Sašou?“

„Jo.“ Barman se zakřenil,

a to se mi vůbec nelíbilo. Jako by za to Kylera obdivoval. „Vypadal, že ji rád vidí, ale oni tu vždycky posedávají spolu, když

Kyler přijede.“ Hleděla jsem na něj. Kyler sem jezdíval během sezony často, někdy sám, někdy

s Tannerem a bůhvíkým ještě. Já tu bývala jenom před Vánoci, takže nebylo těžké si představit, že barman znal

Kylera dobře. Očividně ho se Sašou vídával často.

Barman zavrtěl hlavou

a usmál se. „Myslím, že mířili k ní.

Taky jí vypadla elektřina, ale pochybuju, že s ní jel, aby zrovna tohle zkontroloval.“ Jo, taky jsem o tom pochybovala, protože

– ach bože – protože Kyler věděl o elektřině kulový. Byl se Sašou.

Šukal se Sašou.

Udělala jsem krok zpátky, otevřela ústa, ale nevěděla co říct. Hruď mě bolela a žaludek se mi převracel. Asi omdlím.

„Hej,“ křikl barman, a když jsem se sehnula, položil mi ruku na rameno. „Jsi v pořádku?“

„Jo.“ Můj hlas zněl strašně pisklavě a vzdáleně. „Jsem v pořádku.“ Ale nebyla jsem. Ani zdaleka jsem nebyla

v pořádku. Bolest se mi z hrudi šířila do žil a do krku. Pálily mě oči a necítila jsem tělo.

„Krucinál.“ Barman pustil moje ra-meno a vyděsil se, jako by mi právě sdě-lil, že mám nějakou nevyléčitelnou nemoc. „Sakra. Ty jsi s Kylerem, že jo? Jako jeho holka, co?“ Nedal mi šanci odpovědět. „Hele, jenom prostě kecám voloviny. Jsem

si jistej, že jel s ní, aby se podíval na ten výpadek elektřiny nebo tak něco.“ Opravdu už jsem ho neposlouchala, jak se z toho snaží vybruslit. Zvonilo mi v uších. Přišlo mi, že se pode mnou sesunula

podlaha, a přestože jsem pořád stála na nohou, připadala jsem si, jako bych padala. Částečně jsem měla chuť toho posla špatných zpráv nakopnout. Skočit na něj a praštit ho do břicha, abych ho přinutila vzít zpátky, co řekl, ale nebyla to jeho chyba. Musela jsem si to pořád opakovat.

„Nejsem s ním,“ vyhrkla jsem.

Zamračil se. „Cože?“ „Nejsem s ním,“ zopakovala jsem, ale bolelo to. Fyzicky mě to bolelo.

Jako by mi někdo zabodl zrezivělý nůž do hrudi a otočil s ním, protože to byla pravda.

Nebyla jsem s Kylerem. Měli jsme sex, ale nebyla jsem jeho holka. Nic jsme si neslíbili. Navykládal mi, že si zasloužím víc než sex na jednu noc, ale přesně k tomu došlo. Neznamenala jsem nic víc než povyražení.

A tohle – tohle byl typický Kyler. Od jedné holky hned ke druhé. Nebylo by to ani poprvé, co měl dvě holky za jeden den… nebo najednou. Po té sprše byl tak tichý, tak napjatý. Rozhodl se, že už mě má plný zuby?

Znala jsem ho líp než kdokoli jiný na téhle planetě.

Sex pro něj nic neznamenal. Mno-hokrát opakoval, že jde jen o pobavení dvou lidí. Proč jsem si myslela, že se mnou to bude jiné? Protože mě šukal tváří v tvář a jednou zapomněl na kon-dom? Sakra, to jsem si opravdu myslela, že tohle něco znamená? Myslela. Bože, opravdu jsem si myslela, že pro něj zna-menám něco víc.

„Zlato,“ ozval se barman.

„Opravdu se omlouvám.“ Aniž bych promluvila, otočila jsem se a odešla z velké místnosti. Vydala jsem se ke

dveřím, ale zastavila se a vrátila se zpátky k recepci. „Mohla bych si zavolat?“ Nepoznávala jsem vlastní hlas, když jsem položila přilbu na pult.

Žena v recepci přikývla a položila přede mě telefon. Málem jsem zavolala Andree, ale nemohla jsem s ní mluvit. Poznala by to hned, jak by mě slyšela. Telefon dvakrát zazvonil, než ho někdo zvedl. „Mami?“

Chvíli se nic neozývalo.

„Sydney? Jsi to ty?“

Jestli neměla jiné dítě, o kterém jsem nevěděla…

„Jo, to jsem já.“

„Ach, díkybohu. Dělala jsem si starosti kvůli té sněhové bouři a vůbec a tys mi nebrala telefon. Kylerova máma mi řekla, že ti mobil nefunguje a že jste vy dva v pořádku. Věděla jsem, že s ním budeš v

pořádku, ale…“ Škubla jsem sebou, když vyslovila jeho jméno,

a málem se rozsypala. „Mami, jak u vás vypadají silnice?“ „Hlavní cesty jsou většinou prohrnuté. Táta říkal, že dálnice jsou čisté.“ „Dobře.“ Zavřela jsem oči, protože mě pálily. „Myslíš… myslíš, že byste pro mě mohli přijet?“

„Ano. Ovšem. Ale co Kyler? Zůstává tam déle? Nebo má něco s autem?“ Moje máma, královna otázek, na které ani nemůžu začít odpovídat. „Jeho auto je v pořádku. Jenom jsem… Prostě chci jet domů. Prosím.“ Chvíli mlčela a přísahala bych, že jsem slyšela, jak se ostře nadechla. „Je ti dobře, zlato?“

„Jo,“ zakňourala jsem a přinutila se otevřít oči. Paní za pultem na mě zírala, jako bych byla mentálně zaostalá.

„Myslím, že na mě něco leze.“ Máma poznamenala něco o nemocích o

Vánocích a potom položila telefon, aby našla tátu. Cítila jsem se hrozně kvůli tomu, že jsem je žádala, aby pro mě přijeli víc než hodinu cesty daleko, ale po tomhle už nemůžu zůstat s Kylerem v domě. A nemyslím, že ještě někdy budu schopná být mu nablízku.

Poděkovala jsem té paní, podala jí telefon a vydala se ven ke skútru. Cestu zpátky si nepamatuju. Když jsem ale slezla ze skútru, uvědomila jsem si, že jsem nechala přilbu v horské boudě.

Dokonce jsem ani necítila chladný vítr. Byla jsem úplně otupělá, jak jsem se prodírala sněhem.

Nejdřív jsem uviděla stopy. Ne stopy od skútru, ale dvoje samostatné stopy, které přicházely z boční strany domu, podobné jako od lyží nebo jako když za sebou táhnete nohy.

Žaludek se mi převrátil. Vrátil se Kyler, zatímco jsem byla v horské boudě?

A přivedl s sebou Sašu? Zírala jsem na ty stopy ve sněhu. Ne. V žádném případě by nebyl tak drzý.

Leda že by mu to bylo jedno. Proboha, nedokážu na to ani pomyslet. Položila jsem ruku na svou bundu. Jestli je tady se Sašou, nakopu ho do koulí. V hrdle mě pálilo a ostře mě píchlo na hrudi. Zahnala jsem slzy a otočila se ke vratům od garáže. Nebyla úplně zavřená, ale mezera dole byla o hodně větší, než jsem ji nechala. Na chvíli jsem uvažovala nad možností, že bych se vrátila do hor-ské boudy a počkala tam jakkoli dlouho na svoje rodiče, ale protože jsem byla úplně blbá, neoznámila jsem rodičům, že tam budu. Přijedou nejdřív sem a kromě toho si musím

sbalit věci.

Tohle zvládnu. Nebudu se chovat jako mimino a neuteču. Už bylo tak dost zlé, že jsem rodičům volala.

Zvládnu to.

Přinutila jsem se pokládat jednu nohu před druhou

a setřela si slzy z tváře. S mým štěstím by mi tam přimrzly a celý svět by se dozvěděl, že mě jenom vteřiny dělí od toho, abych se rozbrečela jako dítě, kterému řekli, že Santa neexistuje.

Rozplakala jsem se.

A budu brečet znovu. Když jsem došla ke garáži, přišlo mi divné, že Kyler zaparkoval vzadu. Nedávalo to vůbec smysl, ale bylo mi to úplně jedno. Bolest v mé hrudi narůstala. Zvedla jsem vrata, zhluboka se

nadechla a dech se mi zarazil v hrdle. Pomalu jsem zamrkala a napadlo mě, že jsem se snad ocitla v epizodě seriálu Právo a pořádek.

U zadního kola Kylerova SUV klečeli dva muži, tváře měli zakryté černými lyžařskými maskami. Jeden držel děsivě vypadající nůž a rozřezával jím tlustou černou pneumatiku, druhý měl v ruce baseballovou pálku. Oba se dívali na mě.

A začali se zvedat. Sakra.

19. kapitola

Sydney

Všechno jako by se zpomalilo.

Částečně jsem nemohla uvěřit tomu, co vidím. Mozek odmítal přijmout, co se děje, ale moje srdce a tělo reagovaly jinak, instinktivně. Tep se mi zrychlil.

Chlap zvedl baseballovou hůl. „Do prdele.“

Začala jsem couvat a otevřela ústa, abych zakřičela, protože křičet by se teď opravdu hodilo, ale narazila jsem nohou na sníh u dveří. Noha mi podklouzla a já máchala kolem sebe rukama a padala k zemi. Zády jsem narazila na tvrdý beton a vyrazila si dech. Jeden z těch chlapů se zasmál. Nevěděla jsem, jestli se mám naštvat, nebo se ještě víc bát.

Ten s baseballkou se nade mnou tyčil, hlavu klonil na stranu. „Sakra,“ zopakoval a otočil se ke svému

kumpánovi. „Musíme…“

Začala jsem ječet a drala se sněhem pryč. Otočila jsem se a zvedla se na nohy. Musím se dostat ke skútru, odjet…

Kolem pasu se mi omotala paže a zvedla mě ze země. Chlap mi rukou přikryl ústa a umlčel můj další výkřik. Srdce mi prudce naráželo do hrudi, za-čala jsem se kroutit a kopat nohama.

„Ale, ale, copak to tady máme?“

Ten hlas mi zněl povědomě, ale ovládala mě panika, takže jsem tomu

moc nevěnovala pozornost, obzvlášť když se ten chlap s baseballkou objevil před námi. To znamenalo, že mě drží ten s nožem. Strach do mě zaťal své ostré drápy. „Hele, vole, co to děláš?“ dožadoval se vysvětlení ten s baseballkou.

Chlap s nožem dál couval, kolem SUV. Moje kroucení mu vůbec nepřekáželo. „Co?

Jenom si trochu užijeme. Nic vážnýho.“

Srdce mi v hrudi bušilo.

Tohle se snad nemůže dít. Polila mě hrůza. Otočila jsem hlavu a snažila se mu zkroutit ruku. V každém videu o bezpečnosti, na které nás nutila dívat se kampusová policie, se ozývalo varování, ať nedovolíme, aby nás někdo strčil do auta nebo odvedl z dohledu. A z dohledu jsme právě teď už byli. Tohle není dobré. Proboha, tohle není vůbec dobré.

„Tohle nebylo součástí plánu,“ namítl chlap s baseballkou, kterou právě pustil na zem. Zaduněla o betonovou podlahu. Chlap zvedl ruce, v jeho hlase zazníval docela jiný nádech paniky. „Říkal jsi, že jenom zničíme pneumatiky.

Nebudu…“

„Drž hubu! Krucinál.“ Chlap s nožem mi zatlačil hlavu na svou hruď a mně do krku vystřelila bolest. „Nebuď posera.

Nepůjde o nic vážnýho.“

Prosila jsem toho chlapa očima. Zdálo se, jako by nechtěl být tohohle součástí, ať už šlo o cokoli. Byl mou jedinou nadějí.

„Vážnýho?“ Ukázal na nás rukama, ale vyhýbal se pohledu do mých očí. „Co si, sakra, myslíš, že tohle je? Co s ní máš v plánu udělat? Celý jsi to posral.“

„Ale no tak.“ Chlap, co mě držel, se posunul. „Jenom otevři ty zatracený dveře, ty posero. Prostě ji trochu postrašíme. Nic víc.“

Srdce se mi zastavilo a vytřeštila jsem oči plné slz. Tohle se nemůže dít. Ta slova se mi pořád v hlavě opakovala.

Nedokázala jsem pochopit, jak dnešní ráno mohlo začít tak hezky, plné naděje a lásky, a v okamžiku se obrátit v úplnou katastrofu. Chlap, co držel baseballku, tiše zaklel, obešel moje kopající nohy a otevřel dveře vedoucí do sklepa. Srdce mi spadlo až do žaludku. Jak mě nesl přes sklep, na vteřinu jsem ztuhla. Hrůza mě paralyzovala. Držela se mě pevně a hrozila, že mě utopí. Známé prostředí – přikrytý kulečník, hokejový stůl, obrázek Kylera jako malého kluka s tátou – mě znovu probralo.

Prudce jsem otočila hlavou a odtáhla mu ruku dost daleko, že jsem ho byla schopná kousnout do prstů. Zakousla jsem se do kůže a stiskla, až jsem ucítila v zubech kovovou chuť krve. Chlap zavrčel a ruku mi vyškubl. Povolil stisk v pase dostatečně na to, že jsem se mu vykroutila. Blokoval jediný východ odsud.

Zatímco se mi v hlavě přehrávaly všechny

hororové filmy, neměla jsem na vybranou a musela utíkat dál do domu.

Běžela jsem rychle jako

nikdy. Podrážky bot jsem měla mokré z venku, takže mi nohy na dřevěné podlaze podkluzovaly. V ohromné rychlosti jsem vběhla na schodiště. Něco těžkého mě uhodilo do zad a shodilo ze schodů. Zachytila jsem se dřív, než jsem na ně mohla dopadnout obličejem. „Ty malá čubko,“ zavrčel a popadl hrst mých vlasů, zatímco mi koleny tlačil do zad.

Trhl mi hlavou dozadu, a jak mě vytáhl na nohy, páteří mi projela vlna ostré bolesti.

Stočila jsem se na bok, vykopla a trefila ho do lýtka. Neviděla jsem ten úder, dok-ud jsem ho neucítila. Tvář mi vybuchla bolestí, horkou a pálivou. Vykřikla jsem a drápala ruku ve svých vlasech.

„Co to děláš?“ zakřičel ten druhý chlap.

„Krucinál, copak ses zbláznil?“ Chlap s

nožem si ho nevšímal a táhl mě po schodech nahoru. Pokožku na hlavě jsem měla jako

v ohni. Když mě dotáhl do obýváku, pohled mi dopadl na postel, kterou jsme si s Kylerem postavili. Byla rozházená kvůli tomu, co jsme v ní dělali ráno, a když jsem ji v té chvíli uviděla, bylo mi z toho zle.

Tohle se nemůže dít.

„Nenávidím zatracený čubky, jako jsi ty,“ vykřikl ten chlap a tlačil mě před se-bou. Zakopla jsem, ztratila rovnováhu a spadla na kolena poblíž konferenčního stolku.

Moje smysly ovládlo zoufalství.

Panikařila jsem. „Proč?“ Škubla jsem se-bou, jak mě zabolel ret. „Proč tohle děláš?“

„Proč?“ napodoboval můj hlas. „Vy malý hovna sem každý rok přijedete a myslíte si, že tohle místo vlastníte, chováte se, jako byste byli lepší než my. Ale nejste. Nejste nic.“

Zamrkala jsem, abych zastavila slzy hrnoucí se mi do očí. Něco mi to připomínalo.

Vlekl mě kolem stolku směrem k přikrývkám. „A ten vůl Kyler? On si myslí, že je někdo, co? Myslí si, že mi může rozkazovat.“ V tom okamžiku mi to došlo, a když do sebe skládačka zapadla, chvíli jsem nebyla schopná se pohnout.

Věděla jsem, kdo se skrývá pod maskou. Málem jsem to vyhrkla, ale na poslední chvíli jsem zadržela jazyk za zuby. Pokud si myslel, že nevím, že je Zach, mám asi lepší šanci se z tohohle dostat. Alespoň jsem v to doufala a držela se toho jako tonoucí stébla. „No tak,

kámo. To by stačilo,“ zakřičel ten druhý chlap někde za námi. „Je už přece vyděšená, ne? Musíme odsud vypadnout. Už jsi jim toho i tak dost zničil. Tohle za-šlo moc daleko.“

„Moc daleko?“ zasyčel mi Zach do ucha. Zatřásla jsem se odporem. „A Kyler nezašel moc daleko, když píchal moji holku? A co třeba to, že je s ní právě teď?“

No kruci – on myslí Sašu?

Kyler se zmínil o tom, že

spolu Zach a Saša něco dřív měli, ale Kyler tvrdil, že mezi ním a Sašou k ničemu nedošlo. Najednou mi docvaklo, proč se k sobě v baru chovali tak nepřátelsky.

Lhal mi, opravdu mi lhal.

A teď byl Kyler s ní a já byla se Za-chem. Neuvěřitelné.

Kyler kdysi spal se

Zachovou holkou.

Ten zrezivělý nůž, který mi byl vbod-nut do srdce, když jsem se dozvěděla, kde Kyler je, se zabořil hlouběji

a zlomil. Ocitla jsem se v téhle situaci kvůli Kylerovi a jeho neschopnosti udržet ptáka v kalhotách.

Jednoduché jako facka. Emocionální bolest, která mnou prostupovala, byla stejně silná jako napuchlý ret a bolavé svaly. A modřiny uvnitř se budou hojit daleko déle než ty na kůži. Bolest dosáhla na vyšší stupeň, zařízla se tak hluboko, až jsem věděla, že není šance, aby zmizela.

Tedy v případě, že z toho vůbec vyváznu živá. Snažila jsem se uklidnit, abych mohla přemýšlet i přes paniku a bolest stravující mi duši. „Je mi to líto,“ zamumlala jsem. Spodní ret jsem necítila, takže jsem dobře nevyslovovala. „Je mi líto, že spal s tvou holkou. Je

mi…“

„Tobě je to líto?“ Zach se ostře zasmál a postrčil mě dopředu. „Tomu malýmu parchantovi by to mělo být líto.“

Tak fajn. Vyjádřit sympatie psychop-atovi očividně nezabírá. Vyškrábala jsem se na nohy, otočila se a zamířila ke dveřím do haly. Můžu se odsud dostat hlavními dveřmi, ale co pak? Utíkat jako o život.

