Jennifer L. Armentrout

Lux 1. Obsidian

Přestěhovat se a začít od začátku stojí za prd. Když jsme se přestěhovali do Západní Virginie těsně před začátkem mýho posledního ročníku střední školy, musela jsem zkousnout ten jejich výraznej přízvuk, mizerný internetový připojení a spoooustu nudy…dokud jsem nepotkala mýho žhavýho souseda-je úchvatně vysokej a ty jeho tajemný, zelený oči! Všechno by se mohlo zlepšit. A pak promluvil. Daemon je nesnesitelnej. Arogantní. Na zabití. Nevycházíme spolu-absolutně vůbec. Ale když mně napadne cizinec a Daemon mávnutím ruky doslova zmrazí čas, no, stane se…něco nečekanýho. Ten žhavej mimozemšťan odvedle mě označí.

Slyšeli jste dobře. Mimozemšťan. Ukáže se, že Daemon a jeho sestra mají plný vesmír nepřátel, kteří jdou po jejich schopnostech a Daemonův dotek mně rozzáří jako hlavní ulici ve Vegas. Jediný způsob, jak z toho ze všeho vyváznout živá je držet se blízko Daemona, dokud ze mě ty jeho mimozemské triky nevymizí. Pokud ho teda dřív nezabiju…

KAPITOLA 1

Zírala jsem na komíny z krabic v mém novém pokoji a přála si, aby byl připojený internet. Od tý doby, co jsme se přestěhovaly, jsem nemohla aktualizovat svůj blog s knižníma recenzema a to bylo, jako kdyby mi chyběla ruka nebo noha. Podle mojí mámy “Katyina šílená posedlost” byla celý můj život. Ne doslova, ale bylo to pro mě důležité. Ona nevnímala knihy tak, jako já. Povzdechla jsem si. Už jsme tu byly dva dny a stále tu bylo tolik věcí k dovybalení. Nenáviděla jsem pohled na tu spoustu krabic. Dokonce víc, než jsem nenáviděla, že musím být tady. Alespoň už jsem konečně přestala vyšilovat pokaždé, když někde něco zavrzalo. Přestěhovaly jsme se do Západní “Bohem požehnané” Virginie a do tohohle domu, který vypadal, jako kdyby zrovna vypadl z nějakého hororu. Dokonce měl i věžičku-zatracenou věžičku. Co bych s ní asi tak měla dělat? Městečko Ketterman nebylo ani zaregistrované, to znamená, že to ve skutečnosti snad ani nebylo město. Nejbližší skutečné město bylo Petersburg-město s asi tak dvěma nebo třema křižovatkama a pak bylo kolem ještě pár dalších měst, která ale pravděpodobně nikdy neslyšela o kavárnách Starbucks. Dokonce nám ani nebudou doručovat poštu. Budeme si pro ní muset jezdit do Petersburgu. Jak barbarské! Udeří mně to, jako kopanec do obličeje. Florida je fuč-sežraná mílemi, které jsme ujeli v mámině šíleném spěchu začít někde znovu. Nebylo to tak, že by mi chyběl Gainesville, počasí, moje stará škola, nebo náš bejvalej byt. Opřela jsem se o zeď a promnula si dlaní čelo.

Chyběl mi táta. A Florida znamenala tátu. Tam se narodil, tam potkal mojí mámu a tam bylo všechno perfektní…dokud se to nerozpadlo na kusy. Pálily mně oči, ale odmítla jsem začít brečet. Pláč minulost nezmění a táta by nenáviděl, kdyby věděl, že jsem i po třech letech stále brečela. Ale mně chyběla i máma. Ta máma, kterou byla předtím, než táta umřel. Ta máma, která se předtím schoulila ke mně na sedačku a četla si jednu z těch jejích brakových romantických knížek. Zdálo se mi to, jako před sto lety. Rozhodně alespoň před půl stoletím.

Od té doby, co táta umřel, začala máma stále víc a víc pracovat. Předtím byla ráda doma. Potom se zdálo, jako by chtěla být tak daleko, jak jen to bylo možné. Nakonec tuhle možnost vzdala a rozhodla se, že potřebujeme odjet pryč. Alespoň, že od doby, co jsme sem přijely, přestože stále pracovala jako ďábel, byla rozhodnutá stát se větší součástí mého života. Rozhodla jsem se ignorovat moje vnitřní nutkání a nechala pro dnešek ty zatracené krabice na pokoji. Ucítila jsem totiž něco povědomého, co mě zašimralo v nose. Máma vařila a to nebylo vůbec dobře. Pospíchala jsem po schodech dolů. Stála u sporáku, oblečená v puntíkaté zástěře. Jenom ona mohla bejt od hlavy až k patě zabalená v zástěře a přesto vypadat dobře. Máma měla nádherně blonďaté, úplně rovné vlasy a jiskřivé oříškové oči. Dokonce, i když byla v zástěře, já jsem vedle ní vypadala nudně s těma mýma šedýma očima a obyčejnými hnědými vlasy. A nějakým záhadným způsobem jsem taky skončila tak nějak…ženštější, než ona. Vnadné boky, plné rty a obrovské oči, které máma milovala, ale já si připadala jako dementní oplácaná panenka. Otočila se a mávala na mně vařečkou, napůl dovařená vejce přitom odpadávala po sporáku. “Dobré ráno zlato.” Zírala jsem na ten nepořádek a přemýšlela, jak zvládnu uklidit to fiasko, aniž bych ranila její city. Snažila se být mámou. To už je něco. Pokrok. “Jseš doma nějak brzo, mami.” “Od včerejší noci do dneška jsem měla dvojitou směnu. Mám pracovat od středy do soboty, od jedenácti do devíti. Takže mám tři dny volna. Přemýšlím, že bych ještě pracovala na částečný úvazek na jedné z klinik, pravděpodobně ve Winchesteru.” Seškrábala na talíř napůl připálená vejce. Mňamy. Patrně už je pozdě nějak zakročit, tak jsem se prohrabala krabicí, která ležela na kuchyňském pultě a byla označená “Kuchyň a podobně.” “Víš, že nemám ráda, když nemám co dělat, tak se tam chci jít podívat.” Jo, vím. Většina rodičů by si pravděpodobně radši nechala uříznout ruku, než aby jen přemýšlely nad tím, že nechají náctiletou holku doma pořád samotnou, ale moje máma ne. Věřila mi, protože jsem jí nikdy nedala důvod, aby to bylo jinak. Nebylo to nedostatkem snahy. No, možná, že bylo. Byla jsem tak trochu nudná. V naší starý bandě na Floridě jsem nebyla ta nejtišší, ale nikdy jsem nechodila za školu, udržovala jsem si průměr 4,0 a byla v podstatě hodná holka. Ne protože bych se bála udělat něco lehkomyslnýho nebo divokýho, prostě jsem jí nechtěla přidělávat další starosti. Ne potom co… Popadla jsem dvě skleničky a nalila do nich pomerančový džus, který máma musela koupit cestou domů z práce. “Chceš, abych dneska zajela na nákup? Už tu nemáme vůbec nic.” Přikývla a začala mluvit s plnou pusou vajec. “Ty prostě myslíš na všechno. Nákup by se hodil.” Vzala kabelku ze stolu a podala mi peníze. “Tohle by ti mělo stačit.” Strčila jsem si peníze do zadní kapsy džínů, aniž bych se podívala, kolik mi dala-vždycky mi dávala dost. “Díky,” zamumlala jsem. Naklonila se ke mně a zablesklo se jí v očích. “Táák…dneska ráno jsem viděla něco zajímavého.” Jen Bůh ví, co viděla. Usmála jsem se na ní. “A co to bylo?” “Všimla sis, že vedle bydlí dvě děti asi tak ve tvým věku?” Probudil se ve mně štěněcí zájem a zastřihala jsem ušima. “Vážně?” “Ty si ještě vůbec nebyla venku, že ne?” Usmála se. Myslela jsem si, že už budeš dávno něco dělat s tím odporným květinovým záhonem. “Mám to v plánu, ale ty krabice se samy nevybalí.” Hodila jsem hlavou směrem ke krabicím. Miluju tu ženskou, ale buďme upřímní, krabice už dávno pustila z hlavy. “Každopádně, zpátky k těm dětem.” “No, je to dívka, která vypadá, že je ve tvém věku a pak ještě kluk.” Jak tam tak stála, tak se na mně zazubila. “Je to cukrouš.” Kousek vejce se mi zašprajcnul v krku. To bylo opravdu nechutný, slyšet mámu takhle mluvit o klukovi v mým věku. “Cukrouš? Mami, to je vážně ujetý.” Máma odešla od kuchyňského pultu, vzala ze stolu svůj talíř a zamířila ke dřezu. “Zlato, možná jsem stará, ale oči mám ještě v pořádku. A když jsem ho viděla, tak fungovaly skutečně dobře.” Oklepala jsem se. Dvakrát nechutný. “Takže teď seš na zajíčky?” Je to nějakej druh krize středního věku, se kterou bych si měla dělat starosti?” Umývala talíř a ohlédla se na mně přes rameno. “Katy, doufám, že projevíš nějakou snahu a půjdeš se seznámit. Myslím, že by bylo hezké, kdyby sis našla nějaké kamarády, dřív než začne škola.” Zastavila se a zazívala. “Můžou ti to tady ukázat.” Odmítla jsem přemýšlet nad prvním školním dnem, novýma dětma a tak podobně. Vyhodila jsem nedojedená vejce do koše. “Jo, to bylo fajn. Ale nechci jít někomu bušit na dveře a škemrat, aby se se mnou kamarádil.” “Nebylo by to škemrání. Když si na sebe místo tohohle oblíkneš ty pěkné letní šaty, které si nosila na Floridě.” Poklepala na lem mého trička. “Bylo by to flirtování.” Podívala jsem se dolů na svoje tričko, na kterém bylo napsáno: MŮJ BLOG JE LEPŠÍ NEŽ TVŮJ VIDEO BLOG. Na tom tričku přece není vůbec nic špatného. “A co kdybych se tam ukázala jen v kalhotkách?” Přemýšlivě si podepřela bradu. “To by definitivně udělalo dojem.” “Mami!” Zasmála jsem se. “Měla bys na mně začít ječet, že to rozhodně není dobrej nápad!” “Zlato, nemám žádný strach z toho, že by si udělala nějakou hloupost. Ale teď vážně, projev nějakou snahu.” Nebyla jsem si jistá, jak “projevit snahu”. Znovu zazívala. “No zlato, jdu dohnat nějaký ten spánek.” “Dobře, já nakoupím něco dobrýho v obchodě.” A možná i mulč a nějaký rostliny. Ten květinový záhon byl opravdu ohyzdnej. “Katy?” Máma se zastavila ve dveřích a zamračila se. “Jo?” Přes obličej jí přeběhl stín a zatemnil jí oči. “Vím, že to stěhování je pro tebe těžké, zvlášť protože půjdeš do posledního ročníku, ale takhle to pro nás bude nejlepší. Zůstávat tam, v našem bytě, bez něho…je na čase, abychom obě začaly znovu žít. Tvůj táta by to tak chtěl.” Knedlík v krku, který jsem myslela, že zůstal na Floridě, byl zase zpátky. “Já vím, mami. Jsem v pohodě.” “Opravdu jsi?” Zaťala ruce do pěstí. Sluneční svit, který prosvítal skrz okna, se odrážel od zlatého kroužku na jejím prsteníčku. Rychle jsem přikývla, potřebovala jsem jí o tom ujistit. “Jsem v pohodě a půjdu k těm sousedům. Možná mi poraděj, kde najdu ten obchod. Však víš, projevím snahu.” “Výborně! Kdybys cokoliv potřebovala, tak mi zavolej. Jasný?” Máminy oči zaslzely při dalším zívnutí. “Mám tě ráda, zlato.” Chtěla jsem jí říct, že jí mam taky ráda, ale zmizela po schodech nahoru dřív, než jsem stihla otevřít pusu. Ona se alespoň snažila změnit a já byla odhodlaná přinejmenším zkusit sem zapadnout. Ne se schovávat celý den ve svém pokoji u notebooku, tak jak se máma bála, že to dopadne. Ale seznamování se s novými lidmi nikdy nebyla moje oblíbená činnost. Radši bych si četla knihu nebo sledovala nové komenty na blogu. Kousla jsem se do rtu. Už slyším hlas svého táty, jeho nejoblíbenější způsob, jak mně povzbudit bylo “No tak, Kočindo, nezůstávej stát stranou.” Narovnala jsem se v ramenou. Táta nikdy nenechal svůj život jen tak ubíhat kolem… A zeptat se na cestu k nejbližšímu obchodu byl dost nevinný způsob, jak se někomu představit. Pokud měla máma pravdu a oni jsou stejně staří jako já, nemuselo by se to zvrtnout v nějakej katastrofální trapas. Bylo to hloupé, ale šla jsem do toho. Pospíchala jsem přes trávník a příjezdovou cestu, abych si to nestihla rozmyslet. Skočila jsem na širokou verandu, zaklepala na dveře, o krok ustoupila dozadu a uhladila si varhánky na tričku. Jsem v pohodě. To zvládnu. Na tom, že se zeptám na cestu, přece není nic divnýho. Na druhé straně dveří se ozvaly těžké kroky. Pak se dveře s máchnutím otevřely a já jsem zírala na velmi široký, opálený, namakaný hrudník. Nahý hrudník. Můj pohled sjel níž a můj dech se tak nějak…zastavil. Džíny mu visely nízko na bocích, odhalovaly tak tenký pruh tmavých chloupků, které se mu začínaly tvořit pod pupíkem a mizely pod lemem džínů. Břišní svaly měl vyrýsované. Perfektně vyrýsované. Přímo vyzívaly k doteku. Rozhodně to nebylo břicho, které bych očekávala na sedmnáctiletým klukovi, na tolik bych ho typovala, ale co, já si rozhodně nestěžovala. Taky jsem ovšem nemluvila. A k tomu jsem prostě jen zírala. Můj pohled konečně zamířil zpátky na sever, kde jsem zpozorovala vystouplé lícní kosti a husté, černé řasy, které ukrývaly barvu jeho očí, jak se na mě díval dolů. Potřebovala jsem vědět, jakou barvu měly jeho oči. “Můžu ti nějak pomoct?” Plné rty, které byly totálně k zulíbání, se zkroutily do otráveného úšklebku. Jeho hlas byl hluboký a jistý. Takový ten druh hlasu, který přinutí lidi naslouchat a uposlechnout bez kladení jakýchkoliv otázek. Jeho řasy se zvedly a odhalily oči tak jasně zelené, že nemohly být skutečné. Měly tak intenzívně smaragdovou barvu, že to v kontrastu s jeho opálenou kůží přímo bilo do očí. “Haló?” řekl znovu, předklonil se a opřel se jednou rukou o rám dveří. “Umíš mluvit?” Zhluboka jsem se nadechla a ustoupila o krok dozadu. Rozpaky mi vehnaly rudou barvu do tváří. Kluk zvedl ruku a projel si s ní zvlněné vlasy. Kouknul se mi přes rameno a pak zpátky na mně. Kdyby ho někde dražili, tak bych rozhodně přihodila. Ve chvíli, kdy se mi vrátil hlas, jsem chtěla umřít. “Já… Zajímalo mně, jestli bys nevěděl, kde jsou nejbližší potraviny. Jmenuju se Katy. Přistěhovaly jsme se vedle.” Ukázala jsem na náš dům, zmatená jako idiot. “Asi tak před dvěma dny-” Ooooo-kay, to rozhodně nešlo podle mých představ. “No, doufala jsem, že by mi někdo poradil nejkratší cestu do obchodu a možná i nějaké místo, kde prodávají rostliny.” “Rostliny?” Z nějakého důvodu to neznělo jako otázka. “Jo, vidíš ten záhon před naším domem-” Na záhon nijak nereagoval, jen pohrdavě pozvedl obočí. “Když to říkáš.” Moje rozpaky ustupovaly stranou a nahradila je rostoucí vlna vzteku. “No, podívej se, prostě potřebuju koupit rostliny-” “Na záhonek. Chápu to.” Opřel se bokem o rám dveří a zkřížil si ruce na hrudníku. V těch zelených očích se mu něco zablesklo. Ne hněv, ale něco jiného. Zhluboka jsem se nadechla. Jestli mně ten týpek ještě jednou skočí do řeči… V hlase se mi objevil tón, který moje máma používala, když jsem byla mladší a hrála si s ostrýma předmětama. “Ráda bych našla obchod, kde můžu nakoupit jídlo a kytky.” “Jseš si vědoma toho, že tohle město má asi tak jednu křižovatku, že jo?” Teď měl zvednutá obě obočí snad až k hranici vlasů, jako kdyby se ptal, jak můžu být tak blbá. A to byla chvíle, kdy mi došlo, co jsem to viděla zablýskat se mu v očích. Vysmíval se mi. Povýšeně se mi vysmíval. Na okamžik jsem nebyla schopná ničeho jiného, než na něj zírat. Pravděpodobně to byl nejžhavější kluk, jakýho jsem kdy ve skutečnosti viděla, ale byl to naprostej pitomec. Do toho svalovci. “Víš, všechno, co jsem chtěla, byl směr cesty. Očividně jdu nevhod.” Jeden koutek rtů se mu stočil nahoru. “Pro tebe dítě, je nevhodnej čas klepat mi na dveře naprosto kdykoliv. “Dítě?” Zopakovala jsem s vytřeštěnýma očima. Tmavé vysmívající se obočí se opět zvedlo nahoru. Začínala jsem to obočí nenávidět. “Nejsem žádný dítě. Je mi sedmnáct.” “A tomu mám věřit?” Mrknul. “Vypadáš na dvanáct. Ne. Možná na třináct, moje sestra měla takovou panenku, kterou mi tak trochu připomínáš. Takovou tu s velkejma očima a nepřítomným výrazem.” Připomínám mu panenku? Panenku s nepřítomným výrazem? V hrudi mi to začalo vřít a šířilo se to až do krku. “Hmm, vau. Promiň, že jsem tě obtěžovala. Věř mi, že na tvoje dveře už znova klepat nebudu.” Začala jsem se otáčet, abych mohla odejít dřív, než mně přemůže touha vrazit mu pěst mezi oči. Nebo začít brečet. “Hej,” zavolal. Zastavila jsem se na spodním schodě, ale odmítala jsem se otočit, aby neviděl, jak jsem byla rozhozená. “Co?” “Pojedeš na silnici číslo 2 a zatočíš na 220 severní, ne jižní. Ta tě zavede do Petersburgu.” Podrážděně si povzdechl, jako kdyby mi prokazoval obrovskou službu. “Potraviny jsou přímo ve městě. Nemůžeš to minout. No, možná bys mohla. Hned vedle je hobbymarket, aspoň si to myslím. Tam by měli mít ty věci do země, co potřebuješ.” “Díky,” zamumlala jsem a pak jsem ještě pro sebe dodala “blbečku.” Hluboce a hrdelně se zasmál. “To nebylo moc zdvořilé, Kočindo.” Prudce jsem se otočila. “Už nikdy mi tak neříkej,” vyštěkla jsem. “Je to lepší, než nazývat někoho blbečkem, nebo snad ne?” Odstrčil se od dveří. “Tohle byla velmi podnětná návštěva. Budu si jí pamatovat hodně dlouho.” Ok, tak to by stačilo. “Víš co, máš pravdu. Byla chyba nazývat tě blbečkem,protože blbeček je pro tebe moc milé oslovení,” řekla jsem a při tom jsem se sladce usmívala. “Ty jsi totiž kretén.” “Kretén?” zopakoval. “Jak okouzlující.” Ukázala jsem mu prostředníček. Znovu se zasmál, až mu zvlněné vlasy spadaly do čela a skoro zakryly ty jeho intenzivně zelené oči. “Velmi civilizované, Kotě. Jsem si jistý, že máš bujnou zásobu zajímavých výrazů a gest, ale já nemám zájem.” Měla jsem toho ještě hodně, co bych mohla říct, nebo udělat, ale posbírala jsem zbytky svojí důstojnosti, otočila se a odpochodovala zpátky ke svému domu, aniž bych mu dopřála to potěšení, aby viděl, jak moc jsem ve skutečnosti vytočená. Vždycky jsem se vyhýbala hádkám, ale tenhle týpek mně vytáčel takovým způsobem, jako ještě nikdo předtím. Když jsem došla k autu, škubla jsem dveřmi. “Uvidíme se později Kotě!” zavolal za mnou a smál se, potom třísknul dveřmi. Slzy vzteku a rozpaků mě pálili v očích. Zasunula jsem klíče do zapalování a vycouvala jsem.

Máma mi řekla “projev snahu.” Takhle to dopadá, když projevíte snahu.

