Jennifer L. Armentrout

Lux 0. Shadows

Anotace

To poslední, co Dawson Black čekal, byla Bethany Williams. Pro Luxeny - mimozemské formy života - na Zemi, jsou lidské dívky … no, jen zábava. Luxeni musejí svojí pravou identitu držet v tajnosti, a proto zamilovat se do jedné z nich, by bylo prostě šílenství. = Nebezpečné. Lákavé. Neodolatelné.

Bethany nemůže zapřít to okamžité spojení mezi ní a Dawsonem. Kluci nejsou komplikace, po které by zrovna toužila, ale od něj se prostě nemůže držet dál. Kdykoliv se jejich pohledy setkají, pohltí ji. = Uchvácená. Vábená. Milovaná.

Dawson má ale tajemství, které změní celý její život … a zároveň ji uvrhne do nebezpečí. On ale není schopen přestat riskovat úplně všechno pro jednu lidskou dívku. Jejich osud je nevyhnutelný stejně jako jejich láska.

Prolog

Přes zmrzlé kopce klouzal stín, pohyboval se příliš rychle na to, aby mohl být spozorován kýmkoliv ze Země. To byl jeden ze znaků, který naznačoval, co to bylo a kam to mířilo. Přímo k Dawsonovi Blackovi.

Hmm, jupí, to mně poser.

Arum.

Jen zmíňka toho jména naplnila jeho ústa kovovou pachutí. Ty zkurvysyni si vždycky vykračovali jako závislák, co si právě ujíždí na svý oblíbený značce. Vždy cestovali ve čtveřici. Jednoho z nich zabili minulou noc, tím pádem zbyli tři pozůstalí bastardi, kteří byli ještě víc naštvaní - a jeden z nich mířil přímo k němu.

Dawson vstal, protáhnul si svaly a z džínů si oprášil nánosy sněhu. Tentokrát přišel Arum k jejich domovu příliš blízko. Skály by je měly chránit, zamaskovat jejich jedinečnou vlnovou stopu, která je odlišovala od lidí, ale Arum je našel. Byl tak blízko, že od jedné z věcí, za kterou by Dawson bez mrknutí oka položil svůj život, ho dělila délka asi tak jednoho fotbalového hřiště. Jo, do hajzlu s tim.

Něco se musí udělat. A to něco by mělo sejmout alespoň dva ze tří, což by znamenalo, že ten poslední by byl krapet dopálenej. Chtějí si hrát? Klidně. Ať se předvedou.

Postavil se doprostřed mýtiny a uvítal štiplavý vítr, který mu odhrnul vlasy z čela. Ten vítr mu připomněl, jak stál na Senecových skalách a koukal se na údolí. Tam nahoře byla vždycky strašlivá kosa.

Přimhouřil oči a začal odpočítávat od deseti. Na pětce oči zavřel a nechal sklouznout svou lidskou kůži, nahradil ji čirou silou - světlem pulzujícím jasným bílo-modrým paprskem. Vzdát se své lidské formy bylo jako svléknout si příliš těsné oblečení a běžet nahý. Svoboda - ne skutečná svoboda, protože Bůh ví, že ve skutečnosti svobodní nejsou, ale tohle k tomu mělo nejblíž.

Ve chvíli kdy dopočítal k jedné, Arum překonal kopec a blížil se k němu jako kulka mířící přímo do mozku. Čekal do poslední vteřiny, než se vrhnul do strany, otočil se a vyslal vpřed sílu, kterou jeho nepřítel tolik toužil vlastnit. Žádné překvapení. Tyhle střely byly jako atomové bomby v lahvi. Jen odhodit a sledovat, jak vybuchnou.

Vypustil jednu střelu na Aruma a zasáhl to, co se ukázalo být jeho rameno. V pravé podobě nebyl Arum nic víc, než hustý stín, ze kterého pronikaly olejnaté ruce a nohy, ale ta střela určitě něco zasáhla. Náraz otočil Aruma kolem dokola, ale když dokončil otočku, něco uhlově černého a slizkého vystřelilo směrem k Dawsonovi. Vyhnul se střele. To, co Arum vystřeloval nebylo ani zdaleka tak mocné. Spíš jako napalm. Pálilo to jako svině, ale na sejmutí Luxena je třeba mnohem víc. Zřejmně to nebyl způsob, jakým Arumové zabíjejí.

Vzdej se mládě, posmíval se Arum a vystoupil z temné oblohy. Nemůžeš mě porazit. Ssslibuju že to bude bezbolessstné.

Dawson mu věnoval mentální protočení očima. Samozřejmně, že by to bylo bolestivé. Tak bezbolestivé jako sníst poslední zmrzlinu v domě a čelit pak své sestře.

Vyrazil přes mýtinu a posílal střelu za střelou směrem na Aruma. Občas se trefil, občas minul. Ten zatracenej hajzlík se schoval ve stromech, dokonalé maskování.

No, na to měl plán.

Pozvedl ruce ze světla a usmál se, když se stromy začaly třást. Přes mýtinu se přehnal hrom a pak se stromy vysvobodily ze země a vystřelily přímo do nebe, na robustních, hadovitých kořenech jim vysely trsy hlíny. Rozpřáhl ruce ještě víc a nechal stromy dopadnout zpátky, odhalil tak toho krysího bastarda.

Mam tě, poslal mu myšlenkou zpátky.

Uvolnil další vlnu energie a ta se hnala prostorem mezi nimi a trefila Aruma do hrudi. Arum padal z oblohy jako torpédo a jak se blížil k zemi problikával do své pravé podoby a zase zpět. Dawson zahlédl záblesk kožených kalhot a zasmál se. Tahle slabá omluva pro nepřítele byla vyšňořená jako jeden z vesničanů.

Arum přistál na hrbolaté zemi o pár metrů dál, chvíli s sebou ještě škubal a pak znehybněl. Ve své pravé podobě byla ta věc obrovská. Přinejmenším tři metry dlouhá ve tvaru kydance. A … smrděl jak kov? Chladný, ostrý kov. Divný.

Dawson přišel blíž, aby zkontroloval, že je skutečně mrtvý. Pak chtěl zamířit zpátky domů. Bylo pozdě. Škola začíná brzy -

Arum vstal. Dostal jsem tě.

A člověče, fakt ho dostal.

O zlomek vteřiny později už byl Arum na něm. Kriste! Na moment Dawson ztratil formu a byl zpět ve svých obnošených džínách a lehkém svetru. Černá vlákna ruky mu zakryla oči a stín vstal ze země alarmující rychlostí. Ve vzduchu se jako kobry vyklenula silná chapadla, která v zápětí udeřila a trefila se přesně do hrudi.

Poprvé v životě ječel, opravdu to z něj vyklouzlo jako z teplouše, ale sakra, Arum he prostě dostal.

Připadal si jako sirka vhozená do bazénu plného benzínu, jeho tělem se prohnal oheň. Arum ho vysával. Jeho světlo - jeho samotná existence - divoce zablikala a vrhla na tmavé větve nad ním bledě modrou svatozář. Nemohl si udržet formu. Člověk. Luxen. Člověk. Luxen. Bolest … byla vše, celé jeho bytí. Arum nabíral dlouhými doušky, vysával Dawsonovu sílu přímo z jeho nitra.

Umíral.

Umíral na zemi tak zmrzlé, že život ještě nezačal pronikat zpátky na povrch. Umíral před tím, než mohl skutečně vidět tento lidský svět a vyzkoušet ho bez všech těch omezujících pravidel. Umíral před tím než poznal co je skutečná láska. Jak je cítit a jak chutná.

Tohle bylo tak šíleně nespravedlivé.

Sakra, jestli se z tohodle dostane živý, bude skutečně žít. Kašlat na všechno. Bude žít.

Arum vtáhnul další dlouhý doušek a Dawsonova záda se vyklenula do oblouku. Oči měl doširoka otevřené, ale neviděl nic … pak celý jeho svět prozářilo rychlé, jasné světlo, které hořelo bílo-rudou barvou, svištělo podél stále stojících stromů a přibližovalo se k nim rychleji než zvuk.

Bratr.

Arum se stáhl zpátky a snažil se dostat zpět do své lidské podoby. Ve své pravé podobě byl příliš zranitelný a proti němu by neměl šanci. Žádný Arum by neměl šanci.

Dawson by se vsadil že Arum dokonce znal jméno toho světla, jméno, které se šeptalo se strachem. Dawsonovi se v hrdle zasekl suchý, chraptivý smích. Jeho bratr by tenhle pohled miloval.

Bílé světlo narazilo do stinné formy a odhodilo Aruma o několik metrů pryč. Stromy se otřásly a země se zachvěla, pohazovalo to s ním tam a zpět, jako kdyby nebyl nic víc, než hromada bezvládných ponožek. Světlo před ním zaujalo bojový postoj, ochranářský a připravený položit za rodinu svůj život.

Nad Dawsonovou hlavou se prohnala série střel intenzivního světla, které třískaly do Aruma. Ostrý, vysoko posazený nářek pronikl oblohou. Zvuk umírání. Bože jak ten zvuk nesnášel. A pravděpodobně měl počkat až ten zvuk uslyší před tím, než se přiblížil k Arumovi. Pozdě.

Od chvíle, kdy ho Arum přestal vysávat, se mu začal vracet cit do končetin. Mravčení a jehličky se mu šířily od nohou do hrudi. Posadil se, ale ještě stále problikával mezi formami. Koutkem oka viděl svého bratra, který už byl u Aruma a vzal na sebe svou lidskou podobu. Směle. Drze. Zabil Aruma rukama. Konec představení.

Vytasil nůž vyrobený z obsidiánu a vrhnul se na Aruma, řekl něco hrozivým tónem a pak zajel čepelí hluboko do jeho břicha. Zabublalo to a ozval se další nářek.

Když se Arum rozplýval do kouřových stinných kousků, Dawson se soustředil na to kým byl - co byl. Zavřel víčka, které ve své skutečné podobě neměl a představil si svoje lidské tělo. Formu kterou má možná raději, než jeho skutečnou Luxenskou, je s ní spojen takovým způsobem, který by v něm měl vyvolávat pocit hamby, ale nikdy to tak nebylo.

“Dawsone?” zavolal jeho bratr, otočil se a pospíchal k němu.

“Je ti dobře, chlape?”

“No, zatraceně skvěle.”

“Kriste, už mě nikdy takhle neděs. Myslel jsem-”

Daemon se odmlčel a zajel si rukou do vlasů.

“Myslím to vážně. Už mě nikdy takhle neděs.”

Dawson se bez pomoci postavil, nohy se mu třásly a mírně přepadával do leva. Zadíval se do očí, které byly identické s těmi jeho. Nebylo zapotřebí říkat žádná slova. Nebylo nutné ani děkovat.

Ne, vzhledem k tomu, že tam někde venku jsou další.

Studenti zaplňovali třídu, stále ještě zívali a snažili se sestřít si spánek z očí. Roztátý sníh jim kapal z bund a shromažďoval se na odřené podlaze. Dawson si protáhl své dlouhé nohy a opřel si je o prázdnou židli před ním. Lenivě se drbal na bradě a díval se po přední části třídy. Vešla Lesa a zašklebila se na Kimmy, která vypadala zděšená tím, co jí sníh udělal s vlasy.

“Je to jenom sníh,” řekla Lesa a protáčela oči. “Neublíží ti.”

Kimmy si uhladila rukou své blond vlasy. “Cukr taje.”

“Jo a hovno plave.”

Lesa si sedla na svoje místo a vytáhla domácí úkol z Angličtiny. Za Dawsonem se ozvalo hluboké uchechtnutí a on se zazubil. Ta holka ho dokázala rozesmát.

Kimmy se posadila a otočila se, zkoumala ho očima, jako kdyby si plánovala další chod snídaně. Dawson ji věnoval falešný úsměv, i když věděl, že ji měl jenom ignorovat. Pro Kimmy je jakákoliv pozornost dobrá pozornost a to hlavně od té doby, co se rozešla se Simonem. Nebo se Simon rozešel s ní?

Sakra, vlastně ho to ani nezajímalo a nepotřeboval to vědět, ale neměl v sobě dost ignorance na to, aby ji úplně přehlížel. Kimmy si pokládala na stůl svojí tašku se zebrovaným potiskem a dalších minimálně deset vteřin se na něj usmívala, pak se podívala jinam. Pokrčil rameny a byl si jistý, že byl právě vizuálně obtěžován - a rozhodně ne v tom dobrém slova smyslu.

Ten hluboký smích se ozval znovu a pak i hlas, který byl natolik tichý, aby ho zachytil pouze on, “Hra začíná…”

Usmál se, natáhl ruce za sebe a plácl bratra po tváři.

“Sklapni Daemone.”

Daemon zablokoval jeho ruce.

“Bude se ti to líbit …”

Dawson potřásl hlavou, pořád se napůl usmíval. Většina osob, převážně lidí nechápou Daemona tak, jako on a jeho sestra. Jenom pár osob ho dokázala rozesmát tak, jako Daemon. A nebo tak moc naštvat. Ale pokud by Dawson někdy něco potřeboval, nebo by byl poblíž Arum, byl Daemon tvůj člověk.

Nebo spíš tvůj Luxen. To je jedno.

Do třídy vešel zavalitý starší muž, držel stoh papírů, které naznačovali, že jejich písemnky už byly oznámkované. Třídou zaznělo sborové zasténání, s výjímkou Daemona a jeho. Věděli, že projdou, dokonce i bez snažení.

Dawson si vzal propisku, roloval ji mezi svými dlouhými prsty a povzdechnul si. Úterý se rýsovalo jako další dlouhý den, plný jedné nudné hodiny za druhou. Radši by byl venku, chodil po lese, přestože byl sníh a obrovská zima. A to jeho averze ke škole nebyla tak hrozná jako ta Daemonova. Některé dny byli horší, než jiné, ale Dawson zistil, že díky spolužákům, je to tu snesitelnější. V tomhle ohledu byl jako jeho sestra, lidská povaha skrytá v mimozemském těle.

Ušklíbl se.

Vteřinu před tím, než zazvonilo, vběhla do třídy dívka a svírala v rukou žlutý kousek papíru. Okamžitě věděl, že ta kočka není místní. Fakt, že byla jen ve svetru a ne v tlusté bundě, vzhledem k tomu, že venku bylo 30 pod nulou, to tak nějak potvrzoval. Pohled se mu zatoulal dolu, k jejím nohám - skutečně hezkým, dlouhým a dobře tvarovaným nohám - k jejím tenkým podrážkám.

Jo, nebyla odsud.

Předala papír učiteli, mírně zvedla bradu a přelétla pohledem celou místnost. Dawsonovi nohy se slyšitelným žuchnutím dopadly na podlahu.

Ty vole, byla … byla nádherná.

A on věděl, co znamená krása. Jejich rasa vyhrála genetickou loterii, když přijímaly lidské geny, ale ten způsob, jakým se dívčiny elegantní, drobné rysy poskládaly dohromady, byl absolutně perfektní. Když pokračovala ve skenování místnosti, přes rameno jí sklouzly čokoládové vlasy. Její kůže měla zdravý lesk z delšího pobytu na sluníčku - nedávno, pokud mohl soudit podle její vitality.

Jemně upravené obočí, které rámovalo její oči s hustými řasami se nakrabatilo. Teplé hnědé oči se střetly s těmi jeho, pak s jeho rameny a pak několikrát zamrkala, jako by si pročisťovala vidění. Ten druh pohledu vídával často, vlastně pokaždé, když lidé poprvé viděli jeho a Daemona pohromadě. Konec konců, byli identičtí. Černé vlnité vlasy, stejné tělo plavce, oba víc než šest stop vysocí. Měli stejné rysy: široké lícný kosti, plné rty a mimořádně zelené oči. Nikdo jiný, než jejich vlastní druh, je nemohl rozlišit. Něco, co si oba dva zvykli využívat ke svému prospěchu. Dawson zaskřípal zubama až ho z toho bolela čelist. Poprvé si přál, aby neměl svou naprostou kopii. Přál si, aby se na něj mohla podívat - a vidět opravdu jen jeho a ne i zrcadlovou kopii hned vedle něj. A to byla absolutně neočekávaná reakce.

Ale pak ho opět vyhledala pohledem a usmála se.

Z jeho najednou ochablých prstů mu vyklouzla propiska, kutálela se přes stůl a při dopadu zarachotila o podlahu. Tvářemi se mu prohnalo teplo, ale jeho rty odpovědely a nebylo na tom nic falešného ani nuceného.

Daemon se uchechtl, naklonil se a zastavil kutálející se propisku teniskou. Ztrapněný na entou, Dawson sebral svojí propisku zpod bratrovy tenisky.

Pan Patterson jí něco říkal, tím přitáhl její pozornost zpátky a ona se tomu zasmála. Cítil, že ten zastřený zvuk mu prošel celým tělem, narovnal se na židli. Kůží se mu rozšířil pichlavý pocit.

Když zazvonil zvonek, zamířila rovnou k místu před ním. Kašlat na chození ve sněhu. Tohle rozhodně nebude další nudné úterý.

Začala se hrabat v batohu, hádal, že hledala pero. Uvědomoval si, že to byla perfektní výmluva na prolomení ledů. Mohl ji prostě nabídnout pero, říct ahoj a odtud začít. Ale byl zamrzlý na svojí židli, rozpolcený mezi touhou se naklonit, aby zistil jaký používá parfém a tím, že nechtěl vypadat jako totálný ubožák. Takže nechal svůj zadek tam kde byl.

A … zíral na čokoládové prameny vlasů, které se jí kroutily kolem opěradla židle.

Dawson trhnul rameny a podrbal se za krkem. Jak se jmenovala? A proč ho to sakra tak moc zajímalo? Tohle nebylo poprvé, co ho přitahovala lidská dívka. K sakru spousta jedinců jeho druhu s nimi chodilo, vzhledem k tomu, že jejich muži byli k ženám v poměru dva na jednu. I on. Dokonce i jeho komplexně-lepší bratr, když zrovna nebyl se svou ano-a-znovu-ne přítelkyní …

Ta dívka se ohlídla přes rameno, zamrkala řasama a střetla se s jeho pohledem.

Pak se mu stala ta nejpodivnejší věc. Dawson cítil, jak od něj odplouvají roky. Roky strávené stěhováním, hledáním si a strácením přátel. Vídání ostatních svého druhu, které měl rád a kteří zemřeli rukou Arumů nebo DOD. Roky, kdy se snažil zapadnout mezi lidi, ale nikdy se nestal jedním z nich. To všechno prostě … zmizelo pryč.

Byl omámený náhlým pocitem lehkosti a vše, na co se zmohl, bylo jen zírat. Zírat jako šílený idiot. Ale ona na něj koukala taky. Nová díva odvrátila svůj pohled pryč, ale ty teplé oči barvy whisky se zase vrátily zpátky k těm jeho. Její rty se v koutcích zahnuly do malého úsměvu a pak se opět otočila čelem k tabuli.

Daemon si odkašlal a posunul stůl. Jeho bratr se tlumeným hlasem ptal, “Na co myslíš?”

Většinou Daemon věděl, co si myslí. A s Dee to bylo stejné. Byli trojčata, byli si bližší, než většina Luxenů. Ale právě teď, Dawson bez jakýchkoliv pochyb věděl, že Daemon neměl ani ponětí o tom, co si myslel. Protože kdyby věděl, tak by spadl ze židle. Dawson vydechl.

“Nic - nemyslím na nic.”

“Jasně,” řekl jeho bratr a opřel se o opěradlo židle. “To jsem si myslel.”

…

Po tom, co zazvonilo, sebrala Bethany Williams svůj batoh a aniž by se zdržovala, zamířila do chodby. Být nová stojí za prd. Nebylo s kým si povídat, nebo s kým jít na další hodinu. Na chodbě ji obklopovali cizinci, což bylo prostě skvělý, vzhledem k tomu, že bydlela v cizím domě a celkem často tam vídala svého strýce, který byl pro ní taky úplný cizinec.

A potřebovala najít třídu, kde bude mít další hodinu. Podívala se dolů, do svého rozvrhu, přimhouřila oči na vybledlý inkoust. Je to místnost 20…3? Nebo je to místnost 208? Prostě super. Západní Virginia je místo, kde vymřely tiskárny s funkčníma tonerama.

Poposunula si batoh na rameni a vyhnula se hloučku holek, které stály naproti třídě Angličtiny. Nebylo potřeba moc představivosti na to, aby jí došlo, že tam čekají, až ze třídy vyjde to neuvěřitelně žhavý duo. Dobrej Bože, celej svůj život žila v Nevadě a nikdy, ani jedinkrát, neviděla nikoho, kdo by vypadal takhle božsky, natož hned dva. Kdo by řekl, že Západní Virginia schovává takový poklady?

A ty oči, ty byly prostě … vau. Plný života, nejúžasnější zelená, která jí připomněla čerstvou jarní trávu. Tyhle kukadla, to teda bylo něco. Tohle kdyby věděla, škemrala by, aby se sem přestěhovali sakra dřív, jen aby mohla mlsat ty jeho oči. Při té myšlence se zastyděla. Její rodina se sem přistěhovala, protože její strýc byl nemocný, protože to byla správná věc, kterou měli udělat, a ne proto-

“Hej, počkej na mně.”

Neznámý, hluboký, klučičí hlas jí projel celou páteří, zpomalila a ohlédla se přes rameno. Najednou se zastavila úplně. Byla to jedna polovička toho neuvěřitelně žhavýho dua. Volal na ní, že jo? Protože se díval přímo na ní, těma neskutečnýma očima a usmíval se, měl perfektní plné rty, možná až příliš perfektní.

Najednou se jí zmocnila šílená touha po tom, začít malovat jeho obličej těma novýma olejovýma barvama, co jí koupila máma.

Odstrčila tu myšlenku stranou a přinutila svojí pusu, aby začala fungovat.

“Ahoj,” vypískla. Žhavej, vážně žhavej …

Ten kluk se usmál a její hrudník se zatetelil.

“Chtěl jsem se představit,” řekl, když ji dohnal.

“Jmenuju se Dawson Black. Jsem-”

“Jseš to dvojče, který sedělo na angličtině za mnou.”

Jeho obličej zaplavilo překvapení. “Jak to víš? Většina lidí nás nedokáže rozeznat.”

“To ten tvůj úsměv.” Začervenala se a chtěla si jednu vrazit. Tvůj úsměv? Vau. Rychle sklopila pohled ke svému rozvrhu hodin a uvědomila si, že musí zamířit do druhého patra. “Chtěla jsem říct, že ten druhý se za celou hodinu neusmál ani jednou.”

Tomu se zachechtal. “Jo, má strach, že ze smíchu by se mu udělaly předčasný vrásky.”

Bethany se zasmála. Zábavný a roztomilý? To mám ráda.

“A ty se toho nebojíš?”

“Ne, ne. Já plánuju zestárnout elegantně. Už se na to těšim.”

Jeho úsměv byl lehký, prozářil mu oči, které nemohly být skutečné. Musel mít kontaktní čočky. Pokračoval. “Můj nejoblíbenější film, je Zámotek.”

“Zámotek?” Vybuchla smíchy a jeho úsměv se rozšířil.

“Mám dojem, že to je oblíbenej film mojí pra-pra-pra prababičky.”

“Myslim, že tvoje pra-pra-pra prababička by se mi líbila. Má dobrej vkus.” Natáhl se kolem ní a otevřel křídlo těžkých dvojitých dveří. Studenti mu uhýbali z cesty, jako kdyby byl demoliční koule. “To se ti nemůže nelíbit. Věčné mládí. Mimíci. Zářivý věci v bazénu.”

“Lidi z kokónů?” dodala a přikrčila se pod jeho nataženou rukou - hezkou, dobře vypracovanou rukou, která napružila materiál jeho svetru. Začervenala se, rychle odvrátila pohled a zamířila po schodech nahoru. “Takže ty seš fanda starých dobrých let?” Cítila, že vedle ní pokrčil rameny. Na širokém schodišti, které bylo lehce cítit plísní a upocenýma ponožkama, zůstal vedle ní a nechal tak ostatním lidem jen málo prostoru na to, aby kolem nich mohli projít. Když míjeli mezipatro, Dawson se jí podíval přes rameno.

“Jakou máš další hodinu?”

Pokrčila nos nad rozvrhem hodin. “Dějepis ve třídě …”

Vzal jí papír z ruky a prohlížel ho. “Místnost 208. A dnešek je tvůj šťastnej den.”

Jelikož s ní mluvil kluk jako on, musela s ním souhlasit. “Proč pak?”

“Dvě věci,” odpověděl a vracel jí rozvrh hodin.

“Máme spolu umění a pak ještě poslední hodinu - tělocvik. Nebo to možná je můj šťastnej den.”

Neuvěřitelně žhavej. Zábavnej. A ještě ví, co má říkat? Gól. Podržel jí druhé dveře a ona na seznam přidala ještě ‘džentlmen’. Kousla se do rtu a přemýšlela, co říct. Nakonec se zeptala “Jakou máš další hodinu ty?”

“Vědu v prvním patře.”

Obočí jí vystřelilo nahoru a rozhlédla se. Přesně jak čekala, všichni definitivně zírali. Většinou holky.

“Tak proč si ve druhým patře?”

“Protože chci.”

Řekl to tak věcně, že z toho měla pocit, že si dělá ‘co chce’ dost pravidelně.

Jejich pohledy se střetly. Něco v tom jeho pohledu, jí přinutilo být si supervědomá sama sebe i všeho kolem ní. Najednou prozřela a věděla, že její mámě by na něj stačil jediný pohled a už by jí poslala na dívčí školu. Kluci jako on za sebou většinou nechávají cestu ze zlomených dívčích srdcí, dlouhou jako Mississipi. A ona by měla utéct do třídy - což by teď už nemělo být moc daleko - jak nejrychleji dokáže, protože poslední věc, co Bethany chtěla, bylo být dalším zlomeným srdcem.

Ale ona tam jen stála a nehýbala se. Ani jeden z nich se nehýbal. Tohle … tohle bylo intezivní. Bylo to intenzivnější, než když poprvé líbala kluka. A nejlepší na tom bylo, že se ani nedotýkali. Ani ho neznala.

Potřebovala prostor, o krok ustoupila a polkla. Jo, prostor byl dobrý nápad. Ale jeho soustředěný pohled z pod těch hustých řas na ni i tak dosáhl.

Bez přerušení očního kontaktu, ukázal na dveře za ním.

“Místnost 208.”

Dobře. Řekni něco, nebo alespoň přikývni, idiote. Rozhodně na něj neudělá dobrý dojem. A to, co jí pak vyšlo z pusy, bylo svým způsobem trochu děsivé.

“Jsou tvoje oči skutečné?” A sakra, moc trapné?

Dawson zamrkal, jako by ho ta otázka překvapila. Jak to? Lidi se ho na to musejí ptát pořád. Nikdy neviděla oči, jako mají tahle dvojčata.

“Jo,” odpověděl. “Jsou skutečné.”

“Oh, no, jsou skutečně hezké.” Přes tváře se jí přehnalo teplo.

“Myslím tím, že jsou nádherné.” Nádherné? Měla by ihned přestat mluvit.

Jeho úsměv se opět rozšířil. Líbilo se jí to.

“Děkuju.” Naklonil hlavu do strany. ” Takže … chystáš se mně nechat hádat?”

Koutkem oka si všimla vysokého blonďatého kluka, který vypadal, jako by zrovna vyšel ze stránek časopisu pro teenagery. Zahlédl Dawsona a zastavil se uprostřed chodby, což způsobilo, že do něj narazil další kluk. S polovičním úsměvem se ten vysoký blonďák omluvil, ale oči přitom nespouštěl z Dawsona. A byly modré, modré jako chrpy. Žádná z jejích barev by nemohla ani doufat, že by dokázala zachytit intenzitu té barvy. Stejně tak si byla jistá, že by se nedokázaly vyrovnat ani Dawsonovým očím.

“Hm?” řekla a soustředila se zpátky na Dawsona.

“Tvoje jméno? Ještě si mi neřekla, jak se jmenuješ.”

“Elizabeth, ale všichni mi říkají Bethany.”

“Elizabeth.” Zopakoval její jméno, jako kdyby zkoušel, jak bude znít.

“A má Bethany i příjmení?”

Zalilo ji horko a chytila se popruhu svého batohu.

“Williams, moje příjmení je Williams.”

“No, Bethany Williams, teď tě budu muset opustit.”

Proboha zněl upřímně zděšeně.

“Jen pro teď.”

“Dík-”

“To není třeba.”

Když od ní couval pryč, jeho oči ve světle zazářily. Oslňující.

“Brzy se uvidíme. Tím jsem si jistej.”

Všechny silnice, které vedly z Petersburgu, připadaly Bethany úplně stejné. Třikrát minula odbočku, ke svému novému domovu - starému statku, který byl zrekonstruován na obyvatelné prostory. Cesta byla úzká, označená pouze špatně viditelnou bílou značkou, která byla obklopena stromy. Bethany byla zvyklá na předměstskou Ameriku, takže nebyla ve svém živlu. Dokonce i její GPS už několik kilometrů nespokojeně nadávala. Super!

A díky Bohu za sněhové řetězy. Její sedan by tu štěrkovou cestu, která vedla ke starému statku nezvládl ani cestou z kopce, natož pak dokopce. Ale místo to bylo nádherné - zasněžené hory, husté jilmy a kuželovité bílé kopce. Touhou to všechno namalovat jí svrběly prsty.

Stejně jako jí svrběly, aby namalovala i něco jiného. Něco, co by skutečně malovat neměla. Malovat tvář kluka, bylo posedlé na úrovni fanatismu. A dobrý Bože, co kdyby její máma zase tajně prohlížela její obrazy? Dostala by mrtvici.

Když vyskočila z auta, zasáhlo Bethany do tváře mrznoucí mrholení a když procházela po kluzké příjezdovce kolem strýčkova Porsche, málem si narazila zadek. Hmm, Porsche, doktoři asi vydělávají hodně.

Když Bethany pokládala batoh za dveře, přivítala jí vůně koláčků a dětské chichotání. Oklepala ze sebe zmrzlý déšť a udělala krok vpřed.

“Bethany?”

Hlas její mámy zněl jako poplašné zařízení - zatracené kobercové poplašné zařízení.

“Zuj si boty!”

Bethany protočila oči, zkopla boty a umístila je tak, že promočené špičky jejích tenisek ležely na koberci. Ha. Tady to máš, mami. Spokojená se svým hloupým pokusem o rebélii vykročila do kuchyně za sladkou vůní koláčků, které byly tak dobré, jakoby vypadly z pořadu o vaření. Její máma ráda vařila. Uklízela. Zase vařila a téměř fanaticky hlídala Bethany. Jeden pohled stačil k tomu, aby všichni věděli, proč byla její máma tolik odhodlaná hlídat počestnost své dcery jestřábým zrakem.

Jane Williams byla mladá. Na jedné párty, když jí bylo teprve šestnáct let, pařila až příliš a tam se to stalo. Bethany nikdy nepoznala svého biologického otce a ani neměla touhu po něm pátrat. Její skutečný otec byl ten, který ji vychoval - jediný, na kterém jí záleželo.

Její matka musela dospět hodně brzy a byla odhodlaná zabránit Bethany opakovat tu samou chybu. Jinými slovy, bedlivě dohlížela na Bethanin společenský život. Ale vzhledem k tomu, že Bethany oslavila před měsícem šestnácté narozeniny, měla za to, že máma časem poleví.

Alespoň v to doufala.

Máma stála u kuchyňského stolu a míchala v míse těsto, zatímco Bethanin dvouletý nevlastní bratr ji sledoval. Na jeho obličeji bylo více těsta než v míse, ale vypadal, že se dobře baví. Podíval se na ní, měl zrzavé vlásky a tvářičky plné pih, nebyli si vůbec podobní. Jediné, co měli stejné, byly hnědé oči. Hnědé oči a lásku k syrovému těstu. Bethany obešla stůl a nabrala si hrst těsta.

“Ňamy,” řekla komicky a vyvalila na něj oči.

Philip se zachichotal a nabral si taky hrstičku těsta. Kousky těsta mu popadaly na zem. Ne, ne. Červený poplach v kuchyni. Když se její máma otočila a povdechla si nad tím svinčíkem, uvolnilo se jí z francouzského drdolu pár pramenů vlasů.

“Koukni co děláš, Elizabeth.”

Bethany stále žvýkala svou sladkou dobrotu, ale popadla z kuchyňské linky papírové utěrky.

“Dyť ono to tu podlahu neprožere, mami.”

Když Bethany uklízela nepořádek na podlaze, Philip k ní natáhl svou boubelatou ručku. Vyhodila utěrky a vytáhla ho z jeho vysoké židle. Kolébala svého malého brášku na boku a klouzala po kuchyni, jako kdyby tančila. Přiložila své čelo proti tomu jeho a zazubila se.

“Jak se máš, Prdelko?”

To ho vždycky rozesmálo, ale její máma si povdechla, když tvarovala další koláček.

“Byla bych ráda, kdyby si mu tak neříkala.”

“Proč?” Bethany obcházela kuchyňský ostrůvek a udělala obličej.

“Říkám Prdelce Prdelka, protože má malou prdelku.”

Na mámině tváři se objevil malý úsměv.

“Jaký byl tvůj první den ve škole?”

Bethany se opřela o ledničku a vyhnula se Philipově vyboulené tváři, kde si pravděpodobně křečkoval syrové těsto. Fuj.

“Bylo to fajn. Škola je sice mnohem menší, ale má sakra vychytanou třídu výtvarky.”

“Hlídej si výrazy.” napomenula jí máma.

“A spolužáci byli milí?”

“Prdelka,” řekla Philipovi.

“Pldelka,” zopakoval po ní.

Bethany přikývla a přehodila si ho na druhý bok.

“Jo, zdáli se docela v pohodě.” Zejména jeden konkrétní student, se zdál vážně v pohodě, ale to říkat rozhodně nebude.

“Víš co je super Prdelko?”

“No, jo,” přikývl.

Usmívala se na něj, zastavila se vedle mámy a šťouchla ji svým bokem. Upadl jí z ruky kousek těsta. “Už jsi mluvila s tátou? Dostal tu práci ve Fairfax?”

Její máma sebrala ten zbloudilý kousek těsta a položila ho na ubrousek. Čistý dům, je šťastný dům - oficiální motto její mámy.

Kdykoli byla její máma poblíž, Bethany ráda přepínala televizi na kanál, kde běžel pořad Chamtivci (reality show o lidech, co si doma shromažďujou bordel - pozn překladatele :o). Její máma z toho totiž šílela.

“Tvůj táta bude spokojený kdekoli budou účetní knihy a bude to zahrnovat počítání.” Její úsměv byl naplněný láskou. “Ale nesnáší to dojíždění. Trvá to skoro tři hodiny. Možná by mohl dostat apartmán někde na půl cesty, aby ušetřil čas.”

Bethany se zamračila. “To by bylo pěkně na prd.”

Její máma přikývla a dodělala poslední várku koláčků. Vzala plech a zamířila k dvoujité troubě. “Je to, jak to je.” Zasunula plech do trouby a protáhla se. “No, jsem ráda, že tvůj první den ve škole se vydařil a že sis našla nějaké kamarády.”

Našla kamarády? Tak to vážně nebylo. Bethany usadila Philipa zpátky na židličku a ušklíbla se nad svýma upatlanýma rukama. Těsto smíchané s Philipovýma slinama … nechutné. Došla ke dřezu a ruce si pořádně umyla - tak, jak to dělají chirurgové před operací.

Jediná osoba, se kterou dnes mluvila byl Dawson. Okamžitě jí zčervenaly tváře. Sedl si vedle ní při výtvarce a ptal se jí na Nevadu a její starou školu. Při tělocviku hráli ping-pong, kluci proti holkám, takže tam toho moc nenamluvili. Ale zato se na sebe hodně usmívali a tak …

Směr jejích myšlenek, ze kterých blahem téměř omdlévala přerušily pomalé šoupavé kroky. Ohlédla se přes rameno a vypla vodu. Ve dveřích kuchyně se objevil její nemocný strýček. Jeho kůže byla šedá, téměř průsvitná, vlasy mu vypadaly a flanelová košile na něm visela.

Vypadal jako smrt.

A ona se cítila hloupě, jen pro to, že jí něco takého vůbec napadlo. Usušila si ruce a doufala, že její obličej neprozradí její myšlenky. Podíval se na ni. Pod krví podlitýma bledýma očima měl temné stíny. Věděl to. Nemocní lidé to vždycky vědí. Odvrátila od něj pohled a šla zpátky k Philipovi. Předstírala, že je ponořená do čehokoli, kolem čeho prošla. Upřímně, stále byla překvapená, že její máma z ničeho nic všechno zabalila a přestěhovali se sem. Nikdy si se svým bratrem nebyli moc blízcí, ani se zbytkem rodiny, vzhledem k celé té v šestnácti-těhotná záležitosti byla rodinou odsuzována. Ale taková prostě její máma byla. Krev byla hustší než voda. Její bratr - její dokonalý bratr doktor, trpěl nějakým krevním onemocněním a ona mu potřebovala pomoct.

Její máma se otočila a překvapeně vydechla. Vyrazila k němu, omotala mu svou ruku kolem ramen a vedla ho ke stolu. “Wille, jak to, že nejsi v posteli? Víš, že po léčbě nemáš chodit.”

Strýek Will strnule seděl u stolu.

“Je to chemoterapie, ne transplantace kostní dřeně. Pohyb mi dělá dobře. Potřebuju se hýbat, ne ležet celý den v posteli.”

“Dobře.” Její máma kolem něj pobíhala. “Ale vypadáš … unaveně.”

Jeho vypadané obočí se zkrabatilo. Špatná volba slov. Bethany zavrtěla hlavou. “Vypadáš líp strejdo,” řekla a šťouchla při tom Philipa do bříška, protože milovala zvuk jeho smíchu. “Léčba zabírá?”

Na tváři jejího strýce se objevil nepatrný úsměv. “Myslím, že to funguje jak má, ale jistý si nejsem.”

Být doktor a onemocnět, musí být hrůza. Víte jaké jsou všechny statistiky, léčebné procesy, vedlejší účinky i prognózy. Nemůžete uniknout pravdě, protože o svojí nemoci víte všechno. A Bethany nebylo příjemné být toho všeho součástí. Dělá to z ní špatného člověka? Strýc Will byl součástí rodiny. Ale se smrtí se nikdy dřív nesetkala. Nikdy nebyla ani nemocná - s vyjímkou nachlazení nebo chřipky.

Strýc Will bude bydlet v jejich novém domově, dokud bude procházet léčbou. Až se jednou bude cítit lépe, tak se přestěhuje zpátky do svého vlastního domu, ale oni už zůstanou tady. Kvůli blízkosti smrti její máma zatoužila po upevnění vztahů s rodinou.