Byla jsem v polovině

pokoje, když mě chytil za bundu. Jak jsem se zoufale snažila uniknout, rozepnula jsem zip a vyklouzla z bundy. Skoro jsem se dostala ke dveřím, když mi zezadu podrazil nohy. Dopadla jsem tvrdě na zem. Můj výkřik zanikl, protože začal křičet i ten druhý chlap. Když mě Zach drsně přetočil na záda, ovládl mě strach. Ohnala jsem se a klouby na ruce mu

vrazila do brady. Zach ale vzápětí moje ruce chytil a snadno mi je přišpendlil vedle hlavy.

„Bože, ty jsi ale zatraceně divokej skrček, co?“ Zach se zasmál a skrz díry v masce jsem viděla, jak mu oči děsivě jiskří. „Ty a Kyler jste jenom kamarádi, co? Spíš kamarádi do postele, jak to tak vypadá.

Jo, viděl jsem vás dva tím oknem.

Vytáhl bych tě z toho baru dřív, kdybych věděl, že jsi jenom jedna z mnoha Kylerových děvek.“ Jedna z mnoha Kylerových děvek.

Ovládl mě vztek, začal mě pálit v žilách jako jed. Škubla jsem boky, snažila jsem se ho shodit. „Slez ze mě!“ „Hej!“ za-ječel ten druhý chlap pěkně vysokým hlasem.

„Už zacházíš moc daleko!

Tomuhle jsem se neupsal!

Poškodit věci na domě je jedna věc, do prdele, ale tohle? To, k čertu, ne. S tímhle nechci mít nic společnýho.“

„Jak chceš,“ zavrčel Zach.

„Tak vypadni.“ Ztěžka jsem dýchala a zadívala se Zachovi do očí.

Jak daleko chce zajít? Tohle nebylo součástí plánu. Na to byl ten druhý chlap moc vyděšený. Museli nás sledovat.

Viděli, že Kyler odjel a potom i já. Asi nečekali, že se ukážu, zatímco si budou hrát s Kylerovým autem. Ale teď? Nedokázala jsem přemýšlet o tom, jak obvykle něco takového končívá. To se mi přece nemůže stát. Někde v domě bouchly dveře a moje poslední naděje se vytratila.

Druhý chlápek byl pryč. Byla jsem sama se Zachem, kterému v očích blýskala pomsta.

Kyler

Zatímco jsem klouzal po sněhu, tiše jsem klel. Uběhlo hodně času od chvíle, kdy jsem odjel z chaty. Syd si pravděpodobně myslí, že mě sežral Bigfoot.

Nechtěl jsem být pryč tak dlouho. Dobrá zpráva byla, že jsem zjistil, že na cestách ve městě už udělali hodně práce a že hlavní silnice byly dostatečně čisté pro pomalou jízdu. Bože, hlava se mi stále

točila z toho, co se stalo, když do hor-ské boudy přišla Saša. Propojila se dvě stará rčení – minulost se vždycky vrátí, aby tě kousla do zadku, a nic dobrého nezůstane nepotrestáno.

Panebože.

Nechtěl jsem nic jinýho než vzít Syd a dostat se odsud co nejdál. Zastavil jsem vedle druhého skútru a zamračil se.

Co dělá, kruci, venku? Byla

Syd někde pryč a vrátila se? Když jsem vypnul motor, byl jsem docela otrávenej.

Zatraceně, to mě nikdy neposlechne? To poslední, co bych chtěl, bylo, aby něk-de běhala sama. Obzvlášť po tom, co jsem se dozvěděl od Saši.

Zasranej Zach – zatracenej buran a kretén ze zapadákova – mohl za to, co se stalo v domě. Evidentně rozbil i několik jejích oken. Ten debil se pořád nemohl dostat přes to, že mu Saša dala kopačky. Podle toho, jak se Zach chová o rok později, byste řekli, že má Saša snad va-ginu ze zlata nebo tak něco. Sakra. Musel jsem se hodně ovládat, abych si nezjistil, kde Zach bydlí, a nešel si to s ním vyřídit ručně. Jeho zatracená posedlost Sašou mohla skončit zraněním Sydney nebo i hůř.

Byla by to tvoje chyba, zašeptal zákeřnej hlásek.Kruci, to byla pravda. Sundal jsem si helmu a seskočil ze skútru, zrovna když někdo vyběhl z pootevřených garážových vrat.

Jako první mě napadlo: Co to, kurva,

je?

Jako druhé: Nějakej zmrd v lyžařský

masce vychází z mýho domu, kde je Sydney?

To teda ne.

Odhodil jsem helmu a chytil toho parchanta kolem pasu, když se snažil za-běhnout za dům. Shodil jsem ho do sněhu a zabořil mu koleno do břicha.

„Co jsi, do prdele, zač?“ dožadoval jsem se vysvětlení a držel toho chlapa

za ramena. „Vyklop to!“ Chlap zvedl ruce. „Nemám s tímhle nic společnýho. Přísahám. Říkal, že si chce jenom

pohrát s věcma na domě a s tvým autem. To bylo…“

Chytil jsem okraj masky

a strhl ji tomu parchantovi přes hlavu.

Byl to jeden ze Zachových kumpánů.

Viděl jsem ho v baru před pár dny. Aniž bych dvakrát přemýšlel, dal jsem mu ránu pěstí. „Kde je?“

Chlap vypadal, jako by si

měl každou chvíli nadělat do kalhot, a škubl bradou směrem ke garáži. Zkrvave-nej ret se mu chvěl. „Omlouvám se.

Nemělo to zajít takhle daleko, ale Zach, on tě nenávidí kvůli Saše. Je uvnitř, vole.“

Na vteřinu jsem ztuhl. Jako by na mě spadl celej zatracenej svět. V hrdle jsem ucítil strach a chutnal, jako bych spolkl spoustu krve. Odskočil jsem od toho kreténa, prodral se sněhem a přeběhl přes beton. Narazil jsem do boku SUV a

otočil se. Proletěl jsem otevřenými dveřmi a nesoustředil se na nic jinýho než najít Sydney.

Nade mnou někdo běžel a uslyšel jsem výkřik, který mi zastavil srdce. Kruci, to znělo jako Sydney. Proboha, to je ona.

Ruce se mi samy balily do pěstí a krev v žilách se mi vzteky vařila. Když jsem však uslyšel výstřel, krev mi ztuhla v led. Ach bože, Sydney. Jestli je zraněná, přísahám bohu, že toho parchanta zabiju. Nic mě nezastaví.

Proběhl jsem kolem kulečníku směrem ke schodišti, když jsem nahoře uslyšel další dupot a pak jak někdo běží ze schodů. O vteřinu později další chlap v lyžařský masce seběhl z temnýho schodiště přede mnou a prudce se zastavil, když mě uviděl.

Věděl jsem, že je to Zach. Poznal jsem ho podle postavy. Polovina obličeje mu

vykukovala z napůl roztržený spodní půlky masky. Pohled mi sjel na jeho ruce. Byla na nich krev.

Ztratil jsem nervy. Skočil jsem přes místnost, narazil do Zacha a shodil ho na zem. Ten kretén se po mně ohnal, ale dokázal jsem se ráně vyhnout. Popadl jsem ho za svetr a vytáhl ho jednou rukou nahoru. Praštil jsem ho do brady zleva i zprava. Jednou. Podruhý. Potřetí. Ani jednou mi to neoplatil. Do prdele.

Mlátil jsem ho do krve a cítil tupou bo-lest. Nestačilo to. Chtěl jsem ho utlouct k smrti, ale když Zachovi hlava padla dozadu, pustil jsem ho na zem a přinutil se vstát. Ruce se mi třásly, klouby jsem měl rozedřené do krve. Bylo těžký se na-dechnout, ale ne tak těžký jako odstoupit od Zacha. Jediný, co mě k tomu přimělo, byla potřeba jít za Sydney. Výstřel – proboha. Jestli je zraněná nebo… Nikdy

bych si to neodpustil. Bylo to jasný. Neměl jsem ji tu nechat samotnou.

Když jsem překračoval Zacha, přetočil se na stranu a zasténal. Odolal jsem pokušení kopnout ho do hlavy.

Běžel jsem po schodech a srdce mi prudce bušilo. „Syd!“ Chtěl jsem křičet, ale její jméno se mi zaseklo v hrudi. Bál jsem se toho, co se jí mohlo stát.

Rozrazil jsem pootevřené dveře a prudce se zastavil, když jsem ji uviděl. Seděla na kraji konferenčního stolku, zírala na skomírající oheň

a objímala se rukama kolem pasu.

Tmavé vlasy jí spadly dopředu, zakrývaly jí obličej. Brokovnici mého otčíma měla položenou přes kolena.

„Sydney?“

Uvolnil jsem ruce a šel za ní. Klekl jsem si před ni a cítil, jak mi puklo srdce. Tříštilo se. Límec okolo krku

měla roztržený, kůži v okolí brady rudou a skvrnitou.

Spodní ret roztržený a krvavý. S ne-chutnou silou mě ovládl hněv. Měl jsem chuť jít zpátky dolů a zkopat Zacha

do kuličky.

„Syd, kotě, podívej se na mě.“ Natáhl jsem se k ní, chtěl jsem ji obejmout.

Potřeboval jsem to. „Ne.“ Odtáhla se a postavila. Sevřela zbraň a rychle couvala. „Nedotýkej se mě.“

20. kapitola

Sydney

Stála jsem vedle vánočního stromku a dívala se, jak po cestě přijíždí pluh a odhrnuje sníh stranou.

V dálce zazněly sirény. Kyler musel zavolat policii. To bylo chytré, opravdu chytré. Mě to upřímně ani nenapadlo. Jako by mi mozek nepracoval správně.

Brada a ret mě bolely, ale já to vnímala jen vzdáleně. Třásla jsem se prožitou hrůzou a zbytky adrenalinu. Zach mě praštil jenom jednou, takže jsem byla z velké části v pořádku. Podle toho, jak vypadaly Kylerovy klouby na rukou, Zach asi dopadl mnohem hůř.

Kulka z pušky skončila ve zdi.

Zach mě chtěl vyděsit a to se mu povedlo. Upřímně nevím, co by se stalo, kdybych se mu nebyla schopna vyk-routit a popadnout zbraň, kterou předtím opřel Kyler o stěnu. A co kdyby po ní sáhl Zach?

Právě teď jsem nedokázala ani uvažovat o tom, co se mohlo stát. Jestli jsem se něco v psychologii naučila, pak to, že lidé jsou schopni všeho. A Zach… Jo, očividně nebyl normální. Když jsem zbraň otočila na Zacha, hrozně se mi v rukou třásla. Viděla jsem mu na očích, že zaváhal – Má kuráž na to, aby to zmáčkla?

Je vůbec nabitá? Na to jsem se v tu chvíli ptala i já.

Kolena se mi tak strašně klepala, až mě překvapilo, že pořád ještě stojím na nohou a nespadla jsem na vánoční stromek. Věděla jsem, že jsem v šoku. Ne sice ve smrtelném, ale rozhodně šlo o šok.

„Syd?“

Při zvuku Kylerova hlasu mě začalo pálit v očích. Neotočila jsem se.

„Policie je skoro tady. Budou chtít vědět, co se stalo.“ Chvíli bylo ticho, a když znovu promluvil, stál blíž. „Jsi v pořádku?“

„Jo,“ zaskřehotala jsem

a přála si, aby prostě odešel. Ještě jsem nebyla připravená se mu postavit. A nemyslím, že někdy připravená budu.

Hruď mě bolela mnohem víc

než jakákoli jiná část těla. Kyler se odmlčel a potom se zeptal: „On… Ublížil ti nějak? Myslím jinak než to, co je vidět?“

Zavrtěla jsem hlavou a ztěžka polkla. Sirény se ozývaly blíž. Bála jsem se rozhovoru s policií.

„Syd, můžeš… můžeš se na mě podívat?“ Nechtěla jsem, ale přinutila jsem se k němu otočit. Byl bledý tak, jak jsem se já cítila, oči měl vytřeštěné a tmavé jako kousky obsidiánu. Mu-sela jsem si dodat odvahy, protože podívat se na něj mě nesnesitelně bolelo. „Co je,

Kylere?“

Vypadal, že chce udělat krok ke mně, ale pak si to rozmyslel. „Co… co se děje? Proč mi nedovolíš, abych se tě dotkl?“ Sklonil hlavu na stranu a do čela mu spadl pramen hnědých vlasů. „A opravdu bych tě teď chtěl jenom držet. Nevíš, jak jsem byl vyděšenej, když jsem si uvědomil, že je Zach tady.

Nikdy…“

„Přestaň – okamžitě přestaň.“ Zvedla jsem ruku a uvědomila si, že ve druhé pořád svírám zbraň. Položila jsem ji na podlahu. V krku jsem měla knedlík velký

jako golfový míček. Všechno se mi vrátilo v obluzující rychlosti. Tohle nebyla zrovna vhodná chvíle, ale nedokázala jsem

se zastavit. „Ty si myslíš, že nevím, kdes byl?“ Povytáhl obočí a o krok ustoupil. „Syd, já…“ „Jela jsem tě hledat do horské boudy. Jo, vím, že jsi chtěl, abych zůstala tady, a možná by se tohle všechno nestalo, kdybych tady zůstala, ale jela jsem tam a tys tam nebyl.“ V krku mě pálilo. „Byl jsi se Sašou, která, jak jsem slyšela, byla opravdu ráda, že tě vidí, a ty ses dvakrát nerozmýšlel, jestli máš jít k ní. Dokonce ani potom, co jsme…“ Hlas mě zradil. Potřásla

jsem hlavou a zamrkala, abych zadržela slzy. „Lhal jsi mi.“ Kyler otevřel ústa, ale byla jsem rozjetá, proto jsem ho nepustila ke slovu. „Řekl jsi mi, že mezi tebou a Sašou nic takovýho není, ale to je očividně lež, co? Tohle všechno – to

rozbitý okno, generátor a Zach? To se stalo kvůli tobě a ní. Zach sem přišel, protože jsi spal s jeho holkou!“

Škubl sebou a mě píchlo

v žaludku. Nesnášela jsem se za to, že mi ho kvůli tomu bylo líto. „Ach bože,“ zašeptal. „Syd, kotě, je mi…“

„Mlč!“ Hlas mi přeskočil. Ukápla mi slza a já ji rozzlobeně setřela. „Nikdy dřív jsi mi nelhal. Nikdy! Ale lhal jsi o ní a on sem přišel, protože ty nejsi schopnej udržet ptáka v kalhotách ani pět vteřin!“ To byla rána pod pás. Věděla jsem to.

Taky jsem věděla, že to, co Zach provedl, ve skutečnosti nebyla

Kylerova chyba, ale ublížil mi.

Byla jsem zničená a chtěla jsem, aby ho to bolelo stejně jako mě. „Řekni mi jedno. Když jsi byl s ní, použil jsi kon-dom? Šukal jsi s ní a díval ses jí při tom

do tváře? Nebo jsou ty kecy ‚dělám to jenom zezadu‘ prostě jen další lež?

Proboha, musíš si myslet, že jsem ta nejhloupější nána pod sluncem, když jsem tomu uvěřila.“

Kyler vypadal, jako by dostal ránu pal-icí. „Cože? Ne. Nemyslím si to a nebyla to lež, Syd. Já…“

„To je fuk.“ Ostře jsem se nadechla, až mě zabolelo v krku. „Jsem možná všelijaká, ale tak blbá nejsem.“

Než mohl říct cokoli dalšího, zespodu se ozval cizí hlas.

Policista. Popošla jsem pár kroků. Celé tělo se mi třáslo. „Měl jsi pravdu, Kylere.“ Slzy mi ucpávaly krk. „Opravdu si zasloužím někoho lepšího.“

Kyler

Raději bych byl, kdyby mě někdo nakopal do koulí, než stát před Sydney, vidět ji, jak trpí, a vědět, že za její bolest můžu já. Něco z toho byla moje chyba. K čertu, většina z toho byla moje chyba. A prošel bych třeba hnízdem chřestýšů, jen abych to mohl změnit.

Zach sem přišel kvůli tomu, co se stalo mezi mnou a Sašou před více než rokem. Ten psychopatickej kretén si svoje problémy místo se mnou vyřídil se Sydney, a to mě zabíjelo zevnitř. Přál jsem si, abych Sašu odmítl, když mě požádala, jestli bych jí pomohl zakrýt okna. Měl jsem být tady, abych ochránil Syd, a ne se zabývat rozbitýma oknama a vyhýbat se Sašiným neustálým narážkám. Jo, Saša by měla zájem o rychlovku. Ta holka byla vždycky pro, kdykoli, kdekoli, ale to se nestalo. Sakra ne.

Ale stalo se to dřív?

Jo, stalo.

Zoufale jsem lovil v paměti, co jsem řekl Sydney. Lhal jsem jí o Saše, nebo jsem se té otázce vyhnul? Tak či tak jsem jí neřekl celou pravdu.

Škoda byla napáchána, bylo pozdě to řešit. Viděl jsem to Sydney v očích, slyšel to v jejím hlase.

Syd se otočila po zvuku blížících se kroků. Policajti něco křičeli. Sotva jsem je slyšel. Svět, který na mě venku spadl, se pořád ještě tříštil. Syd byla zticha, ale ra-mena se jí chvěla. Věděl jsem, že kdyby se teď na mě podívala, po tvářích by jí tekly slzy. Netoužil jsem po ničem jiném než jít k ní. Vykročil jsem k ní, protože jsem nedokázal unést vidět ji takhle. Bez ohledu na to, jak jsem to v minulosti posral, tohle jsem nemohl vystát. Musí existovat způsob, jak to napravit.

Dostal jsem se dál asi jen o krok.

Zastavili mě zezadu, zatáhli mi paže za záda a ve vteřině nasadili pouta. Asi kvůli tomu, že dole ležel polomrtvej chlap a ten policajt neměl tušení, kdo za co může.

Když mě přimáčkl tváří k podlaze, tiše jsem zanadával.

„Počkejte!“ vykřikla šokovaně Syd.