KAPITOLA 2

Trvalo mi celou cestu až do Petersburgu, než jsem se uklidnila. A dokonce i potom jsem pořád cítila, jak ve mně víří horký mix vzteku a ponížení. Co to s ním sakra bylo? Myslela jsem si, že lidé v malých městech by měli být milí a ne se chovat, jako Satanovy děti. Bez problémů jsem našla Hlavní Třídu, vypadala doslova jako hlavní ulice. Byla tam i Velká Městská Knihovna a to mi připomnělo, že si potřebuju zařídit průkazku. Obchodů s potravinami tu ovšem moc nebylo. “Obchod s Jídlem”, kde ve skutečnosti stálo jen “Obchod s Jí lem”, k sobě připoutával pozornost chybějícím písmenem D a byl přesně tam, kde Blbeček říkal, že bude. Přední výlohy byly polepené obrázky pohřešované osoby, byla to dívka, asi tak mého věku s dlouhými, tmavými vlasy a veselýma očima. Text pod obrázkem říkal, že byla naposledy viděna asi tak před rokem. Byla tam uvedená i odměna, ale po tak dlouhé době pochybuju, že bude vůbec někdy vyplacena. Sklíčená tou myšlenkou, jsem zamířila dovnitř. Byla jsem rychlonakupovač, neztrácela jsem žádný čas couráním se po obchodě. Když jsem házela věci do vozíku, došlo mi, že toho budu potřebovat daleko víc, než jsem si myslela, protože doma už máme jen pár základních věcí. Docela brzo jsem vozík zaplnila až po okraj. “Katy?” Vytržená z přemýšlení, jsem nadskočila, když se ozval ten tichý ženský hlas a upustila jsem na zem plato vajec. “Sakra.” “Oh! Je mi to moc líto! Vyděsila jsem tě. To se mi stává často.” K podlaze vystřelily opálené paže, zvedla plato s vejci a vrátila je zpátky do regálu. Popadla jiné plato a podávala mi ho svými štíhlými pažemi. “Tyhle nebudou rozbitý.” Zvedla jsem pohled od toho vaječného masakru, kde se pozvolna roztékaly žloutky po celé podlaze a byla jsem chvilkově omráčená. Můj první dojem z té holky byl, že je příliš krásná na to, aby stála v obchodě s potravinami s platem vajec v ruce. Vypadala tam jako slunečnice uprostřed pole s obilím. Každý v porovnání s ní vybledl. Tmavé vlasy měla zvlněné a delší než já, dosahovaly jí až do pasu. Byla vysoká, štíhlá a měla téměř dokonalé rysy obličeje, který působil velmi nevinně. Někoho mi připomněla, obzvlášť pak těma jasně zelenýma očima. Zaťala jsem zuby. To je mi ale náhoda. Usmála se. “Já jsem Daemonova sestra. Jmenuju se Dee.” Dala nepoškozené plato vajec do mého vozíku. “Nová vejce!” Znovu se usmála. “Daemon?” Dee ukázala směrem k výrazně růžové kabelce položené na jejím vozíku. Na kabelce byl položený mobil. “Mluvila si s ním asi tak před půl hodinou. Zastavila ses…a ptala ses kudy do obchodu?” Takže Kretén měl jméno. Daemon-tak to sedí. A samozřejmě, že jeho sestra bude tak atraktivní jako on. Proč ne? Vítejte v Západní Virginii, zemi ztracených modelek. Začínala jsem pochybovat o tom, že se sem budu hodit. “Promiň, nečekala jsem, že tu na mně někdo bude volat.” Zastavila jsem se. “On ti volal?” “Jo.” Hbitě uhnula vozíkem pryč z cesty dítěti, které v amoku běhalo v uličkách mezi regály. “Viděla jsem vás, když jste se nastěhovaly a chtěla jsem se zastavit. A když mi řekl, že ses stavovala u nás, byla jsem na tebe tak zvědavá, že jsem se vydala za tebou. Popsal mi, jak vypadáš.” Už slyším, jak ten popis zněl. Na tváři se jí objevila zvědavost, když si mně pozorně prohlížela těma svýma intenzívně zelenýma očima. “Ačkoliv nevypadáš ani trochu tak, jak mi tvrdil. No, stejně bych tě poznala. Je docela těžký neznat všechny obličeje na tak malém městě.” Sledovala jsem ušmudlané dítě, jak šplhá po policích s chlebem. “Myslím, že mně tvůj bratr nemá rád.” Svraštila obočí. “Co?” “Tvůj bratr-myslím, že mně nemá rád.” Otočila jsem se zpátky k vozíku a přihodila do něj balení masa. “Nebyl zrovna moc…nápomocný.” “Ale ne,” řekla a pak se zasmála. Ostře jsem se na ní podívala. “Omlouvám se. Můj bratr je náladový.” Nekecej. “Jsem si docela jistá, že to bylo daleko horší, než jen náladovost.” Zavrtěla hlavou. “Měl špatný den. Je horší než holka, věř mi. Není to tak, že by tě nenáviděl. Jsme dvojčata a i přesto, ho chci zabít každý den, který končí na Y. Je pravda, že Daemon je hrubý. Nevychází moc dobře s…lidmi.” Zasmála jsem se. “Myslíš?” “Každopádně jsem ráda, že jsem tě tu potkala!” vykřikla a zase tím změnila téma hovoru.“Nebyla jsem si jistá, jestli bych tě neobtěžovala, kdybych za tebou zaskočila, když jste se zrovna zabydlovaly a tak.” “Ne, vůbec by si mě neobtěžovala.” Snažila jsem se udržet rychlost její konverzace. Přecházela z jednoho tématu na jiné tak rychle, jako někdo, kdo vážně potřeboval léky proti hyperaktivitě. “Měla si mě vidět, když mi Daemon řekl, že si v našem věku. Málem jsem běžela domů, abych ho mohla obejmout.” Nadšeně povyskočila. “Kdybych ale věděla, že se k tobě choval takhle nepříjemně, asi bych ho místo toho praštila.” “To si umím představit.” Zakřenila jsem se. “Taky jsem ho chtěla praštit.” “Představ si, že si jediná holka v okolí a ještě ke všemu většinu času tvrdneš se svým otravným bráchou.” Podívala se přes rameno a svraštila úhledně vytvarované obočí. Sledovala jsem směr jejího pohledu. Ten malý kluk měl teď v každé ruce krabici mlíka, což mi připomnělo, že taky potřebujeme mlíko. “Hned jsem zpátky.” Zamířila jsem k sekci s chlaďáky. Konečně, matka toho dítěte se objevila zpoza rohu a začala řvát. “Timothy Roberte, ihned to vrať zpátky! Co to-?” Dítě na ní vyplázlo jazyk. Někdy je být kolem dětí tou nejlepší antikoncepcí. Ne že já bych nějakou potřebovala. Nesla jsem krabice s mlíkem zpátky tam, kde na mě čekala Dee, která zírala do země. Prsty svírala kolem držadla vozíku a mačkala ho tak silně, až jí bělaly klouby. “Timothy, okamžitě se vrať zpátky ke mně!” Matka popadla jeho baculatou ruku a ze strohého drdolu jí utekl pramínek vlasů. “Co jsem ti říkala?” sykla na něj. “Nebudeš chodit nikam blízko k nim.” K nim? Čekala jsem, že uvidím někoho dalšího. Až na to, že tu stála Dee a…já. Zmateně jsem se podívala na tu ženskou. Byla jsem překvapená, když jsem spatřila její temné oči naplněné odporem. Čistá nenávist a za ní, podle toho jak se její rty zaťaly do tenké, tvrdé linky a chvěly se, byl také strach. A zírala na Dee. Pak popadla bouřící se dítě do rukou a utíkala pryč. Dokonce nechala svůj nákupní vozík stát uprostřed uličky. Otočila jsem se k Dee. “Co to sakra mělo znamenat?” Dee se usmála, ale bylo to nucené. “Malý město. Místní jsou tu divní. Nevěnuj tomu žádnou pozornost. Každopádně, musíš bejt unuděná k smrti z toho všeho vybalování a nakupování. To jsou snad dvě nejhorší činnosti na světě. Myslím, že tyhle dvě věci vynalezlo samo peklo. Umíš si představit věčnost, strávenou vybalováním krabic nebo nakupováním potravin?” Nemohla jsem si pomoct a musela jsem se smát, snažila jsem se udržet tempo s ustavičně brebentící Dee, zatímco jsme dokončovaly nakládání našich vozíků. Normálně, by mně někdo jako ona totálně vyčerpal asi tak za pět vteřin, ale to vzrušení, co měla v očích a způsob, jakým se kolíbala na podpadcích byl tak nějak nakažlivý. “Máš ještě něco dalšího na seznamu?” Zeptala se mně. “Já mam všechno, co jsem potřebovala. Vlastně jsem sem šla, jen kvůli tobě, a protože jsem potřebovala zmrzlinu. Bez tý nemůžu existovat.” Zasmála jsem se a podívala se na svůj plnej vozejk. “Jo, doufám, že mam všechno.” “Tak jdem, pudem spolu k pokladnám.” Když jsme čekaly u pokladen, Dee brebentila dál a já úplně zapomněla na ten podivnej incident v uličce s mlíkama. Dee byla přesvědčená, že Petersburg potřeboval další potraviny-protože tyhle nevedly organická jídla-a ona chtěla organické kuře, kvůli receptu, který chtěla připravit Daemonovi k večeři. Po pár minutách jsem se dostala přes obtížnost udržet s ní tempo a skutečně se uvolnila. Nebyla temperamentní, jen opravdu…živá. Doufala jsem, že to na mně přenese. Fronta se pohybovala rychleji než ve velkých městech. Když jsme byly venku, stoupla si vedle nového Volkswagena a odemkla kufr. “Pěkný auto,” okomentovala jsem ho. Očividně mají peněz dost, nebo Dee chodí do práce. “Miluju ho.” Poklepala na kufr auta. “Je to moje děťátko.” Já sem nastěhovala nákup na zadní sedačky mého sedana. “Katy?” “Jo?” Točila jsem klíčkama kolem prstu a doufala, na přiblblého bráchu se neohlížeje, že bude chtít později něco podniknout. Neměla jsem tušení, jak dlouho bude máma spát. “Měla bych se omluvit za svýho bráchu. Vzhledem k tomu, jak ho znám, je mi jasný, že nebyl zrovna milej.” Tak trochu mi jí bylo líto, bejt příbuzná takovýho vola… “To přece není tvoje vina.” Vzala do ruky klíčky od auta a oči upřela na mně. “On je prostě jen příliš ochranářský, takže se nechová moc dobře k cizím lidem.” Jako pes? Skoro jsem se zasmála, ale její oči byly doširoka otevřené a vypadala upřímně vystrašená, že bych jí třeba nemusela odpustit. Mít bráchu jako je on, musí stát za prd. “Vždyť přeci o nic nejde. Možná měl fakt jen špatnej den.” “Možná.” Usmála se, ale opět to vypadalo nuceně. “Vážně, nedělej si s tím starosti. My dvě jsme v pohodě,” řekla jsem. “Díky! Rozhodně nejsem žádnej slídil. Přísahám.” Mrkla na mně. “Ale ráda bych s tebou dneska odpoledne něco podnikla. Máš už nějaký plány?” “Popravdě, jsem se chtěla pustit do toho zarostlýho záhonu před barákem. Chceš se přidat?” Mít společnost by mohlo být zábavný. “Oh, to zní výborně. Jenom odvezu ty věci domů a hned jsem u tebe.” řekla. “Na zahradničení se vážně těším. To jsem nikdy nedělala.” Předtím, než jsem se mohla zeptat, jaký druh dětství nezahrnuje alespoň povinné pěstování rajčat, zmizela v autě a uháněla z parkoviště. Já jsem zavřela zadní dveře auta a zamířila ke dveřím řidiče. Otevřela jsem je a chtěla nastoupit, když mně přepadl pocit, že mně někdo sleduje. Očima jsem prozkoumávala parkoviště, ale byl tam jen jeden člověk v černém obleku a s tmavými slunečními brýlemi, který zíral na obrázek té ztracené holky na místní vývěsce. V tu chvíli mně napadlo jen “Muži v Černém.” Jediná věc, kterou ještě potřeboval, bylo to malé vymazávací zařízení a mluvící pes. Smála bych se tomu, až na to, že na tom chlápkovi nebylo vůbec nic směšného… Obzvlášť když právě teď zíral přímo na mně. Něco málo po jedné hodině odpoledne Dee zaklepala na dveře. Když jsem vyšla před dům, našla jsem jí tam stát poblíž schodů, měla na sobě sandále s nízkými klínovými podpadky. To bych nepovažovala za “oděv” vhodný pro zahradničení. Slunce vrhalo svatozář kolem jejích tmavých vlasů a na tváři měla rošťácký výraz. V tu chvíli mi připadala jako vílí princezna. Nebo spíš Víla Zvonilka na speedu, vezmu-li v potaz jak hyperaktivní byla. “Hej.” Vešla jsem na verandu a tiše za sebou zavírala dveře. “Máma spí.” “Doufám, že jsem jí nevzbudila,” předstírala šepot. Zavrtěla jsem hlavou. “Ne, ta by prospala i tornádo. Vlastně se to i stalo.” Dee se zakřenila a sedla si na houpačku. Vypadala nesměle a objímala se rukama. “Jakmile jsem přišla domů z nákupu, Daemon snědl polovinu pytle mých chipsů, dva pytlíky mých karamelových bonbónů a polovinu sklenice burákového másla.” Začala jsem se smát. “Vau. Jak to, že je pořád tak…” Žhavej. “Ve formě?” “Je to neuvěřitelný.” Zvedla nohy nahoru a objala je rukama. “Dokáže toho sníst tolik, že obvykle musíme dva až třikrát týdně do obchodu.” Podívala se na mně s šibalským zábleskem v očích. “Já bych taky mohla vyjíst vaší ledničku i s tou naší. Takže bych na něj asi neměla tak nadávat.” Pocítila jsem téměř bolestnou závist. Mně nebyl dopřán rychlý metabolismus. Moje boky a zadek by to mohli potvrdit. Neměla jsem nadváhu, ale opravdu jsem nesnášela, když o mně máma mluvila jako o vnadné. “To je tak strašně nefér. Já sním pytlíček chipsů a přiberu po něm pět kilo.” “Máme kliku.” Její úsměv byl zase napjatý. “Ale musíš mi říct všechno o Floridě. Já tam nikdy nebyla.” Podepřela jsem se lokty o zábradlí verandy. “Představ si nonstop otevřená nákupní centra a parkoviště. Ale ty pláže. Jo, stojí to za to jen kvůli těm plážím.” Milovala jsem, když se mi prsty u nohou bořily do vlhkého písku. “Vau,” řekla Dee, její pohled zamířil k vedlejším dveřím, jako kdyby očekávala příchod někoho dalšího. “Asi ti to dá dost práce, zvyknout si na život tady. Přizpůsobování může být…těžké, když kolem sebe nemáš svůj živel.” Pokrčila jsem rameny. “Já nevím. Nejdřív jsem si říkala: To si ze mě musí dělat legraci! Dokonce jsem ani nevěděla, že tohle místo existuje.” Dee se zasmála. “Jo, to neví hodně lidí. My byli taky v šoku, když jme se přištěhovali.” “Oh, takže vy taky nejste odsud?” Přestala se smát a uhnula pohledem. “Ne, nejsme odsud.” “Vaši rodiče se sem potřebovali přestěhovat kvůli práci?” Ačkoliv mně nenapadlo, kvůli jakému druhu práce by se sem někdo stěhoval. “Jo, pracujou ve městě. Moc často je nevídáme.” Měla jsem pocit, že je za tím mnohem víc. “To musí bejt těžký. Ale…zase máte spoustu svobody. Moje máma je taky zřídka kdy doma.” “Tak to tomu potom rozumíš.” Její oči zaplavil zvláštní, smutný pohled. “Tak nějak si žijeme po svém.” “A člověk by si myslel, že by naše životy měly být víc vzrušující, než ve skutečnosti jsou, mám pravdu?” Toužebně se na mně zadívala. “Slyšela si někdy o přísloví “opatrně s tím, co si přeješ?” Odstrčila se palcem u nohy od země a začala se pohupovat. Ani jedna z nás neměla potřebu na to něco říct. Vím naprosto přesně, co tím myslela. Ani nespočítám, kolikrát jsem byla v noci vzhůru a přála si, aby se máma dostala z toho svého smutku a pohla se kupředu. A vítej Západní Virginie. Z ničeho nic, se na nebi začaly objevovat temné mraky a zahalily zahradu do stínů. Dee se zamračila. “Ale ne! Vypadá to, že budeme svědky jedné z našich proslulých odpoledních bouří. Obvykle trvají i několik hodin.” “To je škoda. Asi by sme si to zahradničení měli naplánovat na zítřek. Máš čas?” “Jasná věc.” Dee se zachvěla, jak se vzduch náhle ochladil. “Zajímalo by mně, odkud se ta bouřka vzala. Vypadalo to, že se prostě najednou objevila, že jo?” Zeptala jsem se. Dee vyskočila z houpačky a uhladila si rukama kalhoty. “Vypadá to tak. No, myslím že tvoje máma je vzhůru a já musím jít vzbudit Daemona.” “On spí? Nějak dlouho, ne?” “On je divnej,” řekla Dee. “Zítra přijdu a můžeme se vydat do zahradnictví.” Zasmála jsem se a odstoupila od zábradlí. “To zní dobře.” “Výborně!” Seskočila ze schodů a na místě se zatočila. “Řeknu Daemonovi, že ho pozdravuješ.” Cítila jsem, jak mi rudnou tváře. “Ee, to není nutný.” “Věř mi, že je!” Zasmála se a utíkala radostně domů. Máma stála v kuchyni s hrnkem kafe v rukou. Když se ke mně otočila, kouřící hnědá tekutina vyšplíchla na kuchyňský pult. Přešla to nevinným pohledem ve tváři. Vzala jsem utěrku a šla ke kuchyňskému pultu. “Bydlí vedle v domě, její jméno je Dee a narazila jsem na ní, zatímco jsem nakupovala.” Utřela jsem vylité kafe utěrkou. “Má bratra. Jmenuje se Daemon a jsou to dvojčata.” “Dvojčata? Zajímavé.” Usmála se. “A je Dee milá, zlato?” Povzdechla jsem si. “Ano mami, je velmi milá.” “Mám z tebe radost. Už bylo na čase, aby ses otevřela.” Neuvědomovala jsem si, že bych byla zavřená. Máma lehce foukala do kafe a pak začala upíjet, sledovala mně přes okraj hrnku. “Domluvily jste si něco na zítra?” “To bys měla přece vědět, protože si nás poslouchala.” “Samozřejmě.” Mrkla na mně. “Jsem tvoje máma. Tohle my děláme.” “Odposlouchávání cizích konverzací?” “Ano. Jak jinak bych se dozvěděla, co se děje?” Zeptala se nevinně. Protočila jsem oči a odcházela do obýváku. “Soukromí, mami.” “Zlato,” zavolala na mně z kuchyně, “Taková věc přeci neexistuje.”