Její máma běhala kolem strýčka, vařila mu horký čaj a on se jí mezi tím vyptával na školu. Jakmile to šlo, Bethany se omluvila. Ještě naposledy Philipa pošimrala, odešla z kuchyně a zamířila po schodech nahoru. Horní patro bylo dřív jen půda. Teď mělo tři pokoje a dvě koupelny. Prošla úzkou chodbou a šťouchnutím otevřela dveře svého pokoje. Byl to smutný pokoj. Žádné plakáty. Žádné vyjádření její osobnosti. Vyjímkou byla jen její plátna a malý stolek plný barev vedle malířského stojanu, který byl v rohu místnosti. Vedle něj stál psací stůl, na kterém byl její notebook, který používala jen velmi zřídka. Internetové připojení bylo mizerné a ona raději trávila svůj čas malováním, než lovením signálu. Na prádelníku měla televizi - další elektronika, kterou využívala jen občas. To, že nebyla velký fanda televizních pořadů, ani filmů jí ztěžovalo komunikaci s lidmi jejího věku. Nevěděla, kdo byl zrovna nejžhavější zpěvák, nebo jména dospívajících idolů, kteří pobíhali po stříbrném plátně.

Bethany to prostě nezajímalo. Její máma jí vždycky říkala, že má hlavu v oblacích.

Přisunula si židli ke stojanu, stáhla si vlasy nahoru, do chaotického uzlu a posadila se. Prázdná mysl byla nejlepším začátkem, když chtěla malovat. Cokoli ji pak napadlo, skončilo na plátně. Ale dneska to nějak nepřicházelo. Když zavřela oči, pořád viděla jednu věc. No, vlastně spíš jednu osobu.

Dawsona.

Bethany nebyla blázen do kluků. Samozřejmě, že byly chvíle, kdy kolem nich chtěla skákat jako přihlouplá loutka, obzvlášť, když o ni nějaký roztomilý kluk projevil zájem, ale kluci na ni všeobecně neměli velký vliv. Ne tak, že by jí jen při zmíňce klučičího jména zčervenaly tváře. Dokonce ani Daniel - její momořádně úžasný expřítel - ji nedonutil se takhle cítit. A to spolu dělali ‘skoro všechno’. Promiň mami.

Ale na Dawsonovi něco bylo. Něco víc, než jen jeho vzhled. Když s ní na výtvarce mluvil, vypadal … jako by v něm vyvolávala úctu. Musela si to jen představovat, stejně tak, jako svoje reakce na něj, protože ho vůbec neznala a přitažlivost takového rozsahu prostě neexistuje. Ne na první pohled. Ne ve skutečném životě. Stres -muselo to být stresem.

Vzala do ruky ořezanou tužku a protáhla si krk a ramena. Nedovolí si být posedlá nějakým klukem. Aniž by přemýšlela nad tím, co dělá, podívala se na prázdné plátno a začala kreslit obrysy obličeje. Tvář, vykreslí později. Při pohledu na stůl plný barev se zamračila, věděla, že neexistuje způsob, jak by dokázala namíchat správný odstín zelené.

No jo, vůbec není posedlá.

Byl jí posedlý. Dawson zíral na strop své ložnice, problikával ze své pravé podoby, do té lidské, jako když někdo přehazuje výhybku. V pokoji byla tma … a pak se najednou od zdí odráželo bělavě modré světlo. Tma. Světlo. Tma. Světlo. Neschopnost udržet si formu bylo znakem rozrušení nebo velkého rozptýlení. A jeho rozptýlení mělo jméno.

Bethany Williams.

Když byl v lidské formě, přiložil si dlaně na obličej a zasténal. Nebyl žádný důvod k tomu, aby strávil poslení tři hodiny přemýšlením o té dívce. Ha. Tři hodiny? Spíš posledních deset hodin.

Místností proletěla rozmazaná šmouha a dřív, než mohl Dawson sundat ruce z obličeje, vedle něj na postel dopadla Dee, oči měla doširoka otevřené.

Dee byla pravděpodobně jediná skutečná láska jeho i Daemona. Oba by poslali do pekel každého, kdo by si s ní zahrával. Byla jejich poklad. Na jejich planetě, byly ženy uctívané. Něco, co lidští muži zdá se nedělají.

Dee byla plá energie a přirozené lásky ke všem ostatním, byla jako cyklón, který se prohnal životem lidí. Byla také jeho nejlepší kamarádkou. Měli mezi sebou pouto, které bylo hlubší než to, co sdíleli s Daemonem. Dawson nikdy nevěděl proč to tak bylo. Daemon měl kolem sebe postavené zdi, které dokonce ani on, ani Dee nedokázali prolomit.

Když vyrůstali, vždycky to byl on a Dee.

Ve chvíli, kdy Dee promluvila, její ruka se zachvěla. “Byla jsem venku a vypadalo to, jako kdyby si měl v pokoji světelnou šou. Daemon říkal, že si pravděpodobně mastu-” A Dee taky neměla žádné zábrany.

“Ale ne, prosím nedokončuj tu větu.” Zvedl ruce z obličeje a přimhouřil na sestru oči. “Nikdy tu větu nedokončuj.”

Protočila oči a posadila se. “Tak, co si teda dělal?”

“Přemýšlel jsem.”

Vyklenula svoje tvarované obočí. “Přemýšlení způsobilo tu světelnou šou? Vau. To je svým způsobem docela smutný Dawsone.”

Zašklebil se. “Já vim, že jo.”

Šťouchla ho do nohy. “Jo, a ty mi neřikáš pravdu.”

“Řikám, a je pozdě. Neměla bys už spát?”

Protočila svoje nádherně zelené oči. “Kdy se z tebe stal velkej táta? Je už tak dost hrozný, že to na nás zkouší Daemon. Tak se k němu nepřidávej.”

Daemon se opravdu choval jako rodič. Byl sice jen o pár minut starší, ale ujistil se, že těch pár minut se počítalo. Ale poslední věc, co by chtěl Dawson dělat, bylo mluvit s Dee o Bethany. Mluvení o Bethany s kýmkoli z nich, by byla v tuhle chvíli jen zbytečná komplikace. Luxeni neměli zakázáno chodit s lidmi, ale DOD to neschvalovalo, tak jaký to mělo smysl? Navíc očas si s někým z nich užít je jedna věc, ale vážný vztah? Nebylo to tak, že by Dawson mohl být upřímný a říct, co vlastně je. Kdyby to udělal, DOD by toho člověka nechalo zmizet a kdo by to chtěl mít na svědomí? A z toho plynula jedna velká otázka - Jak můžete být s někým ve vážném vztahu a skrývat to, co jste?

A to ani nezmiňoval fakt, že nikdo neví, jestli se lidé a Luxeni mohou … pářit. Potomci - to bylo něco neslýchaného.

“Proč si vlastně byla venku?” zeptal se místo rozvíjení svých myšlenek.

Okamžitě jí poklesla ramena. “Byla tu Ash.”

Ale ne. “Takže ona s Daemonem už zase nechodí? Opět?” Jejich vztah byl jak telenovela pro šestnáctileté. Je pravda, že Luxeni dospívají mnohem rychleji, než lidé, ale Dawson ty dva prostě nemohl pochopit.

“Ona byla před domem a křičela na něj. Nemůžu uvěřit, že si to neslyšel.”

To proto, že byl tak zabraný do přemýšlení o Bethany. “Proč na něj křičela?”

“Nevim, pravděpodobně proto, že se Daemon díval na nějakou jinou holku, nebo něco podobnýho.” Povzdechla si. “Nebo proto, že s ní nechtěl zase chodit. U ní nikdy nevíš. Někdy si přeju, aby se rozešli a už to tak zůstalo.”

“Prostě nemáš Ash ráda.”

“Není to tak, že bych jí neměla ráda.” Dee vstala z postele a vystřelila přes místnost, objevila se u okna. “Jenom si myslím, že je to mrcha.”

Dawson se dusil smíchy. “No jo, není to tak, že bys jí neměla ráda.”

Otočila se s rukama v bok. “Ona není pro Daemona ta pravá. A on není ten pravý pro ní.”

Dawson sesunul nohy z postele a postavil se. Byla skoro půlnoc a on nebyl vůbec unavený, klidně by mohl jít běhat. Tohle bude dlouhá noc. “A kdo je ta pravá pro Daemona?” (NO PŘECE KATY!!!!!!! - poznámka překladatele :o)

“Pro začátek někdo, kdo mu není přidělen,” řekla a posadila se zpátky na postel.

“A někdo, kdo se o něj bude skutečně zajímat. Víš, že Ash po něm jde jen protože se to očekává. Ne proto, že by ho skutečně milovala.”

Dawson s vědoucím pohledem přimhouřil oči. “A není to náhodou spíš o tobě a Adamovi, než o Ash a Daemonovi?”

Sevřela rty. “Vůbec ne.”

“Hm, jasně.” Soucítil se svojí sestrou a bratrem, začal přecházet po pokoji. Starší jim nenařizovali s kým se budou pářit, oni jim partnery doporučovali, byla to spíš očekávání. Jejich rasa vymírala a potřebovali se rozmnožovat. To chápal. To ale neznamenalo, že s tím musí souhlasit.

A pro teď, měl Dawson kliku. Tady už nebyly žádné ženy v jeho věku, ale jednoho dne, sem nějakou další pošlou. Nebo přinutí jeho jít za ní. A on bude muset opustit svojí rodinu.

Zajel si rukou do vlasů a už teď mu bylo jasné, že jednoho dne bude vyvrženec. Odmítal plnit přání Starších, bylo to prosté a jednoduché. A stejně dobře věděl, že Daemon to nakonec taky odmítne, protože by nikdy neskončil s Luxenkou jako je Ash. Ale Dee? Podíval se na ní a cítil, jak v něm roste hněv. Dee bude s Adamem, ať už ho miluje nebo ne a to ho zabíjelo. Jeho sestra si zaslouží něco lepšího. Všichni si zaslouží něco lepšího.

…

Dawson téměř nezamhouřil oči, byl vzhůru skoro celou noc a těšil se, až se dostane do školy. Březnové slunce se prodralo skrz těžké mraky a rozpustilo poslední zbytky sněhu. Počasí by bylo skvělé, kdyby chtěl jít za školu, na túru po jedné z jeho oblíbených stezek, ale dneska nechtěl …

Už měl třetí misku Hraběte Čokuli, opíral se o kuchyňskou linku a nabíral si další lžíci. “Brý ránko, brácho,” řekl a díval se, jak se Daemon vleče do kuchyně. Daemon něco zavrčel a loudal se ke špajzce. Popadnul Pop-tarty, rozbalil je a cpal je do sebe bez dopékání. Jeho pohled se střetnul s Dawsonovým. “Co?”

“Nic,” odpověděl Dawson a polkl další lžíci. “Bude super den.”

Daemon přimhouřil oči a trefně se zeptal: “Proč si dneska ráno tak dobře naladěnej?”

“Nemyslím si, že by někdo mohl být ráno dobře naladěnej.”

Dee vplula do kuchyně, její světlo bledlo a začínaly se objevovat kaskády tmavých, vlnitých vlasů, které jí spadaly přes útlá ramena. Popadla džbán mléka a šla si pro Froot lupínky. Všichni tři jedli snídani šampionů. “Dobré ráno!” Vyndala ze skříňky misku. Daemonovo obočí vyletělo vzhůru. “To je dobré naladění.”

“Já ale takhle vůbec nezněl,” odpověděl Dawson. “Jen řikám.”

Dee se zamračila. “Co mi uniklo?”

“Tvůj bratr je dneska celej vzrušenej,” řekl Daemon. “A je to kvůli škole, to je prostě od základu špatně.”

Dawson se ušklíbl. “Od základu špatně je pouze to, že tu s Dee musíme stát a mluvit s tebou, zatímco si tu v trenkách.”

“Na tom něco je,” zamumlala Dee a předstírala, že si strká prst do krku.

“Vlezte mi na záda.” Daemon se protáhl a nasadil lenivý úsměv. “Jenom žárlíš, že jsem to líp vypadající dvojče.”

Dowson protočil oči a ani se neobtěžoval poukazovat na fakt, že mezi nimi nebyl jediný rozdíl. No, snad kromě toho, že Dawson měl značně lepší vychování. Místo toho, aby odložil misku s lžící do dřezu, jako obvykle, ji umyl, utřel a postavil na kuchyňskou linku. Otočil se a kmital očima mezi svýma sourozencema. Zírali na něj totiž s otevřenou pusou. “Co?” zeptal se.

“Ty si po sobě zrovna … umyl nádobí?” Dee pomalu couvala, zběsile mrkala a podívala se na Daemona. “Svět se řítí do záhuby. A já jsem pořád pan-”

“NE!” vykřikli oba dva najednou.

Popravdě Daemon vypadal, že bude zvracet.

“Ježíši, nikdy tu větu nedokončuj. Jinak, nikdy tu větu neměň. Děkuju ti.”

Dee otevřela pusu dokořán. “Vy snad čekáte, že nikdy-”

“Tohle opravdu není konverzace, se kterou bych chtěl začínat ráno.” Dawson popadl ze stolu svůj batoh. “Odcházím do školy, dřív než to začne být detailnější.”

“A proč ty ještě nejseš oblečenej?” Ptala se Dee a obrázila svou pozornost k Daemonovi. “Přijdeš pozdě.”

“Já vždycky chodim pozdě.”

“Dochvilnost je matka moudrosti.”

Daemon si hlasitě povzdechl. “Říká se, opakování je matka moudrosti, sestřičko.”

“To je přeci to samý.”

Chvíli bylo ticho. “Máš pravdu, úplně to samý.”

Když Dawson došel ke vstupním dveřím, zaslechl Dee, jak říká: “Víš, že si můj oblíbenější bratr, že jo?” Dawson se usmál.

Z kuchyně se ozvalo zachechtání a pak: “Slyšel jsem tě předevčírem říkat to samý Dawsonovi. Hádám, že to znamená, že dneska chceš jet do školy se mnou.”

“Možná …” Odpověděla Dee.

Dawson za sebou zavřel dveře, vyšel ven a zamířil ke svému autu. Dojet ke škole nervá moc dlouho. Byl by tam rychleji ve své přirozené podobě, ale to by se těžko vysvětlovalo. Vzhledem k tomu, že ke škole dojel příliš brzy, poslouchal ve své Jettě ještě chvíli hudbu. Pak vyrazil do školy. Zašel si odložit nějaké věci do své domácí třídy a pak rychle pospíchal do třídy, kde měli angličtinu. Sedl si na své místo a kompletně se vyhnul Kimmyinu až-příliš sťastnému úsměvu.

Po několika vteřinách si uvědomil, že nedýchá. Vůbec. Luxeni nepotřebovali kyslík, dýchali jen tak ze zvyku. Rychle se kolem sebe začal rozhlížet, ale když zjistil, že si toho nikdo nevšiml, nakonec se uklidnil.

Ježiši. Už viděl ty titulky v novinách. Mimozemšťani jsou mezi námi! Zachraň se, kdo můžeš!

Ve chvíli, kdy Bethany vešla do třídy, tmavé vlasy stažené do nízkého culíku, což odhalovalo její elegantní krk, možná přestal dýchat znovu. Ve vteřině mu hlavou proběhlo tisíce okouzlujících slov, ale on od ní odvrátil pohled do prázdného sešitu. Do prázdného sešitu? Jo, kdo si při hodinách skutečně dělá poznámky? Dawson chtěl vědět, jestli ho osloví jako první. Bože, byl jako peberťačka. Jo, až tak špatný to s nim bylo.

Bethany se posadila na židli a přitáhla si koleno k bradě. V pravé ruce točila propiskou. “Ahoj Dawsone.”

Ona. Ho. Oslovila. První. Bylo to pro něj jako výhra v loterii, mít sex a zdolat nejvyšší útes v jednom. Ale musel působit, že je úplně v pohodě, protože nechtěl vypadat jako ubožák. Zvednul bradu a usmál se. “Rozhodla ses, že dorazíš i druhý den. Odvážná holka.”

“Co na to můžu říct. Srdcem jsem dobrodruh.”

Jak dobrodružná? “Po tom, co jsem viděl, jak si to včera na tělocviku zvládla s pálkou, si to umim představit.”

Trochu jí zčervenaly tváře a byla ještě krásnější.“Jsem tak trochu profi hráč ping-pongu. Mám s tím zkušenosti.”

Aniž by si to uvědomoval, nakláněl se směrem k ní. Jejich tváře oddělovalo jenom pár centimetrů. Bože, miloval skutečnost, že se od něj neodtáhla, nebo se nechovala stydlivě. Vracela mu pohled, zpříma.

Ta slova mu unikla bez přemýšlení. “Co děláš o víkendu?”

Propiska, kterou držela v ruce se zastavila. Mrkla, jako kdyby byla překvapená a pak se její řase zase zvedly.

“Táta celý týden pracoval, skoro jsme ho neviděli, takže sobotu budeme trávit pohromadě jako rodina ještě se strejdou Willem-”

Odmlčela se. “Ale v neděli mám čas.”

Neděle se zdála být strašně daleko, ale vezme, co nabízí. “Šla bys se mnou na oběd?”

Její růžové rty se vytvarovaly do písmene O a pak přešly do úsměvu. “Ty mně zveš na rande, Dawsone?”

Dřív, než mohl něco odpovědět, uličkou vedle nich prošel Daemon a jeho kritický pohled přejížděl Bethaninu tvář. Obdařil ji svým sevřeným úsměvem. Byl to úsměv, kterým obvykle obdaří lidi před tím, než je sežere za živa.

Bethany se na něj taky usmála.

Dawson chtěl zadupat svého bratra do země. Byla to toritoriální reakce. Zamyslel se nad svou reakcí a vrátil se do reality, což neušlo Daemonovi.

Přimhouřil oči a použil oblíbený způsob komunikace jejich druhu. Poslal Daemonovi krátkou myšlenku. Nech toho brácho.

Na jeho tváři nebyl ani náznak emocí. A co dělám?

Dawson chtěl už už odseknout zpátky, ale zastavil se. Před čím ho sakra varoval? Špatně se podíval na Bethany? Daemon se lidským ženám vyhýbal a on také neměl ve zvyku s nima randit.

Rozhodl se, svého bratra pro teď ignorovat. Byl si jistý, že později to stejně bude muset vysvětlovat a tak se znovu zaměřil na to důležitější. Na Bethany.

“Jestli tě zvu na rande? Jo, přesně to jsem měl v plánu.”

Za ním zazněly zvuky, jakoby se Daemon dusil. A pak se mu ozvalo v hlavě: Co to sakra děláš, brácho?

Dawson mu na to neodpověděl, ale zaznamenal napětí, které z Daemona vyzařovalo. Také už neměl pochybnosti o konverzaci, které se nevyhne, ale zvláštní bylo, že mu to všechno bylo jedno.

Usmál se na Bethany.

Bethany byla tak trochu v šoku. Jo, očekávala, že s ní Dawson bude mluvit, možná dokonce i flirtovat, ale pozvat ji na rande? Jen tak, z ničeho nic? Začervenala se překvapením … a ohromením. “Dobře.” Uhnula pohledem, zkoumala svojí propisku a přemýšlela, jak se dostane ven z domu, s klukem.

“Um, sejdeme se někde?”

Odstín zelené jeho očí prohloubil záblesk spokojenosti. “Můžu tě vyzvednout.”

Ale ne, ne, ne. Už viděla jestřábí pohled svojí mámy při nevyhnutelném výslechu. Jen při tom pomyšlení se jí začaly kroutit vnitřnosti a pevněji sevřela propisku.

“Ehm, byla bych radši, kdybychom se někde sešli. Neber si to osobně, ale moji rodiče-”

“Jsou přísní? Dobře, někde se sejdeme, to je v pohodě.”

Nedělal z toho žádnou vědu a ona to oceňovala.

“Ve městě je restaurace. Neni to sice nic speciálního, ale jídlo tam maj vynikající. Jmenuje se to Smoke Hole Diner - už si o ní slyšela?”

Ne, ale Dawson jí rychle vysvětlil, kde jí najde. V Petersburgu bylo celkem lehké najít cokoli, pokud to nebylo v postraních uličkách, které jí všechny připadaly stejné.

Zatímco spolu mluvili, Bethany si všimla několika dívek, zejména blondýny, která seděla před ní, které nestydaně odposlouchávaly. Blondýna měla dokonalé tělo, i tvář - byla štíhlá a velmi čilá. Díky Bethanině výšce, přes 170 cm, si v okolí blondýny připadala jako Godzila. Najednou si všimla Dawsonova dvojčete. Také poslouchal. Sledoval je přes Dawsonovo rameno s přimhouřenýmaočima. Něco v jeho kamenném pohledu jí říkalo, že nebyl vůbec potěšen tím, co slyšel. Stažené svaly na jeho čelisti o tom dost jasně vypovídaly.

Ať už měl jakýkoli problém, Bethany nevěděla, co to je a rozhodla se, že bude lepší, se mu vyhýbat … a Barbie taky.

Začala hodina. Probíralo se dílo Pýcha a Předsudek. Jakmile začal pan Patterson rodávat knihy, od většiny kluků zaslechla reptání. Ona to už četla - třikrát - takže esey o zásadních společenských otázkách ji nerozhodí.

Položila knihu na stůl a přinutila se soustředit na výklad. Její mysl ale stále odbíhala ke klukovi, co seděl za ní. K jeho vodě po holení - pokud to byla voda po holení - byla to lesní vůně, venkovní vůně, která jí připomínala táboráky.

Velice hezká vůně.

Byla unikátní a nebylo na ní nic chlapeckého. Sakra, vždyť na Dawsonovi nebylo chlapeckého vůbec nic. Očividně byl v jejím věku, ale pokud by ho potkala někde mimo školu, řekla by, že chodí na vysokou. Měl neobyčejnou sebedůvěru, něco, co většině kluků jejího věku rozdhodně scházelo.

Možná byl mimo její ligu. Kluci jako on, mají tendenci mít celý harém přítelkyň. Přítelkyň, které vypadají jako Barbie. Ne holky, co mají barvu za nehtama. Podívala se na svoje ruce a zděsila se. Pořád měla za nechty zelenou barvu ze včerejška. Začervenala se. Včera večer malovala Dawsonovu tvář a to i přes to, že si řekla, že to dělat nebude. Ale udělala. Sakra. Nezačíná posedlost vždycky tím, že kreslíte jeho obličej?

Okusovala víčko svojí propisky a pak předstírala, že si protahuje krk, doleva a pak doprava. Ohlédla se přes rameno a spatřila Dawsona, jak ji pozoruje tím svým intezivním pohledem. Jejich pohledy se střetly. Překvapeně vydechla. Stalo se to znovu, jeho soustředěný pohled způsobil, že se chvěla. Stejně jako včera v chodbě cítila touhu se od něj odtáhnout. Protože cokoli bylo v tom jeho pohledu … nebylo to přirozené, byla to opravdová energie, kterou nedokázala ve svém obrazu zachytit. Téměř světélkující energie, kterou nedokázala správně namalovat.

Mrknul, a ať se propadne, jestli to nebylo sexy. Nepůsobilo to cvičeně nebo přihlouple. Byl to ten druh mrknutí, který předvádějí v televizi filmové hvězdy. Něco, co ve skutečném životě nemohl nikdo zvládnout. No jo, zcela mimo její ligu. Prošla jí vlna vzrušení. Usmála se na něj, přes propisku, jejíž konec stále okusovala a otočila se zpět k tabuli, dřív než si jí mohl všimnout učitel. Ach Bože, jen vteřiny jí dělily od toho, aby se roztála blahem.

Ve chvíli, kdy zazvonilo, Dawson už stál vedle jejího stolu. Jeho bratr se zastavil těsně za ním a zůstal tam stát po celou dobu, než si Bethany uklidila knihy do batohu a vstala ze židle. Vypadalo to, jako kdyby mezi dvojčaty probíhala nějaká němá komunikace, protože se z ničeho nic Dawson na svého bratra zašklebil.

Nakonec dvojče prošlo kolem Dawsona pryč, ale ohlížel se na něj přes rameno s pokřiveným úsměvem na rtech. “Chovej se slušně,” bylo všechno, co řekl. Nebo alespoň všechno, co řekl nahlas.

Bethany nadzvedla obočí. “Ehm …”

“Ignoruj Daemona. Tak to většinou dělám já.” Dawson natáhl ruku ve směru jejich chůze a ona kolem něj proklouzla.

“Má mizerné společenské vychování.”

Nebyla si jistá, jestli jen nežertuje a tak se rozhodla to nechat být. “Stejně musí bejt super mít dvojče.”

Nejsem si jístý, jestli zrovna ‘super’ je to správný slovo.” Blýskl po ní úsměvem. “A nejsme dvojčata.”

Uprostřed přeplněné chodby se Bethany zamračila. “Nejste? To se vám povedlo oblbnout mně i zbytek světa?”

Jeho smých byl nakřáplý, hluboký a skutečně se krásně poslouchal.

“Jsme trojčata.”

Rozšíříly se jí oči. “Ty vole, vy jste tři?”

“Máme ještě sestru.”

Šel blízko u ní, takže se jejich ramena každých pár kroků dotýkala. Připadalo jí to příjemně rušivé.

“Je mnohem hezčí než my dva.”

Byli tři, jedna z nich holka. Trojčata. Neuvěřitelný.

“Jste si blízcí?”

Přikývl, doprovázel jí po schodech do druhého patra, stejně jako včera. Zdálo se, že s dochvilností si nedělal moc vrásky.

“Jo, jsme si dost blízcí. Hlavně já s Dee. Je to naše holčička.” Když se vyhýbal hloučku studentů, odmlčel se. “Daemon není tak špatnej. Dal by za nás, za oba ruku do ohně. Co ty, máš nějaké sourozence?”

“Brášku, nevlastního,” řekla a usmívala se. Když mluvil o svém bratrovi a sestře, cítila z jeho slov skutečnou lásku. V dnešní době to byla skoro vzácnost. Většina jejích starých přátel z Nevady svoje sourozence jen pomlouvala.

“Jsou mu jenom dva.”

“Aha, takže je to ještě Prdelka …”

Bethany se zastavila přímo uprostřed chodby. “Co si to řekl?”

Dawson se zamračil. “No, řekl jsem, že je ještě Prdelka. Doufám, že to nebylo, ehm, urážlivé?”

“Ne.” Zírala na něj, což bylo samo o sobě, docela náročný úkon. “Přesně tak Philipovi říkám já - Prdelka. Je to jeho přezdívka.”

Dawsonův výraz se uvolnil a přešel do úsměvu. “Vážně? To je docela sranda. S Daemonem tak říkáme Dee pořád. Nesnáší to.”

Založila si ruce a podívala se mu přímo do očí. “Koukáš hodně na televizi?”

“Jenom když mně k tomu Daemon donutí.”

Hustý … “Aco filmy?”

Úsměv se mu odrazil i v očích. “Nejsem moc velký fanda. Jsem spíš venkovní typ. Mám radši turistiku, než sezení u televize.”

Myslela na svoje malování a jak je u toho šťastnější, než u čehokoli jiného. Ještě jedna otázka. “Máš rád cukr? Jseš na sladký?”

Zasmál se. “Rozhodně, ještě nějaká další otázka? Za chvíli zvoní.”

Láska k cukru musí znamenat opravdovou lásku. Prostě musí. Tvář jí rozzářil úsměv tak velký, že by se měla stydět. “Ne. To bylo všechno, co jsem chtěla vědět.”

“Dobře.” Natáhl se a zastrčil jí pramen vlasů, co jí unikl z culíku, zpátky za ucho. Dotek jeho kloubů, které se jí otřely o kůži, jí prošel tělem jako blesk.

“Co děláš po škole? Nechtěla by sis zajít na něco k jídlu?”

“Myslela jsem, že to je plán na neděli?”

“Jo, to je, chtěl jsem si udělat plán na víkend. To nemá nic společnýho s dneškem.”

Její rty se rozevřely a vyšel z ní smích. Bože, on byl tak … pro to nebyla slova. Máma bude čekat, že dorazí domů hned po škole, a to je přesně to, co by měla udělat. Dohodli se na neděli, ale to se jí zdálo tak daleko. Celých několik dní daleko …

Zazvonilo a ona sebou trhla.

“Bethany Williams.” Její jméno vyslovil škádlivě. Zvedla k němu pohled a chtěla zakroutit hlavou pro zápornou odpověď. “Ano.”

………

Bethany měla vědět, že Dawon Black byl problém s velkým P, probém, který měřil více než metr osmdesát, měl vyrýsované svaly a odzbrojující úsměv. Jo, mělo jí to být jasné, od chvíle, kdy ho poprvé zahlédla.

Kluci byli komplikovaní. A kluci jako Dawson? Ještě mnohem komplikovanější.

Většina kluků neměla ani vzdáleně tolik charisma, kolik ho vyzařoval on. Nebylo divu, že ho měla ráda a už plánovala, jak řekne mámě, že zůstane po škole, protože bude dodělávat nějaké projekty na výtvarku. Lehce uvěřitelná lež, vzhledem k tomu, že v Nevadě dělávala spousty mimoškolních aktivit i několikrát týdně. To, že kvůli němu byla ochotná lhát, ji jen utvrdilo v podezření, že ho má ráda až moc. A to spolu jen párkrát mluvili. Bethany si nebyla vůbec jistá, jestli je to dobře, nebo špatně.

Neočekávala, že se jí tak rychle dostane pod kůži. A skutečně nebyla připravená, že ve chvíli, kdy ho sledovala zatáčet za roh, pocítí mírný pocit prázdnoty v žaludku.

Bože … už teď jí chyběl.

Když se před obědem zastavila u svojí skříňky rozhodně se odmítala dívat přes rameno. Ne. Ani náhodou. Její mysl nemůže být poblázněná klukem, kterého právě potkala. A absolutně vůbec nesmí porovnávat každou zelenou, s jeho očima, které zářily jako leštěné smaragdy.

Po zbylé vyučovací hodiny byla Bethany nervózní, vzrušená a napružená jako gumový míček, který Simon Cutters držel v ruce po celou hodinu chemie. Po tom, co ho vyhodil do vzduchu už asi po padesáté, ho chtěla Bethany chytit a vyhodit ze třídy ven oknem.

V tělocvičně se pořád dívala na Dawsona, který hrát proti Carisse, tiché dívce s nejvíc cool obroučkami brýlí, které kdy viděla. Její pohled se stočil zpátky k němu.

Sakra, vždyť on udělá i z obyčejného bílého trička věc k uctívání. S každým máchnutím pálky se mu tričko natahovalo přes zaťaté svaly. Běhá? Posiluje? Teenageři většinou nemají takhle pevná těla. Dawson znovu přihrál Carisse. Minula a za tu chvilku, kdy lovila míček, se Dawson kouknul na Bethany a usmál se. Srdce jí málem vyskočilo z hrudi. Špatný, ach, moc špatný. Před obličejem jí proplachtil žlutý plastový míček, téměř jí políbil tvář.

Kimmy, její protihráčka si dala ruce v bok. “Vůbec nedáváš pozor.”

Škubla sebou, protože opravdu nedávala pozor. “Promiň,” zamumlala, otočila se a hledala po podlaze ten zatracený míček. Byl až pod lavičkama. “Dojdu pro něj.”

Kimmy si pozdechla a začala si studovat nehty. “To bys měla, já tam rozhodně chodit nebudu.”

Bethany jí ignorovala a vykročila směrem za míčkem. Celá ta věc s civěním se jí začínala vymykat z rukou a měla pocit, že to bude čím dál tím jen horší. Dokonce i teď bojovala s šíleným nutkáním se podívat přes rameno, jestli se za ní díval. Připadalo jí totiž, že ano. Nedělej to. Svaly na krku se jí napjaly. Rozhodně to nesmí udělat. Prsty se jí zkroutily kolem pálky. Sklonila se pro míček a-Zlatá ruka se pro míč natáhla dřív než ona. Když zvedala pohled nahoru … a pořád výš, překvapeně ustoupila. Kde se tu sakra vzal. Byl to blonďák, kterého viděla včera na chodbě - nádherný kluk s vlnitými vlasy, které mu padaly do krystalicky modrých očí. Jestli si to dobře vybavuje, byl o čtyři hrací stoly dál a mezi každým stolem byl dobrý metr a půl prostoru. Nevšimla si, že by se pohnul a ne že by se dalo přehlédnout, když někdo tak úchvatný jako on chodil kolem.

A nebo byla zrovna těžce zabraná do myšlenek kolem Dawsona.

“Ehm, díky …” když se střetla s jeho pohledem, její další slova se vytratila. Chlad, který spatřila v jeho očích jí mrazil. Nedělal naprosto nic, aby skryl svojí nelibost, která se z něj valila a plazila se jí po kůži, jako tisíce pavouků.

“Jak se jmenuješ?” zeptal se.

Bethany zamrkala. Tón jeho hlasu odpovídal jeho pohledu. Mrazivý. Nelítostný. Plný povýšeného odporu. Ve svojí staré škole se párkrát s takovými pohledy setkala, hlavně po tom, co se rozešla s Danielem. Protože on byl ten populární.

Kluk se zašklebil. “Máš jméno, ne? Nebo snad nerozumíš anglicky?”

Její tvář se okamžitě zbarvila do červena, která pak přešla do třešňově rudé, tím si byla naprosto jistá. Její pusa se otevřela, ale nic z ní nevyšlo. Konflikty nebyly její silnou stránkou a tohle byl konflikt. Dobře, neměla problém dohadovat se s mámou, ale s ostatními lidmi? S ostatníma to problém byl, zírala na něj, jako kdyby byla němá.

Přistoupil k ní blíž, myslela si, že se musela zbláznit, měla pocit, že z něj vyzařoval nějaký druh elektrických vln. Orosilo se jí čelo.

“Ptal jsem se, jak se jmenuješ?”

“Její jméno není tvoje starost,” ozval se příjemný hluboký hlas.

Dawson stál vedle ní a na druhého kluka se mračil. Naklonil hlavu do strany.

“Dej jí ten míč zpátky, Andrew.”

Teplota v tělocvičně vyletěla vzhůru. Ostatní studenti začínali zírat. Andrewovi rty se ztočily do poloúsměvu.

“Nebo snad nerozumíš anglicky?” zeptal se Dawson. Na tváři měl sice úsměv, ale jeho svaly byly napjaté, jako kdyby ho dělila pouhá vteřina od toho, aby si ten míček prostě vzal.

“Jmenuju se Bethany. Teď mi ten míček můžeš vrátit zpátky.”

“Vida, ani to nebolelo, že?” Andrew stále koukal na Dawsona. “Brzy si promluvíme.”

“Nebo taky ne,” odpověděl mu Dawson.

Andrew položil míček do její natažené ruky a na Dawsonovu odpověď jen pozvedl obočí. Pak se otočil a odkráčel ke svému stolu.

“Páni,” zamumlala a nebyla si vůbec jistá, co si o tom má myslet.

Dawson si odkašlal. “On je tak trochu … no, Andrew je prostě debil největšího kalibru. Prostě si ho nevšímej.”

Bethany přikývla. Podívala se dolů, na svojí ruku a ostře se nadechla. Co to …?

Ping-pongový míček byl roztavený do nepravidelné koule.

Velice vyvedená z míry Adrewovým nepřátelstvím a roztopeným ping-pongovým míčkem, si Bethany dala na čas s umýváním a převlékáním po tělesné.

Něco mezi těma dvěma bylo, jako kdyby komunikovali přes epické a smrtelně pronikavé pohledy.

Připomnělo jí to způsob, jak se Dawson a jeho dvojče chovali dnes ráno.

Jako kdyby byli jejich impozantní a vražedné pohledy něco úplně jiného.

Potřásajíc hlavou, si stáhla gumičku z vlasů, pročísla si je hřebenem, pak ho hodila do kabelky, otočila se a mírně vyjekla.

Stála za ní Kimmy, štíhlé paže zkřížené na hrudi. Na rtech měla rtěnku tak, že vypadali jako ropná skvrna.

“Bože, ty jsi mě vyděsila.”

Bethany si zvedla batoh, nandávajíc si ho na rameno a čekala až Kimmy něco řekne.

Cokoliv.

A čekala dál.

Ticho.

Ooukej.

“Potřebuješ něco? Protože jdu pozdě.”

“Pozdě na co?”

Bethany na ní koukla.

Jako kdyby byli její příchody a odchody jedna z Barbieiných starostí.

To si nemyslím.

Šla kolem ní.

“Počkej.” Kimmy jí předběhla, blokujíc obě dveře.

“Je pravda, že tě Dawson pozval na rande?” Nečekala na odpověď. “Protože jsem ho slyšela, jak se tě ptal během vyučování už dříve, a moje kamarádka Kelly řekla, že tě dnes pozval taky.”

Pokud ho slyšela ve třídě, proč se teď ptala?

“Koukej, dovol mi, abych ti dala radu.”

Usmála se, ubohý pokus o milost, jako kdyby mluvila k drahé přítelkyni.

Bylo to tak moc falešné.

“Dawson je totální hráč. Byl přes celou školu a mnohem víc než to… Stejně jako jeho bratr. Rádi se zahrávají s lidmi. Předstírají, že jsou jeden druhým, jestli mi rozumíš.”

Píchlo ji zklamání.

Vzpomínky na vztah s Danielem se vynořili a přebleskli její myslí.

Staré rány se otevřely, a tak vyhrkla. “Proč mi to říkáš?”

Kimmy jí věnovala pohled “to myslíš vážně?”.

“Jsi nová holka. Proč jinak myslíš, že by se o tebe tak zajímal?”

Její pohled putoval přes Bethaniny džíny a svetr, jako kdyby na to skutečně nemohla přijít.

“Jenom se snažím udělat dobrý skutek dne a varovat tě. Ten kluk…no, byl kolem.”

S tím se otočila na podpatku a odešla.

“Co to sakra bylo?” řekla hlasitě Bethany a její hlas se odrážel v prázdné místnosti.

Byl každý ve škole vždy tak přátelský?

Sakra.

Nabírající hluboký nádech, opustila šatnu, říkajíc si, aby moc nedávala na to, co Kimmy řekla. Mohla to být žárlivost.

Mohla to být čistá děvkovost.

Nebo to mohla být pravda, zašeptal zlý ošklivý hlas.

Proč by měla být překvapená?

Nebude.

Oba bratři byli ztělesněním žhavosti.

Bylo by hloupé věřit, že Dawson nemá akry ex-přítelkyň.

Otevírajíc dveře s větší razancí než bylo potřebné, ji napadlo, jestli by s ním neměla skončit. Poslední věc, co by potřebovala, je být další zářez na jeho opasku, bez ohledu na to jak je krásný. A fakt, že jí ten nápad štval, mluvil sám za sebe.

Byla do něj.