Nadzvedl jsem hlavu. „To není ten, komu máte nasadit pouta. On…“ „Jen se držte dál, madam, dokud nedostaneme situaci pod kontrolu.“ Jak mě policajt vytahoval na nohy, svaly

v pažích a zádech protestovaly. Zabručel jsem. Syd ustrašeně vytřeštila uslzené oči. „Ubližujete mu! Bože, prosím, přestaňte. To on vás zavolal.“ Opravdu jsem se necítil dobře, ale nějakým zvráceným způsobem jsem tu bo-lest přivítal. Přehlušila bolest v žaludku. Do haly vběhl další policajt a Sydney se-bou leknutím škubla. Stříbrný ozdoby na stromku se zatřásly. Baňka spadla na

zem a rozbila se. Ten druhej policajt spatřil na zemi – kam ji položila Sydney

– zbraň. Přispěchal a odsunul ji nohou dál od Sydney.

První policista štěkal rozkazy a Syd ze sebe vysypala, co se stalo – jak přišla domů a našla dva chlapy, jak poškozují pneumatiky na mým SUV, jeden chlap utekl a Zach jí řekl, že ji chce vyděsit. Vynechala tu část o Saše a proč má roztrženej ret, ale k tomu jsme se dostali, když mi pol-icajti sundali pouta a do domu vpadli lidi od záchranky.

Zach očividně zaúřadoval. To bylo zlý.

Snažil jsem se nespustit oči ze Sydney, když ji prohlíželi, zatímco já jsem vykládal policajtovi o Zachovi. Když sebou ale škubla, jak jí ten chlap ohlížel ret, dvakrát jsem nepřemýšlel a

zamířil k ní. „Je v pořádku, synku.“ Pol-icajtova ruka mi dopadla na rameno.

„Postarají se o ni. To nejlepší, co pro ni můžeš udělat, je, že mi řekneš všechno, co víš. Začni od začátku.“

Málem jsem toho policajta poslal do prdele, když jsme se se Syd střetli pohledem. Ta chvíle trvala snad věčnost.

Potom sklopila řasy. Slzy se na ně lepily jako krystalky – slzy, o nichž jsem věděl, že za ně nemůže roztrženej ret. V tu chvíli jsem se nenáviděl víc než kdy dřív.

„Synku?“

Promnul jsem si bradu a otočil se zpátky

k policajtovi. Začal jsem od začátku, tedy od toho skútru. Po domě se pohybovalo mnoho policistů, chodili dovnitř a ven a na chvíli jsem ztratil Syd z dohledu. Věděl jsem, že mě právě teď z

duše nenávidí, což jsem si na každej pád zasloužil, ale byl jsem nervózní, když jsem nevěděl, kde je a jestli je v pořádku. Vrátila se zpátky s člověkem ze záchranky a tiskla si k bradě sáček s le-dem. Výhled na ni mi zakrýval policista, který sepisoval její výpověď. To… K čertu, to bylo na tom to nejhorší – poslouchat, jak vykládá policajtovi, co se stalo. A když jí zakolísal hlas, jako bych dostal ránu do hrudi. Syd byla tak neskutečně silná a statečná, ale nikdy si neměla něčím takovým projít.

Nikdy bych si nepomyslel, že se ocit-ne v nebezpečí mojí vinou. Roky jsem na ni dával pozor, držel ji dál od problémů. Prostě jsem si nemyslel, že sám budu někdy příčinou jejích problémů. Nevím, kolik uplynulo času, zatímco jsme vypo-vídali. Zaslechl jsem, že Zacha odvezou do vězení, poté co s ním udělají zastávku v nemocnici. Zach jim prozradil jméno

svýho kumpána. Policajt nás ujistil, že oba budou obviněni z vloupání, vandal-ismu a napadení, a dokonce by se to kvůli té střelbě do okna mohlo vyšplhat až na pokus o vraždu. Jedině dobře, jestli ten blbej parchant stráví většinu svýho života za mřížema.

Policajti se pořád motali okolo, takže jsem si nemohl se Syd promluvit.

Nemyslel jsem si, že moje vysvětlení něco napraví, ale musel jsem se omluvit za tyhle potíže a říct jí, že jsem nikdy nechtěl, aby jí bylo jakkoli ublíženo.

Zahlédl jsem ji v kuchyni s mladým policajtem. Měl položenou ruku na je-jím rameni a ona už si nedržela ten sáček s ledem.

Pochyboval jsem, že by dala ten led stranou tak rychle. „Sydney!“

Prudce jsem se otočil k obývacímu pokoji. Hlas jejího táty mě vylekal. Co

tady dělá? O vteřinu později prošel ten mohutnej chlap dveřmi. Když jsem byl dítě, jejího otce jsem se bál. Pan Bell byl chlap, co nakupoval jen v XXXL ve-likostech a díval se tak, že většina lidí měla chuť vzít do zaječích. Když si sundával vlněné rukavice, zahlédl svou dceru a zarazil se. V obličeji se mu kmitla hrůza a potom jeho tváře zrudly hněvem.

Sjel pohledem ze své dcery na mě a já měl chuť zalézt někam pod postel. Jeho výraz odrážel jedno zatraceně obrovský zklamání. Dovolil jsem, aby jeho dceři někdo ublížil. Nemohl jsem to posrat víc.

O vteřinu později se okolo pana Bella protáhla malá postava. Vedle svýho manžela vypadala Sydneyina máma jako dítě. Syd zdědila svou drobnou postavu po ní, stejně jako hustý tmavý vlasy a srd-covitý tvar obličeje. Ale ty oslnivý modrý oči měla po tátovi.

„Zlato,“ vykřikla paní Bellová, a jak pospíchala

za svou dcerou, málem srazila policajta. „Ach, proboha, co se stalo? Podívej se na sebe.

Co se ti stalo?“

Syd poodešla od policajta, střetla se s mámou v půli cesty a objala ji.

„Kylere.“

Zvuk mého jména mě

zasáhl do páteře jako ocel. Otočil jsem se k jejímu otci a mezitím se Sydney a její matka vytratily z místnosti. Pan Bell přistoupil blíž. Byl jedním z mála lidí na světě, před nímž jsem se cítil úplně malej. „Co se, k čertu, stalo mojí dceři?“

21. kapitola

Sydney

Ulevilo se mi, že jsem byla zase doma, stála ve svém vyhřátém starém pokoji a obklopovaly mě věci z mého dětství. Ale byla jsem tady zalezlá už tři dny od chvíle, co jsme přijeli do Hagerstownu. Potřebovala jsem se nějak nabít nebo něco.

Štědrý večer bude za dva dny a vždycky to byl můj oblíbený svátek – jídlo, rodina, dárky – to všechno.

Kruci.

Můj pokoj byl trochu zvláštní, jako časová kapsa. Nikdy dřív mě to netrápilo, ale teď? Měla jsem chuť to tady rozmlátit. Styděla jsem se za hnědé a bílé medvídky naskládané vedle polštářů. Jednoho jsem zvedla, červeného méďu, kterého mi dal Kyler k jedenáctým narozeninám. V hrudi

mě bolestivě píchlo, položila jsem med-vídka zpátky a odvrátila se od postele. Přeplněná knihovna už mě nudila. A ukradené mi byly i stuhy, které máma připevnila na stěnu nad mým stolem vedle řady mých studijních ocenění, jež jsem získala na střední škole. Byly tu novinové výstřižky

z Deanových listů. Začala jsem rovnat jeden rámeček, ale zarazila se a nechala ho, jak byl. Nakřivo. Nedokonale. Odvrátila jsem se od cen, stuh a výstřižků, zvedla jsem z postele svůj starý telefon a strčila si ho do kapsy. Sešla jsem dolů a v kuchyni našla mámu. Táta byl ještě v kanceláři. Některé věci se nemění, včetně jeho práce do pozdních nočních hodin.

Celé přízemí vonělo jablky a skořicí – mou oblíbenou vůní. Máma listovala

v časopise, ale když jsem se posadila ke stolu naproti ní, zvedla hlavu. „Pořád máš v plánu jít dnes večer ven s

Andreou?“ Položila jsem lokty na stůl a opřela si bradu o ruce. „Jo, přijede z Fredericku a za chvíli mě vyzvedne. Zajdeme někam na večeři.“ A měla jsem tušení, že později navštíví Tannera, který bydlel v Smithsburgu, což bylo asi deset minut jízdy daleko. „Dobře.“ Máma na mě mrkla. „Nedala jsem

do trouby dost kuřecího masa, aby ses najedla ty a ještě i táta.“

„To je milé.“

Tiše se zasmála a otočila stránku.

„Zlobí tě ten ret?“ „Ne, je to v pohodě.“

A prakticky bylo. Jen malá ranka v koutku a brada už mě nebolela. „Doufám, že si kvůli tomu neděláš hlavu.“

„Samozřejmě že mě znepokojuje, čím sis prošla.“ Zhluboka se nadechla a zaklapla časopis. Vzhlédla a zadívala se mi do očí.

„Zlato, já…“

„Opravdu o tom nechci mluvit.“ Položila jsem ruce na stůl. „Jsem v pohodě. Je to za mnou. V minulosti.“ „Než se to dostane k soudu,“ připomněla mi jemně.

„Možná se přizná a nebudu muset jít k soudu vůbec.“ Bože, fakt jsem doufala, že to tak dopadne. „Každopádně když to budu muset udělat, udělám to.“

Máma chvíli mlčela a jenom se na mě dívala. Povzdychla jsem si a opřela se; věděla jsem, že se chystá říct něco, co nechci slyšet. Měla takový ten mateřský výraz. „Zlato,“ začala a mé obavy se potvrdily. „Mluvila jsem s paní

Banksovou o tom, co se stalo.

Však víš, ona je školní poradkyně.“ Proboha.

„A ona navrhla něco, co si myslím, že by bylo nejlepší,“ pokračovala opatrně.

„Myslím, že by sis s někým měla promluvit o tom, co se ti stalo.“

„Cože?“ Spadla mi brada.

„Děláš si srandu, že jo?“ Máma se zamračila. „Zlato, chodíš do školy, aby z tebe byla psychiatrička…“

„Psycholožka,“ opravila jsem ji.

Zamračila se ještě víc. „Každopádně víš, jak je důležité, aby lidé o problémech mluvili a nedrželi je v sobě.“ Odolala jsem pokušení protočit panenky. Věděla jsem, že je to důležité. A přestože ty chvíle se Zachem byly nejděsivější v mém životě – a pořád jsem z toho měla občasné noční můry – nepotřebovala jsem o tom mluvit. Připravila bych tak navíc terapeuta o čas, který může lépe strávit pomocí někomu, kdo to potřebuje.

„Mami, já nepotřebuju s nikým mluvit. Jsem v pohodě. Opravdu jsem.

Slibuju.“

Máma přimhouřila oči. „Tak proč se potuluješ apaticky po domě, jako by ti někdo vyhodil plyšáka na ulici?“ Zašklebila jsem se, ale srdce mi spadlo do žaludku.

„To je opravdu milé, mami.“

„Víš, co myslím.“ Přejížděla jsem prsty po kresbě dřeva na stole a pokrčila rameny. „Nejsem apatická.“

„Ale jo, jsi.“ Sebrala svůj hrnek a postavila se. Odnesla ho do dřezu, kde ho omyla, než ho strčila do myčky. Když s tím skončila, otočila se ke mně a založila si ruce. „Nikdy dřív jsem tě před Vánoci neviděla tak netečnou a nešťastnou.

Takže když to není kvůli tomu, co se ti přihodilo, tak proč?“ „O nic nejde. Prostě jsem náladová nebo co.“

Máma si povzdychla. „Zlato, přece víš, že se mnou můžeš mluvit o všem, že ano? O čemkoliv. Nejsi na to příliš stará.“

„Já vím.“ Ale to, co mě trápilo – s tím jsem se mámě svěřit nemohla.

Našpulila rty. „Je to kvůli Kylerovi?“

Ach, a je to tady. Když vyslovila jeho jméno, projel mnou velmi nepříjemný po-cit. Celé tělo mi ztuhlo a v hrudi jsem cítila prázdnotu. Jako by mě někdo

praštil a složil k zemi. Kyler. Kyler. Kyler.

Snažila jsem se na něj nemyslet od té doby, co jsem odjela ze Snowshoe. Bylo to tak snadné a zábavné, jako když žába skáče přes dálnici. Kyler okupoval moje myšlenky, ať jsem dělala cokoliv. A co na tom bylo nejhorší? Dvě ze tří nocí jsem o něm snila. Bože, byla jsem ubožejší než normálně. Ale věděla jsem něco, co jsem

dřív opravdu netušila. Takhle se člověk cítí, když má skutečně zlomené srdce.

Byla jsem hloupá, když jsem si myslela, že vím, jaký je to pocit, kdykoli jsem Kylera viděla s novou holkou. Tohle se s tím nedalo srovnat. Stáhla jsem si vlasy dozadu a řekla: „Proč si myslíš, že to má něco společného s Kylerem?“

„No, pro začátek, nejsem slepá.“ Povytáhla jsem obočí.

„Od té doby, co jsi doma, tu Kyler ani jednou nebyl. Ten kluk tu prakticky bydlí, jakmile jsi doma ze školy. A když se tu ani jednou nestavil, je to jako znamení katastrofy.“

Zasmála bych se tomu, ale byla to pravda a zabolelo mě to.

„Napadlo mě, že je zvláštní, že jsi odjela, aniž by ses s ním rozloučila, ale svedla jsem to na šok z toho, co se ti

stalo.“ Máma přešla ke stolu a posadila se naproti mně. „A navíc si jsem celkem jistá, že ti ani nezavolal.“ No páni. Díky za připomenutí. Ne že bych věřila, že zavolá.

Ve Snowshoe jsem mu pěkně od plic sdělila, co si o něm myslím, ale skutečnost, že mi nezavolal, mě píchla jako žihadlo. Což bylo pěkně hloupé, protože jsem nebyla připravená s ním mluvit, ale kdybych k sobě byla upřímná – což bylo na nic, kdo by to dělal? – věděla jsem, co skutečně chci. Aby za mnou Kyler přišel a žadonil o odpuštění – odpuštění, o kterém jsem si nebyla jistá, že zvládnu.

„Takže předpokládám, že se mezi vámi dvěma něco stalo,“ dopověděla máma.

„Víš, co se říká o předpok-ladech…“ Podle výrazu máma vypadala, jako by spolkla něco kyselého. „Opravdu vtipné.“

Povzdychla jsem si.

Nevěděla jsem, co říct ani jak začít. Co bych jí mohla

povědět? „Mami…“

Telefon mi zazvonil. Zpráva od Andrey. Čekala venku.

S úlevou jsem utekla od stolu. „Musím jít. Andrea už je tady.“

„Sydney…“

„Mami, jsem v pořádku. S Kylerem je to v pohodě.“

Rychle jsem ji objala.

„Opravdu.“

Vyběhla jsem z domu, než mě máma mohla zastavit, cestou jsem sebrala bundu přehozenou přes opěradlo pohovky. Málem jsem si zlomila vaz na zle-dovatělé cestě a připojila se k Andree ve vyhřáté hondě. „Ahoj, kočko, ahoj…“

zdravila mě Andrea zvesela a pozorovala mě v tlumeném světle, jako bych byla nějaký vědecký experiment. „Nevypadáš moc zničeně.“

Obrátila jsem oči v sloup.

„Ježíši, fakt díky.“ Odhodila si rudou vlnu z čela. „Jsem ráda, že ne.

Proboha, Sydney, pořád tomu nemůžu uvěřit. Mohla jsi umřít! Nebo dopadnout i hůř.“ Vrtalo mi hlavou, co mohlo být horší než umřít. „Nebo jsi mohla skončit v show Dateline nebo tak něco.“ Zavrtěla hlavou a rozjela se. „Možná podle toho natočí epi-zodu seriálu

Právo a pořádek.“ Zasmála jsem

se.

„Přeskočilo ti.“ „Ale máš mě ráda,“

odpověděla, zatímco projížděla ulicí. „A já tě mám taky ráda. Takže mám vážně chuť

zajet do Snowshoe a vypíchnout tomu kreténovi oči.“

„Já taky.“

Andrea se ušklíbla. „Tak kam jedeme?“

Protože v okolí nebyl moc velký výběr, řekla jsem jí, ať to vezme po jedenácté a míří k jedenaosmdesátce. „Co by sis dala ráda k jídlu?“

„Hmm.“ Poklepala si prstem v rukavici po bradě. „Dala bych si… maso.“

„Na to bych nepřišla.“

Plácla mě po paži. „Nech toho.“

Promýšlela jsem naše možnosti a zvolila Outback. Cesta nám trvala o trochu déle než obvykle, protože kra-jnice vozovky byly stále zasypané sněhem a poryvy větru ho rozhazovaly všude.

Když jsme vylezly z auta, Andrea mě pevně objala.

„Promiň,“ hlesla a odtáhla se. „Fakt mě rozhodilo, když jsi mi řekla, co se stalo.

Nevím, co bych dělala…“

„To je v pořádku. Hele, to, co se stalo, bylo zatraceně šílený, ale jsem úplně v pohodě.“ Rychle se odvrátila a přísahala bych, že si utřela slzu, ale mu-sela jsem si to představovat, protože jsem tu holku nikdy neviděla brečet.

Dokonce ani při Zápisníku jedné lásky ani při těch hrozných televizních spotech Organizace na ochranu zvířat, při nichž jsem já brečela vždycky.

Restaurace byla pořádně nacpaná lidmi shánějícími na poslední chvíli v blízkém obchodním centru vánoční dárky. Šla jsem na toalety, zatímco Andrea požádala o volný stůl.

Nemusely jsme čekat dlouho. Poté co si číšník zapsal, co si dáme k pití, a položil na stůl čerstvé pečivo, Andrea sebrala velký nůž a ukázala na mě. „Dobrá. Takže teď, když už neřídím a můžu ti věnovat veškerou pozornost, si musíme promluvit.“

Opřela jsem se v židli dozadu. „Musíš u toho držet nůž?“

„Jo, asi to není nejvhodnější věc, kter-ou bych ti teď měla mávat před obličejem. Promiň.“ Pomalu ho odložila na ubrousek.

„Tak fajn, musíme si promluvit o Kylerovi.“

Zamrkala jsem. To jsem nečekala. O Kylerovi jsem jí neřekla ani slůvko. Neřekla jsem to nikomu. „Co… co tím myslíš?“

„Ty koktáš. Už jenom to znamená hodně.“ Zvedla skleničku a napila se. „Vím, že se

mezi vámi dvěma něco stalo, protože Tanner mi dnes ráno volal.“

Oči mi málem vylezly z důlků.

„Tanner ti volal?“

„Jo,“ odpověděla a vypadala, jako by skrývala hromadu tajemství.