KAPITOLA 3

Den, kdy mi připojili Internet, byl lepší, než ten, kdy mi žhavej chlap koukal na zadek a ptal se mě na telefonní číslo. Protože byla středa, dala jsem na blog rubriku s názvem “Čekání na středu” a ohodnotila jednu YA knihu o sexy klukovi se smrtícím dotykem-s tím jsem se nemohla splést-omlouvala jsem se za svou dlouhou nepřítomnost, odpovídala na komentáře a sledovala pár blogů, které jsem milovala. Bylo to jako návrat domů. “Katy?” Zakřičela na mně máma zezdola. “Je tady tvoje kamarádka Dee.” “Už jdu,” křičela jsem zpátky a zavřela svůj laptop. Seskákala jsem po schodech dolů a s Dee jsme pak zamířily do zahradnictví, které nebylo nikde poblíž “Obchodu s Jí lem”, jak mi tvrdil Daemon. Měli všechno, co jsem potřebovala na to, abych mohla přesázet ten ohyzdnej květinovej záhon před domem. Když jsme se vrátily, tak jsme popadly pytle každá za jeden roh a vytahaly je z kufru mého auta. Pytle byly až směšně těžké a ve chvíli, kdy jsme je dostali z auta, se z nás už lil pot. “Nechceš něco k pití předtím, než začneme ty pytle tahat k záhonu?” Nabídla jsem jí, ruce už mě bolely. Oprášila si jednu rukou o druhou a přikývla. “Potřebuju posilovat. Přesouvaní věcí stojí za prd.” Zamířily jsme dovnitř a popadly ledový čaj. “Připomeň mi, abych se zapsala do místní tělocvičny,” zažertovala jsem a třela si své drobné ruce. Dee se zasmála a odhrnula si potem nasáklé vlasy z krku. Pořád vypadala nádherně, dokonce i s červenýma tvářema a unavená. Byla jsem si jistá, že já vypadala jako sériový vrah. Přinejmenším jsme teď věděly, že jsem příliš slabá na to, abych způsobila skutečnou škodu. “Hmm. Ketterman. Naše představa posilovny je tahání odpadků na konec polní cesty, nebo přehazování sena.” Vyhrabala jsem pro ni gumičku a žertovala o né příliš skvělém začátku mého nového maloměstského života. Byly jsme uvnitř maximálně 10 minut, ale když jsme se vrátily ven, všechny pytle s hlínou a kůrou byly vyskládané vedle verandy. Překvapeně jsem se na ni podívala. “Jak se sem dostaly?” Klekla si na kolena a začala vytrhávat plevel. “Asi to byl můj brácha.” “Daemon?” Přikývla. “Je to vždycky nevděčný hrdina.” “Nevděčný hrdina,” zamumlala jsem. Nepravděpodobné. Víc bych věřila tomu, že ty pytle samy vzlétly a doplachtily sem samy od sebe. S Dee jsme zaútočily na plevel s větší energií, než jsem si myslela, že jsme měly. Vždycky jsem si myslela, že trhání plevele byl skvělý způsob odreagování a pokud to byla pravda, tak trhavé pohyby Dee znamenaly, že byla z něčeho hodně frustrovaná. S bratrem jakého měla ona jsem se jí ani nemohla divit. Později si Dee prohlížela svoje špinavé nehty. “No, moje manikúra vzala za své.” Zazubila jsem se. “Říkala jsem ti, že sis měla vzít rukavice.” “Ale ty žádné nemáš,” zdůraznila. Zvedla jsem svoje ušpiněné ruce a zašklebila se. Moje nehty byly obvykle krátké. “Jo, ale já jsem na to zvyklá.” Dee pokrčila rameny, sehla se a popadla hrábě. Vypadala legračně, oblečená v sukni a sandálech na klínku, o kterých tvrdila, že jsou to nejmódnější sandále na zahradničení a vlekla hrábě směrem ke mně. “Přesto, je to zábava.” “Lepší než nakupování?” Zažertovala jsem. Vypadala, že to skutečně zvažuje a nakrčila nos. “Jo, je to víc…uklidňující.” “To je. Když dělám něco takového, nad ničím nepřemýšlím.” “To je na tom to hezké.” Začala shrabávat seschlý mulč ze záhonu. “Děláš to, aby ses vyhla přemýšlení?” Sedla jsem si a roztrhla další pytel s mulčem. Nebyla jsem si jistá, jak na tuhle otázku odpovědět. “Můj táta…on takovéhle věci miloval. Uměl to s rostlinama. V našem starém bytě jsme neměli zahrádku nebo tak něco, ale měli jsme balkón. Spolu jsme si na něm udělali takovou naší malou zahrádku.” “Co se stalo s tvým tátou? Rodiče se rozvedly?” Stiskla jsem rty. Nemluvila jsem o něm. Nikdy. Byl to dobrý člověk-úžasný otec. Nezasloužil si to, co se mu stalo. Dee se odmlčela. “Promiň. Není to moje věc.” “Ne. To je v pohodě.” Vstala jsem a oprášila si hlínu z košile. Když jsem vzhlédla, opírala hrábě o verandu. Celá její levá ruka byla rozostřená. Mohla jsem skrz ni vidět bílé zábradlí naší verandy. Mrkla jsem. Její ruka byla zase normální. “Katy? Jseš v pohodě?” S bušícím srdcem jsem zvedla pohled k její tváři a pak zase zpátky k její ruce. Byla normální. Dokonalá. Zatřásla jsem hlavou. “Jo, je mi fajn. Hmm…můj táta, onemocněl. Rakovina. Byla neléčitelná-v mozku. Neustále měl bolesti hlavy a vídal věci.” Polkla jsem a odvrátila od ní pohled pryč. Vídal věci, tak jako teď já? “Ale to není všechno, než ho diagnostikovali, bylo mu fajn. Začal chodit na chemoterapie a ozařování, ale všechno…šlo tak rychle do háje. Zemřel o dva měsíce později.” “Ach, můj Bože, Katy, je mi to moc líto.” Její obličej byl bledý a hlas jemný. “To je příšerné.” “To je v pohodě.” Přinutila jsem se k úsměvu, i když jsem se tak necítila. “Bylo to před třemi lety. To byl důvod, proč se chtěla máma přestěhovat. Novej začátek a takový ty kecy.” Ve slunečním světle se její oči zaleskly. “Chápu to. Když někoho ztratíš, ani časem se to nezlepší, že ne?” “Ne.” Podle toho jak mluvila, věděla moc dobře, jak jsem se cítila, ale než jsem se mohla zeptat, dveře jejich domu se otevřely. V žaludku se mi udělal uzel. “Ale ne,” zašeptala jsem. Dee se otočila a povzdechla si. “Podívej, kdo je zpátky.” Bylo po jedné hodině odpoledne a Daemon vypadal, jakoby se právě vyhrabal z postele. Jeho džíny byly pomačkané a vlasy měl příšerně rozcuchané. Telefonoval a u toho si přejížděl rukou po bradě. A byl bez košile. “To nikdy nenosí žádnou košili?” Zeptala jsem se a popadla rýč. “Naneštěstí, myslím, že nenosí. Ani v zimě. Vždycky tady pobíhá napůl nahej.” Zasténala. “Je to znepokojující, že musím koukat na tolik jeho…kůže. Fuj.” Fuj pro ni. A zatraceně žhavý pro mě. Začala jsem kopat několik děr na strategických místech. V krku jsem měla vyschlo. Nádherný obličej. Nádherné tělo. Příšerné chování. Byla to svatá trojice sexy kluků. Daemon telefonoval ještě takových třicet minut a jeho přítomnost mně velmi ovlivňovala. Prostě ho nešlo ignorovat, ani když jsem k němu byla zády-cítila jsem, že mně pozoroval. Rameny mi projíždělo mravenčení, pod jeho zkoumavým pohledem. Jednou jsem se ohlédla a byl pryč, o pár vteřin později se vrátil a měl oblečenou košili. Sakra. Tak trochu mi ten pohled chyběl. Zrovna jsem umačkávala novou hlínu, když si to Daemon začal vykračovat naším směrem a položil svou těžkou ruku svojí sestře kolem ramen. Snažila se mu vykroutit, ale držel ji pevně. “Hej, sestřičko.” Zakoulela očima, ale culila se. Když se na něj podívala, oči jí naplnil výraz zbožného obdivu. “Díky, za přemístění těch pytlů.” “To jsem nebyl já.” Dee zakoulela očima. “Jasně, troubo.” “To od tebe ale není vůbec hezký.” Přitáhl si ji blíž, usmíval se-skutečně se usmíval a v tu chvíli na něj byl opravdu hezkej pohled. Měl by to zkusit častěji. Pak se podíval ne mně a oči se mu zúžily, jako kdyby si zrovna uvědomil, že jsem tam byla taky, na Mojí zahradě. Úsměv mu úplně zmizel. “Co to děláš?” Zadívala jsem se na sebe. Zdálo se mi to docela zřejmé, když vezmu v úvahu, že jsem byla upatlaná od hlíny a kolem mě bylo zasazených několik rostlin. “Já jsem přesazovala-” “Tebe jsem se neptal.” Obrátil se ke své červenající se sestře. “Co to děláš?” Nechtěla jsem, aby mě znovu dostal. Pokrčila jsem rameny a zvedla rostliny, které byly ještě v květináčích. Vytrhla jsem jednu rostlinu z obalu a tím jsem jí poškodila kořeny. “Pomáhám jí s květinovým záhonem. Buď milý.” Dee ho praštila do břicha a pak se vykroutila z jeho sevření. “Koukni, co jsme udělaly. Myslím, že mám skrytý talent.” Daemon se podíval na moje zahrádkářské mistrovské dílo. Pokud bych si právě teď měla vybrat vysněnou práci, byla by to práce s rostlinama a venkovní úpravy. Jo, stála bych za prd někde uprostřed divočiny, ale když jsem měla ruce ponořené hluboko v hlíně, cítila jsem se nejlíp. Milovala jsem na tom úplně všechno. To odreagování, které to přinášelo, to, jak všechno vonělo bohatou zeminou a jak trocha vody a čerstvé půdy mohly přinést život do něčeho, co vadlo a umíralo. A byla jsem v tom dobrá. Sledovala jsem každý pořad na TLC. Věděla jsem, kam umístit rostliny, které potřebovali víc slunce, i ty, kterým se dařilo ve stínu. Jak použít vrstvený efekt, vyšší, listnaté a odolnější rostliny měly být v pozadí, zatímco kvetoucí měli přijít dopředu. Všechno, co jsem musela udělat, bylo dát tam hlínu a voala! Daemon pozvedl jedno obočí. Stáhly se mi vnitřnosti. “Co?” Pokrčil rameny. “Hádám, že je to hezké.” “Hezké?” Dee zněla tak uraženě, jako jsem se já cítila. “Je to lepší než hezké. Pořádně jsme se do toho obuly. No, vlastně Katy se do toho obula. Já jí jenom podávala věci.” “Tak tohle ty děláš ve svém volném čase?” zeptal se mě, a ignoroval svojí sestru. “Cože-ty ses se mnou teď rozhodl mluvit?” S nuceným úsměvem jsem popadla plnou hrst mulče a hodila ji ke kytkám. Přemohla jsem se a odpověděla. “Jo, je to můj koníček. Jaký máš ty? Kopání do štěňat?” “Nejsem si jistý, že bych to měl říkat před svojí sestrou,” odpověděl s dravým výrazem vlka. “Fuj.” Dee se zašklebila. Představy, které se mi pak objevily v hlavě byly rozhodně mládeži nepřístupné a já na tom jeho samolibém výrazu viděla, že to na mně poznal. Popadla jsem víc mulče. “Ale zdaleka to není tak ubohé, jako tohle,” dodal. Ztuhla jsem. Mezi prsty mi propadly kousky červené kůry. “Proč je to ubohé?” Jeho pohled říkal: “To to opravdu musím vysvětlovat?” Ano, zahradničení není zrovna cool. Já to vím. Ale nebylo to ani ubohý. Protože jsem měla ráda Dee, držela jsem jazyk za zuby a začala rozhrabávat mulč. Dee strčila do svého bratra, ale on se ani nepohnul. “Nechovej se jako vůl. Prosím!?” “Nechovám se jako vůl,” popřel to. Zvedla jsem obočí. “Co je?” Řekl Daemon. “Máš něco na jazyku, Kotě?” “Myslíš něco jinýho, než abys mi už nikdy neříkal Kotě? Ne.” Uhladila jsem mulč, postavila se a obdivovala naší práci. Podívala jsem se na Dee a usmála se. “Myslím, že se nám to povedlo.” “Ano.” Opět odstrčila svého bratra směrem k jejich domu. Pořád se nepohnul. “Povedla se nám naše ubohá práce. A víš co? Myslím, že se mi líbí být ubohá.” Daemon zíral na čerstvě osázené rostliny, téměř jako kdyby je pitval při vědeckém experimentu. “A myslím, že potřebujeme rozšířit naši ubohou práci na záhon před naším domem,” pokračovala, její oči se naplnily vzrušením. “Můžeme zajít do obchodu, nakoupit věci a ty můžeš-” “V našem domě není vítaná,” vyštěkl Daemon a obrátil se ke svojí sestře. “Myslím to vážně.” Překvapená jedovatostí jeho slov, jsem o krok ustoupila dozadu. S Dee, to nicméně ani nepohlo. Její delikátní ruce byly sevřené do pěstí. “Myslela jsem, že bychom pracovali na záhonu, a když jsem se dívala naposledy, záhon byl venku-ne vevnitř.” “To mě nezajímá. Nechci ji tam.” “Daemone, nedělej to,” šeptala Dee, její oči se plnily slzami. “Prosím. Mám ji ráda.” Stalo se něco pozoruhodného. Jeho tvář změkla. “Dee…” “Prosím?” ptala se znovu, poskakovala jako malá holka, která prosila o svou oblíbenou hračku, což působilo dost divně, vzhledem k tomu, jak byla vysoká. Chtěla jsem Daemona nakopat, za to, že proměnil svou sestru v někoho, kdo očividně hladoví po přátelství. Potichu zaklel a založil si ruce. “Dee, máš spoustu kamarádů.” “To není to samé a ty to víš.” Její pohyby kopírovaly ty jeho. “Je to jiné.” Daemon se na mně podíval se zkroucenými rty. Pokud bych pořád držela rýč, asi bych mu ho hodila na hlavu. “Jsou to tví přátelé, Dee. Mají tě rádi. Nemusíš být kamarádka s někým…někým jako je ona.” Zůstala jsem do té chvíle zticha, protože jsem netušila která bije a nechtěla jsem říct něco, co by naštvalo Dee. Konec konců, její bratr byl blbec, ale tohle-tohle je moc. “Co myslíš tím “někdo jako já”?” Naklonil hlavu na stranu a dlouze se nadechnul. Dee se na mně nervózně podívala. “Nic tím nemyslel.” “Blbost,” zamumlal. Teď jsem zaťala ruce v pěst. “Co máš k čertu za problém?” Daemon se na mně zpříma zahleděl. Na tváři měl zvláštní výraz. “Tebe.” “Já jsem tvůj problém?” Udělala jsem krok směrem k němu. “Vždyť tě ani neznám. A ty neznáš mě.” “Všichni jste stejní.” Zaškubal mu sval v čelisti. “Nemusím tě znát. Ani nechci.” Frustrovaně jsem rozhodila rukama. “Tak to mi vyhovuje, protože já tě taky netoužím poznat.” “Daemone,” řekla Dee a popadla ho za ruku. “Nech toho.” Stále mně sledoval a ušklíbl se. “Nelíbí se mi, že se kamarádíš s mou sestrou.” Řekla jsem první věc, která mě napadla. Možná ne zrovna tu nejchytřejší a normálně jsem nebyla typ člověka, který hned vybuchne, ale tenhle týpek se mi dostal pod kůži a viděla jsem z něj rudě. “Co mně je po tom, co se tobě nelíbí.” V jednu chvíli stál u Dee a o vteřinu později byl přímo přede mnou. A tím myslím, že stál pár centimetrů ode mně. Přece se nemohl pohybovat takhle rychle. To je nemožné. Ale on tady opravdu stál, tyčil se nade mnou a zíral dolů na mně. “Jak…jak ses takhle rychle…?” O krok jsem ustoupila, neschopná dát dohromady souvislou větu. Z intenzity jeho pohledu se mi začaly třást ruce. Kurva drát… “Poslouchej pozorně,” řekl a vykročil vpřed. Zase jsem o krok ustoupila a on kopíroval svoje kroky s mými, dokud jsem zády nenarazila do vysokého stromu. Daemon sklonil hlavu, jeho nepřirozeně zelené oči zabraly celý můj svět. Z jeho těla sálalo teplo. “Řeknu to jenom jednou. Pokud se něco stane mé sestře tak mi pomáhej-” Zarazil se, zhluboka se nadechl a jeho pohled sklouznul k mým pootevřeným rtům. Zasekl se mi dech. Něco se mu zablesklo v očích, ale pak byl jeho pohled zase přísný, skryl cokoliv, co tam předtím bylo. Zase jsem viděla všechny ty mládeži nepřístupné představy. My dva. Nažhavený a upocený. Kousla jsem se do rtů a snažila se nasadit prázdný výraz, ale stejně jsem věděla, že poznal, co se mi honilo hlavou. Obzvlášť, když se jeho výraz změnil z obtěžujícího na nechutně samolibý. “Jsi tak trochu špinavá, Kotě.” Zamrkala jsem. Popři to. Popři to. Popři to. “Cos to řekl?” “Špinavá,” zopakoval, hlas měl tak tichý, že jsem věděla, že ho Dee nemohla slyšet. “Jseš pokrytá hlínou. Co sis myslela, že jsem chtěl říct?” “Nic,” řekla jsem a přála si, aby se vrátil zpátky do pekla, kam patřil. Daemon, který stál takhle blízko, nebyl zrovna uklidňující. “Zahradničím. Při tom se umažeš.” Zacukaly mu rty. “Existuje spousta zábavnějších způsobů jak se…zamazat. Ne, že bych ti je někdy chtěl ukázat.” Měla jsem pocit, že ty způsoby znal velice důvěrně. Horko se mi začalo rozšiřovat z tváří až ke krku. “Raději bych se vyválela v hnoji než v čemkoliv, co si měl na mysli.” Daemon pozvednul obočí a pak se otočil. “Musíš zavolat Matthewovy,” řekl své sestře. “A tím myslím hned a ne až za pět minut.” Zůstala jsem stát u stromu, oči jsem měla doširoka otevřené a nepohnula jsem se, dokud nezmizel v domě a nezabouchnul za sebou dveře. Přešlápla jsem na druhou nohu a rozrušeně se podívala na Dee. “OK,” okomentovala jsem to. “To bylo intenzivní.” Dee si klekla na zem a rukama si zakryla obličej. “Já ho skutečně miluju, vážně. Je to můj brácha, jedinej-” zarazila se a zvedla hlavu. “Ale je to kretén. Vím, že je. Vždycky byl takovej.” Beze slova jsem na ní zírala. Moje srdce stále bilo jak o závod, pumpovalo krev příliš rychle. Nebyla jsem si jistá, jestli to byl strach, nebo adrenalin, to co mi způsobovalo závratě. Pak jsem se konečně odlepila od stromu a přistoupila k ní. Neměla jsem z něj strach, ale zajímalo mně, jestli bych ho měla mít. “Je těžké mít nějaké kamarády, když je poblíž,” zamumlala a zírala si na ruce. “Všechny je odežene.” “Páni, zajímalo by mě čím…” Ve skutečnosti jsem se spíš divila proč. Jeho sobectví překračovalo hranice. Ruce se mi pořád třásly, a i když už byl pryč, pořád jsem tu cítila jeho přítomnost-to sálající teplo. Bylo to…vzrušující. Jak smutné. “Je mi to tak líto.” Vyskočila na nohy a otevírala a zavírala ruce v pěst. “Všechno je to tím, že je přehnaně ochranářský.” “To jsem pochopila, ale není to tak, že bych byla nějakej chlápek, co se tě snaží obtěžovat nebo tak něco.” Vypukla smíchy. “Já vím, ale on se moc trápí. Vím, že se…uklidní, jakmile se líp poznáte.” To pochybuju. “Prosím, řekni, že tě ode mě taky neodehnal.” Postoupila ke mně a svraštila obočí. “Je mi jasný, že si asi myslíš, že poflakování se se mnou nestojí-” “Ne. To je v pohodě.” Přejela jsem si rukou po čele. “Neodehnal mě-ani mně neodežene.” Vypadala, že se jí tak moc ulevilo, že by mohla zkolabovat. “Tak to je super. Musím jít, ale slibuju, že to mezi vámi dáme do pořádku.” Pokrčila jsem rameny. “Není tu nic, co by bylo potřeba dávat do pořádku. On přece není tvůj problém.” Přes obličej jí přelétl zvláštní výraz. “Vlastně svým způsobem je. Promluvíme si později, jo?” Přikývla jsem a sledovala, jak pospíchala zpátky k domu. Popadla jsem prázdné pytle. Co to sakra mělo znamenat? Nikdy v životě se mi nestalo, že by mně někdo takhle nesnášel. Zatřásla jsem hlavou a strčila pytle do koše. Daemon je sice děsně sexy, ale taky děsnej blbec. Zastrašovat mně, hmm. To, co jsem řekla Dee, jsem myslela vážně. Neodežene mě od svojí sestry. Bude se s tím prostě muset smířit. Já tady zůstávám.

KAPITOLA 4

Vynechala jsem pondělní příspěvek na blogu, hlavně proto, že obvykle byl o tom “co zrovna čtu” a já v současný době nečetla nic novýho. Místo toho jsem se rozhodla, že chudáček auto potřebuje lázeň. Kdyby byla máma vzhůru, byla by pyšná, kdyby viděla, že jsem venku a ne přišpendlená u laptopu. Kromě příležitostných zahradnických úkolů, jsem byla prostě radši zalezlá vevnitř. Obloha byla jasná a ve vzduchu se vznášela vůně pižma smíchaná s vůní borovic. Chvíli poté, co jsem začala s úklidem vnitřku auta, jsem byla překvapená, kolik drobných mincí a vlasů jsem tam našla. Když jsem na zadních sedačkách uviděla školní batoh, tak jsem se oklepala. Za pár týdnů začnu chodit do nový školy, Dee bude obklopená svými kamarády-kamarády, které Daemon pravděpodobně schvaloval, což se netýkalo mně, protože podle něj jsem očividně byla něco jako drogový dealer. Přinesla jsem si kyblík a hadici a namydlila většinu auta, ale když jsem se natahovala, abych mohla umejt i střechu, skončilo to tím, že jsem místo střechy auta zmáčela tak akorát sama sebe a houba mi snad stokrát spadla na zem. Nezáleželo na tom, ze které strany auta jsem se pokusila na tu střechu zaútočit, prostě jsem tam nedosáhla. Nadávala jsem a začala z houby vybírat trávu a kamínky. Měla jsem takový vztek, že jsem ji chtěla zahodit až do nedalekého lesa. Znechucená a otrávená jsem jí odhodila do kyblíku. “Vypadá to, že by se ti hodila nějaká pomoc.” Nadskočila jsem. Daemon stál jen pár kroků ode mě, ruce měl v předních kapsách vybledlých džínů. Jasně zelené oči mu jiskřily ve slunečním svitu. Jeho náhlý příchod mě vylekal. Vůbec jsem ho neslyšela. Jak se někdo mohl pohybovat tak zatraceně potichu, obzvlášť s jeho výškou? A hele, měl na sobě košili. Nebyla jsem si jistá, jestli mám být vděčná nebo zklamaná. Tu jeho nevymáchanou hubu stranou, každá holka nad ním prostě musela slintat blahem. Odložila jsem ty myšlenky stranou a připravila se na nevyhnutelnou slovní přestřelku. Neusmíval se, ale tentokrát se alespoň netvářil, jako kdyby mně chtěl zabít. Jeho výraz vypadal, jako kdyby si na sebe natáhl masku neochotné akceptace, tvářil se pravděpodobně stejně jako já, když jsem musela ohodnotit knihu, ze které jsem byla absolutně unešená, horším než vynikajícím hodnocením. “Vypadáš, jako kdyby si s tím chtěla znovu praštit.” Loktem ukázal na kyblík plný mydlinek a houbu, která v něm plavala. “Tak jsem si řekl, že udělám pro dnešek dobrej skutek a zasáhnu dřív, než ta nevinná houba přijde o život.” Odstranila jsem si z očí pár pramínků vlhkých vlasů a nebyla si jistá, jak na to reagovat. Daemon se rychle ohnul, sebral houbu a vyždímal přebytečnou vodu. “Vypadáš jako bys myla spíš sebe, než to auto. Nikdy mně nenapadlo, že by mytí auta mohlo bejt tak náročný, ale po tom, co jsem tě posledních patnáct minut sledoval, jsem přesvědčenej, že by to měl bejt Olympijskej sport.” “Ty si mě sledoval?” Trochu děsivý. Trochu rajcovní. Ne! V žádným případě rajcovní. Pokrčil rameny. “Vždycky můžeš zajet do myčky. Bylo by to mnohem jednodušší.” “Myčky jsou plýtvání peněz.” “To je pravda,” řekl pomalu. Klekl si a začal umývat flek na blatníku kolem pneumatiky, kterej jsem vynechala. “Potřebuješ nový pneumatiky. Tyhle jsou už pěkně sjetý a tady jsou docela krutý zimy.” Zrovna teď mi nějaký pneumatiky byly docela ukradený. Nemohla jsem přijít na to, proč byl tady, proč se mnou mluvil, vzhledem k tomu, že když jsme spolu mluvili naposledy, choval se, jako kdybych byla antikrist, v podstatě mně přišpendlil ke stromu a mluvil o způsobech, jak se ušpinit (jak být hříšný). A proč jsem se dneska ráno neučesala? “Každopádně, jsem rád, že si venku.” Domyl střechu auta a zvedl hadici. Pokřiveně se na mně usmál a začal z auta smývat mydliny, pěna po stranách stékala, jako kdyby přetékal hrnek. “Předpokládám, že bych se měl omluvit.” “Tak ty předpokládáš, že bys měl?” Daemon se na mně podíval, oči měl přimhouřené proti jasnému slunci a já sotva uskočila stranou proudu vody, když přecházel spláchnout auto z druhé strany. “Jo, podle Dee jsem měl dostat svůj zadek sem a chovat se hezky. Něco o tom, že ničím všechny její šance na to mít “normální” kamarády.” “Normální kamarády? Jaký druh kamarádů teda má?” “Nenormální,” odpověděl. On upřednostňoval pro svojí sestru “nenormální” kamarády? “No, omlouvat se a při tom to nemyslet vážně odporuje významu slova omlouvat se.” Vydal souhlasný zvuk. “Pravda.” Zírala jsem na něj. “To myslíš vážně?”