A on jí čekal v hale, opírajíc se naproti poličce s trofejemi, ruce zastrčené v kapsách džínů.

Musel se osprchovat, protože vlny jeho tmavých vlasů se mu kroutili kolem čela.

Véčkový svetr mu obepínal ramena.

Srdce jí v hrudi udělalo přemet při pohledu na něj.

Zarazila se, svírajíc popruhy na batohu.

“Ahoj.”

Neusmál se ani nezašklebil, jenom ji sledoval svým intenzivním pohledem.

“Chci se omluvit za svého přítele.”

Ten blbec je jeho kámoš?

“Není to tvoje chyba, ale možná-”

“Ano, vlastně svým způsobem je.”

Odtlačujíc se od skříňky, si přeběhl rukou přes vlasy.

“Vím, že to nedává smysl, ale prostě mi je líto, že byl k tobě tak příšerný. A doufám, že jsi nezměnila názor na to, že půjdeme na něco k jídlu. Ne, že bych ti to měl pak za zlé.”

Teď byla zmatená.

Jo, změnila názor, ale ne kvůli Andrewovi.

A upřímně řečeno, nemohla pochopit, proč bylo jeho chování Dawsonův problém.

Ale upřímnost v jeho hlase a očích ji dostala.

Hráč nebo ne, cítil se špatně, když k tomu neměl žádný důvod.

Dawson pomalu přikývl, jako kdyby byl její nedostatek odpovědí dostatečný.

“Dobře, myslím, že to je to, co to je.”

Její pusa se otevřela, ale nic z ní nevyšlo.

Proč se tohle stávalo pořád kolem kluku ze Západní Virginie?

Stála tam před ním, zírala, chtějíc mu říct, že to je v pořádku, a že pořád, proti všemu zdravému rozumu chtěla s ním jít na něco k jídlu.

Chtěla s ním jít ven a být jeho přítelkyně…možná i něco víc než to.

Ale neřekla nic.

Dávající ji slabý úsměv, postoupil vpřed.

“Máš kus papíru a pero?”

“Hm, jistě.”

Vylovila je z tašky a podala mu je.

Okamžitě začal něco čmárat.

“Dawsone, já opravdu-”

“Je to v pořádku. Tady,” řekl, podávajíc jí pero a papír zpět. “To je moje číslo. Zavolej mi kdykoliv, pokud budeš chtít. A opět, omlouvám se.”

Podívala se na kus papíru překvapená tím, že jeho rukopis byl stejně ladný a elegantní jako jeho pohyby.

Když vzhlédla, Dawson už byl pryč.

Dawson byl naštvanej. Chtěl vleťet domu k tomu blbci a přejet ho autem. Jediná věc co ho zastavila od výroby nových dveří bylo že měl rád svoji Jettu. No, a Adam, dobré dvojče, jak on na něj bude žalovat, byl docela v pohodě. Jako Ash bez Daemona.

Andrew měl problém s Bethany jenom proto že viděl Dawsona ji okukovat v tělocvičně a samozřejmně byl to jeden vlezlej spratek. Ze všch Luxenu žijících mimo komunitu byl jediný kdo se zdál že se líp hodí na život s naším druhem.

Na půl cestě k domu Dawsonův telefon pípl. Doufajíc že to je Bethany a za to se pak cític jako blázen se opřel dozadu a vytáhl si svuj tenký iPhone z kapsy. A samozřejmně to bylo od jeho drahého bratra. Správa byla krátká a k věci.

Přijeď hned domu.

Jedna jeho část chtěla říct seru na to a jít kamkoliv jen ne domu ale někdy tam přijít musel. Ačkoliv spomalil do téměř loudavé jízdy procházejíc kolem řady náklaďaků se samolepkami jako Skutečné Ženy Milují Ford nebo Náklaďáki to umějí líp.

Cesta vedoucí k jeho domu byla tichá a prázdná jako každý dům který sdílel tu samou ulici. Ale jeho příjezdovka byla nacpaná. Skvělé. Vystupujíc z auta zabouchnul dveře.

Posádka Luxenu ho čekala vevnitř. Jeho bratr a sestra, Adam, Andrew a Ash a dokonce tam byl i Matthew, jejich neoficiální strážce. Dawson se opřel o dveře zakládajíc si ruce.

“Tohle je zásah? Už se nemužu dočkat až si vyslechnu vaše správy.”

Daemonovi oči zaplály bílím světlem.

“Řekni že to není pravda.”

“Nejsem si jistý co to “to” je.”

Natáhnutý na gauči při Ash Andrew povytáhl obočí.

“Chtěl jsi na mně vyjet v celé své jasné záři a srazit mě v telocvičně kvůli holce. Lidské. Holce.”

Dawson se zašklebil. “Chci tě srazit každý den Andrew. Dnešek nebyl výjímkou.”

Andrew do zchladil. “To težko, blb-”

“Ne,” odsekl Daemon otáčejíc se na Andrewa tak rychle že blonďákovi se musel před očima přemítnout celý život. “Ani nemysli na to že bys mého bratra urážel.”

Zvedajíc ruce Andrew řekl “Jak chceš chlape. Všechno co říkám je že tvuj brácha mi dnes chtěl jít nakopat zadek jako Chuck Norris kvůli lidské holce.”

Dawson svým spůsobem přál aby to udělal.

“Musím ti připomínat že jsi roztopil ping-pongový míček rukou?”

Důvod postoupil před Matthewa.

“Je to pravda Andrew?”

Andrew obrátil oči v sloup.

“Byl to jenom ping-pongový míček.”

Matthewovu tvář zkřivilo zamračení.

“Počkat. Tohle vše je kvůli ping-pongovému míčku?”

“Ne,” řekl Andrew v tu samou chvíli kdy Dawson řekl “Ano.”

“Začíná mě bolet hlava.” Povzdechl si Adam. “Už teď.”

Stejně jako Dawsona. A měla jméno. Koukl na Andrewa.

“Tohle je o ničem. Nechápu proč jsme na tohle sezení museli zavolat Kapitána Planetu.” (poznámka: z křesleného seriálu: http://www.csfd.cz/film/72362-captain-planet/)

Jeho bratr si překřížil ruce zrcadlujíc jeho postoj.

“Tohle je o Bethany?” zeptala se Ash znějíc znuděně ale její hlas byl mazaný. Nebylo pochyb o tom že se obávala konkurence v souťeži o Daemona.

“Je to holka-”

“Holka?”

Dee vytáhla nos z časopisu.

“Co o holce? Je hezká? Znám ji?”

Ach pro lásku všeho svatého. Dawson zasténal.

“Bethany je holka ze školy. A nechápu co máte za problém. Jenom jsme mluvili.”

Dee vypadala sklíčeně.

“Takže ji neznám?”

“Ne.”

Už strácel trpělivost.

“Nemyslím že s ní máš nějakou hodinu.”

“Ale je holka?”

Dee se ohlédla po místnosti zvedajíc obočí.

“Takže pro tentokrát jsem s Dawsonem. Co máte za problém? Není to jakobychom měli zakázané …”

Tváři jí najednou ladili s barvou rajčat.

“Nechápu to,” zakončila to.

“Je pravda že neexistují pravidla zajazující mít … vztah ale není to moudré.”

Matthew vypadal jako když se před lety snažil vysvětlit mechanizmus sexu. Pro ně všechny to bylo děsivé.

“DOD se nad tím mračí a skutečně k tomu není důvod.”

“Příliš nebezpečné pro lidi,” řekl Daemon rozkládajíc ruce. Sedl si na opěradlo křesla kde seděla Dee.

“Pokud by nás DOD jenom podezřívalo že jsme nechali vyletět mimozemšťana z pytle člověk půjde bye-bye. Nemluvě o risku jejího rozsvícení.”

Dawson přetočil očima.

“Jo, protože ji plánuju rozsvítit jenom pro zábavu.”

Jeho bratr snížil obočí v jasném varování. Povzdechl si.

“Každopádně to není velká věc.”

“Vyhrožoval jsi kvůli ní Andrewovi?” zeptal se Matthew vypadajíc jako by skutečně doufal že to neudělal. No, pak radši držel pusu zavřenou protože se mu odpověď nebude líbit.

“Dawsone?”

“Možná …”

Andrew po něm střelil prázdným pohledem.

“Já bych řekl spíš ano.”

Člověče, chtěl Andrewa srazit.

“Co jsi řekl?” zeptal se Daemon a Dee se se zájmem dívala.

“Fajn,” zabručel Dawson.

“Řekl jsem mu že pokud znovu promluví s Bethany strčím mu určitou část těla do huby.”

Daemon dával dohromady sílu bomb. Taky docela nápadné a dokonce i Matthew vypadal ohromený. Když skončil, řekl “ty jsi na něj vyjel kvůli lidské holce?”

Dawson pokrčil rameny.

Daemon znovu vybuchl jako bomba.

“Přidejte k tomu spůsob jakým se na ni díval a máme problém.”

“Jak na ní zíral?” zeptala se Dee znějíc směšně nevinně. Všichni kluci zasténali.

“Koukal na ni jako …” pak nastala zvláštní pauza, téměř jako kdyby Daemon skutečně nevěděl jak to vyjádřit, jako kdyby tak ještě na dívku nekoukal - což nekoukal.

“Jako by byla poslední kus stejku a on hladověl.”

Dawsonovo obočí vystřelilo vzhůru. Takhle na ní koukal: Jako na stejk?

“Nikdy jsi se na mně takhle nedíval.” trucovala Ash. Daemon na ní zíral. Rozhdoně ne tím spůsobem.

“Te je jedno,” řekl Dawson.

“Kromě faktu že teď budu myslet na stejk vždy když jí uvidím se nic neděje. Líbí se mi. Je v pohodě. Tak co? Nemáte se čeho obávat.”

Jeho bratr se zamračil jak koukl na Andrewa.

“Co jsi té holce řekl?”

Andrew nic neřekl.

“Opakoval její jméno jako šílenec.”

Dawson si nad touhhle konverzací povzdechl.

“No, mě to zní jako normální nesnášenlivost k lidem.”

Adam se podíval na své dvojče.

“Všechny jsi nás podráždil bezdůvodně … jako vždy. Není to problém.”

Pro ně ne ale pro něj? Dawson si přál aby nebyl. Ramena mu poklesla jak zamířil ke schodům, hotov s touhle konverzací. Cokoliv co mezi ním a Bethany bylo, skončilo dřív než to vůbec začalo. Koukajíc přes rameno se snažil ignorovat zdrcující váhu usazující se mu na hrudi.

“Není se čeho obávat. Díky Andrewovi už se mnou nechce nic mít.”

Andrew vypadal hrdě.

“Takže jo, není se čeho obávat.”

Bethany se dívala na zmačkaný kus papíru, kde bylo Dawsonovo číslo.

Po desáté už bylo pozdě, pravděpodobně moc pozdě zavolat do jeho domu, pokud jeho rodiče byli něco jako její.

Opravdu by mu neměla zavolat, hlavně pokud to, co Kimmy řekla, byla pravda.

Ale kdy začala brát slova od úplného cizince?

Když měla poslechnout dívku, která jí říkala, že ji Daniel podvádí, to bylo, když Bethany neposlechla a skončilo to načapáním ho v knihovně na všech místech s jinou dívkou, jeho ruce byli tam, kde by neměly být, a dělal, jako by jeho jazykem vázal třešňovou stopku.

V pátek, den před návratem domů.

Trhla sebou.

Podívala se na kus papíru po milionté a pak na její mobil.

Měla bych?

Mohla bych?

Chtěla bych?

Její pohled těkal k jejímu malířskému stojanu.

I ve tmě na ní Dawson zíral.

Křivka jeho silné čelisti, lícní kosti, nos a rty, které byli lehce nakloněné, to bylo všechno jeho. Ale oči byli úplně špatně. Žádné množství míchaných barev nezachytilo správný odstín zelené.

Její pohled se přesunul zpátky na kus papíru.

Rozhodla se, že stačí zadat telefonní číslo do jejího mobilu a to bylo vše.

To, co udělala prstem dál, tím že stlačila volat, bylo zcela mimo její kontrolu.

Když její srdce skákalo v hrudníku, poslouchala vyzvánění telefonu jednou…pak dvakrát.

“Haló?” Hluboký hlas se ozval prostřednictvím linky.

Sakra.

Bethany mu nemínila zavolat.

Opravdu ne.

Neměla nad jejím prstem vlastnictví.

A taky v sobě našla němost.

Znovu.

Na druhém konci telefonu se zavřely dveře.

“Bethany?”

Zamrkala. “Jak…jak si věděl, že jsem to já? Nedala jsem ti svoje číslo.”

Z uvolněně znějícího smíchu se usmívala. “Svoje číslo nedávám hodně. Takže ty jsi jediné neznámé číslo, které bych měl mít.”

Překvapení způsobilo, že se svalila rovnou do postele a její nohy se setkaly s pohodlím. “Ne?”

“Ne, co?”

“Dávat své číslo hodně.”

A člověče, to byl hezký způsob, jak začít rozhovor. Jeeej.

“Ach ne, nedávám.”

Postelové pružiny zaskřípaly a celé její tělo hořelo při náhle vizi na něj, jak leží v posteli.

Ona tak potřebovala vypnout telefon, ale on pokračoval.

“Vlastně, nemůžu si vzpomenout, kdy jsem naposled dal svoje číslo holce.”

Část z ní mu chtěla věřit, ale nebyla tak hloupá. “Ehm, budu upřímná.”

“Dobře. Chci, abys byla upřímná.”

Zavřela oči. “Jen těžko se mi věří, že nedáváš holkám svoje číslo.”

“Nedávám.” Více vrzání, jako by se posadil. “Ale to neznamená, že jsem nedostal jejich čísla.”

Něco jako rozpálený pohrabáč prošel jejíma očima.

To. Nemohla. Být. Žárlivost.

“Je v tom nějaký rozdíl?”

“Velký rozdíl,” řekl. “Dát někomu moje číslo, znamená, že se mnou může být v kontaktu, kdy chce. Z velké části, z toho nejsem sklíčený. Mít někoho jiného číslo, je totálně odlišné.Chápeš, co říkám?”

Vteřina uběhla.

Jo, chápala.

Myslel tím, že dává jeho číslo jen těm lidem, s kterými chce opravdu mluvit.

Ne jen tak někomu.

A nějak do téhle privilegované skupiny spadala.

“Aha, dobře. Ehm, díky?”

Dawson se zasmál. “Mimochodem, jsem opravdu rád, že jsi zavolala. Nečekal jsem to.”

Ani ona.

“Myslel jsem, že po tom všem s Andrewem…”

“Výstřednost tvého přítele s tebou nemá nic společného.” Rozhodující se o tom, že bude upřímná, se zhluboka nadechla.

“Vlastně jsem pořád s tebou chtěla jít na něco k jídlu dneska po škole.” Protože jsem idiot. “A byla jsem trochu zklamaná, když si odešel.” Protože jsem fakt idiot. “Takže jo, to je všechno, co jsem ti chtěla říct.”

Ticho se mezi nimi táhlo a Bethany okamžitě litovala, že otevřela její velkou pusu.

“Dobře. Možná jsem to špatně pochopila-”

“Ne. Ne!” Řekl rychle. “Jsem jen překvapený. Myslel jsem, že… To nevadí. I tak si chceš dát něco k jídlu v neděli?”

“Ano.” Její hlas vyšel jako šeptání, jako kdyby právě vyběhla po schodech…nebo pracovala jako operátor sexuálního telefonu. Jak trapné.

“A co takhle zítra?”

Bethany se zasmála. “Ty…ty nemůžeš vydržet do neděle?”

“Vůbec ne. Je těžké tě poznat, když máme ve třídě jen pár minut na to, abychom si promluvili.”

Odmlčel se a člověče, ach člověče, jeho hlas klesl natolik nízko, že přes ni poslal zachvění. “A já tě chci opravdu poznat.”

Zadní část její hlavy těžce udeřila dolů do polštářů v horní části postele.

Musela se rozhodnout.

Řídit se tím, co řekla Kimmy a jejím vlastním starým strachem, nebo jít s proudem, všude tam, kde ji to může vzít.

S očima na stropě, bojovala s velkým a pitomým úsměvem. “Můžeme se poznat navzájem, ne?”

Z dalšího hlubokého smíchu se rozplývala. “Líbí se mi, kam to vede.”

Jí taky.

*****

Daemon kráčel lesem, kolem jejich rodinného domu.

Brutální větry šlehaly dolů z blízkých hor a valily se přímo do něj.

Sakra, venku byla zima. Dostatečná zima, až si přál, aby si jednou v životě vzal bundu.

Strkal si ruce do kapes, zíral přes zamrzlé jezero, které navštívil víckrát, než mohl spočítat. Měsíční svit se odrážel od ledu a odrážel stříbrné světlo, které mu připomínalo dobře leštěné ostří.

Tím, že byl na hlídce, byla poslední věc, kterou by měl dělat, stát tady a přemýšlet o milostném životě svého bratra, jako zpropadená vlezlá holka.

Blízko byl další Arum.

Neviděl ho od té doby, co zlikvidoval jeho dalšího bratra, ale cítil to v kostech.

No, v jeho lidských kostech.

Cokoliv.

Ale místo toho, aby se zaměřil na prohledávání kraje, jak by měl, byl znepokojený…zatímco jeho bratr odpočíval v jeho příjemně teplém pokoji. Nahoře, kde neměl žádnou představu, že Daemon ví, co dělá.

Mluvil přes telefon s tou lidskou dívkou Bethany.

Nebylo to jako chatování s lidskou dívkou, byl to červený kód.

Ale když je to v kombinaci s tím, jak na ni Dawson zíral, jak nařídil Daemonovi, aby ustoupil ve třídě, a jak hrozil Andrewovi? Jo, to byl problém.

Velký problém.

Vytahujíc si ruce z kapes, si prohrábl větrem ošlehané vlasy.

Jeho bratr byl vždycky jeden z těch, kteří šli za tím, co chtěli.

Ne proto, že nedal o někom létající opici, ale protože byl Dawson jen tak silný.

Pokud by některý z nich byl ochoten riskovat, že je starší vyhodí a bude je nutit žít po zbytek života v exilu, byl to jeho bratr.

Daemon se otočil kolem a čekal, až jeho hlava exploduje nebo tak něco.

Potřebující nějaký druh akce, setřásl svou lidskou kůži před tím, než udělal krok.

V jeho přirozené formě nebyl nic, jen světlo a rychlejší než vzduch.

Zasvištěl přes jezero a zamířil do skal.

Jakmile se tam dostal, musel zmírnit záři.

Ale bylo to nejlepší místo, odkud mohl dávat pozor na stíny a jak se pohybují.

Na cestě vzhůru, běžel přes své možnosti.

Zavře Dawsona v jeho pokoji a udrží ho od školy, teda od holky.

Zastraší kecama dívku, takže zůstane dál od Dawsona.

Vyhodí všechny mobily a rozřízne Dawsonovi pneumatiky.

Jo, jeho plány nebyly tak dobré.

Za prvé, nepůjde do vězení.Strávení těchto let pod palcem DOD v Novém Mexiku, bylo dost pro všechny z nich.

Za druhé, přeletěl velikost Grand Canyonu, ale nebál se o ohrožení holkami. A konečně, Dawson právě dostal telefon od Dee, protože náhodně zničil ten druhý a on by brečel, kdyby se něco stalo jeho Jette.

Možná by se nedalo nic dělat.

Možná to všichni přehnali.

Nebylo to poprvé, co šel Dawson ven s lidskou dívkou.

Sakra, i Daemon se takhle několikrát utrhl.

Cokoliv, aby si dal někdy pauzu od Ash.

Nebylo to, jako by byl Dawson do té holky zamilovaný, díky Bohu.

Cítil se lépe a vystřelil po stěně hory jako blesk.

Bylo to jen poblouznění a to zeslábne.

Dawson a ta holka se znali jen několik dní.

Nebylo to, jako by bylo příliš pozdě, nebo tak něco.

Bylo to tak?

*****

Když jí zapípal telefon do ucha, Bethany ho vytáhla zpátky a zamračila se. “Počkej. Vybíjí se mi baterka. Nechoď nikam.”

Byl tu ten hluboký smích. “Neplánuju to.”

Protáhla se dolů a zapojila kabel do elektrické zásuvky, a pak se usadila zády do polštářů.“Dobře, takže si žil v Coloradu, Novém Mexiku a Jižní Dakotě?”

“Jo a v New Yorku.”

“Páni. Tvoji rodiče cestují za prací nebo tak něco?”

Ticho a pak. “Jo, dalo by se to tak říct.”

Zamračila se, když se vytáhla na deku. To nebyla moc dobrá odpověď.

Měl to ve zvyku dělat, když se otázky stávali příliš osobní.

“Dobře, tak kde ses narodil?”

Pružiny z postele zavrzaly, než odpověděl. “Moje rodina se narodila na malém ostrově u Řecka. Nejsme si jisti, jestli má vůbec i jméno.”

“Páni.” Obrátila se na bok, nyní usmívající se. “No, tím se to vysvětluje.”

“Vysvětluje co?” Zvědavost označila jeho tón.

“Jak to, že vy nevypadáte tak…skutečně.” S jeho smíchem se začervenala. “Chci říct, že vypadáš na cizince. Jako by si přišel z nějakého jiného místa.”

Znovu se zasmál a řekl. “Jo, pocházíme z nějakého jiného místa.”

“To musí být parádní, myslím. Řecko? Vždycky jsem to tam chtěla navštívit.”

“Moc si na to nepamatuju, ale rád bych se tam vrátil. Dost už o mně. Viděl jsem tvůj výkres v umělecké učebně.”

Obtočila prsty kolem telefonního kabelu. “Květiny ve váze?”

“Jo,” řekl. “Člověče, máš úžasné schopnosti. Vypadalo to stejně, jako například měla paní Panová na tabuli. Můj vypadal jako sloní kufr, který jí plevel.”

Bethany se zahihňala. “Nebylo to tak zlé.”

“To je milé, ale já vím, že lžeš. Kreslíš hodně?”

“Ne.” Její pohled přešel k obrazu v rohu. “Ve skutečnosti maluju.”

“Tak to je jasné-opravdový talent. Jednoho dne bych chtěl tvoje obrazy vidět.”

Raději by tisíckrát umřela, než by ho nechala vidět ten poslední, co udělala. “Ach, já nejsem tak dobrá.”

“Cokoliv,” odpověděl.

“Jak to můžeš vědět? Nemůžeš soudit podle květin.”

“No, jen to vím. To je můj talent, pokud tě to zajímá. Prostě vím věci.”

Obrátila oči v sloup, ale usmívala se. “Jaký jedinečný talent.”

“Já vím. Sám sebe jsem ohromil.” Ozvalo se tiché nadechnutí.

“Vsadím se, že jsi typ kluka, co se nebojí ničeho, co?”

“Ach ne, jsou tu věci, které mě děsí.”

“Jako co?”

“Mupeti,” přišla jeho slavnostní odpověď. pozn. Loutky

“Co?” Zasmála se. “Mupeti?”

“Ano. Ty věci jsou děsivé. A ty se mi směješ.”

Usmála se. “Promiň. Máš pravdu. Mupeti můžou být děsiví.” Zavřela oči a potlačila zívnutí. “Měli bychom to už vypnout.”

Bylo slyšet Dawsonův povzdech. “Já vím.”

“Dobře, no myslím, že se uvidíme…” podívala se na hodinky a zasmála se. “V pět hodin?”

“Jo, budu na tebe čekat.”

Bože, líbilo se jí, jak to znělo.

On čekal na ni.

“Dobře. Dobrou-”

“Počkej,” jeho hlas zněl naléhavě. “Nechci zavěsit.”

Zatajila dech. “Já taky ne.”

Jeho smích ji zahřál. “Dobrá, řekni mi něco o některé z oblíbených věcí, které bys chtěla malovat.”

A ona to udělala. Mluvili, dokud oba usnuli, jejich telefony mezi rameny a tváří.

Nelze si vzpomenout, kdy byl naposled tak blízko hyperventilaci, která byla úžasná, protože on opravdu nepotřeboval dýchat, když se podíval na svůj telefon.

Znovu.

Textovka od Bethany se po třiceti sekundách, kdy se naposled podíval, nezměnila.

Podle slov v mobilu, se Bethany nemohla dočkat jejich pozdního obědového rande ve dvou. Věděl, že se nechystá vycouvat, zvláště proto, že spolu mluvili přes telefon každou noc od středy.

Ale on byl stejně nervózní jako kočka s dlouhým ocasem, v pokoji plném houpacích židlí.

Jeho pohled se mihl k palubní desce.

O třicet minut dřív.

Měl by jít dopředu a dovnitř?

Získat jeden z těch boxů v blízkosti praskajícího krbu?

Myslel si, že Bethany by se to tak líbilo a stejně i jemu.

Zatímco čekal, až se ukáže, hrál kolo FreeCell na svém mobilu.

Celý nesvůj.

Prohrál.

Hrál znovu.

A protože se pokaždé podíval, když zvonek nad dveřmi zazvonil, prohrál další dvě kola.

Panebože, bylo to, jako by nikdy předtím na rande nebyl.

Pokud by udržoval krok, musel by začít blikat jako severní světla.

To není dobré.

Když se cinkání ozvalo znovu a on vzhlédl, každý nerv v těle mu najednou vystřelil.

Byla to Bethany.

Její teplé hnědé oči prohlédly skalní útvary ve středu bistra, přes stoly a nakonec se zastavily na boxu u krbu.

Když se její pohled setkal s jeho, usmála se, a proto vysála morek přímo z jeho kostí…v úplném dobrém slova smyslu.

Mířící přímo k jejich boxu, měla oči jen pro něj.

Což znamená, že neviděla pohled kluka ve studentských letech, který ji následoval.

Dawsonovi se tak nelíbilo, jak ten člověk zíral na Bethany.

Jako by nikdy předtím neviděl ženu, a Dawson byl více než připraven, aby se představil. Vybouchl v něm každý teritoriální instinkt.

Stálo ho to všechno, aby ho nepopadl a nebušil s tím týpkem o dřevěnou podlahu.

“Ahoj,” řekla Bethany a setřásla z ramen její tlustý svetr. Pod ním měla oblečený černý rolák, který byl vhodný pro její křivky. “Nečekal si dlouho?”

Nutící jeho oči na sever, se usmál. “Ne, právě jsem se sem dostlal.”

Sklouzla do boxu a zastrčila si vlasy za uši.

Miloval, jak jí rozpuštěné vlasy spadaly přes ramena.

Rozhlížejíc se přes jídelnu, se kousla do rtu. “Je to tu opravdu příjemné. Líbí se mi to. Něco útulného.”

“Je to tu opravdu pěkné. Skvělé jídlo,” odkašlal si a chtěl sám sebe nakopat. “Jsem rád, že jsi přišla.”

Její oči se vrhly zpátky k němu. “Já taky.”

Objevila se servírka a ušetřila je před trapným tichem, zatímco si objednávali jejich nápoje.

“Chodíš sem často?” zeptala se, když servírka odešla.

Dawson přikývl. “Chodíme sem asi dvakrát týdně.”

“Tvůj bratr a sestra?”

“Jo, Dee a já sem chodíme každý čtvrtek, a všichni tři každou středu.” Zasmál se. “Vlastně, je to trochu špatné, jak často tu jíme.”

“Tvoji rodiče moc nevaří?”

Ach, bomba na otázku, s ohledem na to, že jejich rodiče zemřeli předtím, než každý z nich mohl vědět, jak vypadali. “Ne, oni nevaří.”

Číšnice byla zpátky, posunujíc jejich sklenice přes stůl.

Pizza zapečená v troubě, navíc zelené papričky, zářící na omáčce, byla objednána, spolu s tyčinkami.

Bethany si pohrávala s brčkem, skládala ho do malého čtverečku, takže to vypadalo jako harmonika, když to bylo hotové.

“Přísahám, že máma žije pečením. Každý den, když přijdu domů, jsou tam sušenky, čerstvé pečivo nebo nějaký koláč.”

Neznámy a hluboký pocit touhy se mu postavil v hrudi.

Jaké by to bylo mít mámu a tátu doma?

Všechno, co měli, byl Matthew, ne že by sekal játra, nebo tak něco, ale on s nimi nežil.

Aspoň ne, když jim bylo třináct, a oni byli dostatečně zralí, aby žili na vlastní pěst.

Matthew by pravděpodobně s nimi zůstal navždy, ale Daemon potřeboval svůj vlastní prostor.

“To…musí být pěkné,” řekl.

“To je.” Zatočila brčkem kolem, klepajíc kostkami ledu o sklo. “Teď vaří víc, protože většinu týdne je táta pryč a její bratr žije s námi. Jídlo je její zvládací mechanismus.”

Vzpomínal na to, co řekla o muži, který k ní něco cítil.

Luxeni nebyli nemocní. Jako nikdy.

“Jak mu je?”

“Líp. On jen vypadá…hůř než se cítí, myslím.” Objevil se poloviční úsměv, když viděla, jak kostky ledu tančí. “Cítím se špatně, protože nevím, co mu říct. Jako bych ho sotva znala a on si tím prochází…život změní událost, a cokoliv řeknu, jen zní uboze.”

“Jsem si jistý, že si cení, že jsi tam.”

“Myslíš?” Naděje v jejím hlase jiskřila.

“Jo, myslím.” Chtějící ji uklidnit, natáhl se přes stůl a položil jeho ruku na její.

Mezi jejich rukama prošel šok, a Bethany překvapeně zalapala po dechu.

Vzhlédla a její druhá ruka držící brčko sebou trhla, jak se jejich oči setkaly.

Sklenice se naklonila k ní, obsah připravený k vylití.

Pustil její ruku a chytil sklenici v té chvíli, kdy začala padat.

Trochu tekutiny se vylilo přes okraj, jak položil sklenici.

“Opatrně,” zamumlal.

Bethany na něj zírala, ústa otevřená.

“Co?”

Zamrkala. “Já…já jen neviděla, že se tvoje ruka pohnula. Jednu sekundu jsi mě držel za ruku a další chytil moji sklenku.”

Ach. Sakra. Někdy, Dawson prostě neměl přestat přemýšlet.

Člověk pravděpodobně nemohl zastavit sklenici z kamikadze pádu do jejího klína.

Nutící se usmát, to zahrál. “Mám hodně rychlé reflexy.”

“To jsem viděla,” zamumlala, popadla ubrousek a utírala nepořádek. “Měl by si hrát sporty…nebo tak něco.”

Ha. Jo, to by se nestalo. Že by strhnul lidi, i když se měl držet zpátky.

Naštěstí pro něj, se zdálo, že Bethany přijmula jeho odpověď a jejich rozhovor vklouzl do jednoduchého klábosení, který je držel hodiny na mobilu.

Když dorazila pizza, oba po ní sáhli.

Zasmál se, když ponořila její tyčinku do pizza omáčky.

Bylo to něco, co on i Dee dělali.

A myšlení na to, jak se jeho sestra jmenuje, ji muselo vystrašit, protože zvonek zazvonil a on ucítil známou přítomnost.

Oči měl přilepené na předek restaurace a málem se skácel z boxu, když se potvrdilo jeho podezření.

Dee byla tady.

A nebyla sama.

Adam byl s ní.

Beth svraštila obočí, když viděla jeho výraz.

Ohlédla se přes rameno, našpulila rty. “To musí být tvoje sestra…s tvým ehm, pěkným kamarádem.”

Prosím, nevracej se sem. Prosím, nevracej se sem.

“To je Dee, ale to není Andrew. To je jeho bratr, Adam.”

Její hlava se otočila zpátky k němu. “Dvojčata?”

“Trojčata, tak jako my.”

Jeho pohled se vrátil zpět na přední část restaurace.

Aaaaaa jeho modlitby nebyli vyslyšeny.

Deein pohled se setkal s jeho a její oči se tak rozšířily, jakoby jste si mysleli, že se dívá na prezidenta Spojených států.

Udělala vzdušnou čáru přímo k nim, s Adamem v závěsu.

Řetězec nadávek, probíhající v jeho hlavě, by udělali Daemona pyšného. “Je mi to tak líto. Přísahám, že jsem je nepozval.”

Beth naklonila hlavu na stranu. “To je v pořádku. Netrap se.”

Nebál se tak moc toho, jak bude Dee a Adam reagovat.

Oni byli naprosto “tým lidských”, ale jeho sestra…Bože miluju ji, ale ona byla trochu moc okouzlující někdy.

Dee se zastavila před stolem, její lesní-zelené oči se odráželi od Dawsona do Bethany. “Jaké naprosté překvapení, tě tu vidět. Neměla jsem tušení, že sem jdeš. Kdybys něco řekl, víš, jakoby slušný bratr měl, Adam a já jsme mohli jít s tebou. Mimochodem teď jsme totální pronásledovatelé, protože jsi tu byl první.”

Dee se zhluboka nadechla. “A máš společnost. Takže jsme totálně překazili vaše…rande? Je to rande, nebo jste jen jako dva kamarádi šli ven?”

Dawson otevřel pusu, ale nic z ní nevyšlo, když se podíval na Bethany, která se dívala mezi nimi dvěma, a její rty sebou zaškubaly, jako kdyby se snažila usmívat.

“Ach, nedostatek odpovědi totálně znamená rande.” Dee se usmála, když si prohodila vlasy přes rameno.

Pak se otočila na Bethany a udělala jiný “slovní aerobic” kousek. “Takže ty jsi ta holka, s kterou Dawson mluví až do půlnoci? On si myslí, že to nevím, ale vím. Každopádně, musíš se jmenovat Bethany Williamsová? Ještě jsme se nesetkali.”

Vystrčila svoji štíhlou ruku. “Já jsem Dee.”

Bethany jí podala ruku. “Ráda tě poznávám…a jo, myslím, že jsem ta holka.”

Jeho sestra potřásla Beth rukou, což skutečně otřáslo celým jejím tělem, dobrý Bože.

“Jsi opravdu hezká. A já ti můžu říct, že jsi pěkná, což je dobré, protože Dawson je můj oblíbený bratr, a když-”

“Páni, zpomal holka.” Adam položil ruku na Deeino rameno. Jeho sympatický pohled se setkal s Dawsonovým. “Jen si jdeme vyzvednout nějaké jídlo.”

Dawson vypustil dech úlevy.

“No, to je škoda.” Bethany skutečně zněla upřímně. Senzace. Většina lidí by se teď vyčerpáním zhroutila. “Mohli jsme sdílet stůl.”

Deein úsměv byl velikosti Volkswagen autobusu. “Měla jsem pravdu! Ty jsi pěkná.” Obrátila se k bratrovi a vyklenula obočí. “Vlastně, ty jsi pravděpodobně pro něj moc hezká.”

“Dee,” zamumlal Adam.

Dawson se usmál. “Myslel jsem, že jsem byl tvůj oblíbený bratr.”

“To jsi. Když chci, abys byl.” Otočila se zpátky k Bethany. “No, necháme vás lidi na vašem…?”

Nebyl tu žádný způsob, jak z tohohle vyklouznout a Dawson nechtěl skrývat, co dělá.

Vyslovit to slovo, nezačne spousta blbostí, ale zvažující, jak všichni už měli své podezření…ach, co to sakra.

“Je to rande,” řekl Dawson.

A pak to chtěl zakřičet.

Bethany zčervenala.

Adam chytil Dee za ruku a přitáhl si ji zpátky k pultu.

Ohlédl se přes rameno a pusou artikuloval, promiň.

“No…” Dawson si hlasitě povzdechl a přemýšlel, kdo projde dveřmi dál. Daemon? Drahý Bože. “To byla moje sestra.”

Bethany si položila tvář do dlaní a zazubila se. Její oči tančili. “Líbí se mi.”

“Její pusa…je nezastavitelná.”

Zasmála se. “Vypadá opravdu sladce.”

“A hyperaktivní.”

Poplácala ho lehce po ruce a opřela se. “A Adam je milejší než jeho bratr.”

“I hyena se vzteklinou je milejší než Andrew,” odsekl. “Když jsme byli děti, jednou mě zamkl v jedné staré truhle. Nechal mě tam hodiny.”

“Co? Bože, to je hrozné,” odmlčela se. “Takže zpátky k tomu, že existují dvoje trojčata v městě o velikosti komára. Zvláštní, že jo?”

Neměla tušení.

Byl tu náklad trojčat kolem tohoto města, ale oni zůstávali v komunitě Luxenů hluboko v lese okolo Seneca skal, zřídka vidění lidmi.

Pouze jeden nebo dva ze sourozenců pracovali v lidském světě.

V číslech byla bezpečnost a starší mají rádi, když mají všechny pod palcem.

Alespoň to bylo to, v co Daemon věřil.

“Naše rodiny se přátelí celá léta. Od doby, kdy jsme se sem přistěhovali.”

Byla to nejbližší věc k pravdě.

Skutečný zájem se jí mihl v očích.

Dál se zeptala na Daemona.

Popisovat svého staršího bratra Bethany, bylo tak snadné, jako snažit se zabránit šlápnutí na minu uprostřed války.

Byli tam přes dvě hodiny, když dostávali hodně netrpělivé pohledy od personálu, který chtěl pravděpodobně uvolnit stoly.

Když konečně přišel čas odejít, Dawson si uvědomil, že se opět zdráhá, pomyslet na rozloučení.

Doprovodil ji k autu, otáčející jeho klíče kolem prstu. “Opravdu jsem se bavil.”

“Já taky.” Tváře měla ve větru zarudlé. Pěkné. Pohlédla mu do očí, a pak její pohled skočil pryč. “Měli bychom to zopakovat.”

“Mám to v plánu.” Dawson ji chtěl políbit. Právě teď. Přímo tady. Ale místo toho, se držel zpátky a uboze ji objal jako dobrý chlap.

“Uvidíme se zítra?”

Hloupá otázka, protože zítra měli školu.

Bethany přikývla, pak se natáhla na špičky a položila mu ruku na hruď pro podporu.

Opírajíc se o jeho tělo, mu obtočila ruku kolem zadní části krku.

Neodvažoval se pohnout.

Přitiskla rty na jeho tvář. “Budeme dnes večer mluvit?”

Sklonil hlavu a vdechoval čistou vůni jejich vlasů.

Být tak blízko k ní, se cítil, jako by byl ve své pravé podobě a on otevřel oči, jen aby se ujistil, že se nepřepnul jeho zářivý spínač.

“Samozřejmě,” zamumlal, přejel rukou po její paži, prsty třel malou ruku, přitisknutou k jeho hrudi.

Zachvění procházelo z jejího těla do jeho, což ho přimělo se napínat. “Co budeme dnes večer zase dělat?”

Zasmála se a uvolnila se z jeho objetí. “Zavoláš mi.”

Dawson udělal krok směrem k ní, snižujíc bradu.