Sevřela jsem pevně okraje stolu. „Co ti řekl?“

„Spíš jde o to, co neřekl.“ Andrea uřízla krajíc chleba a položila mi ho na talíř. Nervy jsem ale měla tak napjaté, že jsem na jídlo ani nedokázala pomyslet.

„Zavolal mi a zeptal se, jestli vím, co se stalo mezi tebou a Kylerem ve Snowshoe. Předpokládala jsem, že myslí toho psychopatického burana, ale když jsem to řekla, reagoval ve stylu ,k čertu, to ne‘.

Tvrdil, že věděl, že se

mezi vámi něco stalo.“ Otevřela jsem ústa, ale neměla tušení, co bych měla

říct. Tváře mi polila červeň, což bylo smrtící.

Andrea přimhouřila oči. „Ach, ty hříšná ženštino, něco se opravdu stalo, a tys to zamlčela. Měla bych tě vydědit!“

Starší pár u stolu naproti nám se na nás podíval a já měla chuť schovat se pod stůl. „Andreo, no tak.“ „Jsem tvoje nejlepší kámoška,“ připomněla mi bez kousku studu. „Podle zákonů feminismu bys mi takový věci měla říkat.“

Probrala jsem se ze své letargie a znovu našla slova. „No, teda, myslím, že tvoje představa o feminismu je dost zvláštní.“

„To je fuk.“ Protočila panenky. „Musíš mi říct, co se stalo, protože Tanner říkal, že Kyler vypadá, jako by umřel, skončil v pekle a nějakou dobu si tam pobyl.“

Srdce se mi sevřelo. „Fakt?“

Andrea přikývla. „Zřejmě

dva dny flámoval a dnes je první den střízlivej. Takže ať došlo k čemukoli, očividně to neskončilo pohádkovým ‚a žili spolu šťastně až navěky‘. Chci ale říct jenom to, že mi musíš povyprávět, co se stalo, a raději by to mělo být

mládeži nepřístupný.“ Přimhouřila jsem oči.

„Co je?“ Zvedla ruce. „Holka může žít skrz někoho jinýho, nebo ne? Tím myslím, že každá holka tam venku by si ráda zahrála v pornovideu s Kylerem, takže umírám zvědavostí, jestli je fakt tak dobrej.“

„Je fakt tak dobrej.“ Slova mi splynula z úst dřív, než jsem je mohla zastavit. Andrea praštila dlaněmi do stolu.

„Ach proboha, ty jsi spala s Kylerem?“

Rozhlédla jsem se okolo, tváře mi hořely. „Hele, mohla bys trochu ztišit hlas?“ „Promiň, ale jsem prostě moc rozrušená, že to slyším. Ne že bych byla vzrušená, poněvadž to očividně posral, protože vím, žes to nebyla ty, kdo to podělal. Může za to on – vždycky je to chlapova chyba.“

Zavrtěla jsem hlavou a vydechla. Bylo to zvláštní, ale měla jsem dobrý pocit, že je to ze mě venku. Pořád mě to bolelo a já se modlila

k Bohu, abych tu nezačala brečet jako ubožačka, ale ulevilo se mi, že jsem konečně o něčem z toho promluvila.

Rychle a stručně jsem ji informovala o tom, co se stalo, a vynechala některé detaily, které bych neprozradila ani na smrtelné posteli. Jakmile přišel číšník, aby si zapsal naši objednávku, Andrea ho odmávla, abych jí mohla říct o Saše a

důvodech, kvůli kterým se nám začal Zach mstít.

Když jsem skončila, vyčerpaně jsem se opřela. „Tak… takhle to bylo.“ Andrea otevřela ústa a několikrát je zavřela jako ryba na suchu. „Ježíši…“ Napila jsem se koly. „Jo, asi tak.“

„No páni, tak si to shrňme.“

Stáhla si kudrliny z obličeje. „Opila ses a zkusila vyjet po Kylerovi. On tě odmítl a pozdějc ti řekl, že si zasloužíš něco lepšího než rychlovku, zatímco tě zahříval? Pak jste oba propadli divoký vášni a několikrát si to rozdali a dělali to tak, jak ti řekl, že to ještě nikdy dřív nedělal?“ Díkybohu nevyslovila to poslední moc hlasitě. „Asi tak nějak.“

„A strávili jste spolu něco

přes den v dokonalé sexuální rozkoši, jedli jste krekry a cukrovali jako hrdličky

a necítili se při tom nepříjemně ani divně?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Hmm…“ Hrála si s brčkem.

„Ani on se nechoval divně, jo?“ „Ne.

Přesně naopak,

Andreo. Byl… byl dokonalej. Myslela jsem si, že opravdu rád tráví čas se mnou, víš? A další ráno jsme měli společně studenou sprchu.

Byl… tak sladkej a potom…“ Povzdychla jsem si a cítila se hloupě. „Zdál se mi to ráno nějakej rozhozenej, ale pak došlo k tý situaci.“

Andrea našpulila rty. „Takže jel k Saše, ale jak víš, že se mezi nimi něco stalo?“ Věnovala jsem jí prázdný pohled.

„Dobře.“ Zvedla na obranu ruce. „Jde o Kylera, ale nevíš, co tam dělal. Jasně, vypadá to podezřele a chápu, proč si něco

takového myslíš, ale ve skutečnosti to nevíš.“ Už jsem zvážila, že si to možná Kyler ten den se Sašou nerozdal. Když jsem přijela domů a trochu se uklidnila, napadlo mě to asi každých pět vteřin.

Znovu jsem zavrtěla hlavou. Co kdyby moje prvotní tušení bylo správné, ale já bych přesvědčila sebe samu, že to tak nebylo, a pak bych zjistila, že jsem skutečně měla pravdu? Zlomilo by mi to srdce podruhé.

„Ale on mi lhal, Andreo. Zeptala jsem se ho na Sašu a on mi řekl, že mezi nimi nic není.“ Zvedla jsem kousek chleba a měla chuť s ním hodit. „Nikdy dřív mi nelhal.“ „To je fakt,“ souhlasila a zatahala se za pramen vlnitých vlasů tak, až ho narovnala. „A taky je tu ten fakt, že ten psychopatickej buran ti ublížil kvůli

Kylerovým věčným sexuálním eskapádám. Přes to je těžký se přenést.“

„Jo,“ zamumlala jsem a strčila si kousek chleba do úst. Zajímalo by mě, kam se poděl náš číšník. Andrea ho asi vyděsila už jednou provždy.

„Ale…“ Andrea pustila pramen a ten se opět zkroutil do kudrliny. Záviděla jsem jí. „Ale to ve skutečnosti není jeho chyba, ne? Myslím tím, že sice možná před rokem spal s tou holkou a naštval tím jejího kluka, ale opravdu si myslíš, že je to poprvý, co něco takovýho udělal?“

„To doufám.“ Potom jsem

obrátila oči v sloup. „Ne, asi to není poprvý.“

„A vím, že tě to dřív trápilo,

a ne že ne, a přesto ti na něm pořád záleželo.“ Zadívala se mi do očí. „Asi chci říct to, že ti Kyler opravdu musí vynahradit, že tě uvrhl do takové situace, ale nemyslím si, že tohle celý je neřešitelnej problém.“ Probudila se ve mně malinká

naděje, ale rozbila jsem ji. „Dobře. Dejme tomu, že před pár dny nespal se Sašou a asi přenesu přes srdce, že mi lhal o tom, že mají společnou minulost, a o Zachovi, ale nemyslím si, že to pro něj tolik znamenalo.

To je ten problém.“ „Nevím. S tím asi nesouhlasím. Hele, každýmu bylo jasný, že jsi do něj šíleně zamilovaná. A to samý platí pro něj.“

„Opravdu?“ zeptala jsem se suše. „Jak to může být jasný, když střídá holky častěji než ponožky?“

Andrea si odfrkla. „Chlapi jsou úplní blbci, co se týká neopětovaný lásky. My ženský se trápíme a většinou držíme věci v sobě, když milujeme někoho, koho mít nemůžeme. Zatímco chlapi ojedou všechno, co má díru, jak se snaží zapomenout na tu jedinou.“

„No páni.“ Zasmála jsem se. „To je výmluvně řečeno.“ Ušklíbla se. „Je to pravda.

Něco jako zákony fyziky. Prostě to tak je, což mě přivádí k veledůležitý otázce.

Pořád ho miluješ?“

Srdce mi v hrudi zabušilo. „Nikdy jsem neřekla, že ho miluju.“

Andrea protočila panenky. „Tak fajn, přestaň s těma kecama. Jak už jsem řekla, jsi do něj zamilovaná, bylo to očividný od chvíle, co jsem tě poznala. Když jsem tě poslouchala, jak mi povídáš o tom, co se stalo, bylo to jasný z tvýho hlasu. Tak odpověz na tu otázku.“

Přišpendlila mě pohledem. Andrea by se měla dát ke strážcům zákona.

Vzhledem ke své minulosti by to neudělala – což jsem chápala – ale má pěkně tvrdý hlas jako nějaký detektiv.

Měla jsem na vybranou.

Mohla bych jí říct, co jsem jí chtěla říct, nebo bych jí mohla povědět pravdu. Někdy je lhát to nejjednodušší, obzvlášť když člověk lže sám sobě. A říct pravdu nahlas znamená, že to už nikdy nebudu moct

vzít zpátky.

„Tak dobře,“ vydechla jsem. „Pořád ho miluju.“ Když ze mě ta slova vylétla, očekávala jsem, že se ze stropu budou snášet balonky a třpytky. Což se samozře-jmě nestalo. „Jsem do něj zamilovaná.“

Andrea pomalu přikývla.

„Tak co vlastně chceš, Sydney?“

Odhodila jsem ten napůl snědený chléb na talíř. „Já nevím. Asi jsem si myslela, že Kyler zkusí napravit naše přátelství nebo tak něco.“ „Ale ty nechceš jenom přátelství.“

„Ne.“

Andrea povytáhla obočí. „Ale nechceš ani vztah?“

Otevřela jsem ústa.

Andrea se ke mně naklonila. „Chápu, že jsi naštvaná, a věř mi, že na to máš plný právo. Jak už je to dlouho, co Kyler píchá všechny holky, který mu zkříží cestu? Má ti toho moc co vynahrazovat, protože ti svým jednáním ublížil. A ani netvrdím, že bys mu měla odpustit.

Opravdu bych tě pochopila, kdybys to neudělala. Chlapi jsou hrozní a Kyler není výjimka, ale…“ Klepala prsty. „Ale jestli ho miluješ a neodpustit mu tě zraňuje víc než mu odpustit

a on ti to chce vynahradit, byla bys blázen, kdybys od něj odešla, Syd.“ Jak jsem hleděla na svou kamarádku, žaludek mi udělal kotrmelec. Neodpustit Kylerovi by nakonec bolelo víc, dokonce i

kdybychom zůstali kamarády. Když v sobě budu držet tu zlobu, bude mi z toho jenom hořce. Ale taky jsem nechtěla skončit tak, že bych věnovala velký kus sebe někomu, kdo by si to nezasloužil, a nikdy pak už nebyla celá.

Povzdychla jsem si.

Nevěděla jsem, co mám dělat ani co říct.

„Já nevím, Andreo. Možná až uplyne nějaká doba, věci se vrátí k normálu.“ Cítila jsem se silnější, když jsem to vyslovila. Plná naděje.

Možná se přes to nakonec

dostaneme. Přišlo mi to jako pravdě-podobnější varianta, než že mi Kyler vyzná nehynoucí lásku. „Prostě uvidíme, jak se to vyvrbí.“

„Máš pravdu. Uvidí se.“ Povytáhla jsem obočí.

Andrea se opřela a položila si ruce na nohy. „Tak dobrá, ale nesmíš mě

nenávidět.“ Začala jsem mít silné podezření. „Proč bych tě měla nenávidět?“

Najednou byla v rozpacích.

„Andreo.“

Kousla se do rtu a ošila se. „Tak nějak jsem pozvala na večeři hosty.“

Převrátil se mi žaludek.

„Cože?“

„No, prostě jsem řekla Tannerovi, že jdeme na večeři, a on navrhl, že by byl dobrej nápad pozvat Kylera. Takže je to vlastně

Tannerova chyba, a ne moje.“ Pár následujících vteřin jsem nedokázala nic jiného než na ni zírat, zatímco jedna polovina mě začala nadšeně vyskakovat a ta druhá chtěla vstát a vzít do zaječích. „Tos neudělala.“

„No…“

„Andreo!“ zašeptala jsem.

Nejistě se usmála. „Hmmm, já jsem jim tak nějak poslala esemesku, kde jsme. Měli by tu být každou minutou.“

22. kapitola Kyler

„Tohle je asi ten nejdebilnější nápad, jakej jsi v poslední době měl.“ Vypnul jsem motor a opřel se. Svíral jsem klíče v ruce tak silně, až mě hrany začaly řezat do dlaně. „Vážně.“

Tanner si odfrkl. „Mohl bych ti před-ložit celej seznam horších nápadů, ale hele, seš po dvou dnech poprvý střízlivej. Akorát tak včas na svátky.“

Opřel jsem si hlavu a zabručel. „Pořád mám pocit, jako bych měl v hlavě permoníky.“

„Byls pěkně zkárovanej,“ poznamenal Tanner a natáhl se ke dveřím. „A proto si myslím, že ta večeře je ten nejlepší nápad pod sluncem.“ Podrbal jsem se na bradě

a zamračil se, když jsem nahmatal rostoucí strniště. Neholil jsem se od té první noci v Snowshoe. „Jo, ty si to myslíš, protože k tobě Syd necítí nenávist.“

Tanner obrátil oči v sloup.

„Ty si myslíš, že tě nenávidí? Nemyslím si, že je to vůbec možný.“

„Ale je to možný. Věř mi.“ „Hele, já nevím, k čemu mezi váma opravdu došlo, ale k něčemu jo. Není to ale konec světa.“ Tanner otevřel dveře na své straně a do SUV zavanul ledovej vzduch. „Tak nebuď takovej zbabělec a vylez z toho auta.“ Nevraživě jsem se na něj podíval, ale vylezl jsem. Když jsem se k němu připojil,

položil jsem mu asi posté stejnou otázku.

„Ví Syd, že přijdu, že jo?“

„Jo.“ Tanner otevřel dveře a pobídl mě, ať jdu dovnitř. Když jsme prošli kolem hostesky, podíval se na mě.

„Poslouchej. Lhal jsem. Myslím, že to Syd neví.“

„Cože?“ Zastavil jsem se prudce uprostřed uličky, takže do mě málem narazil číšník. Zíral jsem na Tannera. „Děláš si ze mě, kurva, prdel?“ Tanner mi položil ruku na rameno a odvedl mě dál od plně ob-sazenýho kulatýho stolu, kterej nám stál v cestě. „Ne. Uklidni se. Jsem si jistej, že

teď už to ví.“

Jemu se snadno řekne

„uklidni se“, ale já měl pocit, jako bych měl nakráčet před jednotku při-pravenou ke střelbě. Od tý doby, co jsem odjel ze Snowshoe, jsem několikrát

bojoval s touhou jí zavolat. Nepřál jsem si nic jinýho než slyšet její hlas a vidět ji. A jasně že mi moje debilní srdce bušilo jako zvon, ale Syd se vyjádřila dost výmluvně.

„Jsi pěknej parchant,“ zabručel jsem a prohrábl si vlasy. Bože, měl jsem se

oholit. Když jsem se sprchoval, byl jsem si jistej, že pořád páchnu jako whiskey. To svinstvo mi potáhne ze všech pórů ještě několik dní.

Dřív než Syd jsem zahlédl Andreu.

Srdce mi pádilo jako o závod a potil jsem se jako děvka v kostele v neděli. Tanner se nějak dostal přede mě, což jenom dokazovalo, že jsem se ploužil jako želva. Ten lump si sedl vedle Andrey, která měla na tváři ten největší falešnej úsměv pod sluncem. Jasně že jsem chtěl sedět vedle Sydney. Taky jsem se jí chtěl dotýkat, držet ji u sebe a políbit ji. A chtěl jsem s ní dělat ještě další věci, věci, kvůli kterým

jsem byl ožralej a vzhůru dlouho do noci s rukou mezi nohama.

Ale taky jsem si byl jistej,

že mě možná nakope do koulí. Potřeboval jsem se sebrat a přesvědčoval sám sebe, že nejlepší bude chovat se jako normálně. Zatímco jsem si to opakoval, přistoupil jsem ke stolu a podíval se na Sydney.

Asi za vteřinu ke mně zvedla pohled a její velký modrý oči se do mě zavrtaly.

Měl jsem pocit, jako bych spatřil zázrak. Tak dobře, možná ne zázrak, ale jako by mě něco píchlo na hrudi a slyšel jsem zpívat anděly. Bože. Zatraceně.

Byla nádherná. Ne že bych na to zapomněl, ale potom co se to mezi námi tak zatraceně zvrtlo, jsem měl pocit, jako bych ji neviděl roky, a ne pouhý dny. Ty oči… byly neuvěřitelně modrý a jasný.

Oslňující. Pod nimi měla tmavý stíny, o odstín tmavší než její pokožka. Měl jsem chuť je otřít, ale dokázal jsem udržet ruce u těla. Pak mi ale pohled padl na je-jí rty, který se rozevřely, jak se ostře nadechla. Na tváři se jí objevil jemnej ruměnec a já ho chtěl ulovit prsty, ústy, jazykem… Všichni na mě zírali.

Ztěžka jsem polkl, přinutil se posadit a položit ruce na stůl. Podíval jsem se na Sydney. „Ahoj.“

Tváře jí krvavě zrudly.

Nikdo se nečervenal jako ona.

„Ahoj.“

Tanner naproti mně

povytáhl obočí. Andrea si začala hrát s kouskem chleba jako malý děcko. Nikdo nepromluvil a Syd byla tak ztuhlá, až jsem myslel, že se zlomí na dvě poloviny. „Tak

co, jste všichni nadšení z Vánoc?“ za-švitořila Andrea.

Tanner se na ni podíval a odpověděl smrtelně vážně. „Jsem děsně

nadšenej.“ Přimhouřila oči. „Nezní to moc nadšeně.“

„No, taky mi není dvanáct.“

Tanner naklonil hlavu

na stranu. „Když vyrosteš, Vánoce už nejsou tak úžasný.“ „Cože?“ vyhrkla s vykulenýma očima. „Vánoce že nejsou úžasný, když vyrosteš?“

Tanner pokrčil rameny.

„Ty snad nejsi Američan,“ obvinila ho. Syd stiskla rty.