“Joo,” protáhnul to slovo a pokračoval v cestě kolem auta a smývání mýdlové pěny. “Vlastně nemám moc na výběr. Musím se chovat hezky.” “Nevypadáš jako někdo, kdo dělá něco, co dělat nechce.” “Obvykle ne.” Přesunul se ke kufru auta. “Ale moje ségra mi vzala klíčky od auta a dokud se nebudu chovat hezky, nedostanu je zpátky. A je zatraceně otravné nechat udělat náhradní.” Zkusila jsem se ovládnout, ale nešlo to, vybuchla jsem smíchy. “Ona ti vzala klíče?” Zamračil se a vracel se kolem auta zpátky ke mně. “To není legrační.” “Máš pravdu.” Pořád jsem se smála. “Sakra, je to přímo k popukání.” Daemon po mně střelil nevraživým pohledem. Založila jsem si ruce. “Mrzí mně to. Ale nepřijímám tvojí neupřímnou omluvu.” “Ani když jsem ti umyl auto?” “Nee. Zasmála jsem se tomu, jak na mně přimhouřil oči. “Možná už ty klíčky nikdy neuvidíš.” “No, zatraceně, tolik k mýmu plánu.” S koutky jeho úst si pohrával úsměv, který nenapovídal, že by toho litoval. “Došlo mi, že vzhledem, k tomu, že se ve skutečnosti necítím provinile, si to alespoň užiju.” Jedna moje část byla otrávená, ale byla tu i druhá část, která byla pobavená-neochotně pobavená. “Jseš obvykle takhle vřelej a jiskrnej?” Prošel kolem mě a vypnul vodu. “Vždycky. Co ty, je u tebe zvykem zírat na chlápky, kterejch ses přišla zeptat na cestu?” “Vždycky otevíráš dveře napůl nahej?” “Vždycky. A ty si mi neodpověděla na otázku. Zíráš takhle pořád?” Do tváří se mi nahrnulo horko. “Já jsem nezírala.” “Skutečně?” zeptal se. Ten polovičatý úsměv tu byl zas i s náznakem dolíčků. “Každopádně si mně probudila. Nejsem zrovna ranní ptáče.” “Tak brzo zase nebylo. ” Upozornila jsem ho. “Já spím dlouho. Je léto, jestli sis nevšimla. Ty si snad nepřispíš ráda?” Zastrčila jsem si zpátky pramen vlasů, který mi unikl z culíku. “Ne. Já vstávám brzo.” Zaúpěl. “Zníš přesně jako moje sestra. Není divu, že tě už teď tolik miluje.” “Dee má evidentně vkus…na rozdíl od jiných,” řekla jsem. Jeho rty zacukaly. “A je skvělá. Mám jí skutečně ráda, a jestli si přišel, aby si dělal velkýho, zlýho bráchu, tak na to zapomeň.” “Pro to tu nejsem.” Posbíral kyblík a různé spreje a čističe. Pravděpodobně bych mu měla pomoct ty věci posbírat, ale byla na něj úchvatná podívaná, když se zhostil mýho malýho čistícího projektu. Každou chvíli se na mně usmál tím zvláštním polovičatým úsměvem, bylo mi jasný, že tahle malá výměna názorů, mu byla nepříjemná. Dooobře. “Tak proč jseš teda tady, kromě toho, že si přišel s mizernou omluvou?” Když mluvil, nemohla jsem přestat zírat na jeho ústa. Vsadím se, že věděl jak se líbat. Perfektně líbat, ne nechutně a uslintaně, ale tak, že se z toho kroutí prsty na nohou. Potřebovala bych se na něj přestat koukat-úplně. Daemon postavil všechny věci na schody od verandy a narovnal se. Protahoval si ruce za hlavou, vyhrnula se mu košile a odhalil se mi tak letmý, zato velice dráždivý pohled na jeho břišní svaly. Nespouštěl ze mě oči a mně se v břiše rozletěli motýli. “Možná jsem jen zvědavej, proč je tebou tak okouzlená. Dee s cizíma moc dobře nevychází. Nikdo z nás.” “Kdysi jsem měla psa, kterej moc dobře nevycházel s cizíma.” Daemon na mně ještě chvíli koukal a pak se rozesmál. Byl to hluboký, burácející zvuk. Krásný. Sexy. Oh Bože, podívala jsem se jinam. Byl to ten typ kluka, kterej lámal srdce na počkání a nechával je za sebou roztříštěná a vyskládaná v dlouhé řadě. Znamenal akorát problémy. Možná zábavný druh problémů, ale v první řadě to byl vůl. A já nedělala do volů. Ne že bych dělala do kohokoliv jinýho. Odkašlala jsem si. “No, každopádně díky za to auto.” Najednou byl zase přímo přede mnou. Tak blízko, že se jeho palce u nohou téměř dotýkaly těch mých. Zostra jsem se nadechla a chtěla o krok ustoupit. Tohle musí přestat dělat. “Jak to, že se pohybuješ takhle rychle?” Ignoroval mojí otázku. “Vypadá to, že moje malá sestřička si tě oblíbila,” řekl, jako kdyby nemohl přijít na to proč. Naježila jsem se, zaklonila hlavu dozadu a pro jistotu soustředila svůj pohled někam za jeho rameno. “Malá? Vždyť jste dvojčata.” “Já jsem se narodil o celý čtyři a půl minuty před ní,” chvástal se, zatímco jeho oči sledovaly ty moje. “Takže technicky, je to moje malá sestřička.” Vyschlo mi v krku. “Takže ona je benjamínek rodiny?” “Joo, proto jsem to já, kdo dává pozor.” “Hmm, to by vysvětlovalo to tvoje ubohé vychování,” odsekla jsem mu. “Možná, ale většina lidí mně shledává okouzlujícím.” Chtěla jsem na to reagovat, ale udělala jsem chybu a podívala se mu do očí. Okamžitě jsem byla lapena tou jejich nepřirozenou barvou, která mi připomínala nejčistší a nejhlubší části Evegladeského Národního Parku. “Tomu…se dá jen těžko uvěřit.” Jeho rty se lehce zakřivily. “Ty bys neměla, Katy.” Vzal do ruky uvolněný pramen, který se mi vysmekl ze spony a začal si ho natáčet kolem prstu. “Co je to vůbec za barvu? Není to ani hnědá, ani blond.” Tváře mi opět zčervenaly. Chňapla jsem svoje vlasy zpátky. “Tomu se říká plavá hnědá.” “Hmm,” řekl a přikývl. “Ty a já si musíme něco naplánovat.” “Co?” Udělala jsem krok stranou, kolem jeho mohutného těla, zhluboka jsem se nadechla a byla ráda, že jsem získala trochu prostoru. Srdce mi bušilo. “Nemáme si co plánovat.” Daemon se posadil na schody, natáhl svoje dlouhé nohy před sebe a opřel se dozadu o lokty. “Pohodlné?” zeptala jsem se. “Velmi.” Mžoural na mně. “K těm plánům…” Postavila jsem se pár kroků před něj. “O čem to mluvíš?” “Pamatuješ si celou tu věc kolem toho-dostat svůj zadek sem a chovat se hezky-že jo? Taky to zahrnuje moje klíče od auta.” Zkřížil si kotníky u nohou a jeho pohled zamířil ke stromům. “Tyhle plány zahrnují mě a jak dostat zpátky moje klíče.” “Asi mi to budeš muset vysvětlit o trochu líp.” “Samozřejmě,” povzdechnul si. “Dee mi schovalala klíče. Je v tom vážně dobrá. Už jsem obrátil barák vzhůru nohama, ale stejně sem je nenašel.” “Tak jí přinuť, aby ti řekla, kde jsou.” Díky Bohu, že nemám žádné sourozence. “Oh, to bych udělal, kdyby byla tady. Ale odjela z města a nevrátí se dřív než v neděli.” “Co?” Nezmínila se, že by odjížděla pryč z města. Nebo na návštěvu k rodině. “To jsem nevěděla.” “Bylo to na poslední chvíli.” Znovu natáhl nohy před sebe a jednou začal poklepávat v neznámém rytmu. “A jediná možnost, aby mi řekla, kam je schovala je, když si zasloužím bonusové body. Víš, moje ségra má už od základní školy takovou hru na bonusový body.” Začala jsem se smát. “A o co jde?” “Musím si zasloužit bonusový body, abych dostal zpátky svoje klíče,” vysvětloval. “Jediný způsob, jak si ty body zasloužím je, když pro tebe udělám něco hezkýho.” Zase jsem vybuchla smíchy. Výraz jeho obličeje byl úžasný. “Omlouvám se, ale tohle je prostě vtipný.” Daemon se znechuceně nadechl. “Jo, to je opravdu strašně vtipný.” Můj smích zeslábl. “Co musíš udělat?” “Měl bych tě vzít zítra plavat. Pokud to udělám, pak mi řekne, kam ty klíče schovala-a musím se chovat hezky.” Musel si ze mě dělat srandu, ale čím dýl jsem na něj koukala, tím víc jsem si uvědomovala, že byl zcela vážný. Spadla mi čelist. “Takže jediný způsob, jak dostaneš zpátky svoje klíče je, když mě vezmeš plavat a budeš se chovat mile?” “Vau, chápeš rychle.” Znovu jsem se zasmála. “Jo, tak to můžeš dát svým klíčům pusu na rozloučenou.” Na tváři mu zazářilo překvapení. “Proč?” “Protože já s tebou nikam nepudu,” řekla jsem mu. “Nemáme na vybranou.” “Ne. Ty nemáš na vybranou, já jo.” Podívala jsem se na zavřené dveře za ním a zajímalo mně, jestli máma zkouší odposlouchávat. “Já nejsem ta, komu chybí klíče.” Daemon mně chvíli pozoroval a pak se zakřenil. “Ty si se mnou nechceš vyrazit?” “Ee, ne.” “Proč ne?” Zakoulela jsem očima. “Pro začátek třeba proto, že seš vůl.” Přikývl. “To umím.” “A taky třeba proto, že nebudu trávit čas s klukem, který je k tomu donucený svojí sestrou. Tak zoufalá zase nejsem.” “Nejsi?” Prohnal se mnou vztek, a postoupila jsem o krok směrem k němu. “Vypadni z mojí verandy.” Vypadal, že to zvažuje. “Ne.” “Co?” Vyprskla jsem. “Co tím myslíš, že ne?” “Neodejdu, dokud nebudeš souhlasit, že si se mnou pudeš zaplavat.” Zrovna teď mi patrně stoupala z uší pára. “Fajn. Můžeš si tu sedět, jak chceš, protože já bych radši snědla skleničku, než trávila čas s tebou.” Zasmál se. “To zní docela drasticky.” “Ani moc ne,” střelila jsem nazpátek a zamířila nahoru do schodů. Daemon se otočil a chytil mně za kotník. Jeho sevření bylo volné a ruce měl neuvěřitelně teplé. Podívala jsem se na něj a on se na mně usmíval, nevinnej jako andílek. “Budu tady sedět klidně celej den a celou noc. Utábořím se na vaší verandě a neodejdu. Máme celej tejden, Kotě. Buď ten zítřek zkousneš a budeš mně mít z krku, nebo tu budu sedět, dokud si to nerozmyslíš. Nebudeš moct ani vyjít z baráku.” Civěla jsem na něj. “To nemůžeš myslet vážně.” “Myslím to naprosto vážně.” “Tak jí prostě řekni, že jsme tam šli a výborně se bavili.” Snažila jsem se uvolnit si nohu, ale držel mně pevně. “Lži.” “Poznala by, kdybych jí lhal. Jsme dvojčata. Tyhle věci prostě poznáme.” Zarazil se. “Nebo se tolik stydíš jít si se mnou zaplavat? Seš z představy, že budeš v mojí blízkosti skoro nahá nervózní?” Chytla jsem se zábradlí a trhla nohu. Blbeček mně držel jen zlehka, ale moje noha se ani nehla. “Jsem z Floridy, idiote. Strávila jsem půlku svýho života v plavkách.” “Tak v čem je problém?” “Nemám tě ráda.” Přestala jsem trhat s nohou a zůstala stát. Zdálo se mi, že se jeho ruka kolem mojí kůže chvěje. Byl to ten nejpodivnější pocit vůbec. “A pust mi ten kotník.” Velice pomalu, začal zvedat jeden prst po druhém, zatímco ze mě nespouštěl pohled. “Já nikam nepůjdu Kotě. Budeš to muset udělat.” Otevřela jsem pusu ve stejnou chvíli, kdy se za námi otevřely vstupní dveře. Otočila jsem se a spatřila mámu v celé její kráse chlupatého, zaječího pyžama. Oh, pro lásku Boží, proč? Přejela pohledem ze mě k Daemonovi a samozřejmě si všechno vyložila přesně naopak. Ze škodolibé radosti, kterou jsem spatřila v jejích očích, se mi chtělo vyzvracet se Daemonovi přímo na hlavu. “Ty jsi ten kluk od vedle?” Daemon se otočil a usmál se. Měl perfektní bílé, rovné zuby. “Jmenuju se Daemon Black.” Máma se usmála. “Kellie Swartz. Ráda tě poznávám.” Podívala se na mně. “Jestli chcete, můžete jít oba dovnitř. Nemusíte v tomhle vedru sedět venku.” “To je od vás opravdu milé.” Postavil se a ne zrovna jemně mně dloubnul loktem. “Možná bysme mohli jít dovnitř a dokončit tam naše plány.” “Ne,” řekla jsem a zírala na něj. “To nebude nutný.” “Jaké plány?” Zeptala se máma a stále se usmívala. “Podporuju plány.” “Zkouším přesvědčit vaší rozkošnou dceru, aby si se mnou šla zítra zaplavat, ale myslím, že se bojí, že se vám ten nápad nebude líbit.” Šťouchnul mně do ruky tak, že jsem skoro spadla na zábradlí. “A taky myslím, že se stydí.” “Co?” Máma zavrtěla hlavou. “Nemám žádný problém s tím, že by si šla s tebou zaplavat. Myslím, že je to výborný nápad. Říkala jsem jí, že se potřebuje dostat ven z domu. To, že občas něco podnikne s tvou sestrou je sice skvělé, ale-” “Mami.” Přimhouřila jsem na ní oči. “Tohle opravdu není-” “Já jsem zrovna Katy říkal to samé.” Daemon mně chytil rukou kolem ramen. “Moje sestra je na týden pryč z města, tak jsem si říkal, že bysme s Katy mohli podniknout něco my dva.” Moje máma se pořád potěšeně usmívala. “To je od tebe moc hezké.” Chytila jsem ho rukou kolem pasu a zabodla mu nehty do boku. “Jo, to je od tebe moc hezké Daemone.” Zostra se bolestně nadechl a pak pomalu vydechoval. “Víš, co se říká o klucích od vedle…” “No, vím dobře, že Katy na zítřek žádné plány nemá.” Podívala se na mně a já mohla prakticky vidět, jak se jí hlavou honily představy o našich budoucích dětech. Moje máma nebyla normální. “Takže může jít plavat.” Spustila jsem ruku, kterou jsem měla kolem Daemona a vykroutila jsem se z jeho sevření. “Mami…” “To je v pohodě, zlatíčko.” Otočila se a než zamířila zpátky dovnitř, mrkla na Daemona. “Jsem ráda, že jsem tě konečně poznala.” Daemon se na ní usmál. “Nápodobně.” Ve chvíli, kdy za sebou máma zavřela dveře, jsem se prudce otočila a strčila do něj, ale byl jako cihlová zeď. “Seš vůl.” Uculoval se a couval dolů ze schodů. “Uvidíme se v poledne, Kotě.” “Nenávidím tě,” sykla jsem. “Ten pocit je vzájemný.” Ohlídl se na mně přes rameno. “Dvacet dolarů říká, že na sobě budeš mít jednodílný plavky.” Byl prostě nesnesitelnej.

KAPITOLA 5

Když se první paprsky světla prodraly oknem, převalila jsem se na druhý bok, pořád jsem ještě napůl spala. Zasténala jsem. Dnes si budu muset vyrazit ven s Daemonem. Celou noc jsem sebou házela a převalovala se, zdálo se mi o klukovi s intenzívně zelenýma očima a o bikinách, které se mi neustále rozvazovaly. Z nočního stolku jsem popadla poslední román, který jsem recenzovala a strávila ráno lenošením v posteli a čtením. Zoufale jsem se snažila přemýšlet o něčem jiném, než o nadcházejícím dobrodružství. Když bylo slunce vysoko na obloze, odložila jsem knihu, odhodila stranou peřinu a zamířila do sprchy. O pár minut později jsem stála zabalená v ručníku a zírala na plavky, které jsem měla na výběr. Naplnila mě hrůza. Daemon měl pravdu. Z představy, že bych kolem něj měla bejt napůl nahá, se mi chtělo vyzvracet včerejší večeři. Přestože jsem ho nemohla vystát a dokonce mohl být první osobou, kterou jsem kdy nenáviděla, byl…byl to prostě Bůh. Kdo ví, jaký druh holek byl zvyklý vídat v plavkách. Přestože bych se ho nedotkla ani za všechny prachy světa, byla jsem dost velká na to, abych si přiznala, že ve mně existovala taková část, která chtěla, aby mně chtěl. Měla jsem jenom troje plavky, které jsem považovala za přijatelné: Závodní jednodílné. Prosté a nudné. Druhé byly dvoudílné, s bikiny vrškem a chlapeckýma šortkama a třetí byly dvoudílné červené bikiny. Mohla bych si na sebe navlíct stan a stejně bych se cítila nepohodlně. Hodila jsem ty jednodílné zpátky do skříně a zbylé dvoje jsem popadla každé do jedné ruky. Ze zrcadla na mně zíral zpátky můj odraz, na každé straně jedny plavky, zahleděla jsem se na sebe kritickým pohledem. Plavě hnědé vlasy mi sahaly do poloviny zad a já byla vždycky nervózní z toho, že bych je zkusila ostříhat. Moje oči byly jednoduše šedé-ne magnetické a podmanivé, jako má Dee. Moje rty sice byly plné, ale ne tak výrazné jako měla moje máma. Podívala jsem se na červené plavky. Vždycky jsem byla rezervovaná a opatrnější, než kdy byla moje máma. Červené plavky jsou všechno ostatní, jen ne rezervované. Byly vhodné na flirtování, byly dokonce sexy. Něco, co jsem já očividně nebyla a to mi vadilo. Rezervovaná, praktická Katy byla bezpečná a nudná. To je to, co jsem. Důvod, proč se máma nebála nechat mě celou tu dobu samotnou, protože já bych nikdy neudělala nic, nad čím by se podivovala. Byla jsem typ holky, u které Daemon očekával, že by jí mohl snadno poroučet a zastrašovat. Pravděpodobně očekával, že si obleču jednodílné plavky a neustále na sobě budu mít i triko a šortky, aby se mi mohl posmívat. Co mi to řekl, když jsme se viděli poprvé? Že vypadám na 13? Začalo to ve mně vřít. Kašlu na něj. Chtěla jsem být odvážná a vzrušující. Možná jsem dokonce chtěla Daemona překvapit, dokázat mu, že se mýlil. Bez rozmýšlení jsem zahodila kraťasové plavky do kouta a na noční stolek položila ty červené. Rozhodla jsem se. V rekordním čase jsem si na sebe oblíkla ty prťavé červené plavky, přes ně natáhla šortky a tričko na ramínka, které mělo květinový vzor, připadalo mi, jako bych tím zakryla odvážnost těch červených plavek. Nakonec jsem našla svoje tenisky, sebrala ručník a zamířila dolu. Máma byla v kuchyni s hrnkem kafe v ruce. “Nějak sis přispala. Spalo se ti v noci dobře?” ptala se s očekáváním. Někdy mě napadalo, jestli máma není vědma. Pokrčila jsem rameny, proklouzla kolem ní a popadla pomerančový džus. Musela jsem se hodně soustředit, když jsem si dělala toast, protože mi neustále zírala na záda. “Četla jsem si.” “Katy?” řekla po době, která mi připadala jako věčnost. Když jsem si natírala toast máslem, trochu se mi třásly ruce. “Ano?” “Je…je všechno v pořádku? Líbí se ti tady?” Přikývla jsem. “Jo, je tady hezky.” “Dobře.” Zhluboka se nadechla. “Těšíš se na dnešek?” Když jsem se na ní podívala, zhoupl se mi žaludek. Jedna moje část ji chtěla uškrtit za to, že mi pomohla chytit se do Daemonových plánů, ale ona to netušila. Vím, že se bála, že ji budu nenávidět za to, že mě odtrhla od všeho, co jsem milovala a trvala na stěhování. “Jo, myslím, že jo,” lhala jsem. “Řekla bych, že se budeš dobře bavit,” řekla. “Jenom buď opatrná.” Podívala se na mně vědoucím pohledem. “Pochybuju, že se dostanu do jakýchkoliv potíží při plavání.” “Kam vlastně jdete?” “Já nevím. Neřekl mi to. Jsem si jistá, že někam poblíž.” Máma zamířila ke dveřím. “Víš moc dobře, co jsem tím myslela. Je to hezkej kluk.” Pak mi věnovala pohled, který říkal: “Taky jsem byla v tvým věku, tak to na mně nezkoušej hrát” a pak odešla. Vydechla jsem úlevou a umyla po ní hrnek od kafe. Myslím, že bych nedokázala přežít další konverzaci o ptáčcích a včeličkách, hlavně né teď. Už ta první byla dost traumatizující. Při té vzpomínce jsem se zachvěla. Byla jsem tak ponořená do znovuprožívání té sbližující chvíle matky s dcerou, že když někdo zabušil na vstupní dveře, nadskočila jsem. Když jsem se podívala na hodiny, srdce mi vynechalo. 11:46. Zhluboka jsem se nadechla, abych se uklidnila a vzápětí jsem cestou ke dveřím zakopla o vlastní nohu. Stál tam Daemon s ručníkem nedbale pohozeným přes rameno. “Přišel jsem trochu dřív.” “To vidím,” řekla jsem nedbale. “Změnils názor? Vždycky můžeš zkusit lhát.” Pozvedl jedno obočí. “Nejsem lhář.” Zírala jsem na něj. “Dej mi chvilku, dojdu si pro věci.” Nečekala jsem na jeho odpověď a zavřela mu dveře před nosem. Bylo to dětinské, ale cítila jsem to jako malé vítězství. Šla jsem do kuchyně, popadla tenisky spolu s ostatníma věcma, vrátila se ke dveřím a znovu je otevřela. Daemon byl přesně tam, kde jsem ho nechala. Když jsem zavřela dveře a následovala Daemona po příjezdové cestě, v břiše se mi třepetalo nervózní vzrušení. “Dobře, takže kam to vlastně jdeme?” “Co by to bylo za zábavu, kdybys to věděla?” zeptal se. “To by pak přece nebylo žádný překvapení.” “Jsem ve městě nová, pamatuješ? Všechno tady pro mě bude překvapení.” “Tak proč se ptáš?” Samolibě zvedl obočí. Zakoulela jsem očima. “Nepojedeme tam autem?” Daemon se zasmál. “Ne. Tam, kam jdem se autem nedostaneš. Není to moc známé místo. Neví o něm ani většina místních.” “Ou, to jsem asi výjimečná, když mě tam vezmeš.” “Víš, co si myslím Kat?” Koukla jsem na něj a přistihla ho, jak se na mně díval tak intenzivním pohledem, že jsem se až začervenala. “Jsem si celkem jistá, že to nechci vědět.” “Myslím, že tě má sestra považuje za velice speciální. Zajímalo by mně, jestli na něčem neujíždí.” Ušklíbla jsem se.” “Ale existuje přece spousta druhů speciálnosti, nemám pravdu Daemone?” Vypadal, jako by ho vyděsilo to, že slyšel vlastní jméno. Po chvíli to z něj zase vyprchalo.Vedl mně cestou k hlavní silnici. Najednou jsem začala být zvědavá, protože jsme překročili hustou hranici lesa, která byla na druhé straně silnice. “Chceš mě nalákat do lesa?” Zeptala jsem se napůl vážně. Podíval se na mně přes rameno a řasy mu zakrývali oči. “A co bych tam s tebou dělal Kotě?” Zachvěla jsem se. “Možnosti jsou nekonečné.” “Skutečně?” Lehce se prosmýkl kolem hustého křoví a popínavých rostlin, které se plazily po zemi. Já měla sakra velký problém s tím, abych si nezlomila vaz, protože všude trčely kořeny a mechem pokryté kameny. “Můžeme předstírat, že už jsme tam byli?” “Věř mi, že ani mně se tohle nechce dělat.” Přeskočil přes vyvrácený strom. “Ale když na to budeš neustále nadávat, ničemu to nepomůže.” Otočil se a nabídl mi ruku. “S tebou je fakt radost mluvit.” Krátce jsem zvažovala, že bych ji ignorovala, ale pak jsem položila svou ruku do té jeho. Z jeho kůže do té mojí přeskočila jiskra. Když mi pomáhal přes vyvrácený strom, kousla jsem se do rtu, pak mou ruku zase pustil. “Děkuju.” Daemon se otočil a pokračoval v chůzi. “Těšíš se na školu?” Cože? Jako by mu na tom záleželo. “Není zrovna zábava být nováček. Vždyť víš, celá ta věc, že všude vyčníváš jako pěst na oko. Žádná zábava.” “Je mi to jasný.” “Vážně?” “Jo, vážně. Už tam skoro jsme.” Chtěla jsem se ho zeptat ještě na něco, ale proč se tak namáhat? Stejně by mi dal jenom další vyhýbavou odpověď nebo narážku. “Skoro? Jak dlouho už jdeme?” “Asi 20 minut, možná trochu dýl. Říkal jsem ti, že je to dobře schované.” Následovala jsem ho přes další vyvrácený strom a pak už jsem skrz les zahlídla mýtinu. “Vítej v našem malém kousku ráje.” Rty se mu zkroutily do cynického úšklebku. Ignorovala jsem ho a vkročila na mýtinu. Byla jsem ohromená. “Vau. Tohle místo je nádherné.” “To je.” Stál vedle mně, rukou si zakrýval oči před slunečními paprsky, které se odrážely od vodní hladiny. Podle ztuhlosti jeho ramen, jsem poznala, že tohle místo je pro něj něčím speciální. Jenom to, že to vím, mi způsobilo třepotání v břiše. Položila jsem dlaň na jeho paži a on se ke mně otočil. “Děkuju, že si mě sem vzal.” Dřív než mohl Daemon otevřít pusu a zničit tak tu krásnou chvíli, jsem ho pustila a úmyslně se podívala jinam. Mýtinu rozděloval potok a rozšiřoval se do malého, přírodního jezera. V jemném vánku se vodní hladina lehce vlnila. Ze středu jezera se tyčila plochá a hladce vypadající skála. Nějakým způsobem se krajina kolem jezera vytvarovala do dokonalého kruhu. Zemi pokrývaly fleky vysoké trávy a polních květin, které na plném slunci krásně vykvetly. Bylo to mírumilovné. Šla jsem až k okraji vody. “Jak je to hluboké?” “Většinou kolem tří metrů, na druhé straně skály asi tak šest.” Stál přímo za mnou, zase dělal tu děsivou věc s tichým chozením. “Dee to tady miluje. Předtím, než si se přistěhovala, tady strávila většinu léta.” Pro Daemona byl můj příchod začátek konce. Apokalypsa. Katy