Když se její začervenání prohloubilo, způsobilo to, že se jí chtěl dotknout znovu. “Jo, to je pravda.”

“Dobře.” Pořád se vzdalovala, dokud nebyla na druhé straně jejího auta, otevírajíc dveře. “Protože si opravdu nemyslím, že bych teď mohla jít spát bez vyslechnutí tvého hlasu.”

Dawsonovi myšlenky se rozptýlily.

Jediné, co mohl udělat, bylo stát tam a dívat se za jejím autem.

A teprve když si byl jistý, že ho nevidí, nechal jeho rty rozdělit se do úsměvu tak širokého, že by to i Dee zahanbilo.

Otáčející se na patě, začal jít k jeho Jette a pak se náhle zastavil.

Malé chloupky na zátylku mu vstali, a neměli co dočinění s větrem.

Někdo ho pozoroval.

Dawson se rozhlédl po parkovišti s ubývajícím světlem.

Místo bylo přeplněné.

Plné nákladních automobilů a dalších nechutně velkých vozidel.

Jedno stálo mimo.

Černá expedice s těžce tónovanými skly byla zaparkovaná vzadu, s běžícím motorem.

Vztek v něm vzrostl tak rychle, že málem ztratil držení.

A nebylo by to s jeho pronásledováním stejné?

Luxen dělající “všechno ” přímo před lidmi.

Zatracené DOD.

Dawson byl zvyklí na jejich kontrolu, která opravdu znamenala, že je sledovali.

Dneska to nebylo jiné.

Až na to, že ho viděli s Bethany.

A když se otočil kolem a zamířil zpátky ke svému autu, stálo ho to všechno, aby nešel k tomu autu a nezapálil jejich zadky.

*****

O tři dny později, a Bethany se pořád od neděle vznášela.

Otřepané jako peklo, ale ona se vznášela, jako by na jejích nohou byli mraky.

Přicházejíc pozdě k její skříňce před obědem, stála v prázdné hale a vyměňovala si knihy. Úsměv na její tváři byl namířený na…na nikam.

Její šílené štěstí mělo jméno a…

“Ahoj,” řekl Dawson a jeho dech jí zahříval ucho.

Vypískla a upustila knihu.

Přitiskla si ruku na hruď, dívajíc se na Dawsona s vykulenýma očima. “Jak…jak na světě? Já jsem tě ani neslyšela.”

Zvedl knihu a podal ji Bethany, pak se opřel o skříňku vedle ní a pokrčil rameny. “Jsem tichý.”

Ani tichost to nezakryje.

Myš kýchne v těchto halách a i to se odráželo.

Strčila si knihu do tašky. Pak ji to zasáhlo. “Co děláš na chodbě?”

Objevil se líný úsměv. “Jdu na oběd.”

“Počkej. Nemáš teď hodinu?”

Naklonil se, dýchal stejný vzduch jako ona, což způsobovalo, že chytal její dech.

Ten zatracený polovičatý úsměv s ní dělal vtipné věci.

Do restaurace šli znovu v úterý, ale loučili se bez polibku-opravdového polibku.

Ale když se čelem dotkl jejího, opravdu věřila, že se ji chystá políbit, přímo tady v hale.

Bethany s tím byla naprosto v pořádku.

“Mám studování haly,” řekl, naklánějíc hlavu trochu na stranu, seřazujíc jejich pusy. “A vykouzlil jsem svou cestu ven ze třídy. Chtěl jsem tě vidět.”

“Ty jsi vykouzlil svoji cestu?” Její oči se zavíraly. “Jak jsi to udělal?”

“Nikdy neříkám svoje tajemství. Ty to víš nejlíp.”

Dawson se odtáhl a chytil její volnou ruku.

Zamračila se na něj, protože cítila, že to, co chtěla a potřebovala, jí vzal.

Jeho úsměv se rozšířil. “Chtěl jsem obědvat s tebou.”

Více než polichocena, se nechala odtáhnout halou…od jídelny, se zdálo. “Hele, kam jdeme?”

“To je překvapení.”

Přitáhl si ji k boku, přehodil jeho těžkou ruku přes její ramena.

Délka jeho těla pasovala k jejímu, jako by to tak mělo být.

“To už odcházíme z kampusu?”

“Jo.”

“Budeme mít problémy?”

Zastavil se, otočil ji v rukách.

Byli skoro hruď na hruď, ale jeho paže byli pořád kolem jejích ramen. “Otázky, otázky, Bethany. Věř mi. Se mnou nebudeš mít problémy.”

Vyklenula obočí. “Kvůli tvým okouzlujícím schopnostem, co?”

“Přesně tak,” zazubil se.

Dawson pokračoval a ona šla s ním, představujíc si, co by její matka udělala, kdyby je chytili a volala by jí škola.

Povinné těhotenské testy byli v její budoucnosti jisté.

Podívala se na Dawsona a rozhodla se, že to za to stojí.

Jak vyšli ven zadními dveřmi, čekala alarm, který zazní a pronajatý polda přiběhne krkolomnou rychlostí.

Když se tak nestalo a jejich nohy zasáhly chodník, uvolnila se.

Dawson jí pustil ruku a zrychlil tempo, když vyhrabával klíče z kapsy.

“Tam, kde tě chci vzít, je to dva bloky odsud. Můžeme se tam odvézt, jestli chceš.”

Podíval se přes rameno, jeho oči začali vrchem její hlavy a pokračovali celou cestu až k patě.

Bože, když se na ní takhle podíval, jak mohl očekávat, že s ním bude schopna komunikovat?

Teď z ní byla kaše…k ničemu kaše.

Jeho úsměv se rozšířil, jako by věděl, co to s ní dělá.

“Pro tebe je příliš chladno.”

“A co ty?”

Podíval se dopředu, točil klíči kolem. “Já jsem v pohodě. Tohle je tvůj svět.”

Usmála se na jeho záda. “Je to něco, co-” Její slova skončila překvapeným výkřikem, když její noha zasáhla tlustý kus ledu, který nebyl rozmražený.

Než si to uvědomila, mlátila pažemi, jak se snažila najít rovnováhu.

To se nestane.

V těchto malinkých, drobných sekundách, se smířila s její rozbitou lebkou, široce otevřenou před Dawsonem.

Musela by být zavolaná sanitka.

Máma by to zjistila.

Táta by byl povolaný z práce.

Měla by být uzemněna s otřesem mozku.

Nebo hůř.

Teplé ruce ji obklopily a chytili ji půl vteřiny předtím, než přišlo plácnutí.

A ona zůstala zmražená ve vzduchu, její vlasy se otíraly o hladký asfalt.

Dawsonova tvář byla jen pár centimetrů od její, oči zavřené v soustředění, tvářící se pevně a zachmuřeně.

Bethany nemohla šokem ani mluvit.

Dawson byl několik metrů před ní.

Pro něho se dostat k ní tak rychle bylo ohromující.

Bez dechu na něj zírala a těžce polkla. “Dobře. Máš reflexy jako kočka na steroidech.”

“Jo,” řekl a znělo to skoro, jako by nedýchal, stejně jako ona. “Jsi v pořádku?”

Olízla si rty, přikývla a pak si uvědomila, že to nemohl vidět. “Jo, jsem v pořádku.”

Pomalu se narovnala, dal ji zpátky na nohy, než ji pustil.

Otevřel oči, a Bethany nemohla uvěřit tomu, co viděla.

Duhovky byli pořád krásně zelené, ale zornice…zornice byly bílé.

Aniž si to uvědomila, udělala krok dopředu. “Dawsone…”

Zamrkal a jeho oči byli normální. “Jo?”

Zavrtěla hlavou a nevěděla, jestli si s ní její mysl zahrává, nebo co.

Zornice nemohly být bílé.

A on byl rychlý, jako rychlý medailista olympijského zlata.

A taky tichý.

Tichý jako duch na programu hubnutí.

A jeho přítel mohl roztavit ping-pongové míčky…

V průběhu následujícího měsíce vídala Bethany Dawsona častěji a častěji.

Byly spolu tak moc, jak jen ve škole mohly být.

Jak se mu podařilo podvádět, aby mohl odejít po čtvrté vyučovací hodině-co dělal soustavně-a překvapit ji.

Šarm?

Sakra, on potřeboval lahev téhle věci.

Ve dnech, kdy spolu obědvali, ji bral do Mom and Pop diner dole v ulici.

Nebyly tam žádný zážitky blízké smrti na parkovišti a žádné úžasné výkony Dawsonovi rychlosti.

Žádné zářící zorničky.

Znělo to teď šíleně, a i když se chtěla smát, vždycky když se dotkli, byl tam elektrický šok, který mezi nimi přejel.

V poslední době to bylo víc než jen to.

Počáteční statický náboj zmizel, bylo to jako kdyby jeho kůže…hučela nebo vibrovala.

Byla to ta nejpodivnější zatracená věc.

Přecházela sem a tam, vyšlapávala cestu v podlaze.

Normálně, by nikdy nevyšilovala takhle kvůli klukovi.

Ale bylo na něm něco…

Byl stálý stín v jejích myšlenkách.

Mluvili každý den, mezi třídami, na obědě, po telefonu do noci a i přesto, že o něm věděla hodně, bylo toho hodně, co nevěděla.

Jako, že nevěděla o jeho rodičích, velmi málo o jeho sourozencích a měla podezření, že je nějak spříznění s jedním z učitelů ve škole, protože ho vždycky s tím chlapem viděla.

Prostě přemýšlela nad zevnějškem Dawsona.

Věděla, co má rád a co nemá rád a znala jeho lásku k turistice a trávení času venku.

Zjistila, že je oba rozesmějí hloupé vtipy a že není velký fanoušek televize.

Ale opravdové věci?

Jeho minulost?

Ne.

Podívala se na postel, dívala se dolů na spícího Phillipa.

Chtěl se podívat na její malbu po škole a usnul na její posteli.

Teď byl stočený do klubíčka jako malá fazolka, s palcem v puse, jeho andílkovská tvář klidná.

Záblesk bílého světla střelil přes obrazovku jejího notebooku, když se spořič obrazovky zapnul.

Byl to pohyblivý obraz padajících hvězd.

Posadila se vedle svého bratra a zírala na obrazovku.

Bílá byla intenzivní, pohlcující.

Stejně jako byly zorničky Dawsona.

Ale viděla to, že jo?

Stresem vyvolaná reakce téměř naražením tváře na ledový chodník.

Nebylo tady žádné logické vysvětlení, co viděla později.

Ne, že by na tom opravdu záleželo.

Mohl by být lama v přestrojení a ona by byla stále…fascinována ním.

Propadla Dawsonovi navzdory skutečnosti, že věděla, že jsou tam věci, které před ní skrývá.

Těžce propadla.

Ale on nebyl jediný, kdo se drží zpátky.

Pokud k sobě byla Bethany upřímná, což byla-musela si přiznat, že i ona byla taky brzda.

Překulila se na bok a popadla telefon.

Mistrovský plán se jí v duchu tvořil, když poslala Dawsonovi rychlou sms a pozvala ho do svého domu v sobotu.

Jeho odpověď byla okamžitá.

V kolik?

Teď jen potřebovala tuhle novinku říct svým rodičům.

Dawson nepotřeboval pokyny k domu Beth, ale stejně o ně požádal.

Nebylo to zcela jako pronásledování, ačkoli to tak vypadalo.

Hlavně to bylo kvůli tomu, že to opravdu nebylo těžké, najít něco kolem Petersburgu.

Hlavně když znáte rozmístění oblasti tak dobře, jako on.

Ode dne, kdy mimo školu vytáhl tu Superman-rychlostní blbost, se cítil, jako by chodil kolem kolíků a jehel.

Bethany to znova nevytáhla, ale on věděl, že o tom přemýšlí.

Každou chvíli ji přistihl, jak se na něj dívá, jako by se ho snažila doopravdy vidět.

Vidět za oblečení a kůži…to, pod čím skutečně existuje.

Části z něj se to líbilo.

Druhá část byla vyděšená.

Pokud někdy zjistí…

Uvolňující Jettu dolů po úzké cestě pohlcenou jilmy, se zhluboka nadechl.

Není pochyb o tom, že by s ním nechtěla mít nic společného, kdyby věděla, že více než devadesát procent jeho DNA je z této sluneční soustavy.

Bylo špatné, jí lhát?

Nebyl si jistý.

Upřímně řečeno, nikdy se sám sebe neptal, když se předtím zapletl s lidskými dívkami.

Neměl tušení, co to o něm vlastně vypovídalo.

Starý statek vstoupil do jeho zorného pole, rostoucí proti šedé obloze začátkem dubna a uviděl tři zaparkované auta před domem.

Jedno z nich bylo Porsche, o kterém věděl, že patřilo jejímu strýci.

Dawson byl překvapený, když se ho minulou noc zeptala, jestli by chtěl přijít.

Z toho, co se dozvěděl, by mohlo jejím rodičům přeskočit, kdyby si přinesla domů kluka.

Ale byl tady.

Zaparkoval auto a vylezl ven, rukama si uhladil džíny.

Pravděpodobně si mohl vzít něco hezčího.

Ne, že by se setkal s hodně lidskými rodiči, protože jeho komunikace s lidskými holkami nedošla tak daleko.

Zastavující se v přední části dveří, se zhluboka nadechl.

Vyplížit se ven tak, aby se Dee neptala, kde se chystá, byla těžká část.

Rodiče mohli být brnkačka.

Jo, pořád si to říkal.

Máma a táta budou pyšní, že si domů přinesla mimíka.

Předtím, než mohl zaklepat, se dveře otevřely, odhalujíc vysokou, štíhlou ženu, která vypadala přííííliš mladá na to, aby byla máma Bethany.

Setkaly se s ním oči, které odpovídali Bethany.

Žena zamrkala a vypadala, jako by chtěla o krok ustoupit.

“Ty musíš být Dawson,” řekla a položila si ruku na hruď.

Dawson se usmál. “Ano, madam. Přišel jsem za Bethany.”

Kroky zabušily dolů po schodech, přerušili odpověď paní Williamsové.

Bethany se objevila za mámou, s vykulenýma očima.

Protáhla se kolem ní, chytila Dawsona za ruku a přitáhla si ho dovnitř.

“Mami, poznej Dawsona. Dawsone, poznej mámu.”

Její máma vyklenula obočí. “Takhle se obvykle nepředstavují lidi, Bethany.”

“Pro mě to funguje,” zavtipkovala a tahala ho ke schodům.

Muž vyšel z toho, co se zdálo jako obývák, dálkové ovládání v ruce a zmatený výraz v obličeji. “Ehm…”

“A to je táta. Malá Prdelka, dřímající Phillip.”

Přes rameno jejího otce byl křehký, tenký pramínek člověka.

Dawson ho skoro nepoznával z mála chvil, kdy viděl doktora kolem města. “A to je můj strýc.”

Dawson jim zamával. “Rád jsem vás-”

“Jdeme nahoru.” Začala stoupat po schodech a střelila na něho pohled, z kterého se usmíval.

“Mějte otevřené dveře,” zavolala její matka zespodu.

“Mami,” zakňučela Bethany, červenající se. “Takhle to není.”

Sakra. Chtěl, aby to tak bylo i něco víc.

Její matka ten rozkaz zopakovala znovu, a Bethany ho tahala chodbou.

“Omlouvám se. Moje máma si myslí, že když je kluk v mém pokoji, tak to musí znamenat, že se muchlujeme nebo něco.” Pustila jeho ruku, otevírajíc dveře. “Je to tak trapné.”

Dawson ji obešel a zkoumal její pokoj.

Z jejího notebooku tiše hrála hudba.

Nebylo tu nic neobvyklého, jen to základní, kromě stojanu, umístěného před oknem.

“Máš hodně kluků ve svém pokoji?”

Zasmála se, když ho obešla. “No jo, pořád. Je to tady jako nádraží.”

Jeho obočí vystřelilo vzhůru.

Nedokázal říct, jestli žertuje nebo ne.

Když uviděla jeho výraz, zasmála se znova.

Miloval ten zvuk.

Miloval, že se tak moc smála.

“Dělám si srandu,” řekla a sedla si na postel. Poplácala místo vedle ní. “Vlastně, si první kluk v mém pokoji.”

Tvrdě ho zasáhl příval sobectví.

Ignorujíc to, si sedl vedle ní, opřel se a sledoval ji zezadu s přimhouřenýma očima. “No, pořád si tady nová. Pokud si nepracovala rychle, doufal jsem, že jsem ten první.”

Otočila se, seděla se zkříženýma nohama. “Vsadím se, že jsi byl v hodně dívčích pokojích.”

Pokrčil jedním ramenem.

Její oči se zúžily. “Ale no ták, s někým, kdo vypadá jako ty, je pravděpodobně řada dívek, které si tě chtějí přivést domů.”

“Takže?” Natáhl se a tahal za lem jejích džínů. “Jsem tady s tebou, ne?”

“Jo, to jsi.” Zamračila se. “Někdy si říkám, proč.”

Dawson se na ní na moment díval, pak se rozesmál.

To nemohla myslet vážně.

Nebyl žádný způsob, jak by nevěděla, jak pěkná byla nebo jak k ní její smích přitahoval lidi.

Její zamračení se prohloubilo. “Ty se mi směješ?”

“Ano,” odpověděl. Vystřelil dopředu, pohybující se rychleji, než by měl, a chytil ji za ruku. “Nemůžeš mi říct, že jsi překvapená, že jsem tady. Byl jsem tvůj stín od prvního dne, kdy jsi přijela.”

Oči Beth klesly na místo, kde se jeho ruka omotala kolem její.

Po chvíli, se usadila. “Já vím, že nejsem ošklivá, ale ty jsi…jsi…”

Úšklebek mu tahal za rty. “Jsem co?”

Sytě červená obarvila její tváře, a jeho úšklebek se rozšířil do úsměvu.

Odtáhla ruku, ale Dawson si nemyslel, že byla naštvaná.

“Víš, co jsi,” řekla, natáhla se a zvedla velké album. “Každopádně, našla jsem tohle staré fotoalbum. Chceš se na to podívat?”

Opřel se o lokty. “Můžeme dělat, co chceš.”

Její řasy se zvedly, a on se cítil, jako by mu dal někdo pěstí do žaludku, když se jejich oči setkaly.

Ne. Ne takhle. Stejně jako když shodil svoji lidskou kůži a vzal si jeho pravou formu.

Ten spěch čisté elektřiny a energie, když se jeho bytí stalo světlem.

To bylo to, co cítil, když se na něj Bethany podívala.

Víc než cokoli jiného, chtěl vědět, co se děje v té její hlavě, co dělá její oči tak tmavé, že bylo téměř obtížné rozeznat zornici od duhovky.

Cítila to?

Bože, doufal, že ji nečte špatně, protože když ano, brzy by byla tahle celá situace fakt dost trapná.

Ale nebylo to jako lidé, kteří se liší od Luxenů, jakmile se dostanete přes celé ty mimozemské věci.

Ukázala mu fotky její rodiny z Nevady, listovala albem s jemným úsměvem na tváři, když dělala komentář o jednom jejím příbuzném.

Ale člověče, někdy bylo těžké věnovat pozornost fotkám.

Jediné, co chtěl vidět, bylo, jak Bethany sedí přímo vedle něj na posteli a nic víc.

Nemohl se přestat na ni dívat-na jemně klenuté obočí, její tváře, jak se její rty zakřivily, jak naklonila hlavu…

Bethany se zasmála a zvedla bradu. “Ty se na ty fotky ani nedíváš, Dawsone.”

Myslel si, že zalže, ale místo toho se usmál. “Je mi to líto. Ty mě rozptyluješ.”

“Cokoliv.”

Neměla ani tušení, že by na ni mohl doslova zírat celý den.

Bylo to, jako by byl ní posedlý.

Řítící se, to je to, co by řekl Daemon, ale jeho bratr to nechápal.

Sakra, Dawson si ani nebyl jistý, že pochopil, co tu dělá s touhle holkou-touhle krásnou lidskou holkou.

To byl problém.

A on se fakt nestaral.

Přes nízké hučení hudby, slyšel její rodiče mluvit s doktorem.

Jeho oči zalétly ke dveřím pokoje.

Ochotný je zavřít s jemným cvaknutím, obrátil svoji pozornost zpátky k Bethany, ale nevypadalo to, že by si něčeho všimla.

“Jsem rád, že jsi mě pozvala,” řekl.

Mírně se otočila, překvapení jí přelétlo přes tvář.

Jeho pohled padl na její pootevřené rty.

Byli nebezpečně blízko k jeho, což znamenalo, že byl na pokraji dělat něco, od čeho by se nemohl odtrhnout. “Bethany?”

“Jo?” zamumlala, snížila řasy.

“Nic…” Naklonil se jen o zlomek a zhluboka se nadechl.

Sakra. Voněla nádherně.

Stejně jako vanilka a růže.

Každé jeho části se to líbilo.

Pomalu se natáhl a položil jí dlaň na tvář.

Bethany se neodtáhla.

Ujišťující se tím, roztáhl prsty a vzal do dlaní jemné křivky.

Její řasy se snížily úplně, zastiňujíc její krásné oči.

Shromáždilo se v něm teplo, jako v těsně navinutém klubku.

Proč ze všech, se musel tahle cítit s ní-s člověkem?

Bylo to jedno?

Upřímně?

Dawson se na lidi nikdy nedíval jako Daemon a většina dalších Luxenů.

Nebyli křehcí, bezmocní, nebo méněcenné bytosti.

Tak proč by měl být překvapený, že ho to přitahuje jen k jednomu?

A pak mu to došlo.

Dawson ji prostě nečekal.

*****

Několik úderů srdce prošlo, než Bethany polkla.

Pozvaní Dawsona do jejího domu, byl docela odvážný krok z její strany.

Takže byla klubíčko nervů po celý den.

Když nesouvisle řekla tu zprávu rodičům, musela jim dát Dawsonův životní příběh, což nebylo moc.

Pak byla tak nervózní s ním v jejím pokoji, tak blízko těm jeho zatraceným obrazům, které udělala.

Ty byly teď schované ve skříni.

Nějak to, že s ním sedí na její posteli, změnilo věci.

Celá pointa pozvat ho, byla, aby on vrátil pozvání-přinést ji do svého domu.

Teď o tom opravdu nepřemýšlela.

Dawson se blížil, jeho dech se jí pohyboval nad řasami, špičkou nosu, její tváři…

Měla pocit, jako kdyby ztratila rovnováhu.

“Už jsem ti řekl, jak jsi krásná?” zeptal se, hlas hluboký a chraplavý.

“Ne.”

Ale opravdu nemusel.

Poznala to podle toho, jak se na ni podíval, a to bylo lepší než jakákoliv hezká slova.

Jeho dech ji tančil na bradě. “Jsi krásná.”

Dobře, po slyšení těch slov to bylo opravdu super pěkné. “Děkuji. Taky nejsi příliš špatný.”

Jak se Dawosn zasmál, jeho nos se otřel o její a ona vtahovala vzduch, jako kdyby nikdy předtím nedýchala.

Byl tak zatraceně blízko…

“Chci tě políbit.” Chvíli bylo ticho a její srdce vyletělo nahoru, hruď se jí zvětšila. “Je to v pohodě?” zeptal se.

Bylo?

Ach Bože, jo, to bylo.

Ale nemohla najít slova.

Takže jen přikývla.

Než mohla zavřít oči, Dawson porušil nepatrný prostor, který je odděloval a dal jeho ústa proti jejím.

Přejel rty po jejích, a ona cítila sametově jemný dotek až ke konečkům jejích zkroucených prstů.

Pak se jeho ústa přesunula na její znovu, jako kdyby testoval, co si myslí a čekal na její reakci.

Se srdcem v krku, mu položila ruce na ramena a naklonila se.

Dawsonem projel záchvěv, a on uchopil její tvář.

Její kůže hučela, když polibek prohloubil.

Jaksi jedna z jejích rukou skončila na předku jeho svetru, přitahujíc si ho blíž, protože byl mezi nimi ještě nějaký prostor a toho prostoru bylo moc.

Dawsonova ruka jí sklouzla přes šíji, vedl ji dolů tak, aby byla pod ním, a jeho paže byly perfektní typ klece.

A on ji líbal, měníc úhel, což způsobilo, že její puls hučel jejím tělem a podél jejích nervových zakončení.

Pak se přitiskl dolů, přesně sedící proti ní od kolen k ramenům, a ona byla unášená v surových emocích a teple.

Velmi reálné, intensivní teplo, které ji porazilo, ji omývalo ve vlnách.

Bylo tu něco kouzelného ve způsobu, jakým ji líbal, protože by přísahala, že viděla hvězdy za jejími víčky.

Bralo jí to vzduch přímo z jejích plic.

Pomalé, opojné teplo jí procházelo v žilách.

Něco bzučelo, jako časovač v uších, ale člověče…ach sakra, bylo jí to jedno.

Ne, když ji Dawson líbal.

Ne, když mu ruka klesla na rameno, sklouzla po ruce, přes křivky jejího pasu a k jejímu boku.

Ani ne, když bílé světlo za jejími víčky začalo být tak intenzivní, že musela otevřít oči.

Arum byl nedaleko.

Každá buňka v Daemonovým těle mu to říkala.

Ten odporný parchant byl taky odvážný, protože slunce bylo na cestě nahoru k obloze a pro Aruma to bylo tak blízko k tomu, co bylo jeho.

Ach, sakra ne, tohle nebude dobrý.

Dee přestala točit se svým brčkem v jejím pití, když její rysy poklesly.

Na okamžik, všechno, co slyšel, bylo praskající dřevo z krbu.

Jocelyn, manažerka Smoke Hole Diner, se narovnala a prsty sevřela pohrabáč.

“Jeden z nich je blízko?” zašeptala Dee.

Jocelyn přišla k jejich stolu, bledá ruka vznášející se nad jejím zaobleným bříškem.

“Cítíte to?” její hlas byl tichý a očima pátrala za oknem. “Temnota přichází.”

Daemon se podíval dolů na svůj nedojedený sendvič se sekanou.

Spíš bolest v zadku přichází.

Vtipný, jak vidění kulinářského díla přijít na zmar, vás přiměje být ubohý jako had.

Ten Arum zemře.

Popadl ubrousek a utřel si ruce, když se postavil.

Viděl jen svou sestru.

“Zavolej Adama a Andrewa a neodcházej odsud, dokud tě nevyzvednou.”

Zčervenání zakrylo její tváře. “Ale já ti můžu pomoct,” řekla tichým hlasem. “Můžu bojovat.”

“Jen přes mou mrtvolu.” Otočil se k Jocelyn. “Pokud se pokusí odejít s Thompsonovými bratry, dávám ti povolení ji zastavit.”

Jocelyn se podívala na své břicho, jako by se snažila přijít na to, jak by to udělala, když Dee zasténala.

“Fajn. Prostě se vrať živý, jo?”

“Vždycky jsem se vrátil,” odpověděl.

Začal procházet kolem stolu, když se zastavil a políbil Dee na tvář. “Miluju tě.”

Oči se jí zalily slzami a on věděl, že jeden z důvodů je, že ji nenechal se zapojit.

Jeho sourozenci byli to jediné, co měl, takže mohla vyplakat řeku a pro něj by se vůbec nic nezměnilo.

Nebyla tady žádná možnost, že by nechal Dee vystavit se nebezpečí.

Bylo dost zlé, že někdy hlídal Dawsona.

Pokud by měl Daemon možnost, ani jeden z jeho sourozenců by venku nehledal Aruma.

Brát na sebe zodpovědnost za jejich ochranu nebylo něco, co by bylo lehký nebo čeho by litoval.

Svým způsobem mu to dávalo zpátky nějakou formu kontroly, když DOD řídilo všechno ostatní.

Venku před restaurací, uvolněně prošel přes parkoviště, kývl na starší pár, který se usmál.

Podívejte se na něj, úplně zdvořilý a tak.

Když jeho nohy ve vysokých botách přešly přes spadlé větve, zatnul ruce.

Pokračoval dost daleko, aby ho nikdo nemohl vidět, jak vytáhne svůj superhrdinský kousek.

Hluboko v lese, zavřel oči a nechal své smysly se rozvinout.

Veverky nebo jiní drobní lesní tvorové pobíhali po lese.

Ptáci zpívali.

Jaro bylo na cestě…a taky tam byl jeden velký, nasraný, zlý mimozemšťan.

Zbavení se jeho lidské podoby mu zabralo sekundu.

Síla vyrazila z hloubky uvnitř něj, a záhadný smysl zachytil nedalekého Aruma.

Fungovalo to stejně pro Aruma mimo dosah beta křemene, který tvořil Seneca skály. To byl důvod, proč žít tady, bylo poklidné.

Daemonův druh byl chráněn, ale jednou za čas dorazil Arum příliš blízko.

Kontakt byl navázán a pak Arum přivedl kamarády.

Tři z nich už byli zneškodněni.

Tenhle by měl být poslední.

Když Daemon zasvištěl přes stromy oslepující rychlostí, uvažoval, co sakra jeho bratr dělá.

V sobotu obvykle celý den sledovali všechny epizody Strašidelného Vyšetřovatele na TiVo z minulého týdne.

Ale Dawson se na něj vykašlal.

Ach, jo, měl představu, kde je.

Tráví čas s člověkem…

Temný výbuch energie zasáhl střed jeho hrudi, posílající ho letícího dozadu, jako míč, který byl vykopnut pryč z parku.

Udeřil do stromu dost na to, aby zasténal a otřásl se, když sklouzával na mechovou postel lesa.

Bože. Sakra. Neústupná vytrvalost ho dostala ze země.

Nesmírná stupidita ho nechala sebevražedně vyrazit za silným stínem, přicházejícím na něj jako nadupaný buldozer.

Arum přepnul do své lidské podoby na poslední chvíli, ztrácející zranitelnost.

Celý vyparáděný v kožených kalhotách…a ničem jiném.

Pěkný. Přesně to, co Daemon chtěl dělat-bojovat s polonahým frajerem.

Dobře, Arum chce hrát tvrdě? No, je to jeho šťastný den.

Beroucí na sebe lidskou podobu, Daemon máchl rukou dopředu a udeřil Aruma se zatraceně dobrým zvedákem.

Věc zabručela a ohnala se svou masitou rukou po Daemonově hlavě.

Protáhl se pod rukou a vystřelil na Aruma. Naklánějící se zpátky, Daemon vykopl nohu do Arumovi páteře.

Vtipná věc, na braní lidské podoby byla, že kůže krvácela a kosti se lámaly.

Oba jejich druhy budou muset přepnout do své skutečné podoby a léčit se, a to bylo jejich slabostí.

Snad je tenhle Arum dost hloupý, že na to naletí.

Daemon měl čepel, prahnoucí po přátelích.

Ale Arum nebyl.

Řítil se s jednou zvednutou rukou.

Temná energie střílela pryč, těsně minula Daemona, když vyrazil do strany.

Ty budeššš chutný. Vysmíval se Arum.

“Kdybych dostal dolar pokaždé, když to slyším.”

Daemon napřáhl ruku. Pruh světla narazil do silné větve a zlomil ji. Hnal se kupředu, chytající masivní končetinu a držící se ho jako netopýr. Usmál se.

“Teprve začínáme, sráči.”

Arum zasyčel-doslova na něj zasyčel.

Co. To. Sakra.

Napadl Daemona jako vlak a Daemon se zapotácel. Náraz vystřelil v celém jeho těle, a odporné dunění ho potěšilo způsobem, že by se měl obávat.

Ale Arum nepadl k zemi. Tahající se do sebe, jako by ho někdo zezadu vysával, se Arum smrsknul do malé černé koule a vystřelil přes stromy, utíkající jako teplouš. Daemon ho začal pronásledovat, ale ze zkušenosti věděl, že když Arum utíká, není možnost ho chytit. Trhl roztříštěnými končetinami stranou, otočil se kolem, ignorující syrovou bolest vystřelující z jeho boku. Až bude doma, bude se moct změnit a vyléčit. Potom se bude zabývat modřinami a bolestí. Ale jakmile se vrátil domů a postaral se o to, všechno, co se chystal dělat, bylo prostě nic nedělat. Jako všichni ostatní v tomhle zatraceným světě.

*****

Bože, Dawson se nikdy předtím takhle necítil. Každá část jeho těla hořela, když ochutnal její polibek a seznámil se s tím, jaký to je, když ji cítil pod sebou.

Intenzivní bílé světlo spálilo jeho oči. Zadýchané, malé ženské zvuky, které dělala, byla hudba pro jeho uši, krásná melodie vzdechů.

A pak se jeho píseň zastavila.

Bethina ruka vystřelila z jeho ramene a zalapala po dechu proti jeho ústům.

“Ach můj Bože…”

Zvedl hlavu a otevřel oči.

Ach, sakra…

Všechno, co viděl, byla bílá záře, která koupala Bethin obličej, odrážející se od stěn, zahalující celou postel…

Ach, do svaté prdele.

Dawson vyskočil z postele, ale nohy se nikdy nedotkly podlahy vedle ní.

On se vznášel a díval se dolů na sebe.

Zářil.

Jako v plným sakra-děsivým mimozemským režimu, v jejím domě, v její ložnici.

Beth vystřelila přes postel a přitiskla se proti čelu postele. Její oči byly široké, když se na něj dívala, ústa pracovala, ale nevycházely z nich žádná slova.

Šok pozastavil čas.

Všechno se mu zdálo neskutečné.

Nebyl v ložnici Bethany. Neukázal, co doopravdy je. A tahle holka-tenhle krásný člověk, do kterého se zamiloval, na něj nezíral, jako by byl král magorů.

Uchopující okraj její přikrývky, zavrtěla hlavou dopředu a dozadu.

Jako by měla potíže zpracovávat, co vidí, což bylo pochopitelné.

Dawson zářil jako hvězda.

Jeho srdce bušilo tak rychle, že to cítil v konečcích prstů.

Částečně kvůli celé té líbací věci a částečně proto, že byl ve své pravé podobě.

A ona slabě zářila, jako by někdo namočil štětec do bílé barvy a vystínoval její okraje. Samozřejmě, Bethany to nemohla vidět. Žádný člověk nemohl. Stopa kolem ní byla reakce vysokého EMF, které ho obklopovalo, když byl ve své skutečné kůži. pozn. EMF-elektromagnetické pole

Sakra-ona září.

Bethany pomalu zamrkala, prsty pouštějící deku.

“Dawsone?”

Udělej něco. Nařídil sám sobě. Ale jeho ovládání uklouzlo a on to nemohl vzít zpátky. Světlo, vyzařující z něj, zaplňovalo každičkou část místnosti. Vstala na kolena kousíček po kousíčku. Byl si jistý, že viděl jak jí buší srdce přes její svetr, mohl cítit její strach. Byla sekundu od vyběhnutí z ložnice, křičící. Bethany se po kousíčkách přesouvala přes postel, dělající si cestu směrem k němu. Dawson směřoval zpátky, chtěl něco říct, ale v jeho pravé podobě nemluvil jako člověk.

Luxeni používali…jiné cesty.

Na okraji postele se na něj podívala. V jejích hnědých očích viděl svůj odraz a nenáviděl to, co viděl.

“Dawsone,” zašeptala a sevřela ruce pod bradou. “Jsi to ty?”

Ano. Řekl. Ale nemohla to slyšet. Když se táhnoucí ticho stalo nesnesitelným, spustila nohy z postele a postavila se.

Místo útěku ke dveřím, co by udělal každý rozumný člověk, natáhla ruku, přivedla prsty pár centimetrů od toho, aby se dotkla jeho světla.

Dawson ucukl. Bethany trhla rukou k hrudi.

“Co… Co jsi zač?”

Bože, nebyla to působivá otázka?

Celá ta vyprávěcí část se zdála teď diskutabilní, ale jak by mohl vysvětlit, co se stalo?

Hele, zlato, jsem mimozemšťan a zřejmě jsem tě polil nějakou radioaktivní láskou! Chceš zajít na film?

Jo, to není v pohodě.

Tolik věcí se řítilo jeho myšlenkami.

Už vystavil svůj druh-svou rodinu nebezpečí, riskoval Bethany.

Nebyl žádný způsob, jak ji zastavit, pokud se rozhodne křičet “mimozemšťan” nebo “obří světelný brouk”.

Ale on se potřeboval udržet na uzdě. Její rodiče byli dole a on měl pocit, že čím déle je v téhle podobě, tím silnější její stopa bude. Přesouvající se na opačnou stranu místnosti, pryč od Beth, chtěl, aby se jeho emoce “mimo kontrolu” stabilizovali.

Bylo to těžký jako prase, ale nakonec se mu podařilo vzít svoji lidskou podobu a pokoj byl znova ponořen do stínu.

Všechno kromě Beth-kolem ní byla svatozář.

“Je mi to líto,” zachraptěl.

Bethiny nohy vypadaly, že se pod ní zhroutí. Svalila se na postel a znova zavrtěla hlavou.

“Co jsi zač?”

Opřel se o zeď a zavřel oči. Nebyl teď žádný důvod lhát nebo udržovat tajemství. Škoda už byla napáchána. Všechno, v co mohl doufat, bylo, že ji přesvědčí, aby s tím nešla na veřejnost.

“Jsem mimozemšťan.” Slova jeho uším zněla silně a cize a vyštěkl smíchy. “Jsem Luxen.”

Přitáhla si kolena a přitiskla si je k hrudi. “Mimozemšťan? Stejně jako v Blízká setkání třetího druhu?” Zasmála se a pak to přešlo do trochu hysterického smíchu. Když zvuk vyprchal, její hlava se prudce otočila k němu. “To je důvod, proč máš tak rád film Zámotek. Tohle…tohle není skutečný. Nemůže být. Ach můj Bože, já jsem blázen…schizofrenik.”

Dawson polkl. “Nejsi blázen, Bethany. Je mi to líto. Neměla jsi to zjistit a já ani nevím, jak…jak se to stalo.”

“Co? Ty obvykle nesvítíš, když líbáš holky? Kvůli tomu, že by to mohlo být vážně trapný, že?” Přitiskla si ruku na pusu. “Promiň. Ach, Bože, já nevím…mimozemšťan?”

Slyšet zmatek v jejím hlase, ho trhalo na kusy, a chtěl to nějak napravit, ale jak? Alespoň už v ní necítil žádný strach. Skvělý.

Pomalu šel dopředu, a když se ani nepohnula, uklidnil se.

“Možná pomůže, když začnu od začátku?”

Pomalu přikývla.

Zhluboka se nadechl, seděl před ní a zaklonil hlavu, setkávající se s jejíma očima.

Co se chystal udělat, bylo neslýchané.

Pravidla, která se chystal porušit, byly astronomický.

Představa jeho bratra a sestry se mu vytvořila v hlavě, a stáhla se mu hruď.

Věděl, že jestli to půjde špatně, dopadne to špatně taky pro ně.