Tanner se tvářil nezaujatě. „Hele, jenom jsem rád, že máme volno ze školy, a taky mám rád jídlo. To je celý.“

„Ale Vánoce přece znamenají mnohem víc.“ Andrea zavrtěla hlavou a kudrliny jí lítaly všude. „Co třeba dárky?“

„Hele, nemyslím si, že Vánoce se týka-jí dárků,“ poznamenal.

Andrea se dopálila. „Ale jo.

Každej, kdo tvrdí něco jinýho, se jenom snaží, aby vypadal duchovně a nadřazeně. Já zůstávám při zemi.“ Sjel jsem pohledem na Syd a ona mi pohled oplatila. Povytáhla obočí. Chvíli jsme se na sebe dívali a jeden sladkej okamžik to bylo jako dřív. My dva, když posloucháme, jak se Tanner s Andreou

dohadují. Měli bychom si k tomu dát popcorn, když jsou ti dva takhle rozjetí.

Ale potom Syd sklouzla pohledem na svou skleničku, začala si hrát s brčkem a to mi jako ledová sprcha připomnělo, že to není jako dřív. Syd nikdy nebyla takhle

tichá a nikdy mezi náma nebylo takový napětí.

Nemůžu ale tvrdit, že lituju času, kterej jsem s ní strávil, protože tak to není. Nelíbí se mi, jak to skončilo. Když se ohlídnu zpátky, existuje spousta

ženských, u kterých lituju, že jsem neudržel ptáka v kalhotách, ale Sydney k nim nikdy patřit nebude.

Přišel k nám číšník a zapsal si, co si dáme k pití a k jídlu.

Trošku jsme se bavili, hlavně Tanner a Andrea. Oba se snažili, aby nenastaly trapný okamžiky ticha, ale sedět tady a nemluvit se Sydney bylo zlý v mnoha ohledech.

Opřel jsem se a podíval se na ni. Ve stejné chvíli zvedla bradu a naše pohledy se střetly na další vteřinu. Cítil jsem se jako nešikovnej školáček. Tak moc to bylo zlý. „No, tvůj ret vypadá o moc líp.“

Zamrkala. Chovám se jako debil.

„Zahojilo se to docela rychle,“ hlesla a sklopila pohled na skleničku. „Jen malá ranka.“

To jsem slyšel moc rád.

„A brada?“

„Vůbec to nebolí.“ Ulevilo se mi. I když jsem byl zpitej do němoty, pořád jsem si o ni dělal starosti. „Klouby na tvých rukou vypadají pořád ještě odřený,“ poznamenala. Vzhlédl jsem

k ní.

Naše pohledy se do sebe zase za-klesly a oči chvíli neuhýbaly. „Cože?“

„Tvoje ruce,“ řekla tiše a natáhla se po ruce, kterou jsem měl položenou na stole. Zadržel jsem dech, když mi po ní přejela prsty. Ten dotek byl lehounkej

jako peříčko, ale ucítil jsem ho hluboko v těle a škubl sebou. Stáhla ruku a sklopila pohled ke stolu. „Bolí tě to?“ „Ne.“ Hlas jsem měl zastřenej. „Vůbec to nebolí, kotě.“

Zatřepotala řasami a očima mi přejížděla po tváři, jako by tam něco hledala, ale pak se podívala na druhou stranu stolu.

Andrea si odkašlala. „Slyšeli jste, lidi, že na příští týden, na Silvestra, před-povídají další sněhovou bouři?“ A tímhle způsobem konverzace nějakou dobu probíhala. Andrea nebo Tanner vždy prořízli momenty napjatýho ticha nějakou běžnou poznámkou, Syd a já jsme si řekli sotva víc než jednu celou větu a po-tom nám přinesli jídlo. Syd si objednala steak, ale vypadalo to, že ho jen rozřezala na malý kousky a ty posunovala vidličkou po talíři.

„Nemáš hlad?“

Vzhlédla a volnou rukou si stáhla vlasy dozadu. „Asi jsem snědla moc pečiva.“ Sjel jsem pohledem na tu půlku bochníku, co tu zbyla, a povytáhl obočí.

„Ani bych neřekl.“

Syd sevřela prsty okolo rukojeti nože a mě napadlo, jestli si náhodou nepřed-stavuje, jak mě jím bodne. „Jak víš, že to není už druhej nebo třetí bochník?“

„Je to náš první,“ oznámila Andrea a přerušila tak rozhovor o rozdílech mezi zombiemi v Živých mrtvých a 28 dní poté. Když Syd probodla kamarádku pohledem, skryl jsem úsměv. Andrea pokrčila ra-meny a otočila se zpátky k Tannerovi. „Ty nakažený nejsou stejný zombie jako v Živých mrtvých.“

Tanner zavrtěl hlavou. „Je v tom fakt nějakej rozdíl?“ Potřásl jsem hlavou, když začala podrobně popisovat rozdíly.

Koutkem oka jsem viděl, jak se Syd vedle mě usmívá, zatímco napichovala kousek steaku na vidličku.

Pohlédla na mě. „Ti nakažení jsou jiní,“ zašeptala. Na rtech mi roztál úsměv a srdce mi pookřálo. „Já ti věřím.“

Na chvíli se se mnou střetla pohledem, potom zaútočila na další kousek steaku

a ponořila ho do bramborové kaše.

„Pojedeš o Vánocích k babičce a dě-dovi?“ Byla to hloupá otázka. Vždycky k nim jezdila, ale chtěl jsem něco říct.

Syd přikývla. „Moji rodiče chtějí odjet na Štědrý večer a zůstat tam přes noc. A co ty?“

„Tenhle rok přijede děda k nám, bude u nás i na Boží hod.“

„Páni. Pojede z Morgan

County sám?“

„Jo.“ Byl jsem na to pyšnej. „Starej jako Metuzalém, ale pořád se cítí na dvacet.“

„S tvým dědou je sranda. Pamatuješ, jak zkoušel postavit na zahradě tvojí mámy venkovské hřiště s tím jeřábem?“

Zasmál jsem se. „Jo, máma byla úplně štěstím bez sebe.“ „A stejně tak sousedi.“ Ze zvyku – věděl jsem, že to bylo jen kvůli tomu – odřízla polovinu krevet ze svého špízu a položila je na můj talíř. Teprve až s tím byla hotová, uvědomila si, co udělala. Stáhla obočí a ztichla. Ta lehká konverzace mi okamžitě chyběla a ucítil jsem chlad jako ostrej ledovej vítr.

„Pověděl jsem mámě, že chci jít na veterinu.“

„Cože?“ Upustila nůž a otočila se ke mně.

„Opravdu?“

Byl jsem nadšenej, že mám její plnou pozornost, a tak jsem si nevšímal Andrey a Tannera, kteří se na pět vteřin přestali hádat. „Jo.“

„No?“ Oči jí vzrušením zářily jako safíry. „Co ti na to řekla?“

Ten obávanej rozhovor se odehrál asi patnáct minutu potom, co jsem přijel ze Snowshoe. A asi za dalších patnáct minut jsem začal nasávat. „No, moc nadšená z toho nebyla. Dokonce brečela. Ale myslím, že nakonec ví, že je to to, co chci.“

„Brečela?“ Syd sebou škubla. „To ne.“ Přikývl jsem. „Teď už to bere líp, ale myslím, že bude chvíli trvat, než si na to zvykne.“ Opřel jsem se a roztáhl nohy tak, až jsem se stehnem dotýkal Syd. Udělal jsem to schválně a ona se neodtáhla. Považoval jsem to za dobrý

znamení. „Jsem rád, že jsem jí to konečně řekl.

Vlastně za to můžeš ty.“ „Já?“ vypískla Syd. Tanner naklonil hlavu na stranu a povytáhl obočí. Byl jsem rozhodnutej později mu za to jednu vrazit. „No, víš, potom co jsme o tom mluvili, jsem věděl, že jí to musím povědět brzy. Ty… Prostě jsi mi k tomu dodala kuráž.“

Tanner se začal dusit. Vážně ho asi nakopu do koulí, ale Syd se usmála – us-mála se tak široce a nádherně, že Tan-nerovy koule možná zůstanou v bezpečí.

„To je úžasný,“ řekla. „Mám z toho ra-dost. Opravdu. Vím, že je to to, co chceš, a budeš v tom skvělej.“ Hruď se mi sevřela. Chtěl jsem jí toho tolik povědět.

Teď nebyla ta pravá chvíle, ale musel jsem něco říct, protože chyběly asi dvě vteřiny, abych se na ni vrhl.

„Co děláš potom?“

„Nic,“ odpověděla za ni

Andrea. „Nedělá vůbec nic.“ Syd se pomalu otočila k Andree a já měl chuť tu zatracenou holku obejmout. „Takže nemáš co dělat,“ promluvil jsem dřív, než mohla Syd odpovědět. Otočila se zpátky ke mně a já měl pocit, jako by následující minuta byla rozhodující.

Jestli řekne ne, budu vědět, že je

po všem. Svaly jsem měl napjaté, jako bych se chystal sjet příkrej svah.

„Můžeme…?“ „Kyler Quinn,“ přerušil mě uhlazenej, hlubokej hlas. „Zatraceně, zdá se, že mám dnes večer štěstí.“

Sydney

Večeře začala jako v sedmi kruzích pekla, ale během jídla jsem se uvolnila. Ale ne úplně, protože sedět vedla Kylera byl skutečný test sebekontroly. Nevěděla jsem, jestli bych mu radši vlezla na klín, nebo ho vykopla

z našeho boxu.

Ale když se na mě díval, jako bych byla jediná věc, kterou v životě potřebuje? Začala jsem se přiklánět k té vari-antě „vlézt mu na klín“, když mi hlas, kvůli němuž chlapi spouštějí kalhoty, přejel po kůži jako slizký had. Přiměla jsem se odvrátit pohled od Kylerových tmavě hnědých očí a uviděla holku, kter-ou jsem stěží poznávala. Chvíli mi trvalo, než jsem si vzpomněla, že se jmenuje Corie. Chodila s námi

na střední školu. Neměla jsem tušení, co poslední roky dělala, ale vzpomněla jsem si, kdo to s ní několikrát dělal během střední.

Sjela jsem očima na její těsný červený svetřík. Corie měla prsa jako ze snů.

Podívala se na mě a okamžitě na mě zapomněla. Jako by to, že Kyler sedí vedle

mě, nemohlo v žádném případě něco znamenat.

Kdykoli jindy by mě to asi vůbec netrápilo. Navíc jsem byla zvyklá, že se holky vrhaly Kylerovi pod nohy, kamkoli jsme šli. Ten kluk měl něco za sebou, ale právě teď, po tom všem? Jo, prostě jsem se necítila zrovna přátelsky. Když se Kyler pomalu otočil, Andrea cosi tiše zamumlala. „Ahoj,“ řekl nevýrazně. „Jak se máš,

Corie?“

Corie si položila ruku na bok a rudě namalované rty rozšířila do úsměvu.

„Mám se dobře. Poslední dobou jsem tě tady neviděla. Přijel jsi

domů na Vánoce?“

„Asi ne, do prdele,“ zamumlala Andrea, ale byla jsem si jistá, že to Corie neslyšela.

Tanner stiskl rty a najednou se začal zajímat o jídlo na talíři.

„Jo, jsem na chvíli doma.“ Kyler položil paži na opěradlo za mnou. „Potom se spolu vracíme do školy.“

Jestli byl „spolu“ tajný kód, nikomu to nedošlo, obzvlášť ne Corie. Hodila si pěkné vlnité blond vlasy přes rameno a založila si ruce.

Dokonce i moje oči sjely na její poprsí.

„Taky mám volno z Shepherdu, až do pat-náctého ledna. Můžeme

se sejít.“

Jako bych tu ani neseděla.

„To nevím,“ odpověděl

Kyler diplomaticky. „Mám opravdu dost nabitej rozvrh, ale rád jsem tě viděl.“ Corie zamrkala a ústy vytvořila dokonalé

O. Já udělala totéž. Nedokázala jsem si vzpomenout, že by Kyler někdy odmítl

pěknou holku. Jasně že to mohl udělat jenom proto, že jsem seděla vedle něj a že byl kvůli nedávným událostem diskrét-nější než obvykle. Střetla jsem se pohledem s Andreou, která se šklebila jako kočka, co si právě smlsla na kanárkovi, a já se musela usmát.

„No, zavolej mi. Udělám si na tebe čas, když si uděláš čas na mě.“ Corie se usmála, ale už ne tak sebevědomě jako dřív. „Měj se.“

Kyler přikývl.

Poté co Corie odešla, se u stolu rozhostilo ticho.

Úsměv mi z tváře zmizel. Maso mě tlačilo v žaludku a přála jsem si, abych toho tolik nesnědla. Tanner pozoroval jídlo na talíři, jako by z toho měl složit zkoušku. Andrea byla nezvykle tichá, což znamenalo začátek apokalypsy, a Kyler

hleděl do dáli, svaly na čelisti mu cukaly. Nevím, proč mi to všechno v tu chvíli došlo, ale najednou jsem si uvědomila, opravdu pochopila, že to, co se mezi námi stalo, ovlivnilo každou stránku našeho života.

Dokonce i naše kamarády.

Protože právě teď se asi Andrea s Tannerem cítili šíleně v rozpacích nebo

prostě nevěděli, co mají dělat. Možná mě litovali nebo se cítili nepříjemně kvůli Kylerovi. Pravděpodobně čekali, jak zare-aguju, jestli se naštvu, nebo začnu žárlit, nebo uteču se slzami v očích. Dokonce i když se Kyler a já dokážeme přes tohle dostat a budou z nás jenom přátelé, naši kamarádi se vždycky budou cítit nepříjemně. To vědomí mi tíživě dopadlo na ramena, až jsem se schoulila a nechtěla nic jiného než jít domů a zalézt si do postele. Pravda byla taková, že bez ohledu na to, co Andrea řekla nebo čemu

jsem já chtěla věřit, Kyler nebyl typ kluka na dlouhodobý vztah. Kdyby chtěl být se mnou, pak by mi poté, co jsem odjela, zavolal nebo něco udělal. Ale on se jenom opil do němoty a pravděpodobně chtěl za-chránit naše kamarádství.

Byl… na to prostě dobrý kluk. Andrea se na mě usmála a zřejmě vycítila, kam se moje nálada ubírá. „Chceš už raději jít?“

Nevšímala jsem si Kylerova příkrého pohledu a přikývla.

V tu chvíli jsem nechtěla nic jiného než odsud sakra vypadnout.

23. kapitola

Kyler

Holky rychle odešly a nechaly nás s Tannerem napospas osudu. Objednal si pivo. Kdybych neřídil, objednal bych si celou láhev

Jima Beama.

„To šlo přímo skvěle,“ poznamenal jsem a masíroval si spánky.

Tanner se zařehtal.

„Nemyslím, že to bylo tak zlý.

No, když se tu ukázala ta bloncka, bylo to pěkně mrzutý, ale…“

„Že to bylo jenom mrzutý?“ Nemohl jsem uvěřit tomu, že se u našeho stolu ukázala Corie. Už jsem se se Syd někam dostával, a najednou BUM, rána z

minulosti. Zkurveně dokonalý načasovaní. „Jsem si jistej, že

Syd se bavila.“

Tanner se napil piva. „Kámo, musíš mi říct, co se mezi váma stalo, protože tak před týdnem by to asi Sydney mrzelo, ale až tak moc by jí na tom nezáleželo. Takže přestaň kecat kraviny a vyklop, co bylo.“

Povytáhl jsem obočí.

Tanner na mě mrkl. „Nebo vytáhnu holčičí verzi z Andrey, v který budeš v hlavní roli

jako ten největší kretén. Tak mi povyprávěj svůj příběh.“ „Jsem ten největší kretén.“

Sklonil hlavu. „Povídej.“ To poslední, co bych chtěl, bylo mluvit o ženských s Tannerem, ale podle toho, jak se Andrea chovala, bych řekl, že

věděla, co se stalo. Tanner to stejně dřív nebo později zjistí. Tak jsem mu vyložil to základní. V žádným případě jsem nezacházel do detailů, ne co se týče Syd, protože to by prostě nebylo správný. Když jsem skončil, necítil jsem se nijak líp. Prostě jsem si jenom potvrdil, že jsem se celou dobu choval jako děsnej vůl – roky jsem byl králem všech pitomců. Tanner se opřel dozadu a pomalu vrtěl hlavou.

„Potřebuju další pivo, abych to všechno pobral.“ „Sakra. Nejen ty.“ Hrábl jsem si rukou do vlasů. „Jo, posral jsem to. Královsky.“ „No, lidi věci poserou víc než ty, brácho. To mi věř.“ Naklonil se dopředu, v obličeji vážnej výraz. „To svinstvo se Zachem je hrozný, ale tys nevěděl, co se stane. Sydney je rozumná holka, dostane se přes to.“

„Myslím, že se přes to nedostanu já.“ Odmlčel jsem se a zíral do stolu. „Ten

kretén jí ublížil kvůli tomu, co jsem provedl v minulosti já. Kdyby nebylo mě, nikdy by si ničím takovým nemusela

projít.“

„Ale tys jí nic neprovedl.“

„Je v tom nějakej rozdíl?“ „Jo,“ odpověděl Tanner vážně. „Není to obrovskej rozdíl. Kvůli tobě ta situace vznikla, ale tys toho kreténa nenutil, aby jí něco provedl.

To není tvoje vina, brácho. Není.“

Chápal jsem, co říká, ale bude dlouho trvat, než se zbavím té viny.

„Ale to není ten největší problém,“ řekl Tanner a zadíval se na mě. „Lhal jsi jí o Saše?“

„Sakra.“ Zvedl jsem ruce na obranu.

„Fakt nevím. Chci říct, že když se mě na ni

Syd zeptala, bylo to předtím, než se mezi námi cokoli stalo. Nemyslel jsem si, že Sydney ke mně cítí něco víc. Odpověděl jsem, že mezi mnou a Sašou nic není. A není. Spal jsem s ní jenom jednou před rokem. Prostě jsem nepřemýšlel, když jsem to řekl Sydney.“

„Hmm, detaily jsou pěknej problém.“ Tanner dopil pivo a přimhouřil oči.