Armageddon. “Víš, že se nechystám dostat tvou sestru do žádných problémů.” “Uvidíme.” “Nemám na nikoho špatný vliv,” zkusila jsem. Ach jo, všechno by bylo mnohem jednodušší, kdybychom se snášeli. “Nikdy předtím, jsem se do žádných nedostala.” Protáhnul se kolem mně s očima pořád upřenýma na vodu. “Nepotřebuje přátelé jako si ty.” “Se mnou přece není nic špatně,” odsekla jsem. “Víš co? Zapomeň na to.” Povzdechl si. “Proč zahradničíš?” Zastavila jsem se a zaťala ruce v pěst. “Co?” “Proč zahradničíš?” zeptal se znovu a pořád zíral na jezero. “Dee říkala, že to děláš, abys nemusela nad ničím přemýšlet. O čem nechceš přemýšlet?” To se teď o mě jako začal starat a chtěl sdílet moje problémy a trápení? “To není tvoje věc.” Daemon pokrčil rameny. “Tak pojďme plavat.” Plavání byla ta poslední věc, kterou bych chtěla dělat. Utopit ho? Možná. Ale on si zul tenisky a svlékl džíny, pod kterými měl šortky na plavání. Pak si jediným rychlým pohybem svlékl košili. K čertu. Už jsem samozřejmě viděla kluky bez trička. Žila jsem na Floridě, tam měl každej chlap nutkání se všude potloukat polonahej. Sakra, vždyť já ho přece už polonahýho viděla. Neměl by to pro mě bejt žádnej problém. Ale to jsem se teda šeredně spletla. Měl skvělou postavu, ne příliš mohutnou, ale měl víc svalů, než by kluk jeho věku měl mít. Daemon se s ladnou elegancí přesunul do vody, svaly se mu natahovaly a smršťovaly s každým jeho krokem. Nebyla jsem si jistá, jak dlouho jsem tam stála a zírala na něj, ale pak konečně skočil do vody. Vzplály mi tváře. Vydechla jsem, uvědomila jsem si, že jsem zadržovala dech. Měla bych se začít ovládat. Nebo bych potřebovala kameru, abych zvěčnila ten okamžik, protože bych se vsadila, že bych video, na kterým je zachycený on, mohla klidně prodávat. A viděla bych na tom jmění… Ale jen do tý doby, dokud by neotevřel pusu. Daemon vyplaval na povrch několik metrů od místa, kde se ponořil, voda se mu leskla ve vlasech a na špičkách řas. Tmavé vlasy se mu uhladily dozadu, čímž ještě víc vynikly jeho tajemné zelené oči. “Jdeš?” Vzpomněla jsem si na červené plavky, pro které jsem se rozhodla a přála si, abych mohla utýct. Má dřívější sebedůvěra se vypařila. Záměrně pomalými pohyby jsem si zouvala boty-předstírala, že si vychutnávám okolí. Srdce mi při tom málem vyskočilo z hrudi. Pár vteřin mě zvědavě sledoval. “Ty se určitě stydíš, že jo, Kotě?” Ztuhla jsem. “Proč mi tak říkáš?” “Protože se ti z toho vždycky naježí vlasy, stejně jako kotěti.” Daemon se na mně smál. Odstrčil se a plaval dál, voda se mu odrážela od hrudi. “Takže, co? Jdeš?” Pane Bože, nevypadal, že by se chtěl otočit, nebo tak něco. Naopak, v jeho pohledu byla výzva, jako kdyby očekával, že z toho vycouvám. Možná že přesně to chtěl. Nepochybovala jsem o tom, že moc dobře věděl, jak působil na holky. Praktická a nudná Katy by do toho jezera šla oblečená. Nechci být jako ona. To byl přece celý smysl těch červených plavek. Chtěla jsem mu dokázat, že se nedám tak snadno zastrašit. Byla jsem odhodlaná vyhrát. Daemon vypadal znuděně. “Dávám ti jednu minutu na to, aby si se sem dostala.” Odolala jsem nutkání mu znovu něco odseknout a zhluboka se nadechla. Nebylo to přeci tak, že bych se měla svlíknout úplně do naha. “Nebo co?” Přiblížil se ke břehu jezera. “Nebo tam dojdu a chytím tě.” Zamračila jsem se na něj. “To bych chtěla vidět.” “40 sekund.” Jak se přibližoval, sledoval mě pronikavým pohledem. Otřela jsem si rukou obličej a povzdechla jsem si. “30 sekund.” Posmíval se mi z ještě kratší vzdálenosti. “Ježiši,” zamumlala jsem a sundala si tričko. Napadlo mě, že bych mu ho mohla hodit na hlavu. Ve chvíli, kdy posměvačně zavolal poslední časové varování, jsem ze sebe rychle shodila šortky. “Šťastnej?” Daemona přešel úsměv a jen na mně zíral. “V tvojí přítomnosti nejsem nikdy šťastnej.” “Cos to řekl?” Oči se mi zúžily, když jsem pozorovala jeho prázdný výraz. Neřekl to, co si myslím, že řekl. “Nic. Radši by ses měla dostat do vody, než ti ten ruměnec dosáhne až na prsty u nohou.” Zrudla jsem ještě víc pod jeho zkoumavým pohledem, pak jsem se otočila a šla k okraji jezera, který nebyl tak strmý. Voda byla skvělá, zmírnila nepříjemné vedro, které mně pálilo do kůže. Přemýšlela jsem, co bych řekla. “Je tady krásně.” Chvíli mě sledoval a pak naštěstí zmizel pod vodou. Když se zase vynořil, voda mu stékala po tváři. Potřebovala jsem si schladit svůj rudý obličej a tak jsem se taky potopila. Studená voda byla povzbuzující a vyčistila mi myšlenky. Vynořila jsem se a odhrnula dlouhý pramen vlasů z obličeje. Daemon si mě prohlížel ze vzdálenosti několika metrů, jeho tváře byly ve stejné výšce s hladinou a když vydechl, vytvořilo to bubliny, které prolomily to napjaté ticho. Něco v jeho pohledu mě lákalo blíž. “Co?” Zeptala jsem se po chvíli ticha. “Proč nepřijdeš sem?” V žádném případě k němu nepůjdu blíž. I kdyby na mně mával se sušenkou v ruce. Důvěra a on spolu nejdou dohromady. Otočila jsem se a potopila se pod vodu, zamířila jsem ke skále, kterou jsem viděla uprostřed jezera. Doplavala jsem tam po pár silných záběrech a vylezla jsem z vody na teplý tvrdý povrch. Začala jsem si vymačkávat vodu z vlasů. Daemon šlapal vodu uprostřed jezera. “Vypadáš zklamaně.” Daemon neodpověděl. Po tváři mu přeběhl zvědavý, téměř zmatený výraz. “No…co to tady máme?” Houpala jsem nohama ve vodě a zašklebila se na něj. “O čem to teď mluvíš?” “O ničem.” Brodil se směrem ke mně. “Něco si říkal.” “Říkal, nebo ne?” “Seš divnej.” “Nejsi taková, jaká jsem čekal, že budeš,” řekl tiše. “Co to znamená?” Zeptala jsem se, když se natahoval po mojí noze a já mu ucukla. “Nejsem dost dobrá, abych se kamarádila s tvou sestrou?” “Nemáš s ní nic společného.” “Jak to můžeš vědět?” Znovu se natáhl, tentokrát po mojí druhé noze a já jsem zase uhnula. “Vím to.” “Máme toho spoustu společného. Mám ji ráda. Je milá a je s ní sranda.” Úplně jsem se odtáhla z jeho dosahu. “A ty bys měl přestat být takový kretén, který odhání její kamarády.” Daemon byl zticha, ale pak se rozesmál. “Ty opravdu nejsi jako oni.” “Jako kdo?” Uběhl další dlouhý okamžik. Voda se mu uzavřela kolem ramen a drobné vlnky se mu odrážely od hrudi, když se odstrčil pryč. Zavrtěla jsem hlavou a sledovala ho, jak zase zmizel pod hladinou. Zaklonila jsem hlavu a zavřela oči. To, jak jsem vnímala na tváři sluneční teplo a to, jak mi teplo ze skály pronikalo do kůže, mi připomnělo dřímání na pláži. Chladná voda mi lechtala prsty u nohou. Mohla bych tady zůstat celý den a vyhřívat se na slunci. Mínus Daemon by to bylo perfektní. Neměla jsem ani tušení, co myslel tím, že nejsem jako oni, nebo že nepotřebují kamarády, jako jsem já. Muselo v tom být něco víc, než jen to, že je psycho ochranářský bratr. Natáhla jsem krk a očekávala, že ho někde uvidím plavat na zádech, ale on zmizel. Nikde jsem ho neviděla. Vstala jsem a velmi opatrně se postavila na šikmou skálu. Pohledem jsem prohledávala jezero, studovala jiskřící povrch, hledala spoustu černých, vlnitých vlasů. Otočila jsem se ještě jednou dokola a najednou mi v břiše začaly klíčit obavy. Nechal mě tady jakože to měl být vtip? Ale to bych ho snad slyšela. Čekala jsem, v domnění, že by se měl každou chvíli vynořit z vody, plíce mi lapaly po dechu, ale vteřiny se prodlužovaly v minutu a pak v další a další minuty. Pořád jsem prohledávala klidný povrch vody a hledala jakoukoliv známku po Daemonovi, s každým dalším pohybem očí jsem byla zoufalejší. Zastrčila jsem si vlasy za uši a clonila si rukou před ostrými slunečními paprsky. Neexistuje způsob, jak by mohl zadržet dech na takhle dlouho. Žádný. Zadrhl se mi dech a pak se mi v hrudi proměnil v led. Tohle bylo špatné. Vyškrábala jsem se přes skálu na druhou stranu a podívala se do stojaté vody. Zranil se nějak? “Daemone!” zakřičela jsem. Ale nikdo neodpověděl.

KAPITOLA 6

“Daemone!” Hlavou se mi prohnali stovky myšlenek. Jak dlouho byl ponořený? Kde jsem ho viděla naposledy? Jak dlouho by mi trvalo mu pomoct? Neměla jsem ho ráda a jo, možná jsem skutečně zvažovala, že bych ho utopila, ale rozhodně jsem si nepřála jeho smrt. “Ach můj Bože,” zašeptala jsem. “Tohle nemůže být pravda.” Už jsem si nemohla dovolit dál přemýšlet. Musela jsem něco udělat. Ve chvíli, kdy jsem slezla ze skály, abych se ponořila do vody, se hladina zvedla a Daemon se vynořil. Projelo mnou překvapení i úleva a potom následovalo silné nutkání zvracet. A pak ho praštit. Vylezl na skálu, svaly na rukou se mu zatínaly námahou. “Seš v pohodě? Vypadáš trochu vyděšeně.” Ztratila jsem nervy a popadla ho za kluzká ramena, snažila jsem se ujistit svůj zvedající se žaludek, že byl naživu a bez poškození mozku z nedostatku kyslíku. “Si v pohodě? Co se stalo?” Pak jsem ho praštila do ruky. Tvrdě. “Už nikdy to nedělej!” Daemon rozhodil rukama. “Hej, co máš za problém?” “Byl si strašně dlouho pod vodou. Myslela jsem si, že ses utopil! Proč bys to dělal? Proč bys mě tak děsil?” Vyskočila jsem na nohy a zhluboka se nadechla. “Byl si pod tou vodou snad celou věčnost.” Zamračil se. “Nebyl jsem tam tak dlouho, vynořoval jsem se.” “Ne, Daemone, nevynořoval, byl si pod vodou minimálně deset minut! Hledala jsem tě, volala na tebe. Myslela jsem si, že si mrtvej.” “Nemohlo to být deset minut. To není možné. Nikdo nemůže zadržet dech na tak dlouho.” Polkla jsem. “Ty zřejmě ano.” Daemonovy oči se zahleděli přímo do těch mých. “Ty ses skutečně bála, že?” “No to teda! Čemu na větě “myslela jsem si, že ses utopil” si nerozuměl?” Třásla jsem se. “Kat, vynořil jsem se. Možná si mně neviděla, ale já se vynořil,” Lhal. Cítila jsem to v každé kosti v těle. Byl jednoduše schopen zadržet dech na tak extrémně dlouhou dobu? Ale pokud ano, tak proč by to neřekl? “Stává se ti to často?” Můj pohled se stočil zpátky k němu. “Stává co?” “Představování věcí.” Mávl rukou. “Nebo máš příšerný problém s měřením času.” “Nic jsem si nepředstavovala! A vím, jak měřit čas blbče.” “Pak už nevím, co ti mám říct.” Postoupil o krok kupředu, což na skále nebylo moc daleko. “Já nejsem ten, kdo si představoval, že jsem byl deset minut pod vodou, když to byly maximálně dvě. Víš, možná, že až dostanu zpátky klíče od auta a pojedu do města, tak bych ti mohl koupit hodinky.” Z nějakého hloupého důvodu, takového, na který pravděpodobně nikdy nepřijdu, jsem zapomněla na důvod, proč tady vůbec jsme. Někde mezi tím, když jsem ho viděla polonahýho a myšlenkami na to, že byl mrtvej, se mi to vykouřilo z hlavy. “No, ujisti se, že řekneš Dee, že jsme se měli báječně, aby si dostal zpátky svoje klíče,” řekla jsem a dívala se mu přímo do očí. “Pak nebude potřeba si ten dnešek zopakovat.” Na tvář se mu přilepil samolibý úsměv. “To je na tobě Kotě. Jsem si jistej, že ti později zavolá a zeptá se.” “Dostaneš svoje klíče zpátky. Jsem připravená-” Na kluzké skále mi podklouzla noha. Ztratila jsem rovnováhu a rukama mávala ve vzduchu. Pohyboval se rychlostí světla, jeho ruka vystřelila, zachytila tu mojí a přitáhl si mně k sobě. Další věc, kterou si pamatuju, bylo to, že jsem stála proti jeho teplému vlhkému hrudníku a měla jeho ruku kolem pasu. “Opatrně Kotě. Dee by na mně byla naštvaná, kdyby si skončila s roztříštěnou lebkou a utopená.” Pochopitelně. Nejspíš by si myslela, že to udělal schválně. Chtěla sem mu na to něco odpovědět, ale nemohla jsem. Pokud šlo o oblečení, tak toho nebylo moc, co by nás od sebe oddělovalo. Krev mi v žilách proudila příliš rychle. Určitě to muselo být tím “téměř jsem se utopila” incidentem. Jak jsme koukali jeden na druhého, zaplavila mě podivná nervozita. Na vlhké kůži, kde jsme se jeden druhého nedotýkali, nás lechtal mírný vánek a tím ještě víc vynikla horkost v částech mého těla, kde jsme k sobě byli přitisknutí. Ani jeden z nás nepromluvil. Jeho hruď se zvedala a zase klesala, hluboká zeleň jeho očí o pár tónů ztmavla. Proběhl mnou mocný, téměř elektrizující pocit. Dělo se s ním něco podobného? No, to by bylo divné, hloupé a nelogické. Nesnáší mě. Pak dal Daemon z mého pasu ruku pryč a odstoupil. Odkašlal si, jeho hlas byl zastřený. “Myslím, že je načase, abychom se vrátili.” Přikývla jsem, byla jsem zklamaná, ale nebyla jsem si jistá proč. Díky jeho změnám nálad jsem si připadala, jako bych byla na horské dráze, s tím rozdílem, že tahle nikdy nekončila, ale…prostě na něm něco bylo. Když jsme se usušili a oblíkali se, tak jsme ani jeden nepromluvili. Domu jsme šli taky beze slova. Vypadalo to, jako kdyby ani jeden z nás neměl co říct, což bylo vlastně fajn. Měla jsem ho radši, když ztratil schopnost mluvit. Ale když jsme dorazili k příjezdové cestě, potichu zaklel. Připadalo mi to, jako kdyby kolem nás vybuchl proud arktického vzduchu. Sledovala jsem jeho ustaraný pohled. Na příjezdové cestě u jeho domu stálo divné auto, jedna z těch drahých Audin, která by moji mámu stála celý její roční plat. Zajímalo by mě, jestli to byly jeho rodiče a jestli se tohle obrátí v další kolo Katy

Armageddonu. Daemon zatnul čelist. “Kat, já-” Dveře se otevřely a zase zavřely, bouchly přitom o stěnu domu. Na verandu vstoupil muž, tak kolem třiceti let. Jeho světle hnědé vlasy se rozhodně nepodobaly Daemonovým a Deeiným tmavým vlnám. Ať už to byl kdokoliv, vypadal dobře a byl hezky oblečený. A taky pekelně naštvaný. Muž sešel po schodech z verandy, bral je po dvou. Na mně se nepodíval. Ani jednou. “Co se to tady děje?” “Vůbec nic.” Daemon si zkřížil ruce na prsou. “Jelikož má sestra není doma, jsem opravdu zvědavý, proč jsi v mém domě?” OK. Rozhodně ne rodina. “Pustil jsem se dovnitř sám,” odpověděl. “Neuvědomil jsem si, že by to mohl být problém.” “Teď to problém je, Matthew.” Matthew. Poznala jsem to jméno z telefonního rozhovoru, který měla Dee za úkol. Nakonec se mužův ocelový pohled zaměřil na mně. Jeho oči se mírně rozšířily. Byly jasné a překvapivě modré. Když mně přejel pohledem od hlavy až k patě, jeho rty se zvlnily. Nepřipadalo mi to, jako kdyby si mně prohlížel, spíš jako by mi bral míry na rakev. “Ze všech lidí na světě, bych si myslel, že zrovna ty, Daemone, budeš chytřejší.” K čertu, je to tu zas. Začínala jsem zvažovat, jestli kolem sebe nemávám rudým šátkem. Vzduch byl prosycen napětím a to všechno jen kvůli mně. Nedávalo to žádný smysl. Ani jsem tohohle chlapa neznala. Daemon přimhouřil oči. “Matthew, pokud si ceníš svojí schopnosti chodit, nedělal bych to.” Napětí se zvýšilo na maximum, ustoupila jsem na stranu. “Myslím, že bych měla jít.” “Já myslím, že by měl jít Matthew,” řekl Daemon a stoupnul si přede mně, “pokud nemá jiný důvod být tady, než to, že strká nos tam, kam nemá.” Dokonce ani Daemon nemohl zablokovat odpor v mužově pohledu, kterým mně probodával. “Omlouvám se,” řekla jsem váhavým hlasem, “ale já ani nevím, o co tady jde. Jenom jsme si byli zaplavat.” Matthewův pohled se zhoupl k Daemonovi, který se narovnal v ramenou. “Není to tak, jak si myslíš. Copak mně neznáš? Dee mi sebrala klíče a donutila mně, abych jí vzal ven.” Polilo mně horko. Musel vykládat nějakýmu týpkovi, že to bylo rande z lítosti? Pak se muž zasmál. “Takže tohle je malá kamarádka Dee.” “To budu já,” řekla jsem a založila si ruce. “Myslel jsem, že to máš pod kontrolou.” Ukázal směrem ke mně, jako kdyby vedle Daemona místo mě stál vraždící klaun. “Že svojí sestře domluvíš.” “Jo, no, proč to nezkusíš ty.” Odsekl Daemon. “Já zatím neměl úspěch.” Matehewovi rty se stáhly do úzké linky. “Oba dva, byste měli být chytřejší.” Jak tak na sebe vzájemně nasupeně zírali, vyděsilo mně třesknutí hromu. Blesk mi přeletěl nad hlavou a na okamžik mně oslepil. Jakmile světlo ustoupilo, spatřila jsem tmavý bouřkový mrak. Praskala kolem mně energie a ježila mi chlupy na kůži. Pak se Matthew otočil, hodil po mě další temný pohled a zamířil do Daemonova domu. V momentě, kdy se dveře zavřely, se mraky rozplynuly. Zírala jsem na Daemona s otevřenou pusou. “Co…co se to právě stalo?” zeptala jsem se. Ale on už byl na cestě dovnitř, dveře opět bouchly o stěnu, znělo to jako výstřel v kaňonu. Stála jsem tam a vůbec jsem netušila, co se stalo. Vzhlédla jsem k jasné obloze. Žádné stopy po prudké bouři. Viděla jsem, jak se na Floridě přiřítila bouřka snad sto krát, ale to, co se stalo tady, se mi zdálo mega divný. A když si vzpomenu na to, co se stalo u jezera, nejsem si sice vůbec jistá, co se tam stalo, ale vím, že Daemon byl pod vodou příliš dlouho. Taky vím, že na něm bylo něco neobvyklého. Na nich na všech.