A dopadlo by to špatně taky pro Bethany.

Jediné, na co se Bethany zmohla, bylo zírat na Dawsona. To bylo vše, čeho byla schopná.

Mimozemšťan?

Logická část jejího mozku pořád chrlila věci jako “tohle je jenom halucinace nebo sen”.

Nebo “tohle je začátek mentální choroby”.

Možná, že Dawson nikdy neexistoval, ale pak zase by to nedávalo smysl. Byla si celkem jistá, že viděla jeho interakci s ostatními. Pokud ovšem nebyli její halucinace na tak epické úrovni, že viděla lidi…

“Bethany.” Vyrušil ji jeho tichý hlas.

Srdce se jí těžce převrátilo. “Tohle je skutečné, že?”

Jeho tvář se skroutila, jako by byl v bolestech. “Ano, je to pravda.”

Šílení lidé pravděpodobně dělají takové věci pořád.

Ptají se svých imaginárních mimozemských kamarádů, jestli jsou skuteční a samozřejmě řeknou ano.

Položila si ruce na tvář a pak si jimi prošla přes své rozcuchané vlasy.

Chodili také šílení lidé se svými halucinacemi?

Protože to byla pravděpodobně jediná na hlavu postavená věc z toho všeho.

Dawson jí položil ruku na koleno. “Nemůžu se ani přiblížit k pochopení, čím si procházíš. Opravdu nemůžu, ale slibuju, že tohle je skutečné a ty nejsi blázen.” Stiskl jí nohu. “A je mi líto, že se takhle cítíš a že jsi to zjistila takhle.”

“Neomlouvej se.” Její hlas zněl chraplavě. “Jenom…musím toho hodně pochopit. Myslím tím, že jsem o mimozemšťanech nikdy nepřemýšlela. Stejně jako, jo, možná tam někde nahoře existují ale…no, nevím, jestli jsem skutečně věřila. A ty nemůžeš být mimozemšťan.”

Pak se opět zasmála a trhla sebou.

To znělo pořádně šíleně.

“Právě jsem tě viděla…zářit, ale bylo toho víc než to. Byl jsi světlo, že ano? Lidská forma světla-ruce a nohy stvořené ze světla.”

Dawson přikývl. “Říkáme si Luxeni. V naší pravé podobě nejsme nic víc než světlo, ale…není to tak, jak si myslíš. Můžeš se nás dotknout-máme formu a tvar.”

“Formu a tvar,” zamumlala.

“Ano.”

Sklonil řasy a v tu chvíli vypadal příšerně mladý a zranitelný.

“Jsme z planety zvané Lux. Nebo spíš se tak jmenovala. Už neexistuje. Je zničená. Ale to není ani tady ani tam. Byli jsme tady po stovky let, pokud ne tisíce, tady a pryč.”

Žaludek se jí zkroutil. “To jsi…tak starý?”

“Ne. Ne!” Dawson se zasmál, zvedajíc oči. “Je mi šestnáct. My-naše rodina-jsme sem přišli, když jsme byli děti, velice mladí a stárneme jako vy.”

“Na vesmírné lodi?”

Málem se znovu zasmála, ale podařilo se jí to udržet.

Vesmírná loď-zatracená vesmírná loď.

Dobrý Bože, to bylo slovo, o kterém si myslela, že ho nikdy nevysloví.

Tohle byla…senzace.

Dawson se posunul, sepínajíc ruce v klíně. “Nemáme vesmírnou loď. Cestujeme ve své pravé formě. Ehm, cestujeme jako světlo. A v té formě nedýcháme jako vy. Tak různé atmosféry, jo…”

Pokrčil rameny. “Když jsme sem přišli, tak jsme…si vybrali naši lidskou podobu, splýváním naši DNA jistým způsobem, ale můžeme vypadat jako kdokoliv.”

Bethany se narovnala. Tohle právě přešlo z krajiny bizarnosti do zóny soumraku. pozn. nemyslí se tím série od Meyerové, ale je to místo, kde je všechno zvláštní

“Můžeš vypadat jako kdokoliv?”

Přikývl. “Neděláme to často, jenom když potřebujeme.”

Snažíc se to pochopit, si stáhla vlasy oběma rukama. “Fajn, takže to, jak teď vypadáš, není skutečné?”

“Ne, tohle” -poklepal si na hruď- “je skutečné. Jak jsem řekl, naše DNA se rychle přizpůsobila prostředí. A vždy se narodíme ve třech-”

“Andrew a jeho sourozenci-jsou taky Luxeni?”

Když přikývl, téměř se jí ulevilo.

“Andrew roztavil ping-pongový míček!”

“Jo, vidíš, kontrolujeme věci spojené se světlem, což je teplo a občas i oheň.” Pořád se na ní nepodíval, ne přímo. “Nevím, proč to udělal. Obecná populace o nás nesmí vědět. Takže je důležité, neudělat nic hloupého. A to bylo hloupé. Sakra, co jsem udělal já, byla kolosální hloupost.”

Sledovala ho.

Teď, když opadával šok, si její mysl začala skládat věci dohromady.

Přinejmenším teď věděla, jak může mít tak malé město šest šíleně nádherných lidí.

Mělo ji napadnout, že v podstatě nebyli lidé.

Pak ji to udeřilo-celá ta epizoda na ledovém parkovišti.

“Co ještě dokážeš?”

Jeho rysy se sevřeli. “Skutečně bych nemněl-”

“Ale já už o tom vím, správně?”

Sklouzla z postele, posazujíc se před něj tak, že se její kolena zatlačila do jeho.

Trhl sebou, jako kdyby byl tím kontaktem překvapený, ale nepohnul se.

“Jakou škodu to teď může napáchat?”

Obočí mu vystřelilo. “Může to udělat spoustu problémů.”

Strach se jí krok za krokem posouval po páteři a posílal jí husí kůži přes ramena. “Jaké?”

Otevřel ústa, ale pak potřásl hlavou. “Tak nic. Ehm, chceš vědět, co ještě umíme? Dokážeme se rychle hýbat. Tak jsem tě zachytil na parkovišti. Taky můžeme využít energii-naše světlo. Je celkem dost silné. Člověk by nepřežil ránu od nás.”

Oči se jí rozšířily.

To nebyla dobrá správa, ale nemohla si představit, jak Dawson někomu ubližuje.

Možná to byl důvod, proč se nebála.

Nebo byla jenom naivní.

“Co ještě?”

“To v podstatě kryje tuto stranu věcí.”

Věděla, že toho bylo víc a chtěla ho k tomu tématu dotlačit, ale měla tolik jiných otázek.

“Kolik vás tu je?”

“Hodně,” řekl a sledoval své ruce. “Většina našeho druhu žije v koloniích. Vláda o nás ví-Ministerstvo obrany přesněji. Sledují nás.”

Dobře, teď si představila Muže v Černém.

Posazujíc se, to nechala vstřebat se.

Právě se před ní otevřel úplně jiný svět.

Takový, který podezřívala, že o něm moc lidí neví, i když s tím má co dělat vláda.

Šílené, jak to znělo, ale cítila se…svým způsobem privilegovaná.

“Jsi v pořádku?” zeptal se.

“Jo, jenom to zpracovávám.” Odmlčela se. “Proč Země?”

Dawsonův úsměv byl slabý. “Náš druh sem přicházel, odkdy po Zemi kráčeli lidé nebo možná i déle. Určitým způsobem je pro nás známá, hádám.”

“A tví rodiče-”

“Mí rodiče jsou mrtvý,” řekl monotónně. “Tak jako rodiče Thompsonových.”

Hruď se jí stáhla. “Ach, to je mi líto. Nevěděla jsem.”

Chtěla se natáhnout, uklidnit ho, ale právě teď se choval, jako kdyby se jí bál, což bylo vzhledem ke všemu zvláštní.

“Je mi to opravdu líto.”

“To je v pořádku.” Hruď se mu nerovnoměrně zvedala. “Zemřeli, když jsme byli děti.”

“Stejně, jak…jak jste se obešli bez rodičů? Nepodezřívali vás lidé?”

“To je případ, kdy se změna podoby hodí. Jeden z nás předstírá, že je rodič,” vysvětlil. “A DOD drží střechu nad našimi hlavami a tak.”

Fascinovaně, začala chrlit stále víc otázek.

Uplynuly hodiny, kdy ho prakticky vyslýchala mezi tím, jak je chodila kontrolovat máma.

A co kolonie? Nemluvil o nich, tak šla dál.

Ví o vás ještě nějaký člověk v okolí? Odpověď byla ne.

Jak zainteresované je DOD? Z toho, co zjistila od Dawsona, tak hodně.

Monitorovali každý aspekt jejich životů.

Od místa, kde se rozhodli žít, na jakou školu šli, kdy požádali o řidičský průkaz.

Další zábavní fakt byl, že nikdy neonemocní.

Žádná chřipka. Žádné běžné nachlazení. Žádná rakovina nebo nervová choroba.

Nepotřebovali doktory.

Pokud byli ve své lidské formě zraněni, jediné co museli udělat, je vrátit se do své pravé podoby, aby vyléčili většinu nemocí.

“Ujasněme si to,” řekla Bethany, naklánějíc se k němu. “To pak nemůžeš být zraněný? Ne skutečně?”

Dawson potřásl hlavou. “Můžeme se zranit. Arumové jsou naši největší nepřátelé.”

“Kdo?”

Prošel si opakem ruky po čele. “Jsou jako my, tak nějak. Místo toho, aby se rodili ve třech, jsou čtyři. Jsou z naší sesterské planety. A jsou většinou ze stínu, ale jejich DNA se adaptovala jako naše. Po většinu času vypadají jako lidé.”

“Nejsou nebezpeční?”

“Lovili nás až téměř do vyhubení, zničili naši planetu. Následovali nás sem.”

Její hrdlo se zdálo suché. “Proč vás loví?”

“Kvůli našim schopnostem,” vysvětlil. “Bez nich jsou slabý. Čím víc Luxenů zabijí, tím víc schopností získají.”

“To…to je blbý.”

Pak vzhlédl, střetávajíc se s jejíma očima. “Jsou jenom jeden z důvodů, proč musíme být kolem lidí opatrní.”

V břiše se jí vytvořil uzel. Myslela na světlo-intenzitu a teplo.

“Můžete ve vaší podobě ublížit lidem?”

“Ne-chci říct, že narušujeme elektromagnetické pole, když používáme schopnosti. To zvyšuje jejich. Příliš moc toho může způsobit nemoc, nervozitu nebo zvedání žaludku, ale nic trvalého. A někdy vibrujeme…nebo hučíme.”

“To už jsem předtím cítila.” Mírně se pousmála, vzpomínajíc na to, jak jeho ruka pod její brněla.

Dawsonovi oči se zaleskly. “Ale kdykoliv používáme naše schopnosti, nebo se měníme do pravé podoby, zanecháváme na lidech stopu. Jako právě teď, máš kolem sebe slabou zář.”

“Stopu?”

“Ano,” řekl. “Zůstáváme v místech, jako je toto nebo Petersburg, protože tam je velká koncentrace beta křemene ve skalách. Narušuje to pole kolem nás, zabraňujíc Arumům nás vystopovat, ale neblokuje to stopu.”

Dech si jí zadrhl, nějak věděl, kam tohle povede.

“Takže tihle Arumové můžou vidět stopu kolem mě…a najít tě přes ni?”

“Ano.”

“Ach, Bože.” Položila si ruku na srdce.

“Tvoje stopa je velice slabá. Nemyslím, že to bude jakýkoliv problém.”

Zaplavila ji úleva a on se zdál, že se pokouší o úsměv.

“Cítím se hloupě, že se o tom vůbec zmiňuji, ale o tomhle nikomu nemůžeš říct, Bethany. Nikdo to nesmí vědět.”

Pak se zasmála a věděla, že ho překvapila.

“Dawsone, nikdo by mi nevěřil.”

“I tak to nezastavilo lidi. Byli takoví, co zjistili pravdu. Kteří viděli Luxeny v pravě podobě a snažili se o tom říct ostatním.”

Jeho oči zase dělaly tu zářící věc, jako by za zorničky bylo bílé světlo.

Hádala, že tam skutečně bylo.

“Ti lidé zmizeli.”

Led pokryl uzly v jejím žaludku. “Co tím myslíš?”

“DOD se o ně postaralo. Jak? Nevím. Ale jejich hlavní úlohou je udržet nás v tajnosti, a ujistit se, že to nic a nikdo neohrozí.”

Trochu zastrašující, přemýšlet o tom, ale ona také chápala, proč. Lidé by šíleli, kdyby věděli, že mimozemšťané pobíhají kolem. Mimozemšťané, kteří mohou změnit identitu, pohybovat se tak rychle jako světlo, a spojit jakoukoliv energii.

A na druhou stranu, člověk držící takový druh vědomostí ovládá spoustu moci, ne snad? Pravděpodobně by byly zahrnuty peníze, pokud by někdo šel na veřejnost s detaily.

Bethany potřásla hlavou.

I když by to nebylo správné z několika důvodů.

“Nic neřeknu, Dawsone. Vím, že přísahání, že to neudělám, neznamená moc, ale…skutečně nechci zmizet a nechci, aby ses dostal do průšvihu.”

Hlasně vydechl. “Věřím ti. Děkuju.”

Několik úderů srdce přešlo v tichosti, jak studovala jeho skloněnou tvář.

Bože, byl krásný.

Jeho rysy k sobě perfektně pasovaly. Měla tušit, že se k tomu připletla cizí DNA.

Pak si vzpomněla na jejich první telefonní rozhovor, a jakřekl, že je z daleka.

Zábavné bylo, že jí tehdy nelhal.

Bethany skutečně nevěděla, co říct nebo si myslet.

Očividně nebyla šílená.

Dawson byl…mimozemšťan, ale bylo pro ni těžké to vidět. Ne,že by neakceptovala, co je, ale jak se na něj dívala, vše co viděla, byl Dawson.

Dawson, který k ní promluvil v její první den, kdo jí následoval na chodbě a vynechal hodinu, aby s ní mohl jít na oběd.

Dawson, který strávil hodiny telefonováním s ní, mluvíc, dokud oba nezaspali jako burské oříšky.

Vše, co skutečné viděla, byl Dawson-kluk, kterému propadávala.

Zůstal klidný, zatímco na něj zírala, ale teď se odvracel, svaly v čelisti se mu protahovali. Bethany se najednou zvedla na kolena. “Můžu se tě dotknout? Když si ve své…pravé podobě?”

Jeho oči se prudce stočily k ní, byla to směs vířící zelené se směsí naděje a paniky, úlevy a smutku. Také byla na jeho tváři zvláštní něžnost, která ji tahala za srdce a díky ní vypadala tvrdší.

“Proč bys to chtěla?”

Kousla se do rtu, přemýšlejíc, jestli ho nějak urazila.

Bylo, dotýkání se ho v jeho pravé podobě, hrubé?

Odskočil od ní strašně rychle.

“Nevím. Prostě chci.”

Jeho tvář zkřížil šok. “Skutečně chceš?”

Se zatajeným dechem přikývla.

“Nemělo by to zhoršit stopu, ale…”

Stejně se zvedl na kolena a zavřel oči. O sekundu později vybledl. Jeho oblečení, obrys pod ním, to vše se jednoduše vytratilo, ale rychle bylo nahrazeno bílým světlem, které lemovala modrá.

Natáhl jednu ruku, z které se vyformovali prsty. Pět prstů.Stejné jako její.

Bethin pohled se zvedl a jeho hlava se naklonila do strany,čekajíc.

Jeho světlo osvětlilo celou místnost.

Vyzařovalo z něj teplo.

Bylo zvláštní tohle vidět a on byl nádherný.

Tak nádherný až měla v očích slzy, což neměla vůbec na svědomí intenzita světla.

Se srdcem v krku natáhla ruku. Když její prsty přejeli světlem, její rukou přejel slabý elektrický šok a pak zacítila slabé vibrování.

Její prsty sevřeli ty jeho-a bylo to cítit stejně. Teple. Hebce. Silně. Byla to Dawsonova ruka.

Jenom vypadala jinak.

Bethany se posunula blíž, dávajíc si pozor, aby ho nevystrašila.

“Můžu se dotknout dalších částí tebe?”

Po chvíli přikývl.

Pak ji to udeřilo. “Nemůžeš se mnou v téhle forměmluvit, nebo ano?”

Dawson potřásl hlavou.

“To je smutné.”

Ale pak položila ruku tam, kde předpokládala, že má hruď a jeho světlo zapulsovalo.

Místností se ozvalo zvláštní praskání, jako vyhozené zásuvky. Pocit hučení se převalil přes její ruku, připomínajíc jí tlačení sekačky na trávu.

Její ruka sklouzla a světlo bylo ještě silnější. Začala se usmívat, ale pak si uvědomila, že ho osahávala a no, to bylo trapné. Odtahujíc ruku doufala, že si nevšiml její ruměnec.

Dawson sklonil ruku a světlo se ztlumilo. Jako předtím vybledl a vzal si formu, která jí byla známá s džíny a tak.

“Ahoj,” řekl.

“Krásný,” vyhrkla. “Jsi krásný.”

Oči se mu rozšířily a Bethany se začala cítit trochu hloupě.

“Myslím tím, co jsi, není nic…špatného.”

“Díky.”

Přikývla. “Tvé tajemství je u mě v bezpečí. Slibuju. Nemusíšse ničeho bát.”

“Takže jsi v pořádku?”

“Všechno je v pořádku,” zašeptala, stále omráčená krásou jeho pravé formy.

“Dobře.” Usmál se, ale vyznělo to falešně, jak vstal a přecházel si rukou přes stehna. “Nedokážeš si představit, jak jsem vděčný, že to chápeš a neboj se, taky chápu.”

Zamračila se. “Chápeš čemu?”

“Že mě už…takhle nechceš vidět.”

Nastala pauza, když se lekla.

“Vím, že mě pravděpodobně nenávidíš za předstírání, že jsem člověk a za to líbání. Bylo to špatné. A pravděpodobně si mnou znechucená. Poté, co stopa vybledne, nechám tě jít. Přísahám. Ale teď potřebuju zůstat blízko u tebe, jenom abychom byli opatrní. Nechci, aby sis dělala starosti. Pravděpodobnost,že tě najde nějaký Arum, je mizivá.”

“Páni. Počkej.” Bethany se postavila, srdce v její hrudi znovu bušilo. “Dawsone, proč bych měla být znechucená, nebo bych těměla nenávidět?”

Věnoval jí jemný pohled.

“Co?”

Potřásla hlavou.

“Jsem mimozemšťan.” řekl to pokorně.

“Ale pořád jsi Dawson, ne? Myslím tím, chápu, že jsi, kdo jsi, ale pořád jsi Dawson.” Odmlčela se nabírajíc odvahu, aby to ze sebe všechno vysypala. “Pořád jsi kluk, kterého mám ráda. A pokud-pokud měmáš stále rád, pak nechápu, jaký je problém.”

Zarazil se a byla si celkem jistá, že přestal dýchat. A ona se to snažila nevnímat nebo se nevystrašit, protože to by právě teď moc nepomohlo.

Dawson na ní jenom zíral.

Ach, možná to všechno pochopila špatně?

A líbání taky?

“Myslím tím, pokud mě máš stále rád? Nevím, o jaký druh pravidel jde nebo -”

Zmenšil vzdálenost mezi nimi tak rychle, že ho ani neviděla se pohnout.

V jednu sekundu tam stál, škubl sebou a vzápětí byla v jeho náručí, hlavu měl pohřbenou v jejích vlasech. Omotala mu ruce kolem krku a držela ho. V krku se jí tvořil knedlík. Slzy ji pálily v očích. Napadlo ji, jak neuvěřitelně osamělé muselo být, žít mezi lidmi, ale nikdy skutečně nebýt jejich součástí.

“Bethany,” zamumlal a zhluboka se nadechl. “Nemáš ani ponětí, co to…pro mě znamená.”

Přitulila se blíž a vdechovala jeho svěží vůni, držela ho pevněji. Nebylo tam místo pro žádná slova.

“Přemýšlím,” řekl drsným hlasem.

“O…?”

“Ty. Já. Spolu. Jak chodit spolu, být spolu.” Chvíli bylo ticho, a pak se zasmál. “Páni. To byl pravděpodobně ten nejubožejší pokus vůbec v ptaní se, jestli bys nechtěla být moje přítelkyně.”

Bethino srdce se zrychlilo. Ubohé, nebo ne, byla sekundu před omdlením.

“Chceš být můj kluk?”

Přikývl a její dech se změnil v malé zalapání.

“No, teď se mnou svým způsobem musíš být.”

Zvedajíc hlavu se na něj zazubila. “Vím, tvé velké,špinavé tajemství.”

Dawson se zasmál a jeho oči svítily. “Ach, takže vydírání?”

Když přikývla, sklonil se a přitiskl svou hlavu na jejíčelo. “Ale teď vážně, Chci to-chci tě.” Dřívější trapnost byla z jeho hlasu pryč. Byl teď celý naléhavý a umíněný. “Víc, než jsem kdy chtěl cokoliv. Takže, jo, chci být s tebou.”

Nic na tomto světe, nemohlo zastavit její úsměv.

“Vážně, ale opravdu vážně se mi líbí, jak to zní.”

Bethany znala pravdu a věděla, jak moc riskoval, ale v jeho náručí byla a vždy bude Dawsonova.

Jízda domů byla pro Dawsona rozmazaná.

Dokonce si nepamatoval, že zaparkoval auto a zamířil nahoru.

Ležící v posteli, se díval na strop. Jeho myšlenky závodily a valily se jedna po druhé.

Už se hodil do své skutečné podoby.

Svatá dobroto na cracku.

On se fakt změnil před ní.

Nebyli tu žádné slova.

Nikdy v životě se mu to nestalo.

Ale ona nebyla vyděšená.

Bože, ne, ona ho vlastně přijala.

Bylo to jiné než od UFO fanatiků, a to Dawson nečekal od žádného člověka.

Vytáhl si mobil z kapsy, poslal jí rychle textovku, ptajíc se, jestli je v pořádku.

Odpověď mu přišla okamžitě.

Pak mu telefon zapípal znovu.

Uvidíme se zítra?

S úsměvem, který se mu šířil přes obličej, pravděpodobně vypadal jako hloupý sob, ale bylo mu to jedno.

Odpověděl zpět, řekl jí ano a pak položil mobil na noční stolek. Ani o vteřinu později, se otevřeli dveře jeho pokoje, a Dee strčila hlavu dovnitř.

“Ahoj,” řekla. “Můžu dál?”

“Jasně.” Dawson se posadil. “Co se děje?”

Dee se posadila na židli u psacího stolu a složila si štíhlé ruce. “Daemon šel dnes po Arumovi. Byl blízko restaurace.”

Dawsonův hrudník se sevřel.

Bethany.

Možná ho přijala, ale sakra, jak mohl zapomenout na stopu?

“Je Daemon v pořádku?”

“Trochu potlučený, ale bude v pořádku.” Chvíli bylo ticho a pak povzdech. “Daemon bude vždycky v pořádku. Víš, jaký je.”

Jo, Daemon byl zpropadený stroj. “Nech mě hádat, že je teď tam venku a loví znovu Aruma?”

Přikývla. “Byl jsi s Bethany?”

“Poflakoval jsem se v jejím domě, setkal se s jejími rodiči.”

“To zní vážně,” zašeptala.

Vážně jako mimozemská invaze, pomyslel si.

Zkřížil si kotníky a přimhouřil oči. “Jsi v pořádku?”

Dee se v mžiku zvedla ze židle a objevila se u nohou postele, kolena zastrčila k hrudi. “Jsem v pohodě. Jen jsi mi chyběl. Daemon je nudný.”

Zasmál se. “Daemon je víc vzrušující, než jsem já.”

Nakrčila nos. “Cokoliv. Takže Bethany…je to vážné ne? Setkání s rodiči? To si předtím nikdy nedělal.”

On a Dee měli blízký vztah. Ačkoliv mnoho detailů o jeho spojení chyběly, Dee o něm věděla všechno. A on jí absolutně věřil.

“Moc se mi líbí,” řekl nakonec a zavřel oči. “Je úžasná.”

Dee hned neodpověděla, ale on věděl, co si myslí.

Bethany mohla být úžasná, dokonce dokonalá, ale na tom nezáleželo.

Mimozemšťané a lidé se neslučovali.

“Dawsone-”

“Ona to ví.”

Řekl to potichu, ale ty dvě slova byli jako jaderná bomba.

“Co?” Zaječela Dee.

Dawson sebou trhl.

Když otevřel oči, stála rovně na posteli, oči vytřeštěné a ruce se jí třásly.

Dawson se posadil. “Dee, to je v pohodě.”

“Jak to může být v pořádku? Lidé o nás nemohou vědět! A co DOD a-”

“Dee, sedni si a vzchop se. Dobře?”

Počkal, až se posadí zpátky. Celé její tělo vibrovalo. Stávalo se to pokaždé, když byla vzrušená nebo rozrušená.

“Neřekl jsem jí to schválně.”

Naklonila hlavu na stranu. “Jak si to omylem nechal proklouznout? “Ach, mimochodem, jsem mimozemšťan. Pojďme se líbat.””

Ehm, brala to odzadu.

“Co se stalo?” Zeptala se.

“Nejsem si jistý, jestli chceš vědět podrobnosti.”

“Už jste měli sex? Protože to je skoro jediná věc, kterou bys mi neřekl, čehož si vážím, a na druhou stranu, neodpověděl si na mou otázku. Bylo to hrubé.”

“Ne, neměli jsme sex.” Dusil se smíchem. “Bože, Dee…”

Protočila oči. “Tak co se stalo?”

Třel si spánky a podíval se na dveře. “Bethany a já jsme se líbali a stalo se něco, co se ještě nikdy nestalo.”

Dee se opřela. Vrcholní pohled znechucení zahalil její hezkou tvář. “Ehm, fuj, pokuj je to o jakémkoliv předčasném-”

“Ach můj Bože, buď zticha a poslouchej, jo?” Prohrábl si rukou vlasy. “Líbali jsme se a ztratil jsem kontrolu nad mou lidskou formou. Rozsvítil jsem se jako zatracený vánoční strom.”

Jeho sestře spadla čelist. “Nekecej…”

“Jo, a ona mě viděla. Musel jsem jí to říct, protože nevím, jak bych to mohl po tom schovat.”

Dee několikrát zamrkala. “Počkej. Přetočme si to. Ztratil jsi kontrolu, protože jste se líbali?”

“Jo.”

“Páni.” Další emoce smyla znechucení. Něco, co nedokázal zařadit, a pravděpodobně ani nechtěl. “Musíš ji mít opravdu rád.”

“To mám.” Dawson se pak usmál, nemohl si pomoct. Byl to takový ňouma.

“Nikdy jsem se takhle nelíbala.”

Usmál se. “Radši se takhle nelíbej. A nechci o tom slyšet, pokud se to stane.”

“Hej, to je péče a sdílení času, ne?”

“Ne.”

Mávla rukou, odbývající ho. “Co udělala?”

Dawson jí vysvětlil, jak dobře to Bethany zvládla, jakmile se přenesla přes očekávaný šok. Oči jeho sestry naplnil respekt. Každý Luxen by dokázal ocenit lidské porozumění udržet to v tajnosti a pokud věřil, že to Bethany udělá, Dee vypadala, že tomu věří.

“Počkej. Svítí?” To poslední zašeptala, jako kdyby říct to nahlas, znamenalo nějaký druh hříchu.

Dawson přikývl. “Trochu.”

“Ach, člověče. Daemon tě zabije.”

“Díky. To pomohlo Dee.”

“Promiň.” Zvedla ruce. “Ale jakmile ji uvidí, jo, nebude to dobré.”

Dawson se opřel o čelo postele a přecházel si rukama po obličeji.

Sakra, to není dobré.

Ani zdaleka.

Kdo se staral o to, že ho Daemon zabije?

Bethany zářila.

Nechal na ni svou pověstnou značku.

A to k jejímu prahu přitáhne Arumy.

*****

Zírajíc v neděli na bílý kousek plátna držela Bethany v jedné ruce štětec, zatímco její druhá ruka byla zaneprázdněná přecházením po rtech-těch, které se dotýkaly Dawsona.

Sakra, políbil ji, jako kdyby hladověl, zanechávaje ji v závratích a bez dechu.

Odešel před chvílí, těsně před večeří.

Už se nepolíbili.

Vysvětlujíc, že chce počkat, dokud stopa nevybledne před tím, než se o to znovu pokusí, jejich čas spolu byl Disney kanál-přístupný.

Ale hodně se mazlili a to bylo stejně dobré jako líbání, v její knize.

Jen být vedle něj, s jeho rukama kolem ní, rozbušilo její srdce a její nervová zakončený vypalovali vlevo i vpravo.

Kupodivu, po celý čas co s ním byla, skutečně nepřemýšlela o tom, co byl.

Samozřejmě, teď když byl pryč, na to nemohla přestat myslet.

Dawson byl mimozemšťan.

Celé město bylo s nimi osídlené, očividně.

Všechno to bylo…jako z jiného světa.

Bethany se ušklíbla.

Položila štětec zpět na malý stolek postavený oproti jejímu prádelníku a postavila se. Přesouvajíc se k oknu, odtáhla tenký závěs stranou.

Úsvit obarvil holé stromy na šedé.

Opírajíc si zrudlé čelo o chladné sklo, zavřela oči.

Pokoj-všechno-bez něj bylo cítit chladně.

Muselo to být teplem, které vyzařoval.

Nebo to bylo jednoduše jím, a jak se s ním cítila.

Dívčí melodrama, ale byla to pravda.

Odstrkujíc se od okna, odolávala nutkání poslat mu textovku nebo mu zavolat.

Ale bála se o něj.

Dnes řekne Daemonovi, že ona to ví.

Pokud ne, tak zítra kolem ní Daemon uvidí stopu.

Je lepší, když vybouchne v soukromí jejich domu než uprostřed třídy angličtiny.

Skutečně doufala, že Daemon nezabije Dawsona.

Ten kluk jí přirostl k srdci.

Snažící se nestát závislou, se přinutila vyjít z pokoje, pryč od telefonu.

V přízemí byla její máma v kuchyni.

Jaké velké překvapení.

Táta seděl za stolem, koukajíc na nějaké dokumenty, zatímco Phillip měnil své mac’n’ sýr do prstového jídla-na kaši.

Vyhnula se mu a šla do obývacího pokoje.

Její táta zvýraznil část dokumentu. “Koukněme se, kdo konečně vyšel ze svého pokoje a přidal se k nám v obýváku.”

Bethany udělala obličej. “Ha. Ha.”

Její máma se při sporáku otočila, v ruce držela plech plný sušenek.

“Zlato, můžeš zkontrolovat svého strýčka a kouknout se, jestli nechce něco k jídlu nebo pití?”

“Jasně.” Otočila se a zamířila do obýváku.

Strýc Will seděl strnule na gauči, vypadajíc vyčerpaně.

Dny před léčbou byly vždy nejhorší.

Z toho, co Bethany zachytila, léky, které mu podávají s medicínou, se rychle rozpouštějí.

“Slyšel jsem tvou mámu,” řekl, než mohla co i jen pípnout.

Jeho hlas byl slabý a chraplavý.

“Když mám žízeň, vím, kde je lednička.”

Bethany se soustředila na televizi.

Právě byl jeden z filmů Kmotr.

“Můžu ti přinést-”

“Jsem v pořádku.” Mávl rukou. Vypadala bílá a tenká jako papír. “Posaď se. Nikdy jsem se nedostal k tomu, že si s tebou skutečně promluvím.”

Mluvení se strýčkem byla poslední věc, kterou chtěla dělat a za to se cítila příšerně.

Ale nikdy nevěděla, co říct.

Strýc Will rád předstíral, že neklepal smrti na dveře a Bethany byla v menších rozhovorech příšerná.

Vyhýbání se jeho nemoci, bylo, jako ignorování obří opice, lozící po zdech a házející banány. Sedla si do křesla a zasunula nohy pod sebe, když zoufale hledala slova.

Naštěstí začal konverzaci strýc Will.

“Takže, jak dlouho se s tím klukem vídáš?”

Ústa se jí otevřela dokořán.

Dobře, tak možná neměla takové štěstí.

Poté, co Dawson odešel, ji její rodiče zpovídali o něm.

Znovu. “Jsme…jenom přátelé.”

“Skutečně? Já ne…”

Jeho slova skončila v tělo drásajícím kašli.

Nemožné, jak se to zdálo, byl ještě bělejší.

Když ta episoda skončila, zavřel oči a odkašlal si.

“Ještě jsem ho neviděl se žádnou jinou holkou. Jeho…rodina drží pohromadě.”

Ach, chlape, strýc Will neměl ani ponětí. “Jo, vypadají, že jsou si blízcí.”

“Jsou to dobré děti, hádám. Nikdy se nedostanou do potíží.”

Pohrával si s pestrobarevnou dekou, kterou měl omotanou kolem noh.

Jejich obrys byl tenký.

“I když je nedokážu rozlišit. Který tady byl?”

Bylo to pro ni zábavné-jak je nikdo nedokázal rozeznat.

“Byl to Dawson.”

Přikývl. “Ach, Dawson…dobrá volba.”

Zamračila se. “Znáš ho?”

Potřásl hlavou.

“Vlastně ne, ale vypadá přátelštější z těch dvou…kdykoliv je vidím ve městě. Byla jsi v jeho domě? Střetla jeho rodiče?”

Její zamračení se prohloubilo, když se dívala na televizi.

Samozřejmě, že její strýc zajímá ochrannou roli, ale bylo jí nepříjemně z otázek o Dawsonovi. Okamžitá, téměř iracionální potřeba chránit ho a jejich tajemství se vyhrnula na povrch.

“Pracují hodně mimo město, ale pár krát jsem je slyšela na telefonu.”

“Hm.”

Will zvedl dálkové ovládání, signalizující konec jejich konverzace.

Díky Bohu.

Následovalo blahoslavené ticho, a když už tam nemohla sedět ani o minutu déle, omluvila se a šla zpátky nahoru.

A samozřejmě přímo k telefonu.

Nebyla modlící se typ, a modlit se, aby jeden bratr nezabil toho druhého, se zdálo špatné na tak mnoha úrovních, ale může vyslovit malou modlitbu.

Dawson se cítil, jako by se chystal jít před popravčí četu. A ono to bylo něco takového. Vycouval ze statku, strkajíc si ruce do kapes. Bez vědomí Bethany, ještě ve skutečnosti neodešel. Pouze zaparkoval auto před svým domem a přišel zpět. V Bethanyině ložnici svítilo světlo. Chtěl počkat, jestli ji zahlédne, ale pak se obrátil k dohlížení na ni jako úplný stopař.

Bethany byla právě teď doma v bezpečí. V stínech nebyl skrytý žádný Arum a záře byla tak slabá, že by ji nemuseli ani vycítit. Takže nebyl důvod, aby tábořil blízko jejího domu.

A potřeboval jít domů a promluvit si s Daemonem.

Otočil se, šel hlouběji do lesa, a když si byl jistý, že by nikdo nemohl vidět jeho světlo, přešel do své pravé podoby a vzlétl, děsil se toho, co bude, když bude dole.

O dvě minuty později, když byl na své příjezdové cestě, nechal světlo, ať zmizí, dokud vypadal jako každý jiný člověk.

Táhnouc nohy, otevřel přední dveře.

Ve vstupní hale byla tma, a když zastavil, zamračil se.

Celým domem se otřásala hudba. Text písně “Whoomp! Tam to je.” duněl z reproduktorů. http:/www.youtube.com/watch?v=ijSf-biTGFw/

Předtím, než vstoupil do obýváku, věděl, že Daemon poslouchal jeden z těch televizních kanálů, které nehráli nic, pouze hudbu.

Roztažený přes gauč s rukama za hlavou, Daemon pohyboval holýma nohama v dokonalé synchronizaci s písničkou.

Dawson zvedl obočí. “Whoomp. Tam to je?”

“Co?” Naklonil hlavu k Dawsonovi, usmívajíc se. “Líbí se mi ta píseň.”

“Máš tak pochybný hudební vkus.”

“Nechovej nenávist.” Posadil se jedním plynulým pohybem, pokládajíc nohy na podlahu. “Kde jsi byl celý den?”

“Kde je Dee?” Zeptal se místo toho, aby odpověděl na otázku.

Daemon mávl rukou a kanály se rychle přepnuli. “Ve své ložnici.”

“Aha.” Pravděpodobnost, že ho Daemon zabije s jejich sestrou doma, byla malá. Dobré zprávy. “Jasně.”

S povzdechem se posadil na opěradlo křesla. “Potřebuji ti něco říct, ale musíš mi slíbit, že se nerozzlobíš.”

Daemon k němu pomalu otočil hlavu, zúžil oči. Televizor zastavil na zlaté oldies stanici.Začala hrát píseň “Chantilly Lace”. http:/www.youtube.com/watch?v=MfkvdlBz62k/

“Kdykoliv někdo začne rozhovor takto, jsem si jistý, že se rozzlobím.”

Ach, dobrý postřeh. “Jde o Beth.”

Tvář jeho bratra potemněla.

“Včera jsem se šel podívat k ní domů,” pokračoval. “A něco se stalo.”

Stále žádná odezva od jeho bratra.

Klidný Daemon byl asi Daemon, který se chystal vybouchnout.

“Nevím, jak se to stalo nebo proč, ale stalo se to. Líbali jsme se…a já jsem ztratil svou lidskou podobu.”

Daemon se zhluboka nadechl a začal vstávat, ale zarazil se. “Ježíš…”

“To zanechalo na ní slabé stopy.” A přichází ta špatná část. “Zná ??pravdu.”

Švihem byl Daemon nahoře a v jeho obličeji ve zlomku sekundy. “To myslíš vážně?”

Dawson se setkal s tvrdým pohledem svého bratra. “Nemyslím, že bych žertoval o něčem takovém.”

“A já jsem si nemyslel, že by si byl tak zatraceně neopatrný, Dawsone!” Daemon zablikal a objevil se ona druhé straně pokoje, s pevnou páteří a napjatými rameny. “Zatraceně!”

“Nechtěl jsem, aby se to stalo.” Dawson převzal celkovou zodpovědnost za svou chybu, ale stále tu bylo něco na Daemonovi, proč se cítil jako dítě, stojící před naštvanými rodiči.“Rozsvítit ji bylo tou poslední věcí, co jsem chtěl udělat, ale bylo to, jako bych jí to pak nemohl říct. Dokonale chápe, že to nikdo nemůže vědět. Neřekne to…”

“A ty jí věříš?”

“Ano, věřím.”

Daemonovy oči se rozšířily. “A jen proto, že ty jí věříš, zbytek nás bude s tím v pořádku?”