„Opravdu tě nenapadlo, že je do tebe Syd blázen?“

„Ne. Nenapadlo. Nemohl bych si mys-let nic jinýho, protože kdyby…“

„Protože kdyby jo, zničilo by to vaše kamarádství. Chápu to, ale zatraceně, ta holka… Musel sis to vážně zapírat.“ Pokrčil rameny. „I když to dává smysl – žes po ní tajně toužil a tak.“

„Dává?“

Tanner se zasmál. „Jo, kámo. Vadí ti, když se na ni nějakej kluk jenom podívá. K čertu, i když se já na ni dívám moc dlouho, naštveš se. A jak jsi vystartoval po Nateovi? To by bylo pěkně pevný přátelství.“

„Drž hubu,“ zavrčel jsem. Mrkl na mě.

„Tak co se chystáš udělat? Chovat se jako baba, nebo to napravit?“ „Cože?“ Zavrtěl jsem hlavou. „Vole, máš štěstí, že seš kámoš.“

„Ty máš štěstí, že ti to říkám na rovinu.“ Mrkl a stáhl si rukáv svetru dolů, aby za-kryl složité tetování na paži. „Hele, mluvím vážně. Miluješ tu holku, co?“

Pro jednou v životě jsem nezaváhal.

„Jo. Miluju ji, Tannere.“ Sakra, to bylo poprvý, co jsem to přiznal nahlas. Otřáslo to se mnou a hlas se mi zastřel. „Miluju ji víc než všechno na světě.“ „Tak kde je problém?“ Zíral jsem na něj. „Vím docela

určitě, že jsem ti všechny vyjmenoval.“

„Vyjmenoval jsi tak akorát pár nešťastne-jch příhod. Nic nenapravitelnýho. Neprovedl jsi nic, co by se nedalo odpustit. Ani jeden z vás přece neumřel.“

Nejdřív jsem nevěděl co

říct. „Zatraceně…“ A to bylo všechno.

Tanner si povzdechl. „Spousta lidí by zabíjela, jen aby měla šanci být s tím, koho milujou. Tak to nepodělej.“

Tanner nikdy doopravdy nemluvil o své minulosti a kromě toho divnýho vz-tahu s Andreou vlastně ani nemluvil s jinýma holkama. Spíš jen vklouzl a vyklouzl z jejich postele. „A co ty?“ zeptal jsem se.

„Já?“ Zase se zasmál. „Mám na to svinstvo alergii. Láska? Ani omylem. Viděl jsem, jak to lidi roztrhá na cucky a zničí jim to život. A to teda nechci.“

Překvapením jsem povytáhl obočí. „Sakra. To je… pozitivní přístup.“

„To je fuk. Nemluvíme tu

o mně a ani nebudeme, takže se přestaň tak tvářit.“ Zvedl jsem ruce. „Fa-jn, jak chceš.“

Tanner sklonil hlavu na stranu a mírně se usmál. „Každopádně, co chci říct, je, proč tady pořád ještě sedíš

a bavíš se se mnou?“ Chvíli jsem na něj zíral a pokrčil rameny. „A kdo jinej tě asi tak odveze domů, vole?“

Sydney

Převlékla jsem se do pyžamových kalhot, a jak jsem šla v pantoflích dolů po schodišti, natahovala jsem si přes tílko dlouhý tlustý svetr. Měla jsem po-cit, že si potřebuju promluvit s mámou, takže mě zklamalo, když jsem zjistila, že usnula na pohovce vedle táty. Na těla

jim dopadala barevná světýlka z vánočního stromku. Odolala jsem touze vlézt si mezi ně a dožadovat se po-zornosti. Zamířila jsem do kuchyně a vzala ze skříňky krabici s kakaem. Když jsem si připravila tu čokoládovou dobrotu, vzala jsem si ji s sebou nahoru a postavila na noční stolek, aby zch-ladla. Stáhla jsem si vlasy do volného drdolu a prohrabovala se v knihovničce. Potřebovala jsem se ponořit do dobré knížky – nějaké se spoustou sexu a obav a neuvěřitelně šťastným koncem, díky němuž budu knihu milovat a nenávidět zároveň. Jak jsem pohledem přejížděla hřbety obálek – některé rovné, jiné zprohýbané – myšlenky mi zabloudily do problematické oblasti. Měla jméno – Kyler.

Bože. Nechci na něj myslet. Nechtěla jsem myslet na to, jak se na mě podíval, když jsme s Andreou

odcházely, jako bych zranila jeho city nebo tak něco.

Vytáhla jsem jednu starou oblíbenou knížku, zamířila zpátky do postele a svalila se na ni. Položila jsem knihu na pře-hoz a vzala si horké kakao. Škoda, že mě nenapadlo nabrat si i malé marshmallowy.

Snažila jsem se začíst, ale zjistila jsem, že čtu stejný odstavec už potřetí, a pořád nevím, o čem je. Hodila jsem sebou na záda, přikryla si rukama obličej a zavrčela.

Měla jsem chuť brečet, řvát, vztekat se a strčit hlavu pod polštář.

Bůhvíproč jsem měla pocit, jako by uběhl už rok, co jsem odjela ze Snowshoe. Za tak krátkou dobu se toho změnilo tak moc. Bylo to opravdu teprve minulý týden, kdy jsem zvažovala možnost, že se o mě Paul zajímá? Bylo to jenom týden,

co moje srdce bylo jemně potlučené, ale jinak celé? Teď jsem ani nedokázala pomyslet na to, že bych s někým šla na rande. A srdce jsem měla naprosto rozdrcené.

Co vlastně budu dělat?

Předstírat, že se nic nestalo? To neb-ude fungovat. Vyhýbat se mu? To je těžké, nebo spíš skoro nemožné. Pevně jsem zavřela oči a snažila se potlačit slzy. Jak se mu můžu vyhýbat, když je tak komp-likovanou součástí mého života?

Co kdyby si teď Kyler myslel, že jsem ledová, jak tvrdil Nate?

Přetočila jsem se a zabořila obličej do polštáře. Asi se

z toho zblázním, protože na nic z toho neznám odpověď. A nebudu mít… Ťuk.

Zvedla jsem se na loktech a zamračila se. To už jsem se zbláznila? Protože bych přísahala, že jsem slyšela… Ťuk.

Klekla jsem si, otočila se a rozhlédla se po pokoji. Neviděla jsem nic, co by mohlo vydávat ten zvuk.

„No fajn,“ zašeptala jsem a sklouzla z postele. Přešla jsem doprostřed místnosti a stála úplně tiše.

Ťuk.

Poskočila jsem.

Proboha, co když v našem domě teď straší? Nebo co když jsem úplně zešílela? Co

když… Ťuk.

Prudce jsem se otočila k oknu. Aha! Přicházelo to od okna… v prvním patře. Co to proboha…?

A potom mi to došlo. Ten zvuk – proboha – ten zvuk mi byl povědomý. Nebyl

to duch, ale šílenství stále přicházelo v úvahu, protože to nemůže být to, co si myslím. Před mnoha lety si Kyler zvykl házet kamínky, než vylezl nahoru po masivním ořechu před mým oknem.

Bylo to směšné a otřepané, ale dělal to i na druhém stupni základky.

To prostě není možné. Jak jsem udělala krok vpřed a potom další, nohy se mi chvěly. Když jsem došla k oknu, ruce se mi klepaly.

Odtáhla jsem bílý závěs.

O vteřinu později se malý kamínek odrazil od silného skla ve spodní části okna. Ztuhla jsem a srdce se mi rozbušilo prudčeji. Potom jsem otočila kličkou a zvedla okno nahoru. Vytáhla jsem žaluzie a vyklonila se ven do mrazivé prosincové noci.

Srdce se mi na jeden úder zastavilo.

Kyler stál dole vedle osvětleného soba, pletenou čepici nízko do čela, jednu ruku zvednutou. Stáhl ji dolů o vteřinu dřív, než mě uviděl.

„Sakra!“

Uskočila jsem zpátky, jak mi kolem obličeje proletěl malý kamínek. Kruci. Položila jsem si ruku na prudce bijící srdce a opatrně se znovu přiblížila k oknu. Vyklonila jsem se ven.

Kyler mi zamával.

„Omlouvám se za to!“ „V pohodě.“ To bylo neskutečné. Možná se mi to zdá. „Co to děláš, Kylere?“ „Mluvím s tebou.“

„To vidím. Proč… proč jsi mi nezavolal?“ Protože to mi přišlo jako nejjednodušší způsob, jak si promluvit. Přešlápl z nohy na nohu a zachumlal se do bundy.

„Musel jsem s tebou mluvit z očí do očí.“

Lampa na verandě se rozsvítila a já se-bou trhla.

Z očí do očí to asi nepůjde, když stojí dole a jeden nebo možná oba moji rodiče jsou vzhůru. „Kylere…“ „Počkej,“ zavolal.

„Jdu nahoru.“

Jde nahoru? Potom jsem si uvědomila, že nemyslí dveřmi. Proboha, on poleze po stromě. Ještě se zabije! Vyklonila jsem se z okna, dech se mi před pusou srážel do malých bílých obláčků.

Kyler zatím šplhal po kmeni.

„Kylere, zešílel jsi?“ „Ne. Jo.“ Vytáhl se na první silnou větev. Narovnal se, pohlédl dolů a zamračil se.

„No, je to obtížnější, než si pamatuju.“

Otevřela jsem ústa. „Možná bys měl jít zpátky dolů a použít dveře jako, no… jako každej normální člověk?“

„Už jsem skoro v polovině.“ Strčil cho-didlo do drážky a vytáhl se na větev ne-jblíž k mému oknu. Omotal kolem ní ruce a podíval se na mě. Tváře měl zrudlé mrazem a oči mu v měsíčním světle jiskřily. „Jestli spadnu a zlomím si vaz, řekneš

na mým pohřbu něco pěknýho? Jako

‚Kyler byl obvykle šikovnější‘?“

„Ach bože…“

Kyler se zasmál a vytáhl se nahoru, takže dřepěl u mohutného kmenu a držel se za větev nad ním. „Neboj.

Zvládnu to.“

Pohled mi sjel na sněhem pokrytou tvrdou zem pod ním.

Moc jistá jsem si nebyla. „Proč jsi prostě nezaklepal na dveře?“ Naklonil hlavu na stranu, jako by ho to nenapadlo.

„Nemyslel jsem si, že bys mě pustila dovnitř.“

„Pustila,“ odpověděla jsem. „Teď už je pozdě.“ Zamrkal a mně poskočilo srdce.

„Možná bys měla jít kousek dál.“

Couvla jsem do pokoje a zadržovala dech, jak se posunoval na větvi, zatímco se polovina stromu chvěla jako seschlá kostra. Bože, nemůžu se na to dívat. Chtěla jsem zavřít oči, když se připlížil ke kraji, zastavil a koukl dolů. Zvedl hlavu, jako by odhadoval vzdálenost.

Srdce mi prudce bušilo.

„Kylere, ne…“ Pozdě.

Kyler napůl skočil, napůl sebou hodil směrem k mému otevřenému oknu. Udělalo se mi mdlo, zavřela jsem oči, sevřela ruce do pěstí a tiše vykřikla.

Zaslechla jsem, jak tělo narazilo na dřevo, a prudce otevřela oči. Prolezl otevřeným oknem a přistál na nohou jako zatracená kočka. Trochu se ale za-kymácel a narazil do mého stolu, až se knihy a můj počítač zatřásly.

Držel ruce u těla a rozhlédl se pomalu okolo, než se podíval na mě. „Jsem úžasnej.“

Sotva jsem popadala dech.

„Jo.“

Někdo zaklepal na dveře vteřinu předtím, než je otevřel. Táta strčil hlavu dovnitř, oči měl vykulené. „Jenom se chci ujistit, že je živý.“

Přikývla jsem a Kyler se zakřenil.

„Jsem celej.“

„To rád vidím.“ Táta začal zavírat dveře, ale zarazil se. „Příště použij dveře, Kylere.“ „Ano, pane,“ odtušil Kyler. Táta

zavrtěl hlavou a zavřel za sebou. Kyler a já jsme zůstali v pokoji sami. Nebylo to poprvé. Když jsme byli doma o podzim-ních prázdninách před pár měsíci, byl tady taky, ale teď? Teď to byla úplně jiná situace.

Mít ho tady, tak blízko u postele – a pod pyžamem nemám ani podprsenku a kalhotky. Celá jsem zrudla.

To vypadalo na potíže. Kyler si sundal pletenou čepici a potom se zarazil, když si sundával bundu.

„Můžu?“

Potřásla jsem hlavou a přitáhla si svetr kolem sebe těsněji.

Zatímco si sundával černou bundu, pevné svaly se mu napínaly. Hodil ji přes židli u stolu. Potom se otočil ke mně. Nedostávalo se mi kyslíku. Nikdy nevypadal tak… nejistě a zranitelně.

Několikrát nervózně polkl, potom se posadil na židli a dlouze vydechl.

„Musíme si promluvit,“ začal a položil si ruce na kolena.

„Já vím,“ zašeptala jsem, protože nemělo smysl lhát nebo odkládat nevyhnutelné.

Nedokázala jsem sedět, tak jsem stála. „Omlouvám se za to, že jsem odjela ze

Snowshoe, aniž bych něco řekla.

Prostě jsem odtamtud potřebovala vypadnout.“ Kyler přikývl. „Tomu rozumím.“

Přemýšlela jsem o tom, co mi Andrea řekla o Zachovi a o tom, co udělal. V žaludku mě pálila vina. „Já… Neměla jsem ti říkat některý věci o Zachovi. To nebyla tvoje chyba. Doopravdy ne a nebylo správný to na tebe tak hodit, takže se omlouvám.“ Kyler zamrkal. „Ty se omlouváš?“

Ta nevíra v jeho hlase mě vytočila.

Jako by nestál o mou omluvu, jako by na to bylo pozdě. „Jo. Neměla jsem ti to říkat. A to, cos udělal loni…“ „Počkej.“ Kyler zvedl ruku.

„To nemůžeš myslet vážně.“ Zhluboka jsem se nadechla, ale nedokázala jsem pokračovat. Srdce mi prudce bušilo a najednou jsem se potřebovala posadit. Sedla jsem si na okraj postele

a měla pocit, jako bychom se měli rozejít… až na to, že jsme ani žádný vztah neměli. Kyler se po špičkách přisunul blíž, kolečka od židle skřípala po dřevěné podlaze. „Nemáš vůbec žádnej důvod se omlouvat, Syd. Slova ‚omlouvám se‘ by ti ani neměla přejít přes rty.“

„Ne?“

„Ne.“ Přejel si rukou po neo-holené bradě.

„Všechno je to moje chyba. Já to podělal, Syd. Posral jsem to tak moc a to-likrát, že bych tady ani neměl sedět. Ani bys se mnou neměla mluvit.“ „Cože?“ Nevěděla jsem, co si o tom myslet.

Roztřeseně vydechl a potom se napřímil. Ztuhla jsem, protože se tvářil, jako by se k něčemu odhodlával.

Jako by si chtěl strhnout náplast a možná kvůli tomu tady byl. Aby mi řekl, že se mezi námi nemělo nic stát, že jsme měli zůstat u kamarádství a že je mu líto, že to nechal zajít dál.

Nechtěla jsem to slyšet, ale věděla jsem, že musím. Bude to bolet – bolet jako čert.

Vzpomněla jsem si na Natea a co mi řekl a měla jsem chuť zalézt pod postel, ale ovládla jsem se. Už žádné utíkání.

Žádné schovávání. Život není dokonalý. Tohle bude jeden

z těch okamžiků.

Naše pohledy se střetly.

„Omlouvám se za spoustu věcí,“ začal Kyler a díval se mi při tom do očí. „Přál bych si, aby sis nemusela projít tou situací se Zachem. Ublížil ti.

Vím, že tvrdíš, že jsi

v pořádku, ale on na tebe vztáhl ruku kvůli tomu, co jsem provedl já. Nikdy si to neodpustím.“

„To nebyla tvoje chyba.“ Dřívější vina ve mně narůstala jako plevel.

„Prosím, neobviňuj se. Ten chlap byl úplně jasně šílenej…“

„Já vím, ale dá mi hodně práce, abych se přes to dostal,“ přiznal otevřeně.

„Pořád si to celé přehrávám, a kdykoli pomyslím na to, že ti ublížil, zabíjí mě to. Myslím to vážně a omlouvám se, Syd.

Opravdu je mi to líto.“ Srdce mě bolelo, když jsem ho slyšela takhle mluvit.

„Kylere…“

„Ale to není to nejdůležitější, za co se omlouvám,“ pokračoval.

Napadlo mě, že teď to přijde. Snažila jsem se na to co nejlíp připravit, ale v krku se mi už tvořil knedlík. Kyler si prohrábl rukou vlasy. „Nejvíc se omlouvám za to, že jsem ti ublížil. Vím, že ano. Vím, že jsem ti ublížil, když jsem byl

s jinýma holkama. Ublížil jsem ti tím, že jsem ti neřekl o Saše celou pravdu.

Neměl jsem v úmyslu ti lhát. Prostě jsem nepřemýšlel, protože Saša a já spolu nic nemáme, ale měl jsem ti říct, že jsme spolu něco měli dřív. A nespal jsem s ní znovu. Rozhodně jsem s ní nespal, když jsem s ní jel do chaty, abych jí pomohl opravit rozbitá

okna…“

„Rozbitá okna?“ zopakovala jsem tupě.

„Zach jí rozbil okna noc předtím. Bydlí sama a potřebovala pomoct,“ vysvětlil.

„Ale přeju si, abych to neudělal. Měl jsem být s tebou, a nebyl jsem.

Nemůžu si to odpustit.“ Zavřela jsem oči a byla tak naměkko, že jsem nevěděla, kde začít. Příliš mnoho emocí se ve mně mísilo, než abych se v nich dokázala vyznat.

„Kylere…“

„A nečekám, že moje omluva bude znamenat nějakej rozdíl. Věř mi,“ dodal. Otevřela jsem oči a zahnala horké slzy.

„Vím, že toho mám spoustu co napra-vovat. Mockrát jsem se na tebe vykašlal, abych šel do kina s jinou holkou, zrušil naše plány kvůli sexu a podobný věci.

Protože jediný, o co jsem se staral, byl sex, víš?

A potom přišel maturitní ples. Ani jsem si s tebou nezatančil. A celou tu dobu jsi byla přímo vedle mě, a já…“ Potřásl

hlavou. „Kruci, ani nemluvím souvisle. Nic z toho asi nemůžu napravit.

Nevyčítal bych ti, kdybys mě vyhodila z domu, ale chci, abys věděla, že je spousta věcí, který bych si přál, abych udělal jinak, ale existuje jediná věc a tý nikdy litovat nebudu.“

Ztuhla jsem, myšlenky i pulz mi běžely na plné obrátky.