KAPITOLA 7

Toho večera Dee opravdu zavolala, a i když jsem jí chtěla říct, že z toho odpoledne, které jsem strávila s Daemonem jsem nebyla zrovna šťastná jako blecha, lhala jsem. Řekla jsem jí, že se choval skvěle, že si zasloužil dostat svoje klíče zpátky. Jinak by ho mohla přinutit, aby mně vzal na další výlet. Byla tak šťastná, že jsem se skoro cítila špatně, kvůli tomu, že jsem jí lhala. Uplynul další týden. Měla jsem nekonečné množství času na to, abych si zvykla na fakt, že už za týden a půl půjdu do školy. Dee se stále nevrátila z rodinné návštěvy, nebo kde to vlastně byla. Napospas sama sobě a znuděná jsem se důvěrně sblížila s internetem. Byla sobota, brzy večer, když se Daemon neočekávaně zjevil před našimi dveřmi, ruce měl zastrčené v kapsách džínů. Stál zády ke mně, hlavu zakloněnou a díval se na modrou oblohu bez mraků. Sem tam, se začaly objevovat hvězdy, ale slunce nezapadne ještě dobrých pár hodin. Byla jsem překvapená, že ho vidím, vyšla jsem ven. Sklonil hlavu tak rychle, že jsem si myslela, že si musel natáhnout nějaký sval. “Co to děláš?” zeptala jsem se. Přemýšlivě se mu stáhlo obočí. Uběhlo několik vteřin a pak se mu na jedné straně zkroutily rty. Odkašlal si. “Rád se dívám na oblohu. Něco na ní prostě je.” Pohledem se vrátil k obloze. “Je nekonečná, víš.” Daemon zněl téměř přemýšlivě. “Nechystá se zase nějakej bláznivej chlápek vyběhnout z vašeho baráku a křičet na tebe za to, že se mnou mluvíš?” “Právě teď ne, ale co není, může být.” Nebyla jsem si jistá, jestli to myslel vážně nebo ne. “Spokojila bych se s tou první půlkou.” “Jo. Děláš zrovna něco?” “Něco jinýho, než aktualizaci svýho blogu? Ne.” “Ty máš blog?” Stáli jsme teď tváří v tvář a on se opíral o dveře. Rysy jeho obličeje zkřivil výsměch. Slovo blog řekl, jako by to byla největší pitomost na světě. “Jo, mám blog.” “Jakej má název?” “DO TOHO TI NIC NENI,” řekla jsem a sladce se usmívala. “Zajímavej název.” Vrátil mi můj úsměv s polovičním úšklebkem. “A o čem tam píšeš? Pletení? Puzzle? Osamělost?” “Ha, ha, ha, chytráku.” Povzdechla jsem si. “Recenzuju knihy.” “Si za to placená?” Tomu jsem se od srdce zasmála. “Ne. To fakt nejsem.” Daemon vypadal zmateně. “Takže ty recenzuješ knihy, ale nedostaneš zaplaceno, pokud si někdo na základě tvojí recenze nějakou nekoupí?” “Nerecenzuju knihy, abych za to dostala peníze, nebo cokoliv jinýho.” I když by to bylo příjemné, což mi připomnělo, že bych si měla vyzvednout průkazku do knihovny. “Dělám to, protože mě to baví. Miluju čtení a ráda o knihách mluvím.” “Jaký druh knih čteš?” “Tak různě.” Opřela jsem se naproti němu a natáhla krk, abych se setkala s jeho klidným pohledem. “Většinou dávám přednost žánru mystery.” “Upírům a vlkodlakům?” Člověče, na kolik otázek se ještě zeptá? “Jo.” “Duchové a mimozemšťani?” “Příběhy s duchy jsou fajn, ale neznám moc těch s mimozemšťany. ET vážně není nic pro mě, ani pro většinu mých čtenářů.” Nadzvedl jedno obočí. “Co máš teda ještě ráda?” “Rozhodně ne zelený slizký vesmírný stvoření,” odpověděla jsem. “Každopádně mám ráda i grafický romány, historické věci-” “Ty čteš grafický romány?” Tón jeho hlasu byl zbarvený nevírou. “Vážně?” Přikývla jsem. “Jo, no a co? To nemůže mít holka ráda grafický romány a komiksy?” Dlouho na mně jenom zíral a pak vystrčil bradu směrem k lesu. “Nechceš jít na výlet?” “Huh, víš, že nejsem zrovna moc turistickej typ.” Připomněla jsem mu. Usmál se na mně. Něco na tom úsměvu bylo. Byl drsný. Byl sexy. “Nebudeme přeci lézt po skalách. Jenom neškodná turistická stezka. Jsem si celkem jistej, že to zvládneš.” “Dee ti neřekla, kam ti schovala klíče?” Zeptala jsem se podezřívavě. “Ale jo, řekla.” “Tak proč si tady?” Daemon si povzdechl. “Nemam k tomu žádnej speciální důvod. Jenom jsem si myslel, že by ses přidala, ale pokud se budeš takhle hloupě vyptávat, tak na to zapomeň.” Sledovala jsem ho, jak sešel dolů po schodech a kousala si přitom ret. Tohle bylo šílené. Umírala jsem nudou už několik dní. Zakoulela jsem očima a zavolala na něj “Dobře. Jdu s tebou.” “Seš si jistá?” S nutnou dávkou nervozity jsem souhlasila. “Proč jdeme za náš dům?” Zeptala jsem se, když mi došlo, kudy mně vede. “Senecova Skála není tím směrem. Myslela jsem, že tam začíná většina tras.” Ukázala jsem na druhou stranu, směrem k místu, kde se tyčily nad krajinu vršky monstrózních pískovcových skal. “Jo, tam tudy vedou trasy oklikou, ale tudy je to rychlejší,” vysvětloval mi. “Místní znají sice všechny trasy, ale ty jsou věčně přeplněné lidmi. Byly časy, kdy jsem se tu hodně nudil a našel pár zkratek mimo vyznačené trasy.” Udělala jsem na něj obličej. “O jak dlouhých zkratkách tady mluvíme?” Zasmál se. “Zas tak dlouhý nejsou.” “Takže by to zvládlo levou zadní i dítě? Vsadím se, že to pro tebe bude nuda.” “Kdykoliv se dostanu ven a můžu se projít, udělá mi to radost. Kromě toho, nebude to, jako kdybychom šli až ke Smoke Hole Canyon. To je odtud pěkná štreka, takže bez obav, jo?” “Dobře, veď nás.” Zastavili jsme se u Daemona pro pár lahví vody a pak jsme vyrazili. Několik minut jsme šli mlčky a pak řekl “Seš velmi důvěřivá Kotě.” “Přestaň mi tak říkat.” Bylo trochu obtížné udržet krok s tempem, které nasadily jeho dlouhé nohy, tak jsem se vlekla pár kroků za ním. Ohlédl se přes rameno, aniž by zpomalil. “Nikdo ti tak nikdy neříkal?” Prošla jsem kolem velkého, pichlavého keře. “Jo, lidi mi říkají Kotě pořád. Ale od tebe to zní tak…” Prudce zvedl obočí. “Zní jak?” “Já nevím, jako urážka.” Zpomalil, takže teď jsme šli vedle sebe. “Nebo jako sexuální narážka.” Zaklonil hlavu a začal se smát. Z toho zvuku se mi napjaly svaly. “Proč se mi směješ?” Zavrtěl hlavou a usmál se na mně. “Já nevim, ty mě prostě dovedeš rozesmát.” Nakopla jsem malý kámen. “Když to řikáš. Takže, co se stalo s tím týpkem Matthewem? Choval se, jako kdyby mě nenáviděl, nebo tak něco.” “To není pravda. On ti jenom nevěří,” poslední slova zamumlal. Zmateně jsem zavrtěla hlavou. “Nevěří mi ohledně čeho? Tvojí počestnosti?” Znovu vybuchl smíchy a trvalo mu pár vteřin, než odpověděl. “Jo. Není moc velkej fanoušek krásnejch holek, co mě balej.” “Cože?” Zakopla jsem o odhalený kořen. Daemon mě snadno zachytil, podepřel mně a já byla v mžiku nohama zase pevně na zemi. Z toho letmého dotyku mně rozbrněla kůže, dokonce i přes oblečení. Jeho ruka zůstala kolem mého pasu jenom pár vteřin, pak mně zase pustil. “Děláš si ze mě srandu, že jo?” “Ohledně čeho?” “Ohledně všeho!” “No tak. Prosim tě, neřikej mi, že si o sobě nemyslíš, že si hezká.” Zvažoval moje mlčení. “Žádný kluk ti nikdy neřekl, že si hezká?” Nebyl první osobou, která o mě kdy řekla něco hezkého, ale já se o to nikdy předtím nestarala. Moji dřívější kluci mi říkali, že jsem hezká, ale nikdy jsem to nepovažovala za důvod k tomu, aby mě někdo nesnášel. Odvrátila jsem se od něj a pokrčila rameny. “Samozřejmě.” “Nebo…to možná o sobě ani nevíš?” Soustředila jsem se na kořeny starých stromů a znovu pokrčila rameny. Zoufale jsem chtěla změnit téma hovoru a popřít druhou část jeho prohlášení. Rozhodně jsem tohohle žhavýho, arogantního kluka nebalila. “Víš na co jsem vždycky věřil?” řekl jemně. Pořád jsme stáli na cestě, kolem se ozývalo jen pár ptačích zvuků a můj hlas unášel poryv větru. “Ne.” “Vždycky se mi potvrdilo, že ti nejlepší lidé, skutečně krásní uvnitř i navenek, jsou ti, kteří netuší, jaký vliv mají na své okolí.” Jeho oči upřeně studovaly ty moje a na okamžik jsme tam jen tak stáli tváří v tvář. “Ti, kteří svojí krásu dávají na obdiv, jí vlastně plýtvají. Jejich krása jenom tak plyne kolem. Je to jenom skořápka, která neskrývá nic jiného, než stíny a prázdnotu.” Udělala jsem tu nejnevhodnější věc, jakou jsem mohla. Zasmála jsem se. “Omlouvám se, ale to je ta nejhlubší myšlenka, kterou jsem tě kdy slyšela říct. Která mimozemská loď odnesla pryč Daemona, kterého znám a můžu je požádat, aby si ho nechali?” Zamračil se. “Byl jsem upřímný.” “Já vím, to jenom, že to bylo skutečně…vau.” A to jsem byla celá já, zničila jsem pravděpodobně tu nejhezčí věc, kterou mi kdy řekl. Pokrčil rameny a vykročil znovu lesem po stezce. “Už nepudem moc daleko,” řekl po pár minutách. “Takže ty se zajímáš o historii?” “Jo, a vím, že to ze mě dělá šprta.” Byla jsem vděčná za změnu tématu. Jeho rty se zkroutili. “Víš, že tahle země byla kdysi osídlena Indiány z kmene Seneca?” Trhla jsem sebou. “Prosím, řekni, že nejdeme po žádném pohřebišti?” “No…jsem si jistej, že kolem nějaká pohřebiště budou, ale touhle oblastí jenom procházeli, takže si nemyslím, že by někdo umřel zrovna na tomhle konkrétním místě a-” “Daemone, tuhle část znát nepotřebuju.” Jemně jsem ho šťouchla do ruky. Zase se na mě díval tím zvláštním pohledem a vrtěl hlavou. “Dobře, řeknu ti příběh a vynechám z něj ta nejděsivější, přestože přirozená fakta.” Do cesty zasahovala dlouhá větev, ale Daemon mi ji přidržel tak, abych ji mohla podlézt. Když jsem se kolem něj protahovala, zavadila jsem ramenem o jeho hruď, pustil větev a pokračoval v cestě. “Jaký příběh?” “Uvidíš. Teď dávej pozor… Před dávnými časy, byla tahle země pokrytá jen lesy a kopci, které se moc nelišily od těch, co jsou tu teď, teda kromě těch několika malých měst.” Prsty poklepával do nižších větví, které jsme míjeli, a ty, které zasahovaly do cesty, mi odstrkoval stranou. “Představ si to tady tak řídce osídlené, že by to mohlo trvat i několik dní nebo týdnů, než by ses dostala ke svému nejbližšímu sousedovi.” Otřásla jsem se. “To zní osaměle.” “Musíš pochopit, že takový byl způsob života před stovkami let. Farmáři a horalové od sebe žili i několik mil a tu vzdálenost překonávali buď pěšky, nebo na koni. Nebyl to ten nejbezpečnější způsob dopravy.” “To si umím představit.” Odpověděla jsem potichu. “Indiáni z kmene Seneca cestovali přes východní část Spojených Států a v jednu chvíli šli i po téhle konkrétní stezce ke skalám Seneca.” Jeho pohled se setkal s mým. “Věděla jsi, že tahle malá cesta za vaším domem vede přímo k úpatí skal?” “Ne. Vždycky se mi zdály tak daleko, že mně nikdy nenapadlo, že by ve skutečnosti mohly být docela blízko.” “Pokud by si po téhle cestě šla ještě několik kilometrů, ocitla by ses přímo u jejich úpatí. Ale je to celkem skalnatý úsek, kam si troufnou jen ti nejzkušenější místní horolezci. Vidíš…skály Seneca se táhnou od města Grant do města Pendleton County a jejich nejvyšší vrchol je Spruce Knob, támhle kousek vyčnívá a přezdívá se Skála Šampionů. Teď je tak trochu složitější se tam dostat, protože to obvykle znamená vniknout na soukromý pozemky, ale může to stát za to, když se pak ocitneš 900 metrů vysoko nad zemí,” dodal zasněně. “To zní jako zábava.” Ne. Nedokázala jsem skrýt ve svém hlase sarkasmus a tak jsem se alespoň bolestně usmála. Nechtěla jsem zkazit dobrou náladu. Tohle byla pravděpodobně nejdelší konverzace, jakou jsme kdy s Daemonem měli, aniž by si svýma hláškama vysloužil můj zvednutý prostředníček. “Je to zábava, pokud se nebojíš, že ti to někde uklouzne.” Zasmál se mému výrazu. “Každopádně skály Seneca obsahují křemenec, který je součástí pískovce. To je důvod, proč jsou sem tam zbarvené do růžova. Křemenec je považovaný za beta křemen. Lidé, kteří věří v…nadpřirozenou sílu nebo sílu…přírody, tak jako tenkrát v to věřilo mnoho Indiánských kmenů, věří, že jakákoliv forma beta křemene umožňuje energii, aby byla uložena a přeměněna, dokonce věří v to, že se s ní dá i manipulovat. Takhle uložená energie pak může rozhodit elektroniku a takové věci, nebo třeba věci skrýt.” “Ooou-kej.” Vrhl na mě přísný pohled a tak jsem se rozhodla ho už nepřerušovat. “Možná že to byl beta křemen, co nalákalo kmen Seneca do týhle oblasti. Nikdo neví, jak dlouho se tady kdokoliv z nich zdržel, obchodoval nebo válčil.” Na chvíli se odmlčel a pohledem zkoumal terén, jako kdyby je mohl vidět, stíny minulosti. “Ale měli velmi romantické legendy.” “Romantické?” Zeptala jsem se, když mě vedl kolem malého potůčku. Neuměla jsem si představit nic romantického, co by se mohlo odehrávat ve výšce kolem 900 metrů nad zemí. “Tak třeba tahle…byla jedna krásná Indiánská princezna, které říkaly Sněžná Sova, a ta požádala sedm nejsilnějších bojovníků z kmene, aby jí svou lásku dokázali tím, že udělají něco, co zatím dokázala jen ona. Mnoho mužů s ní chtělo být pro její krásu a kmenové postavení. Ale ona chtěla sobě rovného. Když přišel den její volby, zvolila hodně těžký úkol, takže jenom ten nejstatečnější a nejsilnější bojovník mohl vyhrát a získat tak její ruku. Požádala své nápadníky, aby s ní vylezli na nejvyšší horu,” tiše pokračoval a zpomaloval, takže jsme teď po úzké cestě šli bok po boku. “Šli do toho všichni, ale jak se to stávalo náročnějším, tři z nich to vzdali. Potom to vzdal i čtvrtý a pátý padl vyčerpáním. Zůstali už jen dva a krásná Sněžná Sova zůstávala v čele. Nakonec dosáhla nejvyššího vrcholu a otočila se, aby viděla, který bude ten nejstatečnější a nejsilnější ze všech bojovníků. Zůstal už jen jeden a byl jenom kousek za ní. Ve chvíli, kdy se otočila a dívala se na něj, uklouzl a začal padat.” Legenda mě rychle pohltila. Představa sedmi mužů, kteří bojovali a čelili možné smrti, jen aby vyhráli vaší ruku, pro mě byla nepředstavitelná. “Sněžná Sova zaváhala jen na vteřinu, myslela na to, že tenhle statečný bojovník byl očividně nejsilnější, ale jí se nevyrovnal. Mohla ho zachránit nebo nechat spadnout. Byl odvážný, ale musel dosáhnout až na vrchol, stejně jako ona.” “Ale on byl těsně za ní? Jak by ho mohla nechat jen tak spadnout?” Rozhodla jsem se, že tahle legenda stojí za prd, pokud Sněžná Sova nechá toho týpka spadnout. “Co bys udělala ty?” zeptal se zvědavě. “Ne, že bych někdy žádala tlupu chlapů, aby mi dokázali svojí lásku tím, že udělají něco neuvěřitelně nebezpečného a hloupého jako je tohle, ale pokud bych se někdy ocitla v takové situaci, což je nepravděpodobné-” “Kat?” Pokáral mě. “Samozřejmě, že bych se natáhla a zachránila ho. Nemohla bych ho nechat spadnout a umřít.” “Ale on to nedokázal.” “Na tom nezáleží,” argumentovala jsem. “Byl těsně za ní a jak můžeš být dobrým člověkem, pokud necháš někoho umřít jenom proto, že uklouzl? Jak by si vůbec mohl být schopný milovat, nebo stát za to, aby někdo miloval tebe, pokud by si dovolil, aby se to stalo?” Přikývl. “No, Sněžná Sova přemýšlela jako ty.” Ulevilo se mi a usmála jsem se. Pokud by to neudělala, tak by tohle byla pěkně mizerná romantická legenda. “To je dobře.” “Sněžná Sova se rozhodla, že bojovník je jí roven a podle toho se zachovala. Zachytila toho muže dřív, než mohl spadnout. Náčelník je přijal a byl velice potěšen volbou jejího partnera. Požehnal jejich manželství a udělal z válečníka svého nástupce.” “Takže tohle je důvod, proč se ty skály jmenují Seneca? Po Indiánech a princezně?” Přikývl. “To je to, co říkají legendy.” “Je to sice krásný příběh, ale myslím si, že celá ta věc s lezením stovky metrů do výšky jen proto, aby jí dokázali svojí lásku, je trochu přehnaná.” Zachechtal se. “Na tom se shodneme.” “To jsem si myslela, jinak by ses jednou mohl ocitnout s autem na závodech na mezistátní silnici, jenom proto, abys dokazoval svojí lásku trochu modernějším způsobem.” Chtěla jsem si ukousnout jazyk ve vteřině, kdy jsem to vyslovila nahlas. Doufám, že si nemyslel, že jsem mluvila o dokazování lásky mně. Věnoval mi tvrdý pohled. “Nemyslím, že by se to mohlo stát.” “Mohl by ses odtud dostat tam, kde lezli ti Indiáni?” zeptala jsem se zvědavě. Zavrtěl hlavou. “Mohla by ses dostat do kaňonu, ale to už je složitější turistika. Nic, co bych ti radil, aby si zkoušela sama.” Tomu pomyšlení jsem se zasmála. “Jo, myslím, že toho se bát nemusíš. Zajímalo by mě, proč sem Indiáni přišli. Hledali něco?” Obešla jsem veliký balvan. “Je těžký uvěřit tomu, že je sem přivedla hromada kamení a skal.” “To nikdy nevíš.” Rty se mu sevřeli a na moment byl zticha, potom zase promluvil. “Lidé mají tendenci se dívat na věci, ve které se věřilo v minulosti, jako na primitivní a neinteligentní, ale každý den vidíme v minulosti tolik pravdy, že si říkám, že už by se mohli poučit.” Koukala jsem na něj a snažila se odhadnout, jestli to myslel vážně. Zněl mnohem vyspěleji, než jakýkoliv kluk v našem věku. “Co že to bylo, čím jsou ty skály zvláštní?” Shlédl na mně. “Je to druh skály…” Najednou se jeho oči rozšířily. “Kotě?” “Mohl bys mě přestat-?” “Buď zticha,” zasyčel, pohled měl upřený někam za moje rameno. Chytil mně za paži. “Slib mi, že nebudeš vyšilovat.” “Proč bych měla vyšilovat?” zašeptala jsem. Zastihl mně nepřipravenou a přitáhl si mně k sobě. Položila jsem mu ruce na hruď, abych neupadla. Jeho hrudník vypadal…že se pod mým dotekem chvěje. “Už jsi někdy viděla medvěda?” Zmocnila se mně panická hrůza. “Cože? Je tady medvěd-?” Odtáhla jsem se z jeho sevření a otočila se. Ó, ano, byl tam medvěd. Ne víc než deset metrů od nás, veliký medvěd, černý a chlupatý, svou velkou chlupatou tlamou zavětřil ve vzduchu. Uši se mu stočily za zvukem našeho dechu. Na moment jsem byla úplně ochromená. Nikdy v životě jsem neviděla medvěda, ne ve skutečnosti. Na tom stvoření bylo něco majestátního. Způsob, jakým se jeho svaly pohybovali pod těžkou vrstvou srsti, jak nás jeho tmavé oči intenzivně sledovaly, a my sledovali jeho. Zvíře popošlo blíž, zastavilo se pod paprsky světla, které prosvítaly skrze větve. Jeho kožešina se na slunci leskla. “Neutíkej,” zašeptal. Jako kdybych byla schopná se pohnout, i kdybych chtěla. Medvěd napůl zavrčel, napůl štěkl a postavil se na zadní, takhle měřil alespoň jeden a půl metru. Další zvuk byl upřímný Boží řev, ze kterého mi vstala husí kůže po celém těle. Tohle vůbec nebylo dobré. Daemon začal křičet a mávat rukama, ale to ho nezastavilo. Medvěd klesl zpátky na všechny čtyři, jeho masivní ramena se zatřásla. A hnal se přímo na nás. Nemohla jsem dýchat, krk se mi sevřel strachy a já se dusila, zavřela jsem oči. Slyšela jsem Daemona nadávat a pak i přes zavřené oči, skrz tenkou kůži očních víček, mně oslepil záblesk světla. Celé to doprovázel závan tepla, který mi odfoukl vlasy. To světlo se objevilo znovu, ale tentokrát ho následovala temnota a celou mě pohltila.