“Vím, že je tu mnoho otázek, ale Bethany by to nikdy nikomu neřekla.”

Daemon vyštěkl studeným smíchem. “Bože, ty jsi hloupý, brácho, opravdu hloupý.”

Rozžhavená vlna cestovala jeho páteří. “Nejsem hloupý.”

“Dovoluji si nesouhlasit,” zavrčel jeho bratr.

Dawsonovy ruce se otevřely a zavřely. “Chápu, že si zklamaný, že jsem označil Bethany a to, že se dozvěděla pravdu, je hrubou ohavností vůči vám, ale nechtěl jsem to udělat.”

“Vím, že jsi nechtěl, ale to nic nemění na skutečnosti, že se to stalo.” Daemon se opřel o zeď a zvedl bradu směrem nahoru.

Vyzařovalo z něj napětí a Dawson věděl, že se pokoušel přijít na to, jak tento problém vyřešit. To je to, co Daemon dělal. Napravoval věci.

Ze zadní části Daemonova krku vyšel hluboký zvuk. “Takže si ji políbil a tohle se stalo?”

“Jo, trapný, já vím.”

Jedna strana jeho rtů sebou škubla. “A stopa je slabá?” Když ho Dawson ujistil, Daemon sklonil bradu. “Dobře. Budeš se muset od ní držet dál.”

“Cože?”

“Možná si nerozuměl anglicky, co jsem řekl.” Daemonovy oči vzplanuly hněvem. “Musíš se jí vyhýbat!”

To byla nejchytřejší věc, co by mohl udělat. Nechat Bethany samotnou. Ale kyselá chuť munaplnila ústa. Představoval si sebe, že s ní už nikdy znovu nepromluví, nebo její dotek na jeho pokožce, jako by byl příliš těsný.

“Co když nemůžu?” Zeptal se, dívajíc se pryč, když se Daemon zamračil.

Jeho bratr zaklel. “Děláš si srandu? Není to těžké. Ty. Zůstaneš. Dál. Od. Ní.”

Jako kdyby to bylo tak snadné. Daemon nechápal. “Ale ona teď září. Nic vážného, ??ale je tam v okolí Arum a ona není v bezpečí.”

“Možná jsi měl na to myslet předtím, než si jí rozzářil zadek.”

Dawson se otočil ke svému bratrovi, zužující oči. Hněv způsobil, že jeho tělesné teplo stoupalo k raketě. “Tak? Je to tak? Tebe vůbec nezajímá, zda jí ublíží?”

“Zajímá mě, jestli ublíží tobě.” Daemon udělal krok vpřed, ruce zaťaté v pěst. “Zajímá mě, jestli ublíží Dee. Tato dívka, tak jak nevychovaně to zní, pro mě nic neznamená.”

Dawson se podíval na svého bratra, zachycujíc ostré oči a rysy totožné s jeho vlastními. Směšné, jak mu někdy Daemon připadal jako úplný cizinec. “Mluvíš stejně špatně jako Andrew.”

“Cokoliv chlape.” Daemon kráčel přes místnost, popadl shozený polštář. “Nejsem tady na to, abych nenáviděl lidi. Čelím skutečnosti.” Načechral polštář předtím, než ho hodil zpátky na gauč. “Je zřejmé, že k ní něco cítíš. Něco víc, než to, co jsi cítil předtím.”

No, o tom není pochyb. Nikdy předtím neztratil svou formu před lidskou dívkou. A když si vzpomněl na Beth, ano, nikdy nic takového necítil.

“A kvůli tomu, musíš zůstat od ní daleko,” řekl Daemon, jako by jeho slovo bylo zákonem. Zastavil se před Dawsonem, skládajíc si ruce. “Půjdu k Matthewovi a vysvětlím mu, co se stalo.”

Dawsonova záda se narovnala. “Ne.”

Daemon se zhluboka nadechl. “Matthew musí vědět, co jsi udělal.”

“Pokud půjdeš k Matthewovi, on půjde za DOD a oni vezmou Bethany pryč.” Když Daemon otevřel ústa, Dawson vykročil vpřed. “A neopovažuj se říct, že tě to nezajímá.”

“Žádáš příliš mnoho!” Daemon vybuchl. “Musím varovat ostatní v případě, že se tvoje přítelkyně rozhodne jít do Národního Tazatele a poukázat na nás.”

“Nepůjde.” Deein tichý hlas se vetřel z vrcholu schodiště. Bratři se k ní otočili. “Pokud Dawson věří, že Bethany zůstane ticho, pak mu věřím.”

“Nepomáháš tady,” Daemon odsekl.

Ignorovala ho. “Pořád to ale musíme říct ostatním, Dawsone, protože mají právo být připraveni. Měli by to vědět, zejména pokud vidí její stopu, ale Daemon může přesvědčit Matthewa, aby nešel za DOD nebo za Staršími.”

“Toto není Daemonův problém,” namítl. “Je můj, Já bych měl…”

“Pokud se jedná o tebe, je to můj problém.” Netrpělivost se plížila do Daemonových rysů.

Hanba vzrůstala uvnitř Dawsona jako ošklivý chomáč kouře. “Já nejsem dítě, sakra. Jsi starší pouze o pár minut! To ti nedává právo…”

“Vím.” Daemon si promnul čelo, jako by ho bolela hlava. “Nechci se k tobě chovat jako k dítěti, ale sakra, Dawsone, víš, co musíš udělat.”

Dee se objevila mezi nimi, s rukama v bok a otočila se k Daemonovi. “Musíš v tomto Dawsonovi věřit.”

Výraz na tváři Daemona říkal, že by raději strčil hlavu do mlýnku na maso. “To je šílené.” Daemon ustoupil, položil si hřbety svých rukou na čelo. “Dobře. Mám tvoje…třeba se ujistit, že je v bezpečí pokud má stopu, a ano, možná nebude kecat, ale pak nemůžeš riskovat, že se něco takového stane znovu.”

“Vím se kontrolovat,” řekl Dawson.

“Ach, co sakra…”

“Nežádej ode mne, abych se jí vzdal dříve, než ji opravdu poznám.” Jakmile tato slova opustila jeho pusu, jeho vůle byla kovaná cementem a bunkrem nukleárních bomb. “Protože se ti nebude líbit moje odpověď.”

Daemon zamrkal, jako by byl ohromen. A to pak udeřilo Dawsona, že i když si většinou dělal věci po svém, nikdy se opravdu nepostavil proti svému bratrovi. Dokonce i Dee vypadala překvapeně.

“To nemůžeš myslet vážně,” řekl Daemon pevným hlasem.

“Myslím.”

“Ach, pro lásku všech lidských dětí, jsi idiot.” Daemon vystřelil přes místnost, šel k němu do těsné blízkosti. “Takže “ji poznáš” a pak se do ní zamiluješ.” Vyplivl to poslední slovo, jako by spolkl nehty. “Co potom? Budeš se snažit zůstat s ní? Oženit se? Mít malý dům s bílým laťkovým plotem, plus dvě až pět dětí?”

Bože, tak daleko nemyslel. “Možná. A možná ne.”

“Jo, dej mi vědět, jak to šlo s DOD.”

Byla tam šance, že Dawson půjde rozbít zábradlí. “Není to nemožné. Nic není.”

Znovu, šok vystřelil přes Daemonův obličej a pak jeho výraz ztvrdl. “Riskuješ být vyvržencem! Ještě horší je, že riskuješ svou sestru, pokud se to stane znovu.”

“Daemone,” Dee protestovala, v očích se jí třpytily neprolité slzy. “Neházej to na něj.”

Daemonova pokožka od hněvu ztmavla. Jeho oči začaly zářit. “Ne. Musí pochopit, co udělal. Bethany by mohla přivést Aruma přímo sem. A Bůh ví, co udělá DOD, když zjistí, že ona toví. Tak mi řekni, stojí Bethany za to?”

Dawson se nenáviděl za to, co se chystal říct a člověče, byla to sobecky hnusná věc, ale byla to pravda. “Ano, stojí za to.”

Když v pondělí vstoupila Bethany do třídy na angličtinu, byla krůček od “úplně vyšilující holky” režimu, zvlášť když její oči přešli rovnou na stůl na ní a zasekli se na Dawsonovi.

Včera v noci jí volal a řekl jí, že všechno vysvětlil Daemonovi.

I když jí oznámil, že všechno proběhlo v pořádku, napětí v jeho hlase říkalo něco jiného.

Sedla si na místo, upustila tašku na zem a odvážila se na něj podívat. “Ahoj.”

Na oplátku přikývl, jeho pohled pohybující se všude kolem ní. “Všechno bude v pořádku.”

A to ji ještě víc znervóznilo.

Jak se ukázalo, měla k tomu dobrý důvod.

Když Daemon vcházel do třídy, jeho výraz sliboval všechny druhy špatných věcí.

Bethany se přikrčila, když se její oči setkaly s Daemonovými.

Byl to pocit, jako by byla udeřena ledovým větrem.

Dawson se naklonil dopředu a ovinul prsty kolem její ruky. “Nevšímej si ho,” zašeptal. “Je to v pohodě.”

Pokud byl “v pohodě” pohled sériového vraha, tak nechtěla vědět, jak to vypadalo, když to “není v pohodě”.

Odvážila se k dalšímu rychlému pohledu přes Dawsonovo rameno.

Daemonovi rty vklouzly do jednostranného úsměvu, který postrádal humor nebo náklonnost. Polkla proti náhle staženému krku, promluvila potichu. “Dobře. Děsí mě.”

Dawson jí třel ruku. “Štěká, ale nekouše.”

“To je tvůj názor,” odpověděl Daemon.

Bethany ztuhla a její oči se rozšířily.

Zazvonil zvonek a ona se prudce otočila dopředu.

Ach, tohle bude dlouhá hodina.

Na zadní straně krku hořela od pohledu, který Dawson nemohl blokovat.

Cítila Dawsonovi prsty na zádech a uklidnila se.

Třídní diskuze se soustředila na téma románu Pýcha a předsudek.

Láska byla hlavním tématem.

“Co se můžeme naučit o lásce z Pýchy a předsudku?” Ptal se pan Patterson, sedící na okraji stolu. “Leso?”

“Kromě toho, že námluvy trvaly věčnost, oproti dnešku?” Shodila dlouhé vlny z ramen a pokrčila rameny. “Myslím, že láska je možná jedině tehdy, když není ovlivněná společností.”

“Ale Charlotte se vdala pro peníze,” odůvodňovala Kimmy, jako by to bylo něco, na co být hrdý.

“Jo, ale pan Collins byl idiot,” řekla Lesa.

“Bohatý idiot,” řekl někdo jiný.

Lesa obrátila oči v sloup. “Ale to není láska, vzít si někoho pro peníze.”

“Všechny dobré body,” řekl pan Patterson s úsměvem. “Myslíte si, že Austenová byla realista nebo cynik, když přišlo na téma lásky?”

A pak Daemon svým hlubokým, sametovým hlasem řekl: “Myslím, že poukazovala na to, že někdy dělání rozhodnutí založené na srdci jsou hloupý.”

Bethany zavřela oči.

“Nebo ukazovala, že dělání rozhodnutí založené na něčem jiném končí špatně.” odpověděl Dawson. “Že pravá láska může přemoci cokoliv.”

Její srdce se zrychlilo, když se ohlédla přes rameno, setkávající se s Dawsonovým pohledem. Usmál se a ona se změnila na kaši.

“Opravdová láska?” Daemon se ušklíbl. “Celý koncept pravé lásky je hloupost.”

Třída vybuchla v debatě, která byla mimo téma, ale Bethany a Dawson na sebe pořád zírali. Opravdová láska?

Bylo to to, co to bylo?

Před setkáním s Dawsonem, by byla na stejné straně jako Daemonovo smýšlení.

Teď věřila v sentimentální věci.

Dawsonovi oči potemněly, měnící mozaiku zelené.

Ach, jo, přinesl sentimentální věci.

Když třída skončila, Dawson čekal, až sesbírá svoje věci a pak jí nabídl ruku. “Připravená?”

Vědoma si všech očí upřených na ně, přikývla.

Daemon dupal kolem nich, vrážející do bratrova ramena. “Bolí mě z tebe hlava,” řekl a zamračil se.

“A ty mě uvnitř zahříváš svojí vřelostí,” odpověděl Dawson, proplétající si prsty s jejíma.

Jeho dvojče se podívalo na Beth. “Buď velmi opatrná, holčičko.”

A pak byl venku ze dveří.

Beth spadla čelist. “Páni.”

“Věř tomu nebo ne, tohle byla slabá verze Daemona.”

Vedl ji dveřmi.

Na chodbě jí stiskl ruku, když jí zašeptal. “Musíme to říct zbytku…zbytku z nás, kteří žijí mimo, no, však víš.”

Strach putoval nahoru až do jejího srdce. “Budou s tím v pohodě?”

“Daemon se ujistí, že jsou.”

“Opravdu?” zeptala se a zavrtěla hlavou. “Nevypadal moc podporující.”

Ujistil ji, ale ona tomu nevěřila.

Jak se blížili ke schodišti, jedno z dvojčat s blond vlasy vyšlo z dvojitých dveří a podíval se na ně.

Zlé mimozemské dvojče nebo dobré dvojče?

Jeho zlatá barva kůže zbledla a jak pokračoval v zírání na ně, zakopl o vlastní nohy.

“Viděl, ehm, viděl mou stopu?” zašeptala.

Dawson přikývl. “Mohla by si dostávat nějaké…zvláštní pohledy po celý den. Prostě předstírej, že nemáš ponětí, proč.”

Dostávat nějaké divné pohledy?

Dawson si nedělal legraci.

Učitel na chodbě během výměny tříd na ni zíral.

Jedna z administrativních pracovnic zalapala po dechu.

A během tělocviku, trenér vypadal, jako by byl sekundu od mrtvice.

Byla obklopena mimozemšťany.

Nebo začala být paranoidní, protože když na ni Carissa zamávala pálkou, byla skoro vystrašená, že ji chce dívka praštit po hlavě.

Ping-pongový míček prosvištěl kolem ní.

Kimmy se otočila. “Nevím, jak se to stalo.”

“Samozřejmě, že nevíš,” zamumlala Bethany.

Zatímco se kolem prohrabávala pro ztracený míček, slyšela tiché šeptání.

Vzhlédla, zašilhala přes drobné trhliny v tribuně.

Rozeznala dvě postavy-Dawsona a kreténa Andrewa.

“Co si sakra myslíš?” ptal se Andrew, skloněný do Dawsonovy tváře.

“To není tvoje věc.”

Andrew se zasmál. “No, jo, budeš směřovat tudy? Vysvětli mi, jak tohle nemá, co dělat se mnou nebo s ostatními z nás?”

“Nedlužím ti vysvětlení.”

Andrew vypadal jako opařený. “Musíš se držet dál od toho člověka. Ona pro tebe není dobrá, pro nikoho z nás.”

Odolávající nutkání, naběhnout na Andrewa a bránit se, couvala z tribuny.

Počkat.

Do prdele.

Očividně, všichni malí Luxeni pobíhali kolem a věděli o ní.

Nenechá Dawsona vypořádávat se s tím samotného.

Ping-pongový míček ji udeřil zezadu na krku dřív, než udělala další krok vpřed.

Otáčející se, si třela hlavu. “Auvajs!”

Kimmy naklonila hlavu na stranu. “Volala jsem tvoje jméno poslední dvě minuty. Bože. Měla si vypnuto nebo si prostě velký idiot?”

Červeno-horký pocit zaplavil její žíly, kombinace zaslechnutého rozhovoru a toho, že je Kimmy čistá mrcha.

Zvedla míček a odpálila ho zpátky.

Malý kulatý kus plastu byl jako teplem-naváděná raketa, nacházející Kimmyinu tvář.

Velmi uspokojující rána, Bethany sledovala Kimmyno trhnutí.

“Nemůžu uvěřit, že jsi to hodila na moji-”

“Moje pálka bude další,” varovala ji Bethany, protáčející pálku v ruce.

Carissa se zachichotala od jejího stolu. “To bylo legrační.”

Kimmy se na dívku otočila, nasazující Lindu Blair, bezpochyby. pozn. americká herečka

“Ty se mi směješ?”

“Hm.” Carissa si posunula brejle. “Myslím, že ano.”

“Ach, právě jsi-”

Trenér Anderson se rozhodl to přerušit. “Dobrá dámy, oči upřené na stůl-na hru.”

Beth stiskla pálku a zhluboka se nadechla.

Trenér si musel uvědomit, že Carissa byla úplně sama a zamířil k ní, právě když se objevili Dawson a Andrew a vypadali, jako kdyby byli dvě sekundy od boje uprostřed tělocvičny.

“Pokud není ping-pongový stůl za tribunami, jsme zvědavý, co jste tam vy dva dělali,” řekl trenér. “Teď se vraťte k vašemu přidělenému stolu.”

Kimmy se ušklíbla.

Dawson šel na svou stranu stolu a zvedl pálku. “Jsi připravená?” zeptal se Carissy.

Přikývla a natáhla se pro míček, ale Andrewova ruka se vymrštila přes stůl a chytil ho. “Tady,” řekl, usmívající se. “Necháš mě dát ti ho?”

Bethany měla skutečně špatný pocit.

Pomalý, chladný úsměv se plazil přes Dawsonovu tvář a ona najednou v tomto výrazu viděla jeho dvojče.

Bylo to děsivý.

“Jo, udělej to.”

Andrew zvednul ruku tak rychle, že to Beth viděla rozmazaně.

Vypálil ho a malinký míček musel rozbít zvukovou bariéru.

Dobrý Bože, letěl přes stůl jako střela.

Aniž by odtrhnul oči od blonďáka, Dawson zvedl ruku a chytil míček.

Ozvalo se hlasité bouchnutí, které Bethany přinutilo sebou škubnout, ale on se ani nehnul.

“Díky, kámo.”

“Kristus o berlích,” zamumlala Carissa.

Dawson se usmál, zvedl paže a zkřížil ruce za zády.

Košile, kterou měl, vyjela nahoru, odhalující záblesk napjatých břišních svalů.

Páni. Není pochyb o tom, že měl pekáč buchet už v mateřské škole.

Zdálo se, že zapomíná na skutečnost, že na něj všechny tři dívky zírají.

Říct, že zbytku třídy bylo nepříjemně, by bylo velkým podceňováním.

Po převlečení, otevřela dveře a uviděla Dawsona, jak na ni čeká.

Jeho obočí bylo spojené. “Jsi v pohodě?”

“Myslím, že bych se tě měla zeptat na stejnou otázku.”

Vzal ji za ruku a přitáhl si ji k sobě.

Bethany přitiskla tvář k jeho hrudi. “Nebylo to špatný. Přišel jsem, abych tě viděl.”

Usmála se a zvedla bradu.

Jejich pohledy se střetly.

Zaplavilo ji teplo.

“Vždycky říkáš správné věci. Opravdu dobrá dovednost.”

Jeho nos přejížděl podél jejího. “Jenom s tebou.”

Uzel se utvořil v jejím krku ve stejném okamžiku, jako se celé hejno motýlů vzneslo v jejím břiše. “Vidíš. Už to zas děláš.”

“Hm,” zamumlal a ovinul paži kolem jejího pasu.

Nikdy předtím si veřejně neprojevovala náklonost v chodbách školy.

Obvykle obracela oči v sloup a udělala nějaké vnitřní nakrknuté komentáře pokaždé, když to viděla, ale zjistila, že se jí líbí být taková holka s Dawsonem.

“Můžu přijít po škole?” zeptal se.

“Doufala jsem, že budeš chtít.”

“Stavím se po večeři, jo?” Políbil ji na tvář a ustoupil.

Vzal ji za ruku a doprovodil ji na parkoviště.

V jejím autě, zvedl její ruku a přitiskl své rty na její dlaň. “Mám pocit, že až přijdu domů, bude klučičí rozhovor, takže můžu mít trochu zpoždění.”

Škubla sebou. “Kéž bych tam mohla být s tebou. Není fér, že budeš muset bránit sebe a mě úplně sám.”

Něha naplnila jeho jasně zelený pohled. “Mám to pod kontrolou.”

“Ale-”

Dawson ji znovu políbil do dlaně a sladké gesto ji prostě uzemnilo. “Nedělej si o ně starosti. Nechci, aby sis vůbec dělala starosti.”

Pustil její ruku a začal ustupovat. “Přijdu hned, jak to půjde.”

“Budu čekat.”

Zásahové kolo číslo dva probíhalo, jak se dalo očekávat. Jinými slovy, to sestávalo z každého, střídajícího se v nadávání mu a někdy i více než jeden po druhém. Dee a Adam byli jediní, kteří se nezúčastnili. Sedící vedle sebe na pohovce, měli identické, zádumčivé výrazy. Matthew chtěl jít za DOD, jak by měli jít v případě odhalení, ale Daemonovi a Dawsonovi se podařilo přesvědčit ho, že riziko nebylo vysoké. Po hodině přímého hádání se, neochotně ustoupil.

“Tohle je tak riskantní,” řekl Matthew, pochodující přes obývací pokoj. “Když to řekne jediné-”

“Nikomu to neřekne. Přísahám.”

Ash zavrtěla hlavou. “Jak si můžeš být tak jistý?”

“Podívej. Je to hotová věc,” řekl Daemon, přerušujíc ji. “Nepůjdeme za DOD nebo za Staršími. Konec.”

“Tohle není “jít dál” organizace, Daemone,” vyštěkla zpátky. “Tohle postihuje všechny z nás. A s ní zářící-”

“Budu ji ochraňovat. Taky se ujistím, že se žádný Arum nedostane dost blízko, aby ji jenom viděl.” Dawson si překřížil paže.

Ash zírala. “Tohle ti vybouchne do obličeje-do všech našich obličejů. Je tady důvod, proč o nás lidé nevědí. Jsou nestálí a šílení!”

Dokonce i Deeino obočí se na to zvedlo. Ash byla zatraceně šílená, když chtěla. Pak se Ash zkroutila k Daemonovi, její tváře zrudlé. “Nemůžu uvěřit, že mu dovolíš, aby to udělal. Další věc, kterou víme, je, že budeš randit s člověkem.”

Daemon vybuchl smíchem. “Jo, to se nestane.”

Děvkoslavnost pokračovala další hodinu, než Thompsonovi odešli. Na cestě ven, Adam odtáhl Dawsona stranou, když se jeho sourozenci dusili v autě.

“Podívej, je mi jedno, jestli jsi zamilovaný do té dívky-”

“Já nejsem-”

“Ani neříkej, že nejsi,” řekl Adam, dívající se na prázdný dům vedle. Je mi jedno, jestli jsi nebo ne. O to skutečně nejde, ale musíš být opatrný.”

Dawson si složil ruce. “Já jsem opatrný.”

“Kámo, tohle není opatrnost. Všichni jsou naštvaní. Tohle postihne Bethany.” Nadechl se. “Pokusím se vtlouct do těch dvou nějaký smysl, ale tvé problémy nejsou jenom Arum nebo DOD, pokud mi rozumíš.”

Auvajs člověče, druh vzteku, který vystřelil jeho páteří, byl dost na to, aby vyloučil nějaký hněv. “Když něco udělají, já-”

“Já vím, ale musíš to očekávat. Dokonce i s Daemonem a Matthewem podporujícími tvůj…životní styl, to nebude lehké.”

Teď začal ztrácet trpělivost. Jeho “životní styl” byl, že chtěl být s osobou, na které mu záleželo. Jako by to bylo špatné rozhodnutí nebo co. “Adame-”

“Jsi můj přítel.” Adam sevřel rukou Dawsonovo rameno, střetajíc se s jeho očima. “Kryju ti záda, ale musíš si být opravdu jistý o cestě, kterou sis vybral.”

Dawson drsně vydechl. “Já…já nevím-sakra. Nevím, co chceš, abych řekl.” Hlavně proto, že ani nevěděl, jak vyjádřit slovy to, co cítil k Bethany. Možná měl Adam pravdu. Možná to bylo velké L.

Horlivý smysl pro porozumění, poznamenaný smutkem, se plazil přes Adamovu tvář. “Podívej, jaký druh budoucnosti s ní máš? Stojí za naštvání všech a odcizení se všem?”

“Myslím, že odpověď na tuto otázku, je docela zřejmá.”

“Pravda,” řekl, klesajíc rukou. “Ale tohle je obrovské. Víš o nějakém Luxenu a člověku, kteří učinili, aby to fungovalo? Kteří žijí, aby o tom vyprávěli?”

Jo, teď vstupující do Downersvilleu, počet obyvatel jeden.

Adam se pousmál. “Nezávidím ti, protože si opravdu nemyslím, že můžeme pomoct s tím, jak se cítíme. Bůh ví, že jsem s tím dobře obeznámený.” Trhl sebou a Dawson přemýšlel, jestli mluvil o Dee. “Jen se bojím, protože si nemyslím, že se Dee a Daemon vypořádají s tím, když se stane něco zlého. A nemyslím si, že ty taky, když se něco stane Bethany.”

Dawson pozoroval, jak jeho přítel odjíždí. Adam mu dal hodně k přemýšlení. Zlé, levné, hnusné zbytky k přemýšlení. Ale většinou byl spotřebovaný tím, co cítil k Bethany. Protože riskoval všechno a všechny a to bylo sobecké. Bože, byla jediná věc, která by přiměla kohokoli, aby byl takhle sobecký.

*****

Bethany netrvalo dlouho, aby zjistila, že nebylo mnoho fanoušků “Dawson a Bethany” týmu. Během příštích pár dnů, Daemon strávil část angličtiny zírající na jeho bratra a ignorující ji, i když se snažila být zdvořilá.

Taky se pro ni stalo lehké rozeznat Andrewa a Adama. Ten milý byl vzdálený, kdykoli se jím zkřížili cesty nebo když mluvil s Dawsonem, ale usmál se na ni. To druhé, zlé mimozemské dvojče jí nahánělo neuvěřitelný strach. Daemonovy zlobné pohledy vůbec neměli na Andrewovy. On byl někdo, s kým by si nechtěla zkřížit cestu samotná. Naštěstí, Dawson byl přilepen blízko k jejímu boku a v pátek přišly dobré zprávy. Její stopa zeslábla. Trvalo to jenom šest dní. Ona a Dawson strávili spolu víkend, zalezení v jejím pokoji. Dveře zůstaly otevřené, samozřejmě. Máma strčila dovnitř hlavu, ale pokaždé donesla sušenky. Byla dobrá šance, že se Dawson zamilovával do její matky. Ten kluk mohl jíst.

Jednou jí vysvětlil, po jeho třetím Big Macu, že to má co dělat s jejich metabolizmem a množstvím energie, které používali. Pokoušejíc se nebýt žárlivá, Bethany se vrtala v jejím cheeseburgeru, o kterém věděla, že půjde přímo do jejího zadku. Ten kluk se mohl taky mazlit.

Když se cítili poměrně jistý, že její máma nerozvrátí její ložnici nebo obývací pokoj, Dawson ji držel blízko, jako by se potřeboval dotýkat nějaké její části. Někdy, celé jeho tělo vibrovalo.

Nechtěla ho znovu vidět v jeho pravé formě, kvůli stopě, kterou by to zanechalo, ale s každým dalším dnem, se Dawson kolem ní uvolňoval. Jeho nová oblíbená zábava se zdála být zmizení a objevení se přímo před ní, způsobujíc jí slabou mrtvici pokaždé, když to udělal. Také pohyboval mnoha věcmi bez toho, aby se jich dotknul. Tyto malé akce neodhazovaly mnoho energie, ale bylo skutečně krásné vidět je.

Všechno šlo dobře. A pak potkala Ash, formálně, v pondělí.

Viděla blondýnu na chodbách jednou za čas. Sakra, nebylo to, jako by vám mohla chybět. Jako Dee byla nádherná, téměř příliš krásná na to, aby chodila chodbami střední školy. Ash se zdála vhodnější na přehlídkové molo v Miláně.

Bethany vycházela ze třídy chemie, překvapená, když se pružná blondýna otočila, jasné safírové oči se uzamkly na jejích. “Bethany?”

Přikývla, když se vyhnula skupině studentů. Ashin pohled sklouzl z jejího, přejíždějíc po jejím prostém svetru a obnošených džínech. Ashino jemně upravené obočí se spojilo, jako by hledala něco, co Bethany jasně neměla. “Musím se přiznat. Jsem tak trochu zmatená.”

Bethany byla taky. “Starám se o vysvětlení?”

Ashiny modré oči práskly k jejím. “Nejsem si jistá, co na tobě Dawson vidí.”

Páni. Způsob, jak být neomalená. Bethany musela přimět svou čelist zavřít se. “Promiň?”

Ash se pevně usmála a čekala, dokud se další skupina dětí promísí kolem nich. “Nechápu, co na tobě vidí, ale myslím, že jsi slyšela a rozuměla mi napoprvé.” Pak se její hlas ztišil. “Má na lepší. A bude mít. Nakonec bude unavený ze zelenější trávy a půjde dál.”

Bethany byla až příliš ohromená odpovědět. “Je mi líto, že se cítíš takhle, ale-”

“Co jiné mu můžeš nabídnout než rizika?” Ash přistoupila blíž a Bethany musela bojovat s nutkáním ustoupit. “Tohle nevydrží dlouho. Tak či onak. Tak proč sobě a Dawsonovi neuděláš laskavost a nenecháš ho na pokoji?”

Bethany se cítila jako třepaná plechovka sody, připravená se otevřít. Jo, věděla, že nedržela svíčku dívce jako je Ash, ale Bože, ona nebyla včerejšími zbytky z fast foodu. Ale předtím, než mohla vypustit šílené “jdi do prdele”, vyšší dívka se elegantně otočila a odkráčela, pohybující se mezi ostatní studenty bez námahy.

Bethany tam stála, ústa dokořán. Tohle se nestalo. Byla celá nešťastná, že ona věděla jejich pravdivou část, ale tohle se zdálo osobní. Byla Dawsonova expřítelkyně? Bože, nebylo by to její štěstí? Konkurovala vzpomínce mimozemské modelky Victorie Secret.

Dawson byl na dalekém konci chodby. Otočil se, jako by ji vycítil. “Ahoj…” Úsměv se ztrácel z jeho pohledné tváře. “Co se děje?”

Zastavila se vedle něj, rozhlížející se kolem. “Takže, právě jsem měla malé tlachání s Ash.”

A pak zmizel i zbytek úsměvu. “Ach Bože, co řekla?”

“Randili jste vy dva nebo něco?” V minutě, kdy ta slova opustila její ústa, litovala je.

“Cože? Ach, sakra ne.”

Bethany si složila ruce. “Opravdu?”

Na její překvapení se zasmál a vzal ji za loket, vedouc ji k špinavým oknem, s výhledem na zadní parkoviště. “Ona a můj bratr randí-no, právě teď ne, ale randí a nerandí tak dlouho, jak si vzpomínám.”

Otrávená faktem, že se jí ulevilo, když to slyšela, se zamračila. “Co? Odkdy jim bylo deset nebo tak?”

Dawson pokrčil rameny. “Co ti řekla?”

Bethany mu dala rychlou a ošklivou verzi. Když skončila, Dawson vypadal, jako by chtěl něco udeřit. “Opravdu mě vidí jako velkou hrozbu?” zeptala se.

Jeho čelist sebou škubla. “Jo, vidí.” Udržoval svůj hlas tichý. “Hele, neznají tě. A neznají žádné lidi mimo DOD, kteří jsou si jich vědomí. Tohle je pro ně nové, ale neomluvitelné.”

Část z ní byla ráda, že je tak naštvaný, ale nechtěla vkročit mezi ně víc, než už vkročila. S nuceným úsměvem se natáhla na špičkách prstů a políbila ho do koutku rtu. Zachvění se převalilo přes celé jeho tělo. Bethany se usmála, milujíc účinek, který na něj měla. Jistě, byl mimozemšťan s téměř neomezenou mocí, ale ona způsobovala, že se třásl. Jedna nula pro žalostného člověka!

“Víš, mám nápad,” řekla.

“Máš?” Omotal ruku kolem jejího pasu, když jeho hlava poklesla, běžíc čelistí po straně jejího krku. Na okamžik totálně zapomněla, co říkala. “Bethany?”

“Aha.” Začervenala se, odtahující se. Studenti na nich prakticky zírali. “Přemýšlela jsem, že by byly možná věci lehčí, kdybychom se nechovali, jako by to byl velký problém. Kdybychom se nepokoušeli…zůstat od nich dál. Možná, že kdyby mě poznali…” Bethany se odmlčela, protože na ni zíral, jako kdyby právě vykopla dítě na ulici. “Dobře. Nevadí.”

“Ne.” Zamrkal a pak se usmál. “Je to skvělý nápad. Měl jsem s tím přijít já.”

Rozzářila se. “Hurá pro mě.”

Přehodil ruku přes její rameno. “No, pak se teda pojďme přes to dostat.”

Počkat-co? Zpomalila její kroky. “Cože?”

“Co takhle objevit se na obědě? Většina z nich sdílí tvoje hodiny.”

Ten skvělý nápad zněl teoreticky dobře, ale teď, když ho uvedly do testu, si tak nějak přála, aby držela jazyk za zuby. Ale ona si natáhla kalhotky pro velkou holku a připravila se na jedno z pravděpodobně nejnepříjemnějších období oběda jejího života.

Jídelna školy byla jako každá středoškolská jídelna. Bílé čtvercové stoly nacpané do místnosti, která byla cítit jako čisticí prostředky a spálené jídlo.

Hlasitý šum rozhovorů byl pro ni ve skutečnosti tak trochu uklidňující. Normální. Řada na jídlo se rychle pohybovala. Dawson si naplnil svůj talíř s něčím, co mohla být sekaná a ona popadla láhev vody. Vždycky si balila své jídlo-arašídové máslo a džem. Její den by bez toho nebyl kompletní.

Bethany nepotřebovala vědět, kde sedí jeho přátelé. Cítila jejich pohledy a přemýšlela, jestli to byla super mimozemská síla-vrtání otvorů do těl jenom se sílou jejích očí.

Vedle ní, byl Dawson obraz klidu. Lehký, polovičatý úsměv byl nalepen na jeho nápadném obličeji a on se zdál nevšímavý k pohledům, které dostával, když zamířili středem jídelny. Dee a Daemon byli u stolu, sedíc vedle někoho, koho podezřívala, že je Andrew podle pohledu s otevřenou pusou, který jim dával. Předpokládala, že zbytek studentů sedících u stolu byli lidé, protože Dawson řekl, že většina Luxenů byla mladší nebo starší.

“Ahoj lidi, bude vám vadit, když se k vám dnes připojíme?” Dawson si sedl naproti svému bratrovi předtím, než mohl kdokoli odpovědět, tahajíc Bethany na místo vedle Dee. “Díky.”

Bethany položila její papírovou tašku na stůl, zadržujíc dech.

“Odvážný krok,” zamumlal Daemon, rty zkroucené do úšklebku.

Dawson pokrčil rameny. “Ne, jen jste nám chyběli.”

Daemon zvedl vidličku a Bethany vážné doufala, že to nepromění ve zbraň. “Jsem si jistý, že jo.” Jeho povědomé, přesto cizí zelené oči sklouzly k ní. “Jak se máš, Bethany?”

“Mám se dobře.” Vytáhla její sendvič, nesnášejíc fakt, že mohla cítit její tváře planout. “Ty?”

“Skvěle.” Bodl do sekané. “Nevidím tě tady často. Poflakuješ se s mým odpovědným bratrem?”

“Obvykle jím ve výtvarné místnosti.” Odmlčela se, trhajíc její sendvič na kousky. To byl její divný zvyk, ze kterého si Dawson dělal srandu.

“Ve výtvarné místnosti?” Zeptala se Dee.

Přikývla, zvedajíc pohled. Na nádherné dívčí tváři nebyl přímý pohled opovrhování nebo něčeho. Spíš zvědavost. “Maluji. Takže tam jím a pracuji na projektech.”

“Je opravdu dobrá,” nadhodil Dawson. Jeho oběd byl napůl pohlcen. “Moje holka má dovednosti.”

Andrew se naklonil a řekl tichým hlasem: “Tvoje holka se promění v jednu obrovskou-”

“Dokonči tu větu a já tě bodnu do oka s vidličkolžící, kterou Bethany vytáhne z tašky pro její jablečnou omáčku.” Hravě se usmál. “A ona bude velmi rozčilená, když jí zničím její vidličkolžíci. Má docela ráda tu věc.”

Jo, bude z toho rozčilená…z mnoha důvodů.

Andrew si sedl zpátky, jeho čelist se napnula. Na druhé straně udělal Daemon nejdivnější věc. Zasmál se-opravdu nahlas. Byl to hezky zvuk, hlubší než Dawsonův.

“Vidličkolžíce,” řekla Dee, chytající svou tašku. “Co je vidličkolžíce?” http:/www.pinguincz.cz/cs/zbozi/spork/p-4050 , http://en.wikipedia.org/wiki/Spork/

Bethanyna pusa se otevřela. “Nikdy jsi žádnou neviděla?”

“Dee nechodí moc ven,” odpověděl Dawson, usmívající se.

“Zmlkni.” Dee vytáhla vidličku a lžíci v jednom a usmála se. “Nikdy jsem takovou neviděla. Ha. To je tak šikovné.” Podívala se na Daemona, oči tančící. “Můžeme se zbavit poloviny našich stříbrných příborů a koupit si asi deset takových a budeme zabezpečení na celý život.”

Daemon zatřásl hlavou, ale výraz na jeho tváři byl naprosto laskavý. A pak to Bethany pochopila. Že nezáleží na tom, jak moc byli ti tři na sebe naštvaní, mezi nimi bylo hluboké, milující pouto. Vidět to, ji přimělo k oddechu. Tak moc, jak byl Daemon rozčilený na Dawsona nebo se Dee bála, vždycky budou držet pohromadě. Přimělo ji to chtít utíkat domů, obejmout Phillipa a být lepší sestrou.

Potom oběd nebyl tak špatný. Jedinou nevýhodou byl Andrew, ale po chvíli odešel a ona byla tak vděčná, že se Ash neukázala. Odešli pár minut nazbyt před hodinou.

Mimo jídelny se Bethany usmála na Dawsona, motivovaná zkušeností. “To nebylo tak zlé, nebo jo?”

Úsměv, který měl, ji zahřál. “Jo, bylo to v pohodě. Myslím, že bychom to měli udělat znovu.”

Zasmála se a on se pak natáhl a vzal ji za ruku. Vtáhl ji do prázdné třídy plné počítačů. Beze slova sklouzl popruhem jejího batohu z jejího ramena a položil ho na podlahu. Bethany se zachvěla, nejistá si tím, jestli to bylo kvůli proudícímu mrazivému vzduchu nebo odhodlanému výrazu na jeho tváři. Ustoupila o krok dozadu, navlhčila si nervózně spodní ret. Jeho zelené oči zaplály. “Co…to děláš?”