Kyler se postavil, přešel ke mně a klekl si. Zaklonil hlavu, takže se mi díval přímo do očí, když promluvil: „Nikdy nebudu litovat toho, že jsem byl s tebou, Syd.

Nikdy.

A přeju si, abych se mohl

vrátit a prožít ty hodiny znovu. Přeju si, abych se mohl vrátit v čase, a místo abych píchal s nějakou holkou, sebral kuráž a pověděl ti, co k tobě opravdu cítím, co jsem k tobě cítil vždycky.“

Otevřela jsem ústa

a zalapala po dechu, ale nedostávalo se mi slov. Prohlížela jsem si jeho krásnou tvář a on na mě hleděl. Byl přímo tady – konečně, přímo tady přede mnou.

Srdce hrozilo, že mi vybuchne. Naděje ve mně zářila jako nejjasnější hvězda. „Co jsi cítil vždycky?“ „Miluju tě celej svůj život,“ řekl a zíral mi do očí. „A budu tě milovat po zbytek svýho života, jestli mi to dovolíš,

Syd.“

24. kapitola Kyler

Jak ze mě ta slova jednou byla venku, věděl jsem, že jsem udělal správně. Vůbec jsem o tom nepochyboval. Měl jsem to říct už před lety, v první chvíli, kdy jsem

si uvědomil, jak hluboký mý city k ní jsou. A bylo dost dobře možný, že teď už je moc pozdě, ale i tak mi tíha spadla z ramen.

Vyklopil jsem pravdu. Nečekal jsem, že moje omluvy budou právě teď

stačit, ale přiznat jí, co cítím, může otevřít dveře pro příště.

Alespoň jsem v to doufal. Čím dýl ale Syd mlčela, tím větší obavy jsem měl. Vypadala jako po úderu blesku. Vůbec se nehýbala. Ruce jí bezvládně ležely v klíně dlaněmi nahoru. A nepromluvila. Krásné růžové rty měla pootevřené a jenom na mě zírala. Cítil jsem se, jako by mě nakopla do koulí. Pokazil jsem to tak moc, že moje vyznání lásky poslalo její myšlenky úplně špatným směrem?

Kruci, nesnášel jsem tenhle pocit. Sice jsem si to určitě zasloužil, ale kvůli tomu to nebylo o nic snadnější spolknout, obzvlášť když se jí zamlžily oči, jako by měla chuť brečet.

To jsem neplánoval. Sakra.

„Syd, kotě, řekni něco, prosím.“ Položil jsem si ruce na stehna, abych po ní nechňapnul. „Prosím.“ Mírně zavrtěla hlavou a pár pramínků vlasů jí vyklouzlo z drdolu. Tmavé prameny jí padaly kolem spánků a na zátylek. Potom se naklonila dopředu. Než jsem pochopil, co dělá, uchopila do chvějících se dlaní můj obličej.

Fajn. To bylo dobrý. To míří někam, kde…

„Asi tě uškrtím,“ zašeptala chraplavě. Tak to dobrý nebylo. Ani omylem.

„Nemáš tušení, jak velkou mám chuť tě praštit,“ doplnila.

To bylo horší. Nebylo to…

„Miluju tě,“ řekla a polkla.

„Miluju tě od té doby, cos do mě strčil na hřišti. Přísahám – miluju tě už od té chvíle.“

„Já… Cože?“ Zíral jsem na ni. „Cos to právě řekla?“

Syd mě políbila.

Její rty na mých byly tak měkký, ten dotek váhavej, dech beroucí a sladkej a je-jí. Napil jsem se jí skrz ten polibek, nasál ji hluboko do sebe. Mozek mi vypnul, zatímco jsem si užíval ten polibek jako pes,

který se nechává podrbat na břichu. Automaticky jsem se zvedl

a položil jí ruce na boky. Chytila se mě za paže, zaťala prsty do mého svetru tak, až se mi celé tělo chvělo.

„Zopakuj to,“ prosil jsem. Povytáhla koutky rtů.

„Miluju tě, Kylere.“

Zachvěl jsem se. Zvedl

jsem ji a položil dál na postel.

Vylezl jsem nad ni a líbal ji. Za vteřinu byla naše těla přitisknutá na sebe. Jazykem jsem jí zajel do úst a ona zasténala. Vzrušilo mě to. Přejížděla mi rukama po zádech a já si našel cestu pod její svetr a tílko. Syd se prohnula, jako by chtěla, abych pokračoval výš. Trochu jsem se nadzvedl, prohlížel si její sladce zrudlé tváře, dlouhej krásnej krk a ztuhlý bradavky tlačící se do tenký látky. Tělo

se mi chvělo úsilím, abych z ní nestrhal oblečení.

Sakra.

Moje ruka na jejím břiše, přímo pod ňadry, vypadala neskutečně velká. Kruci.

Musím zpomalit, ale bolelo mě touhou být v ní, aby nás nic neoddělovalo. Syd

natáhla ruku, konečky prstů mě pohladila po bradě. Poddal jsem se tomu doteku, zavřel oči a nutil srdce zpomalit. „Miluješ mě?“ zeptala se.

„Navždy,“ odpověděl jsem

a políbil ji do středu dlaně. „Vím, že jsem to dával pěkně blbě najevo, ale miluju tě od tý doby, cos mě přinutila sníst tu bábovičku.“ Sjela rukou na mou hruď a zastavila ji nad srdcem. „Jo, pěkně blbej nápad.“

Otevřel jsem oči, připravenej se omluvit. Ale ona se usmívala a mně poskočilo srdce. Otevřel jsem ústa, ale nedostávalo se mi slov, jak jsem si prohlížel její tvář. „Chceš slyšet pravdu?“

„Jo,“ zašeptala.

„Opravdu jsem si nemyslel, že ve mně vidíš něco víc než kamaráda.“ Sklonil jsem hlavu a políbil ji na rty, protože mi připadaly osamělé. „A neuvědomil jsem si, že toužím po něčem hlubším, dokud jsi nezačala chodit

s Natem. Tehdy mi došlo, že je už moc pozdě. Dokonce i když jste se potom rozešli, připadalo mi, že už jsem svou šanci promarnil.“

Stáhla obočí. „Proč jsi nikdy nic neřekl?“

„A proč ty ne?“

Stiskla rty. „Ze stejnýho důvodu jako ty. Nemyslela jsem si, že mě považuješ za víc než kamarádku, a ty…“ „Jo, ty holky…“ Opřel jsem se čelem o její.

„Myslel jsem, že tě nemůžu mít, tak jsem chtěl zapomenout na to, co

k tobě cítím. Byl to hroznej nápad.“

Přimhouřila oči. „Jo, to byl.“ Moje minulost opravdu byla ve znamení neustálé nadrženosti. „Přál bych si, abych se mohl vrátit zpátky a změnit to. Přál…“

Položila mi prst na ústa, prst vonící kakaem. „To je minulost. Nemůžeme ji změnit. A taky jsem mohla něco říct.

Mít na to koule.“ „Koule?“ povytáhl jsem obočí. „No.“

Zašklebil jsem se a sesunul se vedle ní. „Opravdu si tě nechci představovat s koulema, Syd.“ Zahihňala se a to mě rozesmálo. Zachytil jsem ten lehkej šťastnej zvuk do rtů. „Kdybys řekla, tak bych…“ Zavrtěl jsem hlavou. „Na tom nezáleží. Důležitý je to, co udělám teď. Na tom jediným záleží. Zbytek svýho života strávím tím, abych ti to vynahradil. Slibuju.“ Nejdřív jsem myslel, že jsem řekl něco špatně.

V očích se jí rychle objevily slzy, přetočila se na stranu a zabořila mi obličej do hrudi. Kruci, určitě jsem řekl něco špatně. Tak rychle. No sakra, to musí být rekord. „Syd.“ Chytil jsem ji prsty za bradu. „Co se děje?“ Vzpírala se, ale nakonec mi dovolila, abych jí zvedl hlavu.

„Omlouvám se. Nic jsi neudělal. Jenom jsem… jsem teď opravdu naměkko.“ To mi jako odpověď nestačilo. Posadil jsem se, přitáhl si ji na klín a ona se

o mě opřela. „Syd…“

Otřela si slzy a mírně se usmála. „To jsou slzy štěstí. Přísahám. Prostě jsem

si nemyslela, že se tohle někdy stane. Ne doopravdy a myslela jsem… že lituješ toho, že jsi se mnou spal,

a že proto si chceš se mnou promluvit. Že si myslíš, že jsem ledová, jako Nate…“ „Počkej, počkej.“ Zvedl jsem jí obličej k sobě. „Jsi přesnej opak, a navíc

jsem si stejně nikdy nemyslel, že je to pravda. Bože, mám chuť mu znovu zlo-mit čelist. Nemůžu uvěřit, že si kvůli tomu pořád děláš starosti.“ Popotáhla.

„Vím, že je to hloupé.“

„Není to hloupé.“ Setřel jsem jí osamělou slzu z tváře. Přitiskla se ke mně a objala mě rukama kolem pasu. „Je to hloupé. Nechala jsem se tím ovlivňovat několik let. A myslím, že kvůli tomu jsem tak snadno uvěřila tomu, že jsi se Sašou, a proto jsem tak přehnaně zareagovala.“

„Nereagovala jsi přehnaně.“ Držel jsem ji těsně u sebe a opřel si bradu o její hlavu. Bože. Neuvědomil jsem si, jak příjemnej pocit je ji držet, dokud jsem to neudělal.

„Zasloužil jsem si všechno, cos mi řekla.“

„Kylere,“ povzdychla si.

„Já vím.“ Zasmál jsem se. „Je to minulost, že jo?“ Když přikývla, odolal jsem

nutkání sevřít ji silněji. „A víš, co dalšího je minulost?“

„Co?“

„Ti zatracení medvědi na tvojí posteli. Myslím, že toho hnědýho máš od tý doby, cos byla malá holka. Je určitě plnej tvých bakterií.“ Odtáhla se a plácla mě do hrudi. „Ne, není, ty pitomče!“

Zasmál jsem se, natáhl se mezi med-vědy a většinu

z nich srazil z postele, když jsem ji stáhl na sebe. Otočil jsem se, takže jsme leželi vedle sebe tváří v tvář.

„Hele,“ natáhl jsem se a sebral čer-venýho otrhanýho medvěda, „tohohle jsem ti dal k narozeninám před spoustou let, že jo? Nechala sis ho?“ „Jo.“ Vytrhla mi ho a držela mezi námi. „Jasně že jsem si ho nechala.“

Hruď se mi sevřela. Mlčel jsem a jenom ji pozoroval. „Co je?“ zeptala se a dívala se mi do očí.

Někdy slova nestačí – nedokážou vyjádřit pocity. Tohle byl ten případ. Tak jsem ji políbil a dal do toho všechno, co k ní cítím, každej slib do toho jednoho polibku. Když jsem se odtáhl, oči měla za-střené a já měl chuť odhodit toho medvěda přes místnost a vrhnout se na ni. Ale s rodiči dole a v nezamčeným pokoji? V žádným případě. A kromě toho jsem byl nadšenej i jen z toho, že jsem tady s ní.

„Tohle je ten nejlepší vánoční dárek, jakej jsem kdy dostal,“ prohodil jsem. Její rozzářenej úsměv mi vyrazil dech.

„Myslím, že to je to nejchytřejší, cos kdy řekl, a musím s tím souhlasit.“ „Co?“ Chytil jsem pramen jejích vlasů a natočil si ho

na prst. „Mám takový štěstí. Vím to.

Mám štěstí, že tě

mám.“

Přitulila se blíž, takže medvěd mezi námi byl zmáčknutej. Políbila mě tak jako ještě nikdy nikdo, protože to byla Syd. Chytil jsem ji za zátylek a držel ji na místě, pak jsem převzal nad polib-kem vládu. Zanedlouho skončil medvěd na podlaze a naše nohy a paže se propletly. Muchlovali jsme se jako teen-ageři, kteří si pro sebe ukradli pár vteřin. Ležela pode mnou, pohupovala boky proti mně, pobízela mě. Měla tak tenký pyžamo, že skoro jako by mezi námi nebylo. Šílel jsem touhou a nechtěl přestat, i když jsem věděl, že nemůžeme zajít dál. Ale bylo to moc příjemný na to, abychom přestali, její tělo se příliš dokonale pohybovalo proti mému a její sotva slyšitelné vzdechy byly příliš sladké, než abych si je nechal ujít.

Nevím, jak dlouho jsme tak leželi, líbali se a dotýkali, šeptali si a smáli se. Bylo už pozdě, když jsem se podíval na hodiny.

„Můžeš zůstat ještě dýl?“ zeptala se.

Pochyboval jsem, že by se jejímu tátovi líbilo, kdyby mě našel ráno v její posteli, ale nemohl jsem odmítnout. „Co takhle že zůstanu, dokud neusneš?“

„Skvělý,“ zamumlala a položila si tvář na mou hruď. „Jen použij hlavní dveře, až budeš odcházet.“ Usmál jsem se a pohladil ji po zádech. Líbilo se mi, jak se ke mně přitulila, natiskla své tělo na moje, jako bychom byli stvořeni jeden pro druhého. K čertu, myslím, že jsme fakt byli, a jenom mi trvalo neskutečně dlouho, než jsem si to uvědomil. Ale konečně mi to došlo a to bylo nejdůležitější.

Miloval jsem ji. Bože, tak moc jsem ji miloval. Nemohl jsem uvěřit tomu, že jsem jí to tak dlouho neřekl. Byl jsem pitomec, ale šťastnej

pitomec.

25. kapitola

Sydney

Už když jsem byla malá holka, vždycky jsem se víc těšila na Štědrý večer než na Boží hod ráno, kdy se rozdávají dárky. Na tom očekávání něco bylo. Na vědomí, co nás čeká další den, na touze ten čas uspíšit a zároveň ho zpomalit. Tenhle rok nebyl výjimkou, ale na druhou stranu byl.

Nedokázala jsem se přestat usmívat a byla jsem si jistá, že máma a táta si myslí, že jsem se napůl zbláznila, zatímco jsem připravovala ořechové cukroví, abych ho vzala k babičce a dědovi. Několikrát jsem se přistihla, že jsem nepozorná, sním s otevřenýma očima, a zatím pokládám karamelky na preclíky.

Všechno mi přišlo jako ve snu. Myslím, že když jsem tak dlouho po něčem toužila – po někom – jakmile se to konečně stalo, prostě jsem tomu nemohla uvěřit. Pořád jsem čekala, kdy se probudím… ale bylo to skutečné.

Kyler mě miloval. Když jsem se včera vzbudila, už byl pryč, ale vůně jeho kolín-ské a jeho samotného zůstala na mém polštáři. Nechal mi vzkaz, že se vrátí a že použije hlavní dveře.

Přišel hned po obědě a odešel až po večeři. Rodiče nevypadali překvapeně, že ho vidí, a navíc se mi zdálo, že jsou rádi, že se náš vztah změnil. Máma nám fandila už od střední, takže když nás viděla doopravdy spolu, asi z toho měla druhé Vánoce. Já rozhodně taky. „Zlato.“ Máma se zasmála a upoutala mou pozornost.

„Co to děláš?“

Zamračila jsem se, shlédla a rozesmála se. Naskládala jsem tři kousky karamelu na jeden preclík. Sebrala jsem je a položila vedle. „Kruci.“

„No,“ zamumlala máma s vědoucným pohledem na tváři. „Hlavou lítáš někde v oblacích.“

„Asi jo,“ přiznala jsem a naskládala preclíky a cukroví na pečicí papír. „Asi bych to raději neměla dělat.“ „Musíš.“ Máma si umyla ruce. V kuchyni to vonělo nádivkou, kterou vezmeme

s sebou. „Tvůj dědeček by někoho praštil holí, jestli mu nepřineseme tohle cukroví.“ Vidět dědu, jak někoho prohání s holí, by za to skoro stálo. Strčila jsem cukroví do trouby, nastavila dobu na tři minuty, což bylo dost dlouho, aby se čokoláda a karamel rozpustily. „Tak…“ začala máma

a dívala se z okna nad dřezem ven.

Jak zapadalo slunce, sníh začaly pokrývat dlouhé stíny. Budeme muset brzy vyrazit, protože než zamíříme k prarodičům, stavíme se ještě v kostele, abychom tam přinesli nějaké

jídlo.

Povytáhla jsem obočí a čekala.

Máma se usmála. „Ty

a Kyler jste se včera k sobě chovali zvláštně přívětivě.“ A tady to máme.

„Mami, ‚přívětivě‘ se už dávno neříká.“

Přišpendlila mě pohledem, zatímco přikrývala fólií mísu s nádivkou. Byla jsem si docela jistá, že připravovat nádivku do krocana den předem není moc hy-gienické, ale moje rodina to tak dělá už roky. „Já to používám, takže se to pořád ještě říká.“

Zakřenila jsem se. Máma si povzdychla. „Tak vyklopíš to?“

„Vyklopím co?“ zeptala jsem se nevinně.

Máma si založila ruce. Zahihňala jsem se. „Kyler a já jsme… spolu.“ „To mi došlo,“ odtušila suše. „Ale ráda bych znala podrobnosti.“

Časovač pípl. Sebrala jsem utěrku, otevřela troubu a vytáhla plech. Pohybovala jsem se rychle. Popadla jsem sáček s ořechy a začala je pokládat na změklé teplé placičky. „Jsme spolu,“ zopakovala jsem a ukradla si jeden ořech.

„Nevím jistě, jak jinak to říct.“

Máma se opřela bokem o kuchyňskou linku. „No, jak k tomu došlo?“ Tak tohle jí rozhodně prozrazovat nebudu.

Přesunula jsem se k druhé řadě pla-ciček a cítila, jak mi rudnou tváře. „Prostě

se to stalo a oba jsme si přiznali, co k tomu druhému cítíme. Víš, jako víc než přátelství.“ Máma mlčela, tak jsem na ni pohlédla. Měla v očích slzy. Zarazila jsem se

s ořechem v ruce. „Mami.“ „Co je?“ Rychle zamrkala a potom se zasmála.

„Omlouvám se. Prostě jsem vždycky věděla, že k němu cítíš víc, než dáváš najevo, a že Kyler cítí totéž k tobě.

Jsem šťastná, že jste si to oba konečně přiznali.“

Odmlčela se a potom dodala:

„Trvalo to příliš dlouho.“ Zamračila jsem se a honem doplnila zbytek ořechů, než cukroví vychladne. „Začínám si mys-let, že Kyler a já jsme byli jediní, kdo si toho dřív nevšiml.“

„Myslím si to.“ Přišla ke mně a políbila mě na tvář.