KAPITOLA 8

Když jsem znovu otevřela oči, cítila jsem v puse zvláštní kovovou pachuť. Déšť bušil do střechy a v dálce duněl hrom. Někde blízko udeřil blesk a naplnil vzduch drobným proudem elektřiny. Kdy začalo pršet? Naposledy, co si pamatuju, byla obloha jasně modrá. Zmatená, jsem se pomalu nadechla. Moje rameno bylo přitisknuté k něčemu teplému a tvrdému. Když jsem pootočila hlavu, cítila jsem, jak se ten objekt ostře zvedl a pak zase pomalu klesl dolu. Trvalo mi jen vteřinu, než jsem si uvědomila, že moje tvář byla přitisknutá k jeho hrudníku. Byli jsme na houpačce, ruku měl položenou kolem mého pasu a bezpečně mně tak přidržoval natisknutou k jeho boku. Neodvážila jsem se ani pohnout. Každá buňka mého těla si ho uvědomovala. Hluboký, pravidelný pohyb jeho břicha pod mojí rukou. Jeho stehno přiléhající k tomu mému. Jeho ruku obtočenou kolem mého pasu, a palec, kterým dělal malé utišující kroužky kolem spodního lemu mého trička. Každým kroužkem mi posouval tričko trochu výš, odhaloval mi tak kůži, dokud jeho palec nebyl na křivce mého boku. Kůže na kůži. Byla jsem rozpálená a chvěla se. Pocit, se kterým jsem měla jen málo zkušeností. Jeho palec se zastavil. Nadzvedla jsem hlavu a zadívala se do páru znepokojených očí. “Co…co se stalo?” “Omdlela si,” řekl a dal ruku pryč z mého boku. “Omdlela?” Posadila jsem se a tím se mezi námi vytvořilo trochu místa, odstranila jsem si rozcuchané vlasy z obličeje. V puse jsem stále cítila tu kovovou pachuť. Přikývl. “Řekl bych, že tě ten medvěd pěkně vyděsil. Musel jsem tě odnést zpátky.” “Celou cestu?” Zatraceně. A já o to přišla? “Co…co se stalo s tím medvědem?” “Vyděsila ho bouřka. Blesk, myslím.” Sledoval mně a zamračil se. “Cítíš se dobře?” Z ničeho nic nás na okamžik oslepilo jasné světlo blesku. O chvíli později zahřměl hrom a přehlušil tak déšť. Daemonův výraz byl zahalený ve stínech. Přikývla jsem. “Medvěd se vyděsil bouřky?” “Asi jo.” “Tak to jsme měli kliku,” zašeptala jsem a podívala se dolů. Byla jsem promočená stejně jako Daemon. Rozpršelo se ještě víc, neviděli jsme dál než pár metrů za verandu našeho domu. Připadala jsem si, jako kdybychom byli v našem soukromém světě. “Prší tu stejně jako na Floridě,” Nevěděla jsem, co jiného říct. Můj mozek byl dočasně mimo provoz. Daemon mně šťouchnul kolenem. “Myslim, že se mnou budeš muset přežít ještě pár minut.” “Jsem si jistá, že vypadám jako utopená kočka.” “Vypadáš dobře. Mokrý vzhled ti sluší.” Zamračila jsem se. “Tak teď vím, že lžeš.” Beze slova si poposednul a najednou jsem cítila, jak mi jeho prsty zvedají bradu směrem k němu. Rty se mu zvedly v šibalském úsměvu. “Nikdy bych nelhal o tom, co si myslim.” Přála jsem si, aby mě napadlo něco chytrýho, co bych mohla říct, možná i něco trochu flirtovacího, ale jeho pronikavý pohled rozptýlil všechny moje souvislý myšlenky. Když se naklonil dopředu, v očích se mu zableskl zmatek a jeho rty se mírně rozevřely. “Myslím, že teď tomu rozumím.” “Čemu rozumíš?” Zašeptala jsem. “Rád se dívám, jak se červenáš.” Jeho hlas byl pouhý šepot a palcem mi zase kreslil kroužky, tentokrát na tváři. Sklonil hlavu a čelem se opřel o to moje. A takhle jsme tam seděli, jen my dva, chyceni uprostřed něčeho, co tam dřív nebylo. Myslím, že jsem přestala dýchat. Zdálo se mi, že se mi srdce na pár úderů zadrhlo a pak se zastavilo úplně, naplnilo mně očekávání a hrozilo, že každým okamžikem přeteče. Neměla jsem ho dokonce ani ráda. On neměl rád mně. Tohle bylo šílenství, ale i tak se to dělo. Udeřil další blesk, tentokrát mnohem blíž. Následující hřmění hromu nás vůbec nepolekalo. Byli jsme ve svém vlastním světě. A potom mu ten šibalský úsměv z tváře zmizel. Jeho oči byly zmatené a zoufalé, ale pořád hleděly do těch mých. Čas se zpomalil, každá vteřina se přede mnou natahovala, dráždila a mučila každý můj nádech. Ty dlouhé vteřiny mu měly ukázat cokoliv, co hledal. Oči mu ztmavly do hluboké zeleně a obličej měl napjatý, jako kdyby sám se sebou vedl vnitřní boj. Z jeho výrazu jsem četla něco, díky čemuž jsem se cítila velmi nejistě. Okamžitě jsem poznala, kdy se rozhodl. Zhluboka se nadechl a zavřel ty svoje nádherné oči. Cítila jsem na tváři jeho dech, který se pomalu pohyboval směrem k mým rtům. Věděla jsem, že bych se měla odtáhnout. Byl to špatnej, ale opravdu špatnej kluk. Ale můj vlastní dech se mi zadrhnul v krku. Jeho rty byly tak blízko těch mých a já mu tak zoufale chtěla vyjít vstříc, uspíšit to a ochutnat, jestli jsou jeho rty hebké jako samet, tak jak vypadaly na pohled. “Čau lidi!” Zavolala Dee. Daemon sebou trhl dozadu, jedním ladným pohybem se narovnal a udělal tak mezi námi na houpačce slušnou mezeru. Popadala jsem dech, v žaludku se mi mísilo překvapení a zklamání. Tělo mě ještě stále brnělo, jako kdyby trpělo

nedostatkem kyslíku. Byli jsme sami sebou tak pohlcení, že jsme si ani jeden nevšimli, že přestalo pršet. Dee vyšla po schodech nahoru na verandu, úsměv jí povadl a pohledem přejela od Daemona ke mně. Přimhouřila oči. Byla jsem si jistá, že můj obličej byl rudý a prozrazoval, že nás při něčem vyrušila. Ale ona jen zírala na svého bratra a její rty se vytvarovaly do dokonale kulatého “O”. Zašklebil se na ní. Byl to ten samý pokřivený úsměv, který působil dojmem, že se někomu tajně vysmíval. “Čau ségra. Co se děje?” “Nic,” řekla a přimhouřila oči. “Co to děláš?” “Nic.” Odpověděl jí a vyskočil z houpačky. Podíval se na mně přes široké rameno. “Jen jsem si vydělával nějaké bonusové body.” Jeho slova se prořízla skrz mojí příjemně zastřenou mysl. Seskočil z verandy a zamířil domů. Podívala jsem se na Dee, chtěla jsem se rozběhnout za Daemonem a nakopnout ho. “Bylo skoro-líbání částí dohody o vracení klíčů a toho, aby ti udělal radost?” Můj hlas byl stísněný a kůže mě pálila. Dee se posadila vedle mě na houpačku. “Ne. To nikdy nebylo částí dohody.” Pomalu mrkala. “On tě chtěl políbit?” Cítila jsem, že mám tváře ještě červenější. “Já nevím.” “Vau,” zašeptala a oči měla doširoka otevřené. “Tak to bylo nečekaný.” A tohle bylo trapný. Nechtěla jsem ani přemýšlet o tom, co by se stalo, kdyby se Dee neukázala, a definitivně jsem o tom nechtěla přemýšlet, zatímco ona seděla vedle mě. “Takže ty si byla navštívit rodinu?” “Jo, musela jsem, než začne škola. Promiň, že jsem neměla příležitost ti to říct. Přišlo to tak nějak z ničeho nic.” Dee přestala mluvit. “Co jste s Daemonem dělali před tou…skoro-líbací částí?” “Byli jsme se projít. Jinak nic.” “To je divný,” pokračovala a zblízka si mně prohlížela. “Musela jsem mu ukrást klíče, ale už je dostal zpátky.” Nakrčila jsem nos. “Za to ti fakt děkuju, jen tak mimochodem. Nic neposílí tvojí sebeúctu víc, než kluk, kterej je vidíranej, aby s tebou šel na rande.” “Ale ne! Takhle to nebylo! Já myslela, že potřeboval…motivaci, k tomu, aby se k tobě choval líp.” “Musí si svýho auta opravdu považovat.” Zašeptala jsem. “Jo…cení si ho dost. Trávili jste spolu hodně času, když jsem byla pryč?” “Zas tak často jsme spolu nebyli. Jeden den jsme byli u jezera a pak už jen ten dnešek. To je všechno.” Přes Deeinu tvář přeběhla zvědavost a pak se usmála. “A bavili jste se dobře?” Nebyla jsem si jistá, jak mám odpovědět, tak jsem jen pokrčila rameny. “Jo, vlastně to docela ušlo. Teda, samozřejmě měl svoje chvilky, ale celkově to nebylo tak špatný.” Pokud teda nebudu počítat skutečnost, že do trávení času se mnou byl dotlačený a skoro mě políbil jen pro bonusové body. “Daemon umí být příjemný, když chce.” Dee se odstrčila od země a začala se houpat. “Kam jste se šli projít?” “Šli jsme po nějaký stezce, povídali si, a pak jsme narazili na medvěda.” “Medvěda?” Vykulila oči. “No ty vole, co se stalo?” “Um, tak nějak jsem omdlela nebo tak něco.” Dee na mně zírala. “Ty si omdlela?” Zrudla jsem. “Jo, Daemon mně odnesl zpátky domů na verandu, no a ten zbytek už víš.” Znovu si mně zblízka zvědavě prohlížela. Potom zavrtěla hlavou. Změnila téma hovoru a zeptala se mně, jestli zmeškala ještě něco dalšího, zatímco byla pryč. Zasvětila jsem jí do všeho, co se událo, ale moje mysl byla mezitím někde úplně jinde. Dee se zmínila o tom, že bysme se později mohli podívat na nějaký film a pak odešla. Myslím, že jsem jí to odsouhlasila. Dlouho po tom, co jsem zalezla domu a oblíkla se do starých tepláků, jsem byla stále zmatená z toho, co se stalo s Daemonem na houpačce. Zdál se mi skoro příjemný během našeho výletu, ale pak se zase změnil na Ultra Blbečka. Polilo mně horko a byla jsem znechucená, skočila jsem na postel a zírala do stropu. Byla na něm síť drobných prasklin v omítce. Pohledem jsem cestovala sítí prasklin, zatím co si moje mysl přehrávala momenty, které vedly k tomu skoro-líbacímu okamžiku. Zhoupl se mi žaludek, když jsem myslela na to, jak blízko byly jeho rty u těch mých. Ještě horší bylo vědomí, že jsem chtěla, aby mně políbil. Oblíbenost a chtíč asi nejdou ruku v ruce. “Ujasníme si to.” Dee byla usazená ve starém, křesle, které zoufale potřebovalo přepolstrovat a krčila na mně čelo. “Ty nemáš nejmenší tušení, kam by si chtěla jít na vysokou?” Zaúpěla sem. “Zníš jako moje máma.” “Jo, no, začneš chodit do čtvrťáku,” Dee se na vteřinu zamyslela. “Nemáte náhodou začít posílat přihlášky hned, jak začne škola?” S Dee jsme seděly v našem obývacím pokoji a prohlížely si časopisy, když moje máma jen-tak-náhodou vešla do pokoje a položila na stolek štos vysokoškolských prospektů. Díky, mami. “A neměla by ses taky někam hlásit Dee? Jseš přece taky jedna z nás čtvrťáků.” Zájem, který se jí leskl v očích, pohasl. “Jo, ale my teď mluvíme o tobě.” Protočila jsem oči a zasmála se. “Já jsem se ještě nerozhodla, co bych vůbec chtěla dělat. Takže nevidím důvod, proč si vybírat školu.” “Ale každá škola přeci nabízí ty samé předměty. Můžeš si vybrat místo-jakékoliv místo, kam by si chtěla jít. Kalifornie, New York, Colorado-oh, mohla bys jít dokonce do Evropy! To by bylo úchvatný. To bych udělala já. Šla bych někam do Anglie.” “Vždyť můžeš,” připomněla jsem jí. Dee sklopila pohled a pokrčila rameny. “Ne, nemůžu.” “Proč ne?” Zvedla jsem nohy na sedačku a sedla si do tureckého sedu. Nevypadalo to, že by pro ně byly problém peníze, ne když si vezmu, v jakých jezdili autech, nebo v čem chodili oblečení. Jednou jsem se jí zeptala, jestli má práci, a ona mi odpověděla, že dostává dostatečné měsíční kapesné. Rodičovské výčitky svědomí, za to, že jsou neustále v práci. Pěkný gesto, když si to můžou dovolit. Moje máma byla skvělá, a když jsem na něco potřebovala peníze, dala mi je, ale upřímně pochybuju, že by mi jen tak vysolila tři sta dolarů měsíčně na zábavu, nový auto a jakýkoliv jiný moje potřeby. Je to jenom přibližovadlo, dojet z bodu A, do bodu B, to jsem si vždycky říkala, když jsem přemýšlela, že bych chtěla nový auto. “Můžeš přeci jít, kamkoliv budeš chtít.” Deein úsměv byl podbarvený smutkem. “Já až odmaturuju, tak pravděpodobně zůstanu tady. Možná, že se zapíšu do jedný z těch online univerzit.” Nejdřív jsem si myslela, že si ze mě dělá srandu. “To myslíš vážně?” “Jo, jsem tu tak trochu zaseklá.” Byla sem silně znechucená představou kohokoliv zaseknutýho kdekoliv. “Co tě tu drží?” “Mám tady rodinu,” řekla tiše a vzhlédla. “V každém případě, z toho filmu, na kterej jsme se dívaly včera večer, jsem měla pořádný noční můry. Nesnáším celý to téma domu, posedlého duchy, kteří tě sledují, jak spíš.” Její super rychlá změna tématu mi rozhodně neunikla. “Jo, ten film byl docela děsivej.” Dee se zašklebila. “To mi připomíná Daemona. Když jsme byli malí, stával nade mnou, když jsem spala, protože si myslel, že je to vtipný.” Pokrčila drobnými rameny. “Byla jsem na něj vždycky tak šíleně naštvaná! Nezáleželo na tom, jak hluboce jsem spala, stejně jsem vždycky cítila, jak na mě zírá a pokaždý mně to probudilo. A on se pak šíleně smál.” Usmála jsem se nad představou Daemona, jako malýho kluka, kterej popichoval svoje dvojče. Ten obrázek se mi v hlavě okamžitě nahradil jiným, zcela dospělým Daemonem. Povzdechla jsem si. Byla jsem víc než jen otrávená a zavřela časopis, který jsem měla v ruce. Neviděla jsem ho od toho večera, co jsme byli na verandě, ale bylo teprve pondělí. Nevidět ho dva dny bylo celkem normální. A ne, že bych ho vlastně chtěla vidět. Vzhlédla jsem a zadívala se na Dee, listovala časopisem od zadu. Vždycky to tak dělala, hledala vzadu horoskopy. Pravou rukou si podepírala tvář, a jedním fialově nalakovaným nehtem si poklepávala přes rty. Ten prst se najednou rozostřil, téměř nebyl vidět. Vzduch kolem ní vypadal, jako že se chvěje. Několikrát jsem mrkla. Prst tam byl zpátky. Perfektní. Znovu jsem měla nějaký halucinace. Odhodila jsem časopis na stranu. “Potřebuju si zajít do knihovny. Chci něco novýho na čtení.” “Můžeme si naplánovat nějakej nakupovací výlet a knížky vezmem s tím. Chci zkouknout tu knížku, kterou si recenzovala na blogu, asi týden předtím, než jste se přistěhovaly. Tu o těch lidech se super schopnostma.” Moje malý srdíčko dělalo samou radostí kotrmelce. Ona četla můj blog. Ani si nevybavuju, že bych jí říkala název.” “To by mohla bejt sranda, ale já chtěla zajít do knihovny dneska večer. Už se nemůžu dočkat. Chceš jít se mnou?” “Dneska?” zeptala se s vytřeštěnýma očima. “Dneska nemůžu, ale mohla bych zítra.” “Jestli nemůžeš, tak se nic neděje. Už se k tomu dokopávám pár dnů, ale pořád to odkládám, a potřebuju nějaký duševní cukrátka předtím, než budu muset číst věci do školy.” Když zavrtěla hlavou, kolem jejího uličnicky naladěného obličeje, se jí zhouply tmavé vlasy. “Přesně tak, o nic nejde, pudu s tebou ráda. Jen nemůžu dneska večer. Už mám nějaký plány. Kdybych neměla, tak bych s tebou moc ráda šla.” “To je v pohodě, Dee. Do knihovny můžu jít i sama. A na nákupy můžeme klidně zítra vyrazit. Ve městě už se docela vyznám. Ne, že by se tu někdo mohl ztratit. Celý město má asi tak…pět ulic.” Na okamžik jsem byla zticha a pak se jí zeptala na její plány týkající se dnešního večera, zkoušela jsem změnit téma. Deeiny rty byly stažené. “Nic, jen pár známých, který jsou zpátky ve městě.” Moje naprosto nevinná otázka očividně ťala do živého, a ona evidentně zvažovala, jestli mi může říct, co bude skutečně dělat. Poposedla si v křesle a soustředila se na svoje nehty. Cítila jsem se, jako kdybych vyzvídala, ale nepochopila jsem, jak takováhle otázka, mohla být nepříjemná. Taky tu byla část mně, která se cítila ukřivděná a zklamaná, že mně nepozvala. “Doufám, že se budete večer dobře bavit,” lhala jsem. No, ne tak úplně. Byla to jen částečná lež. Nejsem na to hrdá, ale takhle to prostě je, cítila jsem se vynechaná. Dee si zase poposedla v křesle a podívala se na mně. Oči měla přimhouřené, stejně jako tenkrát na verandě. “Myslím, že bys měla počkat, až budu moct jít s tebou. Nedávno tu zmizelo pár holek.” Jít do knihovny přece nebylo, jako kdybych šla do baráku, kde se vařil pervitin, ale vzpomněla jsem si na plakát pohřešovaný holky, kterej sem viděla u potravin a pokrčila rameny. “Ok, promyslím to.” Dee zůstala tak dlouho, dokud moje máma neodešla do práce. Když odcházela, ještě se zastavila na verandě. “Myslím to vážně, pokud můžeš počkat do zítra, půjdu do tý knihovny s tebou.” Ještě jednou jsem jí to odkejvala a v rychlosti jí objala. Ve chvíli, kdy odešla, už mi chyběla. Náš dům byl bez ní příliš tichej.