“Chystám se tě znovu políbit.”

Očekávání se rychle zvedlo, nechávajíc ji se závratí. “Ehm, myslíš, že toto je dobré místo na to, abychom to znovu otestovali?”

“Nevím, ale nemůžu čekat déle.” Vypadal odhodlaně, když udělal krok směrem k ní. Tak odhodlaně, že ustoupila o palec dozadu a pokračovala dál, dokud nenarazila zády do zdi.

Pomalu se natahující, oběma rukama vzal její tváře a naklonil její bradu nahoru. Samy od sebe se její řasy zavřely. Jako poprvé, když se políbili, jeho rty byly měkké jako dech. Byla tam pauza, jako kdyby čekal na něco, co se stane a pak ji políbil hlouběji.

Ach…ach Bože, prolnula se do toho polibku, do něj a její hruď se rozšířila, naplněná vzduchem, dokud se necítila, jako kdyby se vznášela přímo ke stropu.

Klouzající rukama kolem jeho krku, její prsty se zamotaly do jemných vln na jeho šíji. Jeho ruce, no, byly taky v pohybu, sesunuly se k jejímu pasu, přes její bok na její stehno. Dawson udělal zvuk v zadní části krku, jako zvuk zavrčení, který poslal její krevní tlak útokem do srdce. A tam bylo to foukající teplo, dost silné na roztopení zmrzliny. To ji nechalo v opojné, příjemné mlze, když se jeho ruka přestěhovala zpátky k uchopení jejího boku.

Dawson se trochu odtáhl a jeho rty se proti jejím rozšířili do líného úsměvu. “To…to bylo dobré. Dokonalé. Perfektní.”

“Jo,” přiznala, bez dechu. “Všechny tyto věci a další.”

Jeho palce se pohnuly přes její tváře, jeho ruce silné přesto něžné, když ji držel přímo tam, klesající hlavou k její znovu. Políbil ji hluboce, držíc ji proti sobě. Když se po druhé oddělili, jeho oči byly průzračné a plné emocí, které poslaly její srdce burácet proti žebrům. Protože si byla jistá, že viděla v jeho očích to, co cítila. Lásku.

Po škole v úterý, zamířil Dawson domů místo toho, aby šel přímo k Bethany, kde chtěl být. Bethany slíbila, že zajde po večeři do potravin, jako součást jejích domácích prací na tenhle týden, takže bude ten večer dost zaneprázdněná.

Byla to prostě doba v měsíci.

Jednou za měsíc ho muselo zkontrolovat DOD. Od každého Luxena se to vyžadovalo, když žil mimo kolonii. A mohlo to být horší. Být předvolán Staršími, většinou zahrnovalo seřvání jednoho, pokud ne rovnou oba bratry pro tenhle nebo jiný důvod, nutili je cítit se blbě za to, že “byli jako lidé” a obtěžovali je i kvůli tomu, s kým se schází. Jinak řečeno, Daemon si v osmnácti vezme Ash a Dawson si najde další Luxenku v tom samém věku?

DOD se bude prostě ptát na ty samý starý otázky.

Jo, podle všeho, to bude zábava. Tohle tedy rozhodně nepotřeboval dělat právě teď.

Černý Ford expedice už byl zaparkovaný před domem, když zatáhl na příjezdovou cestu. Počítajíc postupy, jak tohle bude na nic, vylezl ze své Jetty a zamířil dovnitř.

Obleky-dva z nich-byli v obývacím pokoji, sedící na gauči. Oba byli středního věku, muži a jejich tváře nesli ten samý prázdný výraz. I když jejich pozice byli ztuhlé, pravděpodobně proto, že se Daemnon opíral o zeď, zírající na ně, jako kdyby si přál udělat s jejich těly něco strašlivé.

Dawson poznal jednoho z nich-chodil k nim, odkdy se přestěhovali do Západní Virginie, ale ten další byl nový.

Dee vzhlédla od kraje židle, kde byla usazená. Její oči prozářila úleva. Obvykle to znamenalo, že věci se mezi Daemonem a DOD nevyvíjejí zrovna nejlíp a Dawson si bude hrát na usmiřovatele.

Dawson si zkřížil ruce na prsou a řekl: “No, tohle vypadá, jako šťastné setkání myslí.”

Daemonův ostrý pohled sklouzl k němu. “Asi máš pravdu.”

Důstojník Lane si odkašlal. “Jak ses měl Dawsone?”

Jeho pozdrav doprovázela vlna odporu a nedůvěry. Lane-stěží-předstíral, že má rád Luxeny. Všichni věděli své.

“Dobře,” řekl Dawson. “Vy?”

“Důstojník Vaughn i já se máme skvěle.”

Lane tleskl rukama, zatímco druhý si je nechal při bocích, blízko při zbrani, o které Dawson věděl, že ji nosí. Vtipné. Jako by kulka mohla být rychlejší než oni.

“Mluvili jsme tady s Daemonem a on byl…velice nápomocný.”

Dawson se téměř zasmál. Nepravděpodobné, a pokud jeho postoj o něčem svědčil, jakékoliv otázky, které se ho ptaly, mu zjevně nesedli. Dawsonvými žilami přetékal neklid. Dozvěděli se o Bethany a její slabé stopě? To nemohl být ten případ. DOD nevědělo, že muže být zanechána na člověku a nikdo, ani Andrew, by nevypustil tenhle druh informace.

Vaughn se koukl na svého parťáka, než promluvil. “Poslední měsíc nebo tak, byla zaznamenána nějaká neobvyklá aktivita-zvýšení elektromagnetického pole v této oblasti. Tvůj bratr, zdá se, nemá ponětí o tom, co se tady muže dít.”

Odkdy si vláda myslí, že Arumové jsou jenom psychopatický Luxeni, jsme jim nemohli říct, že bojovali nebo lovili. Kdyby někdy DOD zjistilo, že Arumové loví Luxeny kvůli jejím schopnostem, byl by konec hry. Šli by zpátky do Nového Mexika, vrátili by se k podzemnímu životu a zacházelo by se s nimi jako s blázny a laboratorními potkany.

Dawson pokrčil rameny. “No, v poslední době jsme hodně běhali ve své pravé podobě. Možná to je ono?”

Vaughnovy rty se zkroutili. “Naše záznamy ukazují, že bytí ve vaši pravé podobě, nemůže způsobit takové narušení.” Řekl muž mimozemšťanovi, jako kdyby spolkl něco odporného. “A tomu se těžko věří po šesti měsíčním sledování polních hlášení z okolí.”

DOD potřebovalo koníčka, něco jiného než jejich monitorování.

Dee si zkřížila nohy. “Důstojníci, moji bratři zbožňují pohyb. Někdy se jim to trochu vymyká z rukou. Třeba rádi hrají fotbal Luxenským způsobem.”

“A to by mělo být co?” Lane se usmál, protože všichni se na Dee usmívali.

Usmála se. “Představte si, že míč je spíš koule čisté energie. Rádi to po sobě házejí. Možná, že to je to, co registrujete.”

“Opravdu?” Lane potřásl hlavou, rozšiřujíc oči. “To by mohlo být zajímavé sledovat.”

“Vždy jste vítání se přidat,” řekl Daemon s úšklebkem. “Ačkoliv pochybuju, že by vás to bavilo.”

Vaughnova tvář zčervenala. “Máš chytrou pusu, Daemone.”

“Lepší než blbou,” řekl Dawson. “Alespoň to rád říkám.”

Daemon se měkce zasmál. “No, kluci, byla to sranda, ale pokud už nemáte nic jiného, víte, kde jsou dveře.”

Zvyklý na Daemona, se úředník Lane postavil, ale Vaughn zůstal sedět a řekl: “Proč se vaše…rodina rozhodla zůstat mimo kolonie?”

“Rádi pobýváme v lidském světě,” řekla Dee vesele, rychle odpovídající. Jenom Bůh ví, jak by odpověděl Daemon. “Vždyť víte, být platným členem společnosti a kdoví, co ještě. Je to stejný důvod, jaký mají všichni Luxeni k oddělení se.”

Dawson měl problémy udržet svůj výraz chladný. Vážně. Pravda byla, že život v kolonii nebyl o nic lepší než život v jednom ze zařízení DOD, které sloužili k “přípravě” pro Luxenské přizpůsobení. Pokud ne horší.

Vaughn vypadal pochybovačně, ale důstojník Lane ho dokázal přimět jít ke dveřím. I když před tím, než odešli, jim třem připomněli, že je potřebují zkontrolovat koncem dubna kvůli povinný registraci. DOD nepřestávalo zbožně počítat, kolik Luxenů žilo v kolonii a mimo kolonie.

Dee klesla na židli, když Dawson zavřel dveře. “Nesnáším, když se staví,” řekla, mačkající si tvář. “Chovají se, jako bychom udělali něco špatného.”

“Ten nový je skutečně oblíbený fanda, že ano?” Dawson si sedl na opěradlo sestřiny židle. “Bože, to je blbec.”

“On nebyl nejhorší,” řekl Daemon. A proboha, nebyla to pravda? Přinejmenším se Vaughn snažil skrýt svou nenávist. “Dobrý zásah, Dee. Fotbal?” Zasmál se. “Téměř mě to nutí zkusit to.”

Dawson sebou trhl. “Jo, řekni Andrewovi, aby to s tebou zkusil. Já to vynechám.”

“Myslíte si, že se dozví o Arumech?” Dee se posadila, pokládající si lokty na kolena. “Uvědomí si, že nejsme stejní?” Její hlas zdrsněl strachem.

Dawson se sklonil, ovinul své paže kolem sestřiných štíhlých ramen a mrkl. “No jo, nejsou tak chytří jako my.”

“To není nevědomost,” řekl Daemon s očima upřenýma na okno. “Jsou příliš pyšní, aby prozkoumali, že nevědí všechno, co se o nás dozvěděli. Tak dlouho, jak lidé věří, že jsou na téhle planetě nejinteligentnější a nejsilnější forma života, je to pro nás lepší.”

*****

Bethany se chtěla nakopat za to, že souhlasila zajít do potravin, jako součást svých domácích prací. Mýt nádobí ručně, by bylo lepší, než hledat každou jednu položku z mámina seznamu, speciálně těch, kterých název ani nedokázala vyslovit z ekologické části.

Tlačící přetížený vozík ke kilometr vzdálené pokladně, přemýšlela, jak šlo Dawsonovo střetnutí. Žilami se jí plazil pramínek neklidu. Nesnášela pomyšlení na to, jak je DOD kontroluje, na dotěrné otázky, které musí zodpovídat a nespravedlivost toho, že byli sledovaní. Pro ni nebyli Luxeni vůbec rozdílní. A taky skutečně pohybovala, že by se jich veščina lidí bála. Luxené byli přesně jako oni.

Jakmile byla hotová s kontrolováním nákupu a štvaním se na to, kolik to jídlo stojí, rázovala si to k parkovišti. Když tam poprvé přijela, bylo parkoviště přeplněné, takže uvízla v zapadlé části vzadu. Těžké, husté stromy se nakláněli k parkovišti a jak nakládala potraviny, pořád čekala, že z nich vyběhne jelen a srazí ji.

“Bethany.”

Otočila se a její srdce nejistě spadlo. Jedno z Thompsonových dvojčat za ní stálo, tak blízko, že zachytávala vůni jeho citrusové vody po holení. Ustupující o krok, narazila do nárazníku. “Já…nevěděla jsem, že jsi tady.”

Výraz dvojčete byl prázdný, když naklonil hlavu. “Dokážeme být velice tichý, když chceme.”

Nekecej. Natahující se za sebe, zavřela kufr, pořád si nejistá, který z nich před ní stál. Obvykle to poznala podle způsobu chování. Ale teď…neměla tušení.

“Na nákupech?” zeptala se, stískajíc klíče od auta. Obloha už tmavla a takhle blízko k lesům se z něj jenom velice málo prodralo. Cítila se odříznutá.

“Ach, nakupování není zrovna můj šálek kávy.”

Její oči skenovali parkoviště. “Já, už vážně…”

V jednu sekundu byl tam a v tu další ho měla přímo před obličejem, tyčil se nad ní. V okamžiku věděla, který z nich stál před ní. Andrew se chladně usmál. “Ale já mám seznam. A ty jsi na něm.”

To nebyl vtip, srdce jí bušilo. Strach jí stáhl ústa a vytvořil v krku uzel, což jí ztěžovalo dýchání. Ale ona odmítla ustoupit, běžet nebo křičet. Intuitivně věděla, že to je to, co chce. Vystrašit ji.

Jeho úsměv se rozšířil. “Víš, moje sestra a já nemůžeme pochopit, co na tobě Dawson vidí. Jsi jenom hloupý malý človíček.” Jeho ruka vystřelila tak rychle, že se rozmazala a zvedla pramen jejich vlasů. “A nejsi ani tak hezká.”

Ach…no, to ji bodalo víc, než by mělo. Oči ji pálily od slz, jak bojovala s hlasem, aby zůstal klidný. “Hádám, že to je tedy dobře. Mezi námi by to nikdy nefungovalo.”

Oči se mu zúžily. “A to už proč?”

“Protože jsem alergická na kretény.”

Andrew se zasmál nebo zakašlal, jak se podíval do strany. “Myslíš si, že si vtipná. Chceš vědět, co je vtipný?”

“Ne. Ani ne.”

Začala se otáčet, ale jeho ruce vrazili do kufru. Kov zapraskal a poddal se. Byla v pasti. “Vtipné je, že si myslíš, že mezi tebou a Dawsonem to bude fungovat nebo trvat.” Znovu se zasmál, byl to studený a hrubý zvuk. “Takže co? Víš naše tajemství. Gratuluju. Tady máš koláček. Ale víš co? Stačí jen jeden anonymní telefonát do DOD a pak sbohem Beth.”

Zalapala po dechu. “To bys neudělal…?”

Odstrčil se od auta a odstoupil. “Jo, ani já nejsem takový osel. Dawson mě naštval, ale nikdy bych mu to neudělal. Ale pokud víme my, bude nakonec i zbytek, Bethany. A ty s námi mají sotva nějaké vazby.” Zhoupl se na patách. “Oba si to malujete na růžovo, jeden nebo oba dva skončíte zranění.”

V mrknutí oka, byl pryč. Bethany se pomalu otočila kolem, uviděla prázdné parkoviště. Omámená vlezla do auta. Ozval se mobil, obrazovka blikala Dawsonovo jméno.

“Ahoj,” zaskřehotala.

“Jsi v pořádku?”

Bezprostřední instinkt jí velel, aby mu řekla všechno, co se stalo, ale Bůh věděl, že by vyletěl. Takže se přinutila předstírat, že byla klidná. “Jaké bylo střetnutí?”

Jak jí Dawson dával stručný přehled, řídila domů a ruce se jí po celou dobu třásly.

Bylo téměř osm, když se Dawson odtrhl od telefonování s Bethany. Přecházel po pokoji, neklidný. Něco na ní bylo zvláštní. Ptal se, jestli byla v pořádku, až to bylo k nesnesení. Pokaždé, když se zeptal, řekla ano, ale něco vycítil.

O půl hodiny později, mu zazvonil mobil. Doufajíc, že to bude Bethany, ho popadl z postele, ale zamračil se, když uviděl jméno volajícího.

“Adame?”

“Jo, máš chvilku?”

Sedl si. “Jistě.”

Chvíli bylo ticho. “Chlape, nerad ti to říkám, ale Andrew přišel domůdřív a já ho slyšel mluvit s Ash.”

V Dawsonovi se postavil neklid. “O čem?”

“Zdá se, že natrefil na tvou holku. Myslím, že jí mohl napovídat nějaké blbosti,” řekl Adam, povzdechl si. “Jenom jsem si říkal, že ti dám vědět.”

Dawson byl bez přemýšlení na nohou, snažící se nesklouznout do své pravé podoby a neusmažit si telefon. Znova. Naštvaný tak, že téměř nemohl mluvit, poděkoval Adamovi za upozornění a vytočil Bethany. Bylo třeba několik pokusů,než ji donutil přiznat barvu a když to udělal, viděl rudě. Andrew jí v podstatěvyhrožoval. Dawson ujistil Bethany, že je všechno v pohodě, ale kdyžzavěsil telefon, ani se neobtěžoval popadnut klíče od auta. Chystal se nakopat opičí zadky.

Přeměňující se do své pravé podoby, vyšel ze dveří do lesa, jdouc k Thompsonovým zadní cestou. Žili na druhé straně Petersburgu, což bylo takých dvanáct kilometrů a trvalo mu to třicet sekund, aby se tam dostal. Zastavil se na zpevněné příjezdové cestě, neslýchaný luxus pro domy takhle daleko od zpevněné cesty. Dawson vždy nesnášel jejich dům. Byl uprostřed ničeho a velký jako zatracené panské sídlo a teplo mauzolea.

Adam otevřel dveře, ucukl, když uviděl jeho tvrdý výraz. “Ehm, to nebude radostní návštěva, je to tak?”

“Jsou tví vlezlý, “trny v zadku” sourozenci ještě doma?”

Adam přikývl a ustoupil. “Jsou ve filmovým pokoji.”

Znající cestu, proklouzl kolem Adama a odkráčel přes masivní předsíň,jídelnu, kterou nikdo se zdravým rozumem nepoužívá, až do doupěte. Adam byl těsněza ním, nic neříkající. Dawson mávl rukou, otevírajíc dveře do divadla. Do temné místnosti se vlilo světlo, zanechávající nažloutlé pásy mezi sedadly. Koukali se na starou epizodu 90210.

Ani zmrzačení se nevyrovná spravedlivosti.

Andrew se otočil, zamračil se, když uviděl Dawsona. “Pokud ses nepřišel omluvit za to, že jsi byl takový osel na mně, tak nechci nic z toho, co nabízíš.”

Jeho sestra si přes nehet přecházela pilníkem. “Nějak pochybuju, že to je důvod, proč je tady, Andy.”

“Tím si můžeš být jistý.” Dawsonovy ruce se mu po stranách zformovali do pěstí. “Chci, abyste poslouchali, protože přísahám, že tohle je naposledy, co tohle řeknu. Chci, abyste oba nechali Beth na pokoji. Nemluvte s ní. Nepřibližujte se k ní. Sakra, nezvažujte ani přemýšlení o ní.”

Andrew se plynule zvedl, jeho modré oči začali zářit jako diamanty. “Nebo co?”

Dawsonova šíje začala pálit. Kašlat na celou říkající část. Okamžitě se vylil ze své lidské podoby a vystřelil úzkou uličkou, narážející do ještělidského Andrewa. Přes řev v uších, uslyšel Ashin překvapený výkřik. Síla jeho nárazu je oba mrštila na obrazovku, a když do ní narazili, roztrhla se přímo o hlavu toho blbce.

Omotávající ruce kolem Andrewova krku, se zvedl ze země, tahajíc zápasícího kluka sebou. Andrew si změnil podobu, ale nemohl prolomit Dawsonovo sevření. Dawson ho vzal celou tu cestu ke klenutému stropu, připínajíc ho tam.

Nebo co? Promluvil mu Dawson přímo do myšlenek, poháněný okamžiky z domova. Znovu budeš vyhrožovat Bethany, jakkoliv, a já se ujistím, že už nepromluvíš. K nikomu. Nikdy. Chápeš?

“Dawsone!” zakřičela zdola Ash. “Co to děláš? Přestaň!Udělej něco Adame!”

Následoval Adamův smích. “Někdo musel ukázat Andrewovi jeho místo. Vždy jsem si myslel, že to bude Daemon. Kdo by to řekl.”

Dawsonovou paží praskala energie. Byl tak blízko, aby ji vypustil a srazil Andrewa do příštího týdne. Záblesk jeho světla přinutil Andrewa se od něj vzdálit.

Rozumíš mi? Andrew váhal, ale pak přikývl. Dobře, protože tohle se nebude opakovat. Pak ho pustil.

Andrew dopadl na podlahu divadla, přecházející do své lidské podoby. Zvedl hlavu, střelil po Dawsonovi smrtícím pohledem, ale překvapivě, držel jazyk za zuby.

Vracející se na podlahu, se otočil na Ash. A to platí i pro tebe. Drž se od ní dál. Nebo ještě líp, drž se dál od mýho bráchy.

Ústa se jí otevřela dokořán. “Proč?”

Chceš vědět proč? Má na víc.

Pořád zuřivý, se pokoušel vrátit do své lidské formy, a když se mu to nakonec podařilo, jeho hlas byl mrazivý. “Pokud chcete jednat s lidmi, jako by nebyli dost dobří, aby kolem vás byli, vraťte se do kolonie. Zapadnete tam dokonale.”

Odvrátil se od překvapené Ash k Adamovi a hluboce se nadechl. “Promiňkámo. Ty seš bezva.”

Adam pokrčil rameny. “Tím se netrap. Jsme v pohodě.”

Dawson přikývl a zamířil k pracovně. “Vyprovodím se sám.”

Šlo o to, že každý Luxen se bál Daemonova notoricky známého temperamentu. Jeho bratr byl jako rozbuška, připravený kdykoliv explodovat, ale to, co nevěděli, bylo, že to byla jedna z věcí, kterou měl Dawson s Daemonem společnou. Když šlo do tuhého a zahrnovalo to někoho, na kom mu záleželo, mohl být stejně tak zlý.

Poté, co se Adam a Ash stáhli, odešel. A věci…ach, byly skvělé.

Škola byla skoro u konce, ale on a Bethany se k sobě nemohli upřímně dostat. Daemon řekl, že před několika dny byl bičován, ale Dawson se nestaral. Přemýšlení o ní mu přineslo úsměv na tvář. A být s ní, ho naplnilo takovým způsobem, že by ho nikdy nenapadlo, že je to možné. S Bethany, nemyslel na sebe, jako na něco odlišného z tisíců lidí kolem něho. Prostě byl…sám sebou.

Dee se s nimi dokonce začala potloukat, v době kdy Bethany přivedl do jejich domu. Daemon tu nikdy nebyl, když tu byla ona, a on jí ještě doopravdy nepřišel na chuť, ale když se k němu připojili na obědě, vzal to v pohodě. To ho zabíjelo, že Daemon ještě nepřijal jejich vztah. A on věděl, že to Bethany vadí, taky proto, že ona nechtěla způsobit nějaké z jejich problémů, ale nebylo to, jako by se nesnažili. Bylo to v Daemonovi. Prošel kolem, jen když chtěl.

A přímo teď, on věděl kde je. S Ash. Byli zase spolu. Stejně, jako ho to trápilo, držel pusu zavřenou. Celé házení kamenů do skleněných domů bylo na hovno.

Ozvalo se zaklepání na dveře. S úsměvem, Dawson spustil nohy z pohovky a šel otevřít. Stála tam Bethany, vlasy stažené dozadu do vysokého ohonu. Jeho pohled se ubíral přes ni, a sakra, měl více důvodů k milování teplého počasí.

Měla na sobě šortky, které daly vyniknout jejím nohám, a mikinu přes její tílko. Vystrčila jednu nohu. “To jsou jediné boty, které mám. Myslíš, že to bude fungovat?”

Beze slova, ji ovinul paže kolem pasu, zvedl ji s lehkostí. “Budeš tam vypadat roztomile.”

Zasmála se. “Dawsone-”

Snížil ji pomalu proti hrudi, usmál se, když zrudla. Její whisky zbarvené oči zaplály sekundu předtím, než ji políbil.

“To je ten druh pozdravu, který se mi líbí,” řekla, dotkla se jejích rtů.

Jeho oči sledovaly pohyb těchto růžových rtů. Na jejím malíčku, byla zelená barva, a když to uviděl, jeho srdce se rozšířilo. Když jí ovinul ruku kolem toho, na její pusu, uvědomil si, že je do ní naprostý blázen. Přitáhl si ji do obýváku, držel ji, dokud se hřbety jejích nohou nedotkli gauče a on se posadil. Bethany mu vlezla do klína a objala ho kolem krku.

Dawson přestal dýchat, když zaklonil hlavu, a ona snížila její pusu k jeho. Polibek byl hluboký a nekonečný. Nezlomil kontakt, rozepnul jí mikinu a sundal ji jí z ramen. Přejel prsty po jejích holých pažích, zazubil se proti jejím ústům, když se zachvěla.

Cítil, jak buňky v jeho těle usilují o změnu, když vsunul prsty pod lem jejího tílka, šel výš, a výš, dokud nedělala malé, měkké, tlumené zvuky. Spěch pocitů se propaloval přes něj, a přehlušil všechno ostatní. Když se proti němu začala pohybovat, jeho ruce klesly na její boky, jeho prsty sahali do džínoviny jejich šortek.

Díky bohu, nikdo nebyl doma, protože by se dostali k důkladnému pohledu.

A to prasklo z oparu. Chytil ji za tváře, palcem ji hladil po bradě. “My…musíme zastavit…nebo nebudu schopný zastavit.”

Na sekundu to vypadalo, jako by to Bethany nepochopila, a pak se její obličej zabarvil do třešňově červené. “Ach.”

“Jo.” Zamumlal, jeho oči klesly na její nateklé rty. Bože, ona byla tak překrásná k němu-dokonalá.

Bethany se zachvěla. “Nemusíme zastavit, víš? Já jsem…já jsem připravená.” Skoro pak ztratil jeho kontrolu. Obrázky jejích slov testovaly sebeovládání, které měl.

Nechtěl nic víc, než ji odnést nahoru a ukázat jí jak moc se k němu dostala, ale chtěl, aby jejich poprvé bylo speciální. Večeře, film, možná nějaké kytky a svíčky-ne dělat to na gauči nebo na jeho neustlané posteli v chaotickém pokoji, kde měl ponožky a Bůh ví co ještě, rozházené po podlaze.

“Později,” slíbil a myslel to tak.

Přitulila se, položila si tvář na jeho rameno. “Brzo?”

“Velmi brzy…”

Uplynulo několik minut a pak řekla: “Takže…zpátky k botám. Budou fungovat, ne?”

“Jsou perfektní na to, kam tě vezmu.” Chystali se znovu na pěší turistiku. Před dvěma víkendy ji chtěl vzít na cesty, ale dnes, ji chtěl ukázat jednu z jeho oblíbených rozhleden. Měli jít minulý víkend, ale několik dní pršelo, což promočilo zem.

Bethany z něho zlezla. Bylo na čase, dostat jeho šou na cestu, protože nechtěl, aby jeho nejlepší úmysly poletěly přímo z okna. Popadl dvě láhve vody z lednice a zamířili k autu.

Jeli asi míli po silnici, otočili se na málo známou přístupovou cestu k Seneca skalám. Park Rangers se z té části vyklidil. Hlavně proto, že to vedlo ke kolonii hluboko do lesů, obklopené skalami. Turisté tam byli zakázáni. Cedule, varující před zasáhnutím, byli všude.

Parkujíc asi dvě míle od vchodu, oni šlapali pěšky asi čtyřicet minut. Bethany se smála a oni si povídali celou cestu. Několikrát se zastavily, takže mohla udělat fotky krajiny, co chtěla později namalovat.

Když dorazili k úpatí hor, Bethany těžce polkla. Svah, který vedl po straně na malém výběžku, dávajíc slušný výhled, byl pro začátečníky, ne nutně přizpůsobené, takže se Dawson nebál.

“Jsi si jistý, že tam můžu vyjít bez toho, abych se zabila?” zeptala se, stínila si dlaní oči.

“Budeš v pořádku.” Sklonil se, políbil ji na tvář. “To opravdu není tak těžké, a já nedopustím, aby se ti něco stalo. Slibuju.”

Na to se usmála, strávila následujících deset minut dělajíc obrázky třpytivých kamenů. Pak začaly stoupat na skalnaté kopce, zaplněné slunečním světlem, pohybujíc se pomalu, aby Bethany mohla získat cit pro terén. Kamínky a sypké nečistoty se valily dolů, když šli nahoru.

“To fakt není tak špatné.” řekla, zastavila se a podívala se za sebe. “Páni. Dobře. Připomeň mi, ať se nedívám zpátky.”

On se otočil. Bethina páteř byla rovná jako pravítko. “Jsi v pořádku?”

Přikývla. Couvl k ní, trochu sklouzl, když jí položil ruku na rameno. S bledým obličejem, svírala jeho paži. “Jsi si jistá?” Zeptal se, silně znepokojen.

“Jo, jen si nemyslím, že jsem někdy předtím byla tak vysoko.”

Dawson se usmál. “Nejsme vysoko, Bethany.”

Hrdlo jí pracovalo. “Není to takový pocit.”

Měla strach z výšek? Ach sakra, pokud tomu tak bylo, byl to špatný nápad. “Chceš jít zpátky dolů? Můžeme.”

“Ne,” zavrtěla hlavou, dala mu nejistý úsměv, když vypáčila prsty z jeho paží. “Chci to s tebou udělat. Jen…jen půjdeme pomalu, dobře?”

Jedna jeho část chtěla, aby ji zvedl a uháněl s ní zpátky na louku, ale ona na tom trvala, a on jí věřil, že by mu řekla, kdyby měla dost.

O dvacet minut později, se vyškrábal na plochý kámen, a sklonil se k ní. “Dej mi ruku. Vytáhnu tě nahoru.”

Oči se jí zúžily odhodláním, položila svou ruku do jeho. Teplo zaplavilo jeho hrudník v reakci na její důvěru, vytáhl ji nahoru, držel ji, dokud nebyla připravená se postavit. A když to udělala, všiml si, že se její nohy trochu zatřásly, když se otočila.

Bethany sevřela foťák, pověšený kolem krku. “Je to krásné.”

Postavil se na nohy, položil jí ruce kolem pasu, když to všechno přijímal. Obloha byla tak vzácná, perfektním typem modré. Mraky byly načechrané, vypadající, jako by byly namalované. Špičky starých jilmů se zvedly, skrývaly půdu dole.

“Jo,” řekl pomalu. “Je to úžasné. Tady nahoře je jiný svět.”

Ohlédla se na něj přes rameno. “Bylo by to tak fajn, kdybychom tady mohli sedět, a malovat.”

“Mohli bychom to udělat.”

Bethany se zasmála. “Nemyslím si, že bych sem mohla dostat svoje věci.”

“Ty malověrná,” dobíral si ji. “Můžu sem dostat tvoje věci a mít to připravené do tří sekund.”

Usmála se. “To je tak divné. Někdy prostě zapomínám…co jsi.”

Většina lidí, nevěděla jak to vzít, ale on poznal, jak to bylo. A to byl důvod, proč…proč ji miloval. Odvrátil se, držel zavřenou pusu. Slova byly v jeho hrudi týdny, ne-li měsíce, požadující být vyslovené, ale kdykoliv se pokusil, aby vyšli z jeho z úst, zasekl se. Bethany tahle slova neřekla, a kdyby neměla stejný pocit, bál se, že by ji vystrašil.

Koutkem oka viděl, její opatrné sunutí se směrem k okraji. “Buď opatrná,” řekl.

“Vždycky jsem opatrná.”

Dawson se otočil kolem a přešel na druhou stranu horniny. Z místa, kde stál, byl skoro v dokonalé pozici s tím, kde existovala kolonie. Povzdechl si, zavřel oči. Ani on ani Daemon o nich od začátku roku nic neslyšeli. Brzy, uvědomil si, brzy jim bude muset čelit, a oni chtěli mluvit o páření. Co by jim řekl? Nebyl tu dokonce žádný způsob, jak by vůbec vzal v úvahu představu, že by byl s někým jiným. Ale on jim nemohl říct o Bethany.

Nebyl by jim nic schopen říct. A kdyby to přijali…

Špatný pocit skrze něj vystřelil, nutil ho otevřít oči. Pohlédl na pískovcové skály dole pod nohama. Krystaly, vložené hluboko v usazenině, se zablýskly. Povrch byl lesklý, ještě vlhký od nedávného deště. Vybroušené…

Zajíknutí s ním otřáslo až do morků kostí, sotva slyšitelné, ale hlasité jak hrom. Další výkřik, který přišel, mu nahnal hrůzu po celém těle.

Nebyla tam ani sekunda-čas, jak se zdálo, se zastavil. Jeho srce mu v hrudi bušilo, když se otočil, zachytil rozmazané obrysy tápajících rukou Beth.

V jeho břiše se usadilo olovo, ale on vystřelil dopředu, vklouznul do jeho formy, aniž by o tom přemýšlel. Byl rychlý, ale všechno to trvalo sekundu-sekundu, aby gravitace udělala svoji věc. Chtěl se natáhnout, ale Bethany byla vtažená dolů, do prázdného prostoru.

Ale bylo to ještě horší, než jen prázdný vzduch, protože, pak by měl čas ji chytit.

Šel naslepo přes okraj, protože věděl, že strana, kde sklouzla, měla několik zubatých výčnělků, které lámaly kosti.

A jedna špice asi deset palců dlouhá a šest stop široká, zastavila její pád asi třicet metrů hluboko.

Dawson nepřemýšlel. Prošli dvě sekundy. Dvě zatracené sekundy pro něj, aby shodil lidskou podobu a dosáhl na její tělo, které leželo v podivném úhlu-jedna noha pod druhou, paže visící bezvládně přes okraj. Bethany se nehýbala.

Něco červeného dělalo kaluž pod levou stranou její hlavy. Ne krev-to nemůže být krev.

Cokoliv to bylo-protože to nemohlo být to, co to bylo-jí teklo z uší. Foťák byl pryč, dostal se ještě dál. Nemohl myslet.

Část jeho mozku, lidské stránky, se vypla. Natáhl se po Beth, kolébal si ji u hrudě, pohltil ji do bělavě modrého světla. Bethany. Bethany. Bethany. Opakoval její jméno. Zhoupl se proti hladké zdi, křičel a křičel. Celý jeho svět byl v troskách. Otevři oči. Prosím, otevři oči. Nehýbala se.

Ani se nepohnula. Část z něj uznala, že lidé nemohli přežít tenhle pád, v závislosti na to, jak dopadli, ale Beth…ne jeho Bethany. Tohle…tohle nemůže být pravda.

Jeho světlo kolem nich vzplanulo, až už nemohl vidět její bledý obličej, ale pouze obrys.

Slíbil, že nedopustí, aby se jí něco stalo. Na sekundu-zatracenou sekundu-se od ní odvrátil. Byla to jeho chyba.

Neměl ji sem přivést, když déšť tolik promočil zem, pokryl podrážku jejích tenisek. Neměl ji nechat vylézt nahoru, když viděl, jak nervózní byla, jak se jí třásly nohy.

Měl být schopný to zastavit-ochránit ji. Sakra, jaký druh síly měl, když ji nemohl ochránit?

Dawson znovu zakřičel, zvuk v jeho uších zněl smutně a naštvaně. Ale Bethany to nemohla slyšet. Nikdo to nemohl slyšet. Něco mokrého bylo na jeho tvářích. Slzy, možná. Nebyl si jistý. Přes to pulzující světlo nemohl vidět. Položil si hlavu proti její, jeho pusa byla palec od jejích pootevřených rtů. Jeho tělo se třáslo. Zhluboka se nadechl a vydechl…a svět, zdálo se, že už se zase zastavil. Vzbuď se. Vzbuď se. Prosím, vzbuď se.

Neznámý instinkt ho poháněl dopředu, a šeptal mu roky předtím. Obrázek naplnil jeho mysl, Bethany se uvnitř a venku vyhřívala ve světle-v jeho světle. Přelilo se to přes její tělo, jeho část spojená s její kůží, svaly a kostmi. Napadl její krev, zahalil se kolem ní na buněčné úrovni, scelování a opravení, léčení roztržené kůže a svalů, prošíval dohromady zničené kosti. Pokračovalo to dál a dál, od sekund k minutám, od minut k hodinám. Nebo to možná nebyla ani minuta, která prošla. Dawson to nevěděl. Ale nedýchal; neztrácel obrázek nebo prosebný nářek v jeho hlavě. Probuď se. Probuď se. Prosím, probuď se.

Ze začátku si nebyl jistý, co se děje. Myslel si, že může cítit její pohyb v náručí. Pak si myslel, že slyšel první hrubý nádech-slabý doušek vzduchu. Probuď se. Probuď se. Prosím! Probuď se.

Třásl se, jeho světlo chaoticky pulzovalo.

“Dawsone?”

Zvuk jejího hlasu-ach, její sladký hlas-zničil jeho svět už potřetí. Jeho oči se otevřely, ale stále ji přes jeho vlastní světlo nemohl vidět. Bethany? Ty jsi…? Nemohl ty slova říct, nemohl uvěřit, že je nějak naživu, v jeho náručí. A jak mohla být? Spolu s tím, že ji ztratil, ztratil i rozum. Vlna surové bolesti do něj narazila. Bethany, miluju tě. Omlouvám se, že sem ti to neřekl. Miluju tě. Přeju si, abych ti to řekl. Miluju tě. Nemůžu…

Taky tě miluju.

Tahle zašeptaná slova nebyla nahlas. Tato slova byla uvnitř něj, odráželi se jeho tělem a jedna jeho část měla vyvinutého něco lidského-duši. Stáhl světlo zpátky do sebe. Nemohl uvěřit tomu, co viděl. Bethany na něj zírala, její teplé hnědé oči jí zářily slzami. Její obličej byl pořád bledý, ale barva jí naplňovala tváře. Byly tam šmouhy krve kolem jejích uší a na koutku úst, ale dívala se na něj.

“Bethany?” Zachraptěl.

Přikývla a zašeptala: “Jo.”

S třesoucíma rukama, se dotkl její tváře, a když zavřela oči, zpanikařil. “Bethany!”

Její oči se otevřely. “Jsem tady. Jsem v pořádku.”

To nemohla být, ale byla živá a dýchala v jeho náručí. Přejel jí prsty dolů po tvářích, dal jí pryč vlasy slepené krví.

Jeho hrudník dělal znovu tu bláznivě zvětšující se věc. “Ach, Bože, myslel jsem…myslel jsem, že jsem tě ztratil.”

“Myslím, že jsi mě možná ztratil.” Nejistě se usmála. “Je mi to tak moc líto. Měla jsem dávat-”

“Ne. Neomlouvej se. Nebyla to tvoje chyba.” Políbil ji na čelo, pak na její tvář a špičku nosu. “Jak se cítíš?”

“Dobře. Jsem unavená…trochu cítím závratě, ale cítím se dobře.”

Byl vyčerpaný. Jako by bojoval se stovkou Arumů najednou. Přitiskl čelo k jejímu, nadechl se její čisté vůně. Nemohl zavřít oči, bál se, že by mohla zmizet.

Bethany se zachvěla. “Co jsi udělal Dawsone?”

“Nevím. Upřímně nevím.”

Pustila jeho ruku a vzala jeho tvář. “Cokoliv si udělal, to zachránilo…to mě zachránilo.”