„On je hodnej kluk, zlato. Nemohla bych být za tebe šťastnější.“

Po tváři se mi rozlil úsměv.

„Já jsem šťastná, opravdu jsem.“

A pak jsem byla ještě šťastnější asi o půl hodiny později, když táta oznámil, že Kyler zastavil na příjezdové cestě vedle našeho auta. Neposlal mi esemesku a neplánovala jsem, že ho dnes večer uvidím, ale líbilo se mi, jak se tu klidně ukázal. Položila jsem víko na plastovou nádobku, do které jsem naskládala cukroví, a potom honem proběhla domem a málem srazila mámu. Otevřela jsem dveře, než Kyler stihl zazvonit, a doslova se mu vrhla do náručí. Na poslední chvíli mě zachytil, objal mě kolem pasu a udělal krok vzad, aby získal zpátky rovnováhu. „Ahoj,“ řekl a pevně mě držel. „Jsi ráda,

že mě vidíš?“

„Vždycky tě ráda vidím.“ Omotala jsem mu ruce okolo krku a sklouzla po jeho těle dolů. Kyler mi položil ruce na boky.

Když mi přitiskl rty kousek pod ucho, hluboce zavrněl.

Potom promluvil zastřeným hlasem, který mi rozproudil krev: „Vítej mě takhle častěji a ani se nedostaneme do domu.“

Polilo mě horko a s úsilím jsem se odtáhla, ale nedostala se daleko. Kyler sklouzl rukama na můj pas a ďábelsky se usmál. „Co tady děláš?“ zeptala jsem se a všimla si batohu, který měl přehozený přes rameno. „Chtěl jsem tě vidět.“ Kyler mě políbil na čelo. „Mám pro tebe překvapení.“

Potěšilo mě to. „Máš?“ „Jo,“ přikývl a potom se podíval za mě. Otočila jsem se v jeho náruči a zjistila, že ve dveřích stojí

máma a obléká si bundu. Táta stál za ní, ruce plné balíčků s jídlem. Dárky

a tašky s věcmi na přespání jsme do auta naložili už dřív. Zalilo mě zklamání.

„Už jedeme?“

„Máma a já ano.“ Táta na mě mrkl.

„Zastavíme se s jídlem v kostele a vyřídíme to tam. Kyler tě přiveze

k babičce a dědovi.“ Otočila jsem se na Kylera a povytáhla obočí. „Opravdu?“ Mrkl na mě. „Domluvil jsem se s tvými rodiči včera.“ Zklamání se okamžitě rozplynulo, ale nemohla jsem si pomoct, abych si z něj neutahovala. „Co kdybych chtěla odejít teď hned? Jsi strašně sebejistej.“ Kyler se ucu-lil. „Chceš se mnou být. Nesnaž se to popřít.“

Obrátila jsem oči v sloup.

Máma se protáhla kolem nás, políbila mě na tvář a potom i Kylera. „Jeďte opatrně. Silnice jsou pořád namrzlé.“

„Běžte dovnitř,“ zabručel táta. „Ven-ku mrzne a nemáš ani bundu.“

Sotva jsem ten chlad cítila.

Rozhodně ne, když jsem stála tak blízko Kylera. Slíbili jsme, že se cestou k dědovi nevybouráme a neumřeme, a po-tom jsme zamířili dovnitř. „Jsem ráda, žes přišel,“ řekla jsem, když Kyler položil batoh na zem, svlékl si bundu a přehodil ji přes opěradlo pohovky.

Pyšně si ke mně vykračoval a položil mi ruce kolem pasu.

„Já vím.“

„Jsi hroznej.“

„Mám pravdu.“

Zvedla jsem se na špičky.

„Na druhou stranu, když jsem se měla rozhodnout mezi tebou a prarodiči…“ „To je milý,“ zasmál se a políbil mě – políbil mě tak, až se mi nedostávalo kyslíku, až jsem zapomněla, že je

Štědrý večer, což se zdálo nemožné, ale bylo vzhledem k tomu, jak se jeho rty tiskly k mým. Sevřela jsem mu paže a po-divila se, jak jsme to bez sebe mohli tak dlouho vydržet.

Kyler se posadil na pohovku vedle svého batohu a stáhl si mě na klín. „Máma by ráda

věděla, jestli se u nás zítra zastavíš.“

„Můžu k vám přijít zítra večer, jestli se vám to hodí.“ „Kdykoli.“ Pohladil mě po zádech a já se zachvěla.

„Ráno mi volal Tanner a chtěl vědět, co mám v plánu na Silvestra.“ Na to jsem vůbec nepomyslela. Myšlenky mi tak

daleko ještě nezabloudily, byly upnuté jen k „tady a teď“.

Jednou rukou mi přejel

po boku a položil mi ji na stehno.

„Odpověděl jsem mu, že se musím zeptat tebe.“

„Opravdu?“ Nemohla jsem

si pomoct, ale na tváři se mi rozlil ús-měv a já se ho ani nesnažila skrýt. „Co ti na to řekl?“

Kyler se zakřenil. „Povídal, a to cituju:

‚Už bylo zatraceně na čase, ty pitomče,‘ a potom mi oznámil, ať mu dám vědět.“

Zasmála jsem se. „Tanner je chytrej kluk.“

„A já jsem šťastnej pitomec.“ Chytil mě za zátylek a přitáhl si mě blíž, takže když promluvil, naše rty se dotýkaly. „Jsi pro mě příliš dobrá, kotě. Jednoho dne si to uvědomíš a vykopneš mě na chodník.“

„To se nestane.“ Políbila jsem ho a on mě sevřel pevněji. „Pokud neprovedeš něco hloupýho. Ale nemyslím si, že to hrozí. Hloupostí už jsi nadělal dost na celej život.“ „Cha. Chytráku.“

Zakřenila jsem se. „Však mě znáš.“

„To jo.“ A potom mě zvedl z klína a posadil vedle sebe na pohovku. Natáhl se pro batoh. „Než zapomenu, přinesl jsem dárky, co nám dala máma.“

„Ach.“ Úplně jsem na ně zapomněla.

Naznačila jsem prsty, ať mi to honem podá. Kyler se usmál a podal mi balíček s mým jménem. Oba balíky byly stejné, byla jsem zvědavá, co jeho máma vymyslela. Otočila jsem dárek a zajela prsty pod pásku

v místě, kde byl balicí papír slepený. Roztrhla jsem barevný červeno-zelený

papír zároveň s Kylerem. Hleděla jsem na černou sametovou zadní stranu fo-torámečku. Otočila jsem ho a zadržela dech. Byl to kovový rámeček se slovy

‚Navždy spolu‘ napsanými nahoře. Ta fotka… No páni, do očí mi vhrkly slzy.

Byla to fotografie Kylera a mě ze třetí třídy. Na naší škole býval takzvaný „Den přátelství“, kdy kamarádi nosili podobné oblečení. Kyler a já jsme se objímali kolem ra-men, usmívali se a měli na sobě trička, která nám pro tu příležitost ušila máma, s nápisem „Navždy spolu“. Kyler by asi nejraději zapomněl, že někdy nosil takové tričko, a kluci si z něj kvůli tomu utahovali, ale já byla ten den moc šťastná. I když se vzpíral a nechtěl ho nosit, vzal si ho.

Nevzpomínala jsem si, že jsme se fotili, ale tady jsem měla důkaz. Legrační

okamžik zvěčněný navždy. Bože, jsem já to ale uplakánek. No vážně.

Potřebuju pomoc. Roztřeseně jsem se nadechla a podívala se na Kylera. Držel v ruce stejný obrázek. Mlčel. Strčila jsem do něj loktem. „Vsadím se, žes na to zapomněl.“

„Ne,“ řekl. „Nezapomněl. Párkrát jsem tu fotku viděl.“

To mě překvapilo.

„Opravdu?“

Kyler přikývl. „Máma ji ráda ukazuje, kdykoli se rodina sejde. Je legrační, že nám to dala teď, vzhledem k okolnostem.“ Podíval se na mě. „Skoro jako by věděla, že nám to konečně dojde, co?“

„Jo.“ Usmála jsem se a pohladila okraje rámečku. „Líbí se mi to. Vážně, opravdu moc.“

„Mně taky.“ Strčil obrázek zpátky do tašky. „Nechci na to zapomenout.“ Nedokázala jsem odhadnout, jestli se mu ta fotka opravdu líbí, nebo ne, ale přestala jsem o tom přemýšlet. Posbírala jsem roztrhaný papír, odnesla ho do kuchyně a vyhodila do koše. Když jsem se vrátila do obýváku, Kyler stál před stromečkem.

Dárek, který jsem mu koupila před několika týdny, ležel pořád ještě pod ním.

„Teď ten dárek ještě nedostaneš,“ poznamenala jsem.

Otočil se ke mně a na rtech se mu objevil tajemný úsměv. Podíval se na mě tmavýma očima. „Něco ale teď chci, a není to ta věc pod stromkem.“

Polilo mě horko a v žaludku se mi roz-stříkla tekutá láva.

„A co to teda je?“

„Můžu ti to naznačit.“

Už teď jsem zapomínala dýchat.

„Dobře.“ Kyler vykročil ke mně a znovu mi položil ruce na boky. Přitáhl si mě k sobě, boky na boky. Cítila jsem ho i skrz naše oblečení. „Tady máš nápovědu.“

Zachvěla jsem se

a bradavky mi pod svetrem a podprsenkou ztuhly. „Myslím, že asi vím, co chceš.“

„Ano?“ Přitiskl mi rty na čelo a na spánek. Moje tělo se uvolnilo a napjalo zároveň. „Copak asi chci?“ Sevřela jsem mu paže a jeho svaly mi pod rukama ztuhly. „Mě?“

„Trefa,“ zavrčel. Jeden by si nemyslel, že takové slovo může znít sexy. „Chci tebe.“ A tahle dvě slova byla ta nejžhavější v lidském jazyce.

Potom mě Kyler políbil a já přestala myslet na slova, protože mou plnou

pozornost měly jeho pevné rty na mých. Smysly se mi probudily k životu, pouštěly mi oheň do žil, zatímco mi Kyler jazykem zkušeně vklouzl mezi rty.

Bože, Kyler ale umí líbat. Stiskl mi boky pevněji a já se celá zachvěla očekáváním. Zvedl mě, aniž by přerušil polibek, a já omotala nohy kolem jeho úzkých boků.

„Hodná holka,“ zamumlal mi do rtů. A potom se vydal ke schodišti a já věděla, kam míří, a na sto procent to schvalovala.

Dveře od mého pokoje byly pootevřené a Kyler do nich strčil bokem, aby se otevřely úplně. Vedle postele mě postavil na nohy a zavřel dveře.

„Zamkni,“ pobídla jsem ho. Nikdo jiný sice zrovna teď v domě nebyl, ale proč riskovat?

Kyler se usmál, zamkl a otočil se ke mně. Naše oči se střetly a mnou projelo vzrušení. Chytila jsem do prstů lem svého svetru a stáhla si ho přes hlavu. Nechala jsem ho spadnout na podlahu.

Kylerovi zajiskřily oči.

„Bože. Zatraceně.“ Začervenala jsem se, kousla se do rtu a rozepnula si knoflík na džínách. Přišel ke mně a sevřel do ruky pásek.

„Jsem netrpělivej,“ zamumlal a byl. Jedním rychlým pohybem ze mě sundal džíny i ponožky. Stát před ním jen v podprsence a kalhotkách bylo najednou mnohem jednodušší, než jsem si dokázala představit.

„Jsi nádherná.“ To mi pomohlo.

Oblečení měl za chvíli dole a já se přistihla, jak zírám na pevné svaly na jeho břiše. Dotkla jsem se ho a zajela rukou za lem boxerek. „Ty taky nejsi špatnej…“

Slova se mi zasekla v krku. Rozepnul mi podprsenku a stáhl mi kalhotky. Po-tom se naše nahá těla na posteli propletla.

Když mi rukou vklouzl mezi stehna a dotkl se vlhkého pohlaví, zavzdychala jsem mu do úst. Jeho polibky byly omamující a návykové. Když sladil po-hyby jazyka se zanořováním prstu, přivedl mě rychle na pokraj výbuchu, a když palcem zatlačil na ten uzlíček nervů, explodovala jsem.

V oparu vyvrcholení do mě vklouzl, kůže na kůži. Ovládly mě smysly a pocity, na které

si nezvyknu, co budu živá. Pod rukama se mi napínaly provazy svalů na jeho

zádech. Narážel do mě, nořil se tak hluboko, až se mi palce na nohou kroutily a prohýbala jsem záda.

„Miluju tě,“ řekl a znovu mě políbil. Dravě. Majetnicky. „Taky tě miluju,“ vydechla jsem.

A pak už jsem nedokázala mluvit. Jak prudce přirážel boky, hořela jsem vzrušením, opět mě přiváděl blíž a blíž k vrcholu. Pohyboval se rychle a tvrdě, v krásném obličeji se mu odráželo napětí. Jak přitiskl ústa na moje, sepnula jsem mu za zády kotníky a potom jsme vyvrcholili oba najednou. Naše těla se společně chvěla, naše jména nám vzájem-ně splývala ze

rtů. Byl to dech beroucí okamžik, v němž jsem vyletěla až do nebes. A nebyla jsem si jistá, jestli se někdy vrátím zpátky na zem.

Poté – hodně, hodně dlouho poté – jsme se spolu zachumlali pod přikrývky. Pomalinku mi kroužil prsty po zádech a já blaženě poslouchala tlukot jeho srdce. Byla to tichá a míru-milovná chvíle, která mi připomněla jednu vánoční koledu.

Zasmála jsem se tomu, protože to bylo naprosto nevhodné.

„Co je?“ Kylerova ruka se zastavila.

Hihňala jsem se a políbila ho na hruď. „Prostě jsem si vzpomněla na vánoční píseň ‚Night Before Christmas‘

a rozesmálo mě to.“

„Jsi divná.“

„Já vím.“ Zvedla jsem hlavu tak, že jsem se mu bradou opírala o hrudník.

„Ale přesto mě miluješ?“

Povytáhl koutky rtů. „Miluju tě tak moc jako děti Santu.“ Zasmála jsem se.

„To je vážný.“

„Supervážný,“ zamumlal Kyler a odhrnul mi vlasy z obličeje. „I když musím říct, že to, co jsme právě prováděli, byl ten nejlepší dárek pod sluncem.“ Začervenala jsem se radostí.

„No, jestli budeš hodnej, dostaneš další dárek.“ Povytáhl obočí. „A co když budu zlobivej?“ Myšlenky se mi obrátily jediným směrem a Kyler to musel poznat, protože se hluboce zasmál

a ten smích mi rozechvěl tělo. „Líbí se mi, kam tenhle rozhovor směřuje.“

„To se vsadím.“

„Mohl bych předstírat, že jsem Santa. Můžeš mi sedět na klíně a prozradit mi, co bys chtěla k Vánocům.“

Znovu jsem se zasmála. „To zní, jako by to bylo výhodné jenom pro tebe.“ „A proto mi budeš sedět na klíně. Nahá.“

Zvedla jsem se a políbila ho na mírně rozevřené rty. To vedlo k dalším polibkům

a dotekům. Pak jsem si ho osedlala a za chvíli už jsme nemluvili vůbec. Zkou-mali jsme jeden druhého, jako by to bylo poprvé, a milovali jsme se pomaleji, bylo to něžnější a intimnější, ale výsledek byl stejně nádherný.

Mnohem později, když už se blížil čas odjezdu, se Kyler postavil, aby našel svoje oblečení, a já jsem obdivovala pěkný výhled na jeho pozadí. Když jsem pohledem konečně vyjela na jeho záda, zvedla jsem se a přejela prstem po tom tajemném tetování, které mě vždycky

fascinovalo. Kyler na mě pohlédl přes rameno, ale neodtáhl se.

„Co tu je napsáno?“ Dlouho neodpovídal.

„Opravdu to chceš vědět?“ Lehla jsem si. „Jo, chci.“ Kyler si zapnul džíny a posadil se vedle mě. Sklonil se a políbil mě. „Nechal jsem si to tetování udělat po střední škole, před prvákem na vysoký.“

„Já vím.“ Rozhodně jsem si Kylera nezačala prohlížet až nedávno. Když jsem poprvé uviděla to tetování, pevně mi uvízlo v paměti.

Kyler povytáhl koutek rtů. „Buď si budeš myslet, že je to úplná hloupost, nebo budeš opravdu překvapená.“

„Teď jsem fakt zvědavá. Tak povídej.“ Plácla jsem ho na nahou hruď. „Prosím.“ Chvíli se na mě díval. „Je to sanskrt. Píše se tam: ‚Navždy spolu.‘“

Zírala jsem na něj a srdce mi poskočilo.

„Znamená to, co si myslím, že to znamená?“ „Jo, znamená to, co si myslíš, že to znamená.“ Přitiskla jsem si ruku na hruď a rychle mrkala, abych zahnala slzy. „Nechal sis to udělat po střední? Před takovou dobou?“

„Jo. Prostě jsem měl pocit, že je to správný, že bych se pod to měl podepsat, víš? Že my dva, ať už jsme spolu jakkoli, je to navždy.“ Dobrou minutu jsem nepromluvila. Slovo

„překvapená“ ani trochu nevysti-hovalo moje pocity. Měla jsem chuť brečet jako malé děcko, protože tímhle potvrdil všechno, co mi řekl. To, co ke mně cítil celou dobu, a já to netušila – a že nic netušil ani on. Ale hluboko uvnitř v srdci to věděl. Hruď

se mi naplnila tak, že jsem myslela, že vybuchnu. Kyler si mě pozorně prohlížel.

„O čem přemýšlíš?“ „Myslím… myslím, že je to dokonalý.“ Posadila jsem se a vzala jeho obličej do dlaní.

„Ty jsi dokonalej.“

Kyler se opřel čelem o moje čelo.

„Tak daleko bych nezacházel.“

„Se na sebe podívej, poprvý v životě skromnej,“ utahovala jsem si z něj, ale v krku jsem měla knedlík. „Kylere?“ Vtiskl mi rychlý polibek

na rty. „Syd?“

„Miluju tě.“ Odmlčela jsem se, zhluboka se nadechla a naše pohledy se střetly. V jeho očích jsem viděla svět, viděla jsem v nich naši budoucnost. „A to navždy.“