Bethany je naživu! Byla tady v jeho náručí, dotýkala se ho. Jeho tváře se znovu cítily mokré, ale nestaral se. Na ničem jiném nezáleželo, kromě dívky, která se u něj držela.

*****

Bethany mu zůstala v náručí na tom zatraceném útesu, zdálo se to jako hodiny, a ona nechtěla opustit jeho objetí. Ale oni museli odejít. Ona stála, překvapená, že i mohla. Nebylo pochyb o tom, že si myslela, že alespoň jedna její noha je zlomená. A podle množství krve, která byla usušená v jejích vlasech, si byla jistá, že její lebka byla prasklá jako vajíčko. Dala si pauzu od těchto myšlenek.

Právě teď, nemohla začít přemýšlet o tom, co se stalo. Dawson vypadal unaveně, když lezl, ale zvedl ji na nohy, držel si ji proti hrudi. Byl tam jen jeden způsob, jak se dostat zpátky dolů.

“Drž se a zavři oči,” řekl.

Bethany dělala podle pokynů a cítila v něm změnu. Jeho tělo bzučelo, mohla za víčky vidět jeho světlo. Vítr se jí vrhl do tváře, foukal jí vlasy dozadu. O pár vteřin později jí rty otřel o čelo. Když si uvědomila, že šel, vzpírala se v jeho pažích. Teď byl zjevně slabší a ona by se neměla nechat nést.

“Jsi v pořádku?”

“Jo,” řekla a zírala na něj. Tmavé skvrny už pod jeho očima kvetly. To, co udělal ho vyčerpalo. “Ale můžu chodit.”

“Radši bych tě nesl.”

Usmála se. “Nebudu zase padat. Slibuju.”

Dawson neshledal ten vtip legrační, ne že by ho obviňovala. Trvalo trochu déle přesvědčit ho, že může chodit, než ji položil, ale nepustil její ruku nebo z ní nespustil oči po celou cestu zpátky k autu. Cesta k jeho domu byla rychlá a tichá. Když vypnul motor před domem, podíval se na ni. “Bethany…”

V tom okamžiku, si vzpomněla na to, co slyšela. Jak říkal, že ji miluje znovu a znovu. Uzel se jí vytvořil v krku a její oči hořely. “Děkuju,” zašeptala chraptivě. “Za to, co jsi udělal. Děkuju a miluju tě.”

Dawson se opřel v jeho sedadle, slabě se usmíval. “Přál bych si-”

“Já vím. Slyšela jsem tě. A to je vše, na čem záleží.”

Jemně ji políbil, jako by se bál, že by jí ublížil. “Zavezu tebe a tvoje auto domů, pak se vrátím do svého domu.”

“Jsem opravdu v pohodě.” Podívala se na sebe. Její šortky byly potrhané a její mikina byla zakrvácená. Byla špindíra. Díky bohu, že její rodiče vzali Philipa na loutkové představení v Cumberlandu a strejda Will bude s největší pravděpodobností v posteli, když se tam dostane.

Venku z auta, si ji přitáhl do divokého objetí, které nechtěla ukončit. Uhladil jí vlasy, políbil ji, dokud znovu nepřestala dýchat.

“Ty záříš,” zamumlal jí proti spánku.

“Jak moc?”

“Záříš, ale krásně.” Chvíli bylo ticho, když ji políbil na čelo. “Jasnější, než jsem kdy viděl. Budu se cítit líp, když tě dostanu domů a první zkontroluju oblast, jo?”

Ach, ne. Její srdce kleslo. Všechny úkryty, které s ostatními udělali, budou ztracené. “Tvoje rodina a přátele-”

“Postarám se o to. Neboj se.”

Bylo těžké se nebát, ale teď se její mozek kvůli všemu točil. Hned, jak se dostal do jejího auta za volant, usmál se na ni. Vypadal tak unaveně; jeho vlasy byly zmatek černých vln a jeho košile byla pokrytá její…její krví. Tvrdě polkla, nutila se dívat dopředu.

Stojící na verandě, byl Daemon. Se surovým výrazem na tváři, nebylo pochyb, že je viděl-viděl její stopu.

*****

Bethanin dům byl tmavý a tichý, když vstoupila. Všechno, co chtěla udělat, bylo spláchnout všechnu její krev a špínu pryč a rok spát. Dawson se pak vrátí zpátky, a ona ho protáhne dovnitř. Pro ni poprvé, ale věděla, že teď potřeboval být u ní blízko. Dawson byl vynervovaný, stále se třásl z toho, co se stalo. Tak jako ona.

V kuchyni, popadla láhev vody a jedním douškem vypila. Vzpomínka pádu strašila její kroky, když hodila plast do koše. Ona spadla a ten dopad-ach, Bože-bolest byla tak intenzivní, ale krátká. Nakonec. A pak tam nebylo nic.

Bethany si nebyla jistá, jak dlouho to nic trvalo, ale další věc, kterou slyšela, byla, jak ji Dawson prosil, aby se vzbudila a že ji miluje. Zpočátku byla zmatená. Mohla usnout? Ale pak ji to zasáhlo. A ona se z toho stále vzpamatovávala.

Nějak, ji Dawson uzdravil-spravil všechno, co bylo poškozené z pádu. To, co udělal, bylo úžasně strhující a na druhé straně pochopené. A pak jejich srdce-oni byli v perfektní synchronizaci. Nevěděla, jak to ví, ale věděla. Musel to být nějaký druh vedlejšího účinku z toho, co udělal. Velmi divné, ale nic, čeho by se bála. Jak by mohla? Dawson ji miloval.

A to druhem lásky…bylo to úžasné.

Stále žíznivá, popadla další láhev vody a zamířila ke schodům. Bez jakéhokoliv varování, se kuchyň rozsvítila. Strejda Will stál ve dveřích, mrkal proti světlu. “Bethany, co-ó můj Bože, jsi v pořádku?”

Sakra. “Jo, jsem v pohodě.”

Došoural se k ní tak rychle, jak jen mohl. Za poslední týdny byl stále lepší, silnější. Hnědé vlasy, poseté šedou mu teď zakrývaly hlavu. Brzy, bude žít zase ve svém domě.

“Můj Bože, Beth, jsi celá od krve.” Položil roztřeseně ruku na její rameno, s pohledem upřeným jako každý lékař, který hledá viditelné zranění. “Co se sakra stalo?”

Přemýšlej rychle, Beth, přemýšlej rychle. “Dawson a já jsme šli na pěší turistiku, on se říznul na rozsekané skále. Krvácel…hodně.”

Strejda Will vytřeštil oči. “Krvácel na tebe?”

“Docela hodně, ale je v pořádku.” Prošla kolem něj, srdce jí bušilo. “Všechno je v pořádku, není se čeho bát.”

“Beth-”

“Jsem docela unavená.” Bože, potřebovala se dostat pryč a umýt se. “Uvidíme se ráno.”

Nečekala na odpověď, uháněla po schodech nahoru, zavřela za sebou dveře. Sakra, její strýc pravděpodobně něco řekne jejím rodičům a oni se přestanou ovládat. Ale nebyla tam žádná viditelná zranění. Možná, že bude schopná přesvědčit je, že to nebylo tak zlé, jak to teď viděl strejda Will. Možná ne. Mohla by. Dawsonovo tajemství dovolovalo Bethany přesvědčit její rodinu, že je všechno v pořádku.

Dawson byl tak vyčerpaný, že sotva stát. Svalil se na kuchyňský stůl, odpočívající hlavou na ruce. Stabilní pulzování zaujalo pozici mezi jeho spánky. Potřeboval se osprchovat a dostat jeho zadek k Bethany. Co chtěl, bylo držet ji, aby uklidnil sám sebe, že je velice živá.

Ale nejdřív ho čeká důležité nadávající zasedání.

Daemon na něj hleděl přes stůl. “Co se sakra stalo? A neopovažuj se říct, že nic. Září jako zpropadené slunce.”

Co mohl říct? Neměl ani ponětí. Nijak nemohl vysvětlit, co udělal a dokud tomu lépe neporozumí, nikomu to neřekne. Ani Dee ne.

“Pořád čekám,” řekl Daemon.

Dawson otevřel jedno oko. “Chlubil jsem se, byl jsem hloupý, nepřemýšlel jsem.”

Pusa jeho bratra se otevřela. Nevíra naplnila jeho výraz. “Musíš být ten-”

“Nejhloupější chlap vůbec, já vím.”

“To nevysvětluje, proč oba dva vypadáte, jako byste skočili z hory.”

Dawson couvnul. “Bethany spadla…a odřela si ruce. Vypadá to hůř, než to je.”

Daemonův pohled ho zkoumal. “Není pochyb.”

Dawson si povzdechl. “Promiň.”

“Promiň,” zavrčel Daemon. “Promiň, to skutečně nespraví, brácho. Ten druhý Arum-je pořád tam venku. A teď jsi odešel a rozsvítil zadek své holky jako na zpropadeného čtvrtého července. Znovu. Ty tu dívku zabiješ.” http:/cs.wikipedia.org/wiki/Den_nez%C3%A1vislosti_USA /

Páni, to bolelo jako čert. “Je ten druhý Arum opravdu tam venku, Daemone?” Zvedl hlavu, unaveně. “Neviděli jsme jeho nebo ostatní Arumy měsíce. Je pryč.”

“Nevíme to.”

Velká pravda, ale byl příliš unavený na hádku. “Budu ji držet odtud dál, dokud to nezeslábne.” Pokud to vůbec zeslábne, protože si nebyl jistý, jestli jo. “Postarám se o to.”

Hněv vyfoukl z Daemona. “Víš, byl jsem blázen, když jsem ti dovolil blbnout s tím člověkem, doufajíc, že nakonec přijdeš na své zatracené smysly, ale očividně jsem měl do toho vstoupit mnohem dříve.”

“Já s ní neblbnu.” Dawson si sedl zpátky na židli, setkávající se se zuřivým pohledem svého bratra. “Miluji ji. A neopustím ji jen proto, že ty to neschvaluješ. Tak se přes to dostaň.”

“Dawsone-”

“Ne. Ty to nechápeš. Můj život není tvůj-nepatří Luxenům a nepatří ani DOD.” Teď zuřivost podporovala jeho energii. “A vzdát se jí, je, jako vzdát se kousku sebe. Je to to, co chceš?”

Daemonovy pěsti bouchly o stůl. “Dawsone, já-”

“Dělá mě šťastným. A nemělo by to dělat šťastným i tebe? Kvůli mně? A bez ní…jo, nepotřebuji dokončit tu myšlenku.”

Daemon se podíval pryč, rty tenké. “Samozřejmě, že tě chci vidět šťastného. Nechci nic jiného, než abyste ty a Dee byli šťastní, ale brácho, tohle je lidská holka.”

“Zná o nás pravdu.”

“Přeji si, abys to přestal říkat.”

“Proč?” Dawson si přejel prsty přes vlasy. “Můžu to přestat říkat, ale to nic nezmění.”

Suchý, trpký smích přišel od jeho bratra. A co přišlo pak, se rýmovalo s douškem a končilo totálním drahouškem. “A co se stane, když se rozejdete?”

“Nerozcházíme se.”

“Ach, Ježíši, Dawsone, oba máte šestnáct. No tak.”

Dawson vyletěl na nohy. “Nechápeš to. Víš ty co-na tom nezáleží. Miluji ji a to se nezmění. Buď mě podpoříš, jak by bratr měl nebo sakra zmizni z mých očí.”

Daemon zvedl hlavu, jeho oči široké a zornice bílé. Šok ukradl spoustu barvy z jeho kůže a Dawson nikdy neviděl takový výraz na bratrově tváři. Jako kdyby Dawson přišel a vrazil vlastnímu bratrovi nůž hluboko do zad.

“Takže to bude takové?” zeptal se Daemon.

Dawson nenáviděl svá následující slova, ale musel je říct. “Jo, bude to takové.”

Vstávající, Daemon odtlačil židli a přešel k oknu. Několik okamžiků přešlo v tichu a pak se drsně zasmál. “Bože, doufám, že se nikdy nezamiluju.”

Trochu překvapen tímto prohlášením, Dawson pozoroval jeho dvojče. “Opravdu to chceš?”

“Sakra jo,” odpověděl Daemon. “Podívej, jak hloupého tě to dělá.”

Dawson se navzdory všemu usmál. “Vím, že je to pravděpodobně urážka, ale budu to brát jako kompliment.”

“Budeš.” Daemon mu čelil a opřel se o pult. “Nelíbí se mi to. Nikdy se mi to nelíbilo, ale…ale máš pravdu. Měl jsi pravdu.” Peklo právě zamrzlo. Malý, křivý úsměv se objevil na Daemonově tváři. “Nemůžu ti říct, s kým randit. Sakra, nikdo nemůže nikomu z nás říct, koho milovat.”

Člověče, on přestal dýchat. “Co říkáš?”

“Ne, že potřebuješ moje povolení, protože ty děláš, co chceš, ale podpořím tě.” Promnul si oči. “A budeš to potřebovat, když zbytek uvidí, jak jasná je.”

Oněměný Daemonovou pokorou, Dawson přešel místnost a udělal něco, co neudělal už dlouho. Objal ho. “Díky, Daemone. Myslím to tak, díky.”

“Jsi můj bratr. Jediný, kterého mám, takže jsem s tebou uvízl.” Objal Dawsona zpátky. “Chci, abys byl šťastný. A když tě Bethany dělá šťastným, tak budiž. Neztratím tě kvůli nějaké holce.”

*****

O tři dny později byla Bethina stopa pořád tak jasná, jako v ten den na útesu. A měli to samé množství odpovědí na to, co se stalo, jaké měli i předtím. Tlusté velké nic. Šli dokola a dokola, pokoušejíc se zjistit, co se stalo. Kvůli nedostatku důvěry k Daemonovi nebo Matthewovi, Dawson nevěděl, jestli někdy najdou odpověď. Nevěděli všechno a z neustálého diskutování by zešíleli. Tak dnes večer dělali něco normálního. Jeli na film jako jiné normální, dospívající páry. Šli taky na večeři. A doma, ležící na jeho prádelníku, byla čerstvá kytice růží, s kterou ji plánoval překvapit. Možná i pár svíček… Jenže měl vzít Bethany jen na večeři.

Podíval se na ni, když vjel na parkoviště. Její tváře byly zrudlé, oči jasné, když byly otevřené. Ačkoli právě teď je měla zavřené, když odpočívala na sedadle.

“Hej,” řekl, poplácal ji po noze. “Jsi v pohodě?”

Její řasy se zachvěly nahoru. “Jo, jsem jen unavená.”

Dawson zaparkoval auto a otočil se k ní. “Můžeme skončit tuhle noc, pokud chceš.”

“Ne, můžeme jít.” Natáhla se, pokládající ruku na jeho tvář.

Sledoval ji a slova z něj vybublala, než je mohl zastavit. “Nemůžu uvěřit, jak šťastný jsem. Vše si tak dobře přijala. Téměř tomu nemůžu uvěřit.”

“Miluju tě, Dawsone. Miluji, kdo jsi, co jsi. A nemyslím, že láska pozná rozdíly. Jen prostě je. A my nejsme skutečně tak odlišní.”

Sakra, jestli nezačal cítit, jak ho jeho oči pálí. Kdyby začal plakat, nakopal by sám sebe, ale nikdy ho neunaví slyšet ty dvě slova, přes jejich pouto nebo vyslovené nahlas.

“Máme odlišnou DNA. Nemusím ani dýchat, kdybych k tomu sám sebe nenutil, Bethany. Jsem mimozemšťan-totální ET. To je rozhodně rozdílné.” Ale stejně položil svoje ruce na její.

Slabý úsměv se objevil na jejích rtech. Všechny z jejich úsměvů byly nádherné. “Tak co? To ovšem nic nemění na tom, že tě miluju. A já vím, že to taky nic nemění na tom, že mě miluješ.”

“Máš pravdu.”

“A jo, jsme odlišní na povrchové úrovni.” Bethany se naklonila, líbajíc jeho rty. Jeho prsty se těsně obtočily kolem jejich. “Ale jsme stejní. Smějeme se na stejných hloupých vtipech. Ani jeden z nás nemá ponětí, co chce dělat po škole. Oba si myslíme, že je Hugh Laurie génius, i když nesnášíme televizi. A oba jsme viděli Hříšný tanec alespoň třináctkrát, ačkoli to nikdy nepřiznáš.” Zamrkala. http:/cs.wikipedia.org/wiki/Hugh_Laurie /

Odtlačil její ruku z jeho tváře, tisknouc rty do středu její dlaně. “A oba propadneme z tělocviku.”

Zachichotala se, protože to byla pravda. “A máme zálibu ve všech cukrových věcech.”

“A hloupé přezdívky, které nikdo jiný nechápe.”

Přikyvující, položila její druhou ruku na jeho hrudník. “A naše srdce bijí stejně. Ne?”

Bože, bili. Jako dvě poloviny, které byly rozdělené, ale pořád nějak spojené. Sehnul hlavu, otírajíc se rty o její. Byl z ní v úžasu-ne, byl ni fascinovaný. Byla jeho. On byl její.

Dawson našel její rty, cítíc jeho srdce se zvednout a závodit, shodujíc se s rovnoměrně bušícím tlukotem Bethany. Zachvěl se, když příjemný spěch kvetl přes jeho kůži. “Miluji tě.”

Bethany se usmála proti jeho rtům. “Totéž. Zmeškáme film.”

Raději by zůstal v autě a viděl, jak moc můžou zamlžit okna, ale přikývl a otevřel dveře. Sladký, kyselý jarní vzduch ho pohltil. Léto nebylo tak daleko. Tři měsíce změnily jeho život.

Směřující k její straně, přikryl rukou její ramena, vedouc ji přes parkoviště.

Usmála se na něj. “Všechno je tak nějak perfektní, víš?”

Sakra, jestli nebylo. Přitáhl ji blíž a… Chladné mrazení se plazilo dolů jeho páteří, explodující přes jeho nervové zakončení. Ten pocit byl rozpoznatelný. Arum. Točící se kolem, omotal ruku kolem Bethinho pasu a přitlačil ji k sobě. “Když ti řeknu, abys utíkala, utíkej.”

“Co?” Zápasila v jeho sevření a pak přestala. “To jsou oni, že? Ach můj Bože…”

Byli na vrcholu ochranného beta křemene, ale její stopa byla rozhodně viditelná pro každého Aruma. Jeho oči skenovaly tmavou oblohu a pak klesly k obklopujícímu lesu. Všechno bylo zahaleno ve stínech. Chtěl ji poslat do divadla, ale to by vyžadovalo, aby se rozdělili, a on ji nikdy neopustí. “Půjdeme zpět do auta,” řekl rychle. “A pak-”

Stíny před nimi se sdružily, nabývající tvar a formu.

Beze slova zvedl Bethany a zamířil k tlusté linii stromů. Část z něj doufala, že nedělal obrovskou chybu, ale nikdy by nepřešli přes parkoviště. A on potřeboval být tam, kde ji mohl bránit a mít na očích. Spěchající přes les, přísahal, že mohl slyšet její hlas v jeho hlavě, říkající jeho jméno, ale to nemohlo být možné. Stalo se to, když ji uzdravil, ale v jeho lidské formě by to nemělo být. Ale musel to zvážit. Když byli dost hluboko v lesích, položil ji dolů. Její oči byly široké a zpanikařené, když ustoupila.

“Všechno bude-”

Arum přišel z oblohy, klouzající přes větve jako tmavý, bouřlivý oblak. Uchopující Bethany za ramena, ji zatlačil na zem a pak přepnul do jeho pravé formy. Její překvapený výdech poháněl Dawsona vpřed. Zemřel by dřív, než by dovolil, aby se jí něco stalo. Vyskočil do vzduchu, narážející do Aruma. Hromový dopad zarachotil se stromy a oni vrazili do listnatých větví.

O pár metrů dál se sklouzli po zemi, tráva a špína proudili do vzduchu a nechávali za sebou hrubý příkop. Arumův temný smích sklouzl přes Dawsona. Neboj se. Řekl. Zatím tě nezabiju. Nechám tě naživu, tttak můžeš sledovat, jak z tvého člověka vykrvácí život.

Vztek skrze něj bušil a on se zvedl, cítíc energii, praskající podél jeho paží. Shromažďující energii do těsné koule hněvu, dokud nebyl napjatý tlakem, ji vypustil a proud namodralého světla spálil Arumův střed. S řevem se Arum vzpínal a rozšířil, odhazujíc Dawsona do vzduchu, jako by nebyl nic jiného než dítě. Když se vzdáš, bude to míň bolestivý.

Dawsonovo rameno narazilo do země. Převalil se na záda a vyskočil ve své lidské formě předtím, než na něj Arum dosáhl. Vytáčející se z jeho sevření, vyhnul se hrubým úponkům, bodajícím ho.

Sakra, už předtím byl vyčerpaný a nepřejde si tím znovu. Arum přepnul do své lidské formy, vypouštějíc sérii výbuchů, kterým se Dawson sotva vyhnul, když závodil směrem k tomu bastardovi. Sílu, kterou Arum vypustil, nechala na zemi krátery, zničila starobylé duby, se kterými přišel do kontaktu. Neslyšel Bethany vydat ani hlásku tak dlouho, že myšlenka, že se jí něco stalo, ho nutila váhat bez smyslu. Uhnul pohledem z Aruma, hledajíc ji. Minutové rozptýlení se mu vymstilo. Vypouštějící další mrazivý smích, Arum vyhodil ruku do vzduchu.

V posledním možném okamžiku, Dawson přeskočil do své pravé formy. Tmavá hmota ho udeřila do hrudi a on to vstřebal, jak nejlíp mohl. Náraz ho pořád nechal na nohách, ale spálil by člověka. Přes rozžhavenou, řezající bolest, ženoucí se přes jeho tělo a hučící v jeho uších, slyšel zděšený výkřik Bethany. O zlomek vteřiny později, vyskočil na nohy a vyrazil po Arumovi. Arum nebyl nic jiného než stín, ale mířil přímo k Beth. Bylo to, jako by se všechny jeho noční můry stávaly skutečností. Ta hrůza byla horší, než když viděl Beth převrhnout se přes okraj.

Všechno, co mohl vidět, byla bledá tvář Bethany, její rozšířené oči. To se stalo celým jeho světem. Jeho část, pravděpodobně ta, která držela celou jeho lidskost, vypnula. Jeho vidění se zaostřilo a cíl ho naplnil. Beth byla ohrožená. A Arum zemře.

Měnící se do jeho pravé podoby, spěchal k Arumovi a popadl ho zezadu. Slyšel jemné zalapání po dechu, ale převalil Aruma na záda. Vzduch kolem nich se nabil. Natáhl se, vytáhl obsidiánový nůž, který měl připevněný ke kotníku. Arum pod ním divoce bojoval, ale Dawson sevřel ruku kolem jeho hrdla a připevnil ho tam. Beze slova vrhl čepel hluboko do středu Aruma. Byl tam záblesk zlatého světla a pak se Arum rozpadl na kousky, které se pár vteřin vznášely ve vzduchu, jako puzzle nepravidelného tvaru. A pak se jednoduše rozplynuly.

Dawson vstal a zapotácel se doprava. Bolest vystřelila nahoru jeho nohou. Podíval se dolů a všiml si, co se stalo. Jako kdyby jeho levá noha šla na špatnou stranu, ohnutá v divném úhlu. Zlomená. Klouzající obsidiánem do jeho zadní kapsy, si povzdechl a přeměnil se do jeho Luxenské formy, takže se mohl uzdravit. Trvalo by pár minut opravit škody, ale alespoň by to teď necítil. A každopádně, měl důležitější věci, o které se bál. Musel čelit Beth.

Stála pod jedním ze spálených stromů, její paže omotané kolem jejího pasu. Chvění běželo přes její tělo a on nenáviděl to, že tohle viděla-viděla ho zabít.

Bethany?

Její hlava se naklonila na stranu a zamrkala. Jsi…jsi v pořádku?

Slyšet znovu její hlas v jeho myšlenkách byl opojný, nevysvětlitelný pocit. Přicházející zpátky k ní, si klekl a sevřel její tváře. Jeho světlo ji obalilo, když přitisknul rty na její. Přes jejich spojení ji slyšel říkat jeho jméno znovu a znovu. Dawsone. Dawsone. Dawsone.

Je to v pohodě. Je konec. Vklouzl zpátky do jeho lidské formy, přitahujíc si ji k hrudi, odpočívajíc tváří na její. Jejich bušící srdce bili jednohlasně. Nikdy nedopustím, aby se ti něco stalo. Slibuji. Jsi se mnou v bezpečí.

Prsty Bethany se zabořily do jeho trička, když se zachvěla. Já vím. Miluji tě.

Nikdy ho nemohlo unavit slyšet tyhle dvě slova, buď přes jejich spojení, nebo vyslovené nahlas.

Dawsone? Zachvění přejelo jejím tělem. Sténání bylo tlumené proti jeho krku. Necítím se….necítím se dobře.

Pustil ji, ustupujíc. Beth…

Nezakopla, ale vypadalo to, jako by se její nohy vzdaly. Natáhl se pro ni, ale ona dopadla na zem, tvář bledá, když si klekla na kolena. Její kůže vypadala vlhká a lepkavá. Strach se šířil jeho srdcem, když vystřelil směrem k ní. Byla zraněná? Arum na ní nedosáhl, byl si tím jistý. “Bethany, co je děje?”

Zachvění přejelo jejím tělem. “Dawsone…”

Klečící vedle ní, uchopil její ramena. Její sténání poslalo jeho srdce závodit. Jeho oči se rychle míhaly kolem. “Zlato, mluv se mnou. Co se děje?”

“Necítím se dobře,” řekla, její hlas slabý. A pak ji slyšel v jeho hlavě, tak jasně jako den. Myslím, že hořím.

Pokládající ruce na její tváře, zjistil, že její tvář je horká. Příliš horká. Její víčka byly těžké, zakrývající její oči. “Bethany, řekni mi, co je špatně.”

“Něco je špatně-”

Poblíž praskla větvička. V záblesku, čtyři stíny je pohltily a jeho žaludek sebou mrštil. Ach Bože, ne. Bylo tam více Arumů. Přitáhl si ji blíž, věděl, že byl příliš vyčerpaný bojovat se všemi čtyřmi. Poprvé v jeho životě záviděl svému bratrovi sílu. Bethany zemře a vše to byla jeho chyba. Protože byl příliš slabý na to, aby ji ochránil. Držel ji těsněji. Promiň. Řekl přes jejich spojení myslí. A nikdy nemyslel ty slova vážněji, než teď. Napínající ramena, shromáždil zbývající sílu. Tohle může být konec, ale není způsob, že by se vzdal bez boje. Sebere sebou tolik bastardů, kolik může. Sevřel Bethany ještě naposled a otočil se čelem k nim.

Byl tam záblesk intenzivního světla, oslepující dokonce i jeho a předtím, než mohl shodit svojí lidskou formu, něco chladného bylo položeno na jeho krk. Pak šel jeho svět do pekla. Bylo to cítit, jako by bylo světlo roztrhané pod jeho kůží, svaly tlačící, kosti praskající. Rozžhavená, ohnivá bolest explodovala, berouc…berouc všechno. Jeho. Zrak. Zvuk. Všechno.

Poslední věc, kterou cítil, byla Bethany, vytáhnutá z jeho malátných paží. Neodvolatelnost černé se přes něj převalila ve vlnách, z kterých se nemohl vynořit, vítajících ho v nicotě, která se ponořila do hloubky, odmítajíc ho někdy pustit.

Daemon zakroužil rameny, neschopný se střást náhlého napětí, budujícího se v jeho zádech a na krku. Jakoby špatně spal, ale on spoustu času nespal.

“Zlato, vůbec na mě nedáváš pozor.”

Podíval se na Ash. Objednala si z internetu letní šaty, nebo tak něco, a dělala malou “shlédni a schovej” modelingovou šou.

A podle současného stavu jejich šatů, musel propásnout ty dobré věci.

Natahující ruku, řekl: “Promiň.”

Zahoupala k němu boky. Namísto toho, aby vzala jeho ruku, vyšplhala se na jeho klín a začala jít na věc. Její pusa byla všude-jeho rty, tváře, hrdlo, níž. Normálně by se do toho hrnul, hlavně odkdy byla Ash ten den sladká. Ale jeho mysl…byla někde jinde.

Přes jeho rameno měsíční světlo řezalo skrz okno.

Ash přestala a pak se narovnala. Její dolní ret trčel. Nějak byla pořád sexy jako peklo. “Dobře. Co se děje, protože ty tak nejsi na stejné straně jako já.”

“Promiň. Já nevím. Jen cítím…” Nemohl to vyjádřit slovy, protože si nebyl jistý, jak se cítil. Zatřásl hlavou. “Není to nic s tebou. Přísahám.”

Vypadala, jako by se šla hádat, ale pozoruhodně se rozhodla nedělat to. “Dobře. No, možná…možná v tomhle můžeme zítra pokračovat?”

“Jo, samozřejmě.” Jemně sevřel její tváře a políbil ji. “Zavolám ti ráno.”

Ash sesbírala své věci a odešla. Lehl si zpátky na svou postel, náhle unavený. Předtím, než si to mohl uvědomit, otevřel oči a bylo ráno. Svaté peklo, nikdy takhle nechcípnul.

Zvedající se, si promnul oči a zívnul. Napětí v jeho ramenech a krku tam pořád bylo. Skvělý.

Na cestě dolů přešel kolem Dawsonovy ložnice. Dveře byly pootevřené. Z chodby mohl cítit růže, které koupil pro Bethany. Možná by měl něco takové udělat pro Ash-počkat. Daemon otevřel dveře. Dawson nebyl doma. A bylo zřejmé, že se plánoval vrátit minulou noc. Vylovil z kapsy telefon. Nebyly tam od něj žádný zprávy.

“Dee?” Sešel dolů po schodech, bral tři najednou. Seděla na pohovce, choulila se v klubku, zabalená v přikrývce. “Slyšela si něco o Dawsonovi?”

“Ne.” Vypadala utahaně. “Možná zůstal u Bethany.”

Celou noc i s jejími rodiči? Pochyboval o tom. Mířící do kuchyně, udělal Dee a sobě snídani. Jedli v tichu, což bylo neobvyklé. Dee měla pořád něco, o čem mohla mluvit.

“Cítíš se dobře?” zeptal se.

Zavrtěla hlavou. “Cítím se poražená.”

“Já taky.” A divný pocit v jeho žaludku, jako svazek uzlů, rostl a rostl. Nic co udělal, dokonce i běh, to nezmírnil.

Někdy v pozdní ráno, hned předtím, než chtěl jít do Bethanynho domu a podívat se, jestli se jeho blbý bratr jen neobtěžoval dát mu vědět, kde je, tam bylo zaklepání na dveře.

Byl to důstojník Vaughn a důstojník Lane. Daemon ustoupil o krok, bez mluvení. Něco…něco hrozného se plížilo jeho hrdlem, do jeho hlavy.

Důstojník Lane vypadal vyděšený. “Je nám líto, že jsme přijeli bez varování, ale potřebujeme pár minut vašeho času.”

Dobře, nikdy předtím jim nic nebylo líto. Nikdy. Jako kdyby se pohyboval přes vodu, otočil se ke své sestře. Její bledá tvář byla napjatá. Na autopilota, klesl vedle ní.

Vaughn zůstal u dveří, jeho oči ostré. Byl to Lane, kdo si sedl do křesla a spojil své ruce. “Potřebuji se vás zeptat na pár otázek o Dawsonovi.”

Daemonovi vyschlo v puse. “Proč?”

“Byl s lidskou dívkou jménem Elizabeth Williams-také známé jako Bethany nebo Liz?”

Uzly se přeměnily na kyselinu. Zjistilo DOD o Dawsonovi a Bethany? DOD vědělo, že Luxeni a lidé měli…vztahy, i když to bylo trochu na zakázané straně věcí-z pochopitelných důvodů.

“Proč se ptáš?” Daemon si sedl rovněji, zjišťujíc, že dva důstojníci by zmizeli, kdyby zjistili, že Dawson odhalil, co byli.

Lane se podíval na Vaughna, pak se zhluboka nadechl. “Byl s ní minulou noc?”

“Jo,” odpověděla Dee. “Jsou přátelé. Proč se ptáš?”

“Zdá…zdá se, že došlo k incidentu minulou noc v Moorefieldu.” Byla tam pauza a všechny druhy hrozných věcí spěchaly přes Daemona. “Nevíme, co se stalo, ale je mi líto, byl pryč. Oba byli.”

Daemon otevřel pusu, aby promluvil, ale ztratil hlas. Pryč? Oni nebyli tam, kde si DOD myslelo, že jsou, protože on rozhodně nemohl myslet pryč jako pryč. Začal vstávat, ale nemohl přinutit nohy pracovat.

Jeho sestra se nadechla chvějícím se dechem. “Vrací se zpátky, že jo? S Bethany?”

Daemon kousal do svých stoliček. Pryč byl výraz, který rádi používali, když nemohli vyslovit slovo mrtvý. Jako kdyby říkat “pryč” nějak zmenšilo ránu.

Vaughnův výraz zůstal netečný. “Oba byli mrtví. Je mi to líto.”

Daemonovi se nepodařilo udržet zbytečný úkol-dýchání. Uzamkl se, každý sval, každou buňku. Řvoucí zvuk, jako nízké zavrčení naplnilo jeho uši. Viděl šedě.

“Ne,” řekla Dee, vystřelující k němu. Ruce vletěly do jejich vlasů, tahajíc nevyzpytatelně. “Ne. Dawson není mrtvý! Věděli bychom to. Není mrtvý, Daemone! Není!”

Lane se postavil, viditelně mu bylo trapně a odkašlal si. “Je mi to líto.”

Byl tam tlak, budující se v jeho hrudi. “Chci vidět svého bratra.”

“Je mi líto, ale-”

“Vezmi mě k tělu mého bratra, teď!” Jeho hlas zatřásl okny a lidmi, ale on se nestaral. “Tak mi pomoz, když ne…”

Vaughn přistoupil. “Tělo tvého bratra a člověka bylo zlikvidováno.”

“Zlikvid…” Nemohl dokončit větu. Nevolnost se rychle zvedla. Zlikvidováno…jako nic jiného než odpad, který bylo potřeba vzít pryč. “Vypadni…”

“Daemone,” řekl Lane. “Je nám to opravdu-”

“Vypadněte!” zařval.

Důstojníci nemohli odejít rychleji.

Dřevěná podlaha se pod ním zatřásla, kroutící se, dokud horlivé vytí nedoprovázelo pohyb. Dům se otřásl v základech. Okna zařinčela. Obrazy sklouzly ze zdi, rozbíjejíc se o třesoucí se podlahu. Nábytek se převalil a jinde v domě víc věcí spadlo. Zničil by všechno. Nic mu bez jeho bratra nezůstalo…Dee. Ach, Bože, Dee. Daemon popošel směrem k jeho sestře, ale zjistil, že jeho nohy nebudou pokračovat dál. Zastal, ohýbající se v pase, když vlna bolesti, která byla cítit tak skutečně, udeřila do jeho břicha. Ne jeho bratr. Opravdu nemohl pochopit, co se právě stalo. Nevzbudíte se a všechno je v pořádku jenom proto, aby se váš celý život zničil ve vteřinách.

“Prosím, ne,” zašeptala Dee. “Ne, ne, ne.”

Věděl, že se přes to potřebuje dostat pro jeho sestru, ale cyklon se v něm budoval. Všechno, na co mohl myslet, byl ten den v kuchyni. On objímající Dawsona-to nemohlo být naposledy, co by ho objal. Žádný-žádný způsob.

Daemon trápil svůj mozek. Kdy naposledy viděl Dawsona? Včera? Jedl misku cereálií. Hraběte Čokuli. Smál se. Šťastný. Naposledy nabralo zcela nový význam.

Zvedající pohled, viděl, že Dee byla rozmazaná. Buď ztrácela nad sebou kontrolu ona, nebo on. Plakal někdy předtím? Nemohl si vzpomenout.

Zdálo se, že se Dee kolísá a on vystřelil směrem k ní, chytajíc ji předtím, než spadla, ale pak oba spadli na podlahu, držíc se navzájem. Daemon otočil hlavu ke stropu, vypouštějící nadpozemský řev, který jistě prolomil zvukovou bariéru, otřásajíc domem znovu. Okna zařinčela, ale tentokrát vybouchla. Cinkající zvuk padajícího skla prořízl brázdu jako vzdálený potlesk.

A pak tam byly Deeiny vzlyky. Srdcervoucí vzlyky trápily její štíhlé tělo a třásly jím. Ten zvuk zlomil jeho srdce. Pořád se měnila do a z její přirozené formy, rozpadající se v jeho náručí.

Dawson se nevrátí zpět. Jeho bratr nepřejde těmi dveřmi nikdy znovu. Nebudou tam již žádné marathóny Strašidelného Vyšetřovatele. Již žádné škádlící souboje s Dee o to, kdo snědl zbytek zmrzliny. A nebudou již žádné hádky o lidské holce. Lidská dívka…

Dawson ji rozsvítil jako maják-což vedlo Aruma přímo k Dawsonovi. To bylo jediné vysvětlení. Kameny je v Moorefieldu pořád chránily. Arum musel vidět Bethany… Nikdy v životě nenáviděl lidi tak moc, jak je nenáviděl teď.

Smutek a vztek se přes něj vlnily, když jeho světlo hořelo červeno-bílou. Deeiny slzy se přelily přes spojení, její šeptané popírání pokračovalo a Bože, on by dal svůj vlastní život v tom okamžiku za to, aby z ní vzal její bolest a ztrátu. A kdyby mohl změnit pár posledních věcí, které řekl svému bratrovi. “Zabiješ tu dívku.” Proč mu neřekl, že ho miluje? Ne.

Namísto toho řekl… Trápení rozštípilo jeho duši, klesající hluboko jako ostrý, zoubkovaný nůž.

Jeho hlava padla na rameno jeho sestry a on zavřel oči. Slzy stále prosakovaly, opařujíc horkem jeho nyní-zářící tváře. Světlo blikalo po celém obývacím pokoji, vrhajíc divné stíny dvou forem, schoulených na podlaze dohromady. Dawson byl mrtvý kvůli němu, protože nevaroval svého bratra dost, nezastavil vztah předtím, než se to vymklo z rukou. Byl mrtvý kvůli lidské dívce. A byla to Daemonova chyba. Neudělal dost, aby ho zastavil. Držel svou sestru těsněji-zbytek jeho rodiny-a přísahal nikdy znovu. Nikdy znovu nedovolí člověku, aby vystavil jeho rodinu nebezpečí. Nikdy znovu. Daemon neztratí svou sestru, bez ohledu na to, co musel udělat, aby ji udržel v bezpečí.