KAPITOLA 9

Když jsme s mámou dovečeřely, zamířila jsem ven. Netrvalo mi dlouho, než jsem se dostala do města a našla knihovnu. Během několika mých návštěv, tu byly ulice vždycky plné lidí, ale tentokrát byly téměř opuštěné. Než jsem sem dojela, začaly se na obloze objevovat temné mraky a celému městu to dávalo nádech města duchů. Navzdory podivnostem, které se momentálně děly v mém životě i pocitu zrady, který ve mně přetrvával od odpoledne, kdy mně Dee nepozvala ven s ostatníma, jsem se cestou do knihovny usmívala. Myšlenky na dvojčata i na všechno ostatní zmizely ve chvíli, kdy jsem zatočila za roh tiché knihovny a spatřila hromady knih, které lemovaly všechny stěny. V tom klidu knihovny jsem cítila stejný mír jako při zahradničení. Zastavila jsem se u jednoho z prázdných stolů a vydechla štěstím. Vždycky jsem byla schopná se ve čtení ztratit. Knihy pro mě znamenaly únik, po kterém jsem vždycky s radostí skočila. Čas plynul rychleji, než jsem si uvědomovala a najednou se knihovna utápěla v auře sklíčenosti. Všechny knihovny byly vždycky stinné i za denního světla, ale nepřirozeně tmavá, zamračená obloha tomu přidala nádech strašidelnosti. Netušila jsem, jak moc bylo pozdě, dokud knihovnice z ničeho nic nezhasla většinu světel. Měla jsem v té tmě potíže vrátit se zpátky k recepci. Najednou jsem se nemohla dočkat, až se dostanu pryč z tohohle strašidelného místa, plného průvanu a skřípání. Knihovnu ozářilo světlo blesku a skrz zavřená okna jsem slyšela, jak venku zahřmělo. Doufala jsem, že se stihnu dostat do auta, než začne lejt. Přitiskla jsem si k sobě knihy, které jsem si chtěla pučit a pospíchala ke knihovnici. Byla se mnou hotová v rekordním čase, nestačila jsem jí ani pořádně poděkovat, protože už ke mně byla otočená zády a uháněla pryč, aby to tu zamkla. “No tohle,” zamumlala jsem si pro sebe. Přicházející bouře změnila soumrak na noc a tím pádem to venku vypadalo, jako že je daleko víc hodin. Ulice byly stále pusté. Ohlédla jsem se a napadlo mě, že bych zůstala vevnitř, dokud nepřestane pršet, ale v tu chvíli zhaslo i poslední světlo. Zaťala jsem zuby, nastrkala knihy do batohu a vydala se ven. Ve chvíli, kdy jsem vkročila na chodník, se z nebe spustil přívalový liják a já byla ve vteřině durch mokrá. Ze všech sil jsem se snažila uchránit před deštěm alespoň batoh s knihama. Zápasila jsem s klíčema v zamykání a poskakovala na místě. Ten déšť byl přímo mrazivej. “Promiňte, slečno?” Mojí snahu odemknout auto přerušil skřípavý hlas. “Doufal jsem, že byste mi mohla pomoct?” Soustředila jsem se pouze na to, abych sebe a batoh s knihama dostala z toho příšerného lijáku a ignorovala jsem všechno ostatní. Ve chvíli, kdy se dveře odemkly, jsem strčila batoh do auta, pevněji sevřela kabelku a otočila se za tím hlasem. Ze stínů vyšel muž a zastavil se pod světlem pouliční lampy. Déšť mu padal do světlých vlasů a lepil mu je k hlavě. Brýle s širokýma obroučkama mu sklouzly z křivého nosu. Stál tam, objímal se rukama a celé jeho tělo se třáslo zimou. “Moje auto támhle,” ukázal za sebe, musel trochu křičet, abych ho přes déšť bubnující do kapoty vůbec slyšela, “má píchlou pneumatiku. Doufal jsem, že byste mohla mít v autě rezervu.” Měla jsem, ale přesto že ten muž vypadal, že by nedokázal ublížit ani mouše, každá buňka v těle mi říkala, abych odpověděla, že nemám. “Nejsem si jistá.” Můj hlas zněl tišeji, než jsem chtěla. Odhrnula jsem si mokré vlasy z obličeje, odkašlala si a zakřičela. “Nevím, jestli tu mám rezervu.” Mužův úsměv byl unavený. “Nemohl jsem si vybrat lepší čas, co?” “To máte pravdu.” Přesunula jsem váhu z jedné nohy na druhou. Jedna moje část se mu chtěla omluvit a nechat ho tu, ale ta druhá-větší část mně-nebyla vůbec dobrá v odmítání lidí. Zkousla jsem si spodní ret a přešlapovala u dveří. Nemohla sem ho tu nechat v tom dešti. Ten chudák vypadal, že se každou chvíli rozmočí. Lítost vytlačila strach, který jsem pociťovala při každém střetnutí s cizinci. Nemohla jsem ho tady nechat uvíznout v dešti s nepojízdným autem, když jsem mu mohla pomoct. Rozhodla jsem se a přinutila se ke slabému úsměvu. “Podívám se, možná, že jí mám.” Muž se rozzářil “Byla byste moje zachránkyně.” Zůstal stát, kde byl, nepřibližoval se, pravděpodobně vycítil mojí nedůvěru. “Déšť sice začíná polevovat, ale podle těch temných mraků, co se sem ženou, to vypadá, že přijde pořádná bouře.” Zavřela jsem dveře na straně řidiče a zamířila k zadní části auta. Otevřela jsem kufr a hledala páčku na uvolnění rezervy. “Popravdě si myslím, že tu bude.” Byla jsem k tomu cizinci otočená zády jen pár vteřin, ale najednou jsem ucítila nával chladného vzduchu, ze kterého se mi postavily vlasy vzadu na krku. V žilách se mi rozproudil adrenalin, srdce mi začalo prudce bít do žeber a žaludek se mi sevřel strachy. “Lidé jsou tak naivní a hloupí.” Jeho hlas byl chladný jako ten vítr, co jsem cítila na krku. Dřív než můj mozek stačil zpracovat význam jeho slov, bolestně mně sevřela mokrá, ledová ruka. Neměla jsem ani čas něco odpovědět. Popadl mně za ruku a otočil mně. Teď jsme byli tváří v tvář a on už nevypadal tak bezmocně, jako předtím. Vlastně vypadal, jako by vyrostl-vypadal mnohem mohutněji. “Jestli chcete peníze, vemte si cokoliv, co mám.” Chtěla jsem po něm hodit kabelku a zmizet. Cizinec se usmál a pak do mě strčil. Tvrdě. Dopad na tvrdý asfalt mi vyrazil dech a zápěstím mi projela ukrutná bolest. Zdravou rukou jsem popadla kabelku a podávala mu ji. “Prosím,” žadonila jsem. “Vemte si ji. Nikomu nic neřeknu. Jenom si ji vemte. Slibuju.” Útočník se ke mně sklonil, rty měl prohnuté do úšklebku. Vzal si mojí kabelku. Zdálo se mi, že jeho oči za brýlemi změnily barvu. “Tvoje peníze? Já ale nepotřebuju tvoje peníze.” Odhodil kabelku stranou. Všimla jsem si svého sípavého dechu, který mi vcházel a vycházel z plic. Nedokázala jsem pochopit, že se něco takového děje. Když mně nechtěl okrást, tak co teda chtěl? Ze směru, který nabraly moje myšlenky, se mi mysl scvrkla na pouhé opakování slova: Ne. Ne. Ne. Nedokázala jsem si udržet čistou hlavu, při všech těch myšlenkách a obrazech, které mě okamžitě zaplavily. Moje tělo se ale hýbalo a já se chtěla zvednout a utíkat pryč. Zaplavil mě strach. Věděla jsem, že musím zakřičet. Cítila jsem, že se mi výkřik už formoval v krku. Otevřela jsem pusu. “Nekřič,” vyštěkl varovně. Cítila jsem, jak se mi v nohách napjaly svaly. Přetočila jsem se na všechny čtyři a byla připravená utíkat. Zvládnu to. Nebude to čekat. Zvládnu to. Teď! Jeho ruce vystřelily vpřed a já z toho pohybu zaznamenala jen rozmazanou šmouhu, popadnul mně za obě nohy a trhnul. Levou rukou a obličejem sem narazila do chodníku. Když mně táhl, kůže se mi v oslepující bolesti dřela o hrubý povrch chodníku. Okamžitě mi začalo otékat oko a po ruce mi stékala teplá krev. Zvedl se mi žaludek. Snažila jsem se vyprostit nohy z jeho sevření, nedařilo se mi to, tak jsem začala kopat. Něco zabručel, ale držel mně dál. “Prosím! Nech mně!” Pořád jsem se ho snažila kopat, ale on mně nepouštěl. Od chodníku jsem měla odřené celé ruce, projela mnou další vlna bolesti. Najednou jsem pocítila zlost, byla silnější než strach a snažila se ho vytlačit. Tahle kombinace mně postrčila do bojovné akce. Kopala jsem a vzpírala se, snažila jsem se ho odstrčit, ale nic nefungovalo. Nepohnul se ani o centimetr. “Pusť mně!” Tentokrát jsem zařvala, ten zvuk se mi syrově vydral z hrdla. Hýbal se příliš rychle, jeho tvář bledla a rozostřovala se, stejně jako ruka Dee. A pak na mně skočil a rukou mi zakryl pusu. Byl nesnesitelně těžký, přestože se předtím jevil tak malý a bezmocný. Nemohla jsem dýchat, nemohla jsem se hýbat. Drtil mně svojí vahou, ale pomyšlení na to, co mělo přijít potom, mně téměř zničilo. Někdo mně přeci musel slyšet. To byla moje jediná naděje. Sklonil hlavu a očichával moje vlasy. Zachvěla jsem se a projela mnou vlna odporu. Zasyčel. “Měl sem pravdu. Máš na sobě jejich stopu.” Rukou, kterou mi zakrýval pusu, mně chytil za rameno. “Kde jsou?” “Já…já to nechápu,” dostala jsem ze sebe přidušeně. “Samozřejmě, že ne.” Tvář mu zkřivil odpor. “Nejsi nic jiného, než hloupý chodící savec. Bezcenný.” Pevně jsem zavřela oči. Nechtěla jsem se na něj dívat. Nechtěla jsem vidět jeho tvář. Chtěla jsem domu. Prosím… “Podívej se na mně!” Když jsem to neudělala, zatřásl se mnou. Hlavou jsem se praštila o chodník. Vyděsila mně nová bolest a moje zdravé oko se proti mé vůli otevřelo. Chytil mně svojí ledovou rukou za bradu. Zadívala jsem se na jeho obličej a pak se mu podívala do očí. Byly obrovské a prázdné. Nikdy jsem nic takového neviděla. V těch očích jsem spatřila ještě něco horšího. Horšího, než být okradená. Horšího, než být ponížená a zneužitá. Viděla jsem v nich smrt-mou smrt-bez špetky výčitek svědomí. “Řekni mi, kde jsou.” Každé slovo na mně vyštěkl. Jeho hlas zněl tlumeně, jako pod vodou, ale to možná bylo mnou. Možná jsem se topila. “Dobře,” odplivl si. “Možná, že potřebuješ ještě trochu přesvědčit.” V tu chvíli mě chytil za krk a stiskl. Neměla jsem šanci se ještě nadechnout. Když jsem se snažila odtrhnout jeho ruce, začala se mnou šířit panika, nešlo to, začala jsem kolem sebe marně mlátit rukama. Jeho pevný stisk ničil mojí křehkou průdušnici. “Jsi připravená mi odpovědět?” Zeptal se. “Ne?” Nevěděla jsem, o čem to mluvil. Zápěstí už mi nepulzovalo, rozedřené ruce a tvář už nebolely tak intenzivně jako předtím. Objevila se totiž nová bolest, která přebila tu starou. Neměla jsem vzduch, už žádný. Srdce mi bláznivě bilo v hrudi a dožadovalo se kyslíku. Tlak v hlavě se chystal explodovat. Nohy mi začínaly ochabovat. Před očima mi tančila drobná světýlka. Umřu. Už nikdy neuvidím mámu. Pane Bože, bude zničená. Nemůžu přeci umřít takhle-bez důvodu. Tiše jsem prosila, modlila se, aby mně někdo našel dřív, než bude příliš pozdě, ale všechno začínalo tmavnout. Sklouzávala jsem do inkoustově temné propasti. Tlak v hlavě už nebyl tak hrozný. Syrová bolest v krku odplouvala. Bolest odcházela. Já odcházela. Ztrácela se do tmy. Z ničeho nic byly jeho ruce pryč a slyšela jsem, jak někde v dálce dopadlo na zem tělo. Připadala jsem si jako na dně hluboké studny a zdroj hluku byl příliš vysoko nade mnou. Ale mohla jsem zase dýchat. Nenasytně jsem hltala každý doušek vzduchu a nasávala ho svým zhmožděným hrdlem. Moje orgány po něm hladověly. Začala jsem kašlat a lapala po dalším vzduchu. Někdo vykřikl v měkkém, melodickém jazyce, který jsem nikdy dřív neslyšela. Pak zazněla další nadávka a tupá rána. Snažila jsem se pohnout, ochromila mně ukrutná bolest, ale já to uvítala. Znamenalo to, že žiju. Bojovali ve stínu. Jeden z nich-muž-popadl toho druhého a zvedl ho několik desítek centimetrů do vzduchu. Jeho síla byla šokující, brutální. Nelidská. Nemožná. Přetočila jsem se a přemohla mně další vlna kašlání. Naklonila jsem se a přenesla váhu na zápěstí. V tu chvíli jsem vyjekla bolestí. “Sakra!” zahřměl hluboký hlas. Zahlédla jsem záblesk intenzivního červeno-žlutého světla. Pouliční lampy explodovaly a zanechaly celý blok ve tmě. Pokusila jsem se zvednout, ale místo toho jsem se začala svíjet bolestí. Přede mnou zakřupal štěrk a v mém zorném poli se objevily špičky bot. Zvedla jsem ruce před sebe, aby se kdokoliv, kdo to byl držel zpátky. “Už je to dobrý. Už je pryč. Seš v pořádku?” Něčí ruka mně něžně chytla za rameno a uklidňovala mně. Někde vzadu v mojí mysli se mi zdálo, že jeho hlas zní povědomě. “Jenom klidně seď.” Snažila jsem se zvednout hlavu, ale závrať mi málem znovu vyrazila dech. Vidění se mi rozostřilo a pak zase zaostřilo. Moje oteklé oko bylo zavřené a s každým úderem srdce v něm pulsovalo. “Už je to dobrý.” Nejdřív jsem to teplo cítila v ramenou, stékalo mi do paží a kroužilo kolem zápěstí. Uklidňovalo bolavé svaly a nořilo se hlouběji. Připomnělo mi to dny, kdy jsem se opalovala na bílých plážích a vyhřívala se na slunci. “Děkuju za…” Ve chvíli, kdy mi do zorného pole vplula tvář mého zachránce, jsem ztratila řeč. Před očima se mi zformovaly vysoké lícní kosti, rovný nos a plné rty. Ke tváři, která byla tak nápadně krásná, ale přesto tak chladná, nemohlo patřit to teplo, které mi pomalu pronikalo celým tělem. Jasné, nezvykle zelené oči se střetly s mými. “Kat,” řekl Daemon. Na čele měl vyryté obavy. “Jsi tu se mnou?” “Ty,” zašeptala jsem a hlava mi úlevou padla na stranu. Matně jsem si uvědomila, že už nepršelo. Zvedl jedno uhlově černé obočí. “Jo, to jsem já.” Omámeně jsem se podívala dolu, kde mně držel za zápěstí. Už nepulsovalo, ale jeho dotek dělal něco jiného. Prudce jsem odtáhla ruku, byla jsem zmatená. “Můžu ti pomoct,” trval na svém a znovu se natáhl po mých rukách. “Ne!” Vyjekla jsem. Zabolelo to. Chvilku váhal a pak se postavil, jeho pohled sklouzl k mému zápěstí. “Jak chceš. Zavolám policii.” Když mluvil s policií, snažila jsem se ho neposlouchat. Nakonec se mi podařilo chytit dech. “Děkuju…ti.” Hlas jsem měla ochraptělý a bolelo mně mluvit. “Neděkuj mi.” Prohrábl si rukou vlasy. “Sakra, je to moje vina.” Jak to? Můj mozek zatím asi nepracoval správně, protože to nedávalo žádný smysl. Opatrně jsem zaklonila hlavu a vzhlédla nahoru-hodně nahoru, v tu chvíli jsem si přála, abych to neudělala. Vypadal zuřivě, nelítostně. A starostlivě. “Viděla si něco, co se ti líbilo, Kotě?” Sklouzla jsem pohledem…k jeho zaťatým pěstím. Neměl ani poškrábané klouby. “Světlo. Viděla jsem světlo.” “No, říká se, že na konci tunelu je světlo.” Cukla jsem sebou při zmínce, která mi připomněla, že jsem dnes večer téměř umřela. Daemon si klekl vedle mě. “Sakra, mrzí mně to. To bylo bezohledný. Jak zle si na tom?” “Bolí…mně krk.” Jemně jsem si na něj sáhla a trhla sebou. “Taky zápěstí. Nejsem si…jistá, jestli není zlomený.” Opatrně jsem zvedla ruku. Bylo oteklé a změnilo barvu do výrazně modré a fialové. “Viděla jsem záblesk…světla.” Studoval moje zápěstí. “Může být zlomené nebo jen vyvrtnuté. Je to všechno?” “Všechno? Ten chlap…se mně snažil zabít!” Oči se mu zúžily. “To jsem viděl. Chtěl jsem tím říct, jestli nemůžeš mít zlomenýho ještě něco dalšího.” Chvíli byl zticha a přemýšlel. “Co třeba tvoje hlava?” “Ne…s tou nic nemám.” Vydechl úlevou. “Dobře, to je dobře.” Postavil se a rozhlédl se. “Co si tady vůbec dělala?” “Já…byla jsem v knihovně.” Musela jsem přestat mluvit, dokud bolest v krku zase nepolevila. “Nebylo zase…tak pozdě. Nežijeme…přece na předměstí uprostřed války gangů. Řekl, že potřebuje pomoct…rezervu.” Oči se mu rozšířily údivem. “Nějakej cizinec tě na tmavým parkovišti požádá o pomoc a ty jdeš a pomůžeš mu? To je snad ta nejpitomější věc, co jsem za hodně dlouhou dobu slyšel.” Překřížil si ruce a shlédl na mně. “Vsadím se že, než něco uděláš, tak nad tím moc nepřemejšlíš, viď? Bereš si bonbóny od cizích, nebo bez rozmyslu nasedneš do dodávky, na který je napsáno koťata zadara?” Zalapala jsem po dechu. Začal se procházet jako tygr v kleci. “Sorry, ale kdybych nepřišel, tak by to asi nedopadlo moc dobře, co?” Poslední větu jsem ignorovala. “Proč si…byl venku?” Krk byl konečně lepší. Pořád to bolelo jako svině, ale alespoň každé slovo, které jsem řekla, nebylo, jako kdyby mně zase tahali po betonu. Daemon se přestal procházet a přejel si rukou po hrudníku. “Prostě jsem byl.” “Bože, myslela jsem si, že vy kluci máte bejt milí a okouzlující.” Zamračil se. “Jaký kluci?” “Vždyť víš, rytíři v zářivé zbroji, kteří zachraňují dámy v nesnázích.” V tu chvíli jsem se zarazila. Asi jsem se přeci jen do tý hlavy bouchla pořádně. “Nejsem tvůj rytíř.” “Tak fajn…” zašeptala jsem. Pomalu jsem pokrčila nohy a položila si hlavu na kolena. Všechno mně bolelo, ale ne tak zle, jako když mě ten muž škrtil. Při tom pomyšlení jsem se otřásla. “Kde je teď?” “Zmizel. Už je dávno pryč,” ujistil mě Daemon. “Kat…?” Zvedla jsem hlavu. Tyčila se nade mnou jeho mohutná silueta a díval se mi přímo do očí. Probodával mně svým znepokojeným pohledem. Nevěděla jsem co říct. Nelíbilo se mi, že Daemonovo tělo vytvářelo stíny z měsíčního svitu, tak jsem se pokusila postavit. “Nemyslím si, že bys měla vstávat.” Zase si ke mně klekl. “Ambulance a policie by tady měla být každou chvíli. Nechci, abys omdlela.” “Nechystám se omdlít,” odporovala jsem mu. Už jsem slyšela sirény. “Nechci tě zase chytat, kdyby ano.” Prohlížel si svoje klouby. “On…řekl ti něco?” Strašně moc jsem chtěla polknout, ale příliš to bolelo. “Říkal…že mám na sobě stopu. A pořád se vyptával…kde jsou. Nevím proč.” Otočil se pryč a ostře se nadechl. “Musel to bejt nějakej šílenec.” “Jo, ale…koho chtěl?” Daemon se ke mně obrátil, mračil se. “Třeba holku, která by byla dost hloupá na to, aby pomohla vraždícímu maniakovi s píchlou gumou?” Sevřela jsem rty do tvrdé linky. “Ty seš takovej debil. Už…ti to někdo řekl?” Blýskl po mně skutečně pobaveným úsměvem. “Ach, Kotě, každičkej den mýho požehnanýho života.” Znovu jsem na něj nevěřícně zírala. “Ani nevim, co na to říct…” “Od chvíle, kdy si řekla ‘děkuju’, už nic lepšího nevymyslíš.” Jediným elegantním pohybem se zase postavil. “Jenom se prosím tě nehejbej. To je všechno, co po tobě chci. Zůstaň, kde si a snaž se nezpůsobit další škody.” Přesto, že to bolelo, jsem se zamračila. Můj né-zrovna-okouzlující rytíř stál u mě, nohy rozkročené, ruce podél těla, jako kdyby se připravoval na to, že mě bude znovu chránit. Co když se ten chlap vrátí? To je to čeho se Daemon musel bát. Začaly se mi třást ramena a k nim se s velkou slávou přidaly i zuby. Daemon si sundal košili a opatrně ji kolem mě položil. Dával při tom pozor, aby ani kousíčkem látky nezavadil o můj sedřený obličej. Obalila mně jeho vůně a já se poprvé od toho útoku cítila v bezpečí. S Daemonem. Ještě aby ne. Moje tělo poznalo, že už nemusí s ničím bojovat a já začala pomalu přepadávat do strany. Uvědomovala jsem si, že ve chvíli, kdy mi hlava dopadne na chodník, si udělám monokl i na druhém oku. Ale pravděpodobně jsem se zrovna chystala už po druhé během několika málo dní omdlít. Blesklo mi hlavou, že je to asi prokletí, že vždycky odpadnu přímo před Daemonem a pak sklouznu na zem, jako papírovej pytlík.

KAPITOLA 10

Neměla jsem ve zvyku moc často navštěvovat nemocnice. Nesnášela jsem je asi tak stejně, jako country muziku. Připadalo mi, že páchly smrtí a dezinfekcí. Připomínalo mi to tátu a čas, který mu odtikával, zatímco mu rakovina prohlubovala oči a z chemoterapií mu oteklo tělo. Tahle nemocnice nebyla jiná, zato moje návštěva byla trochu složitější. Zahrnovalo to policii, zoufalou matku a mého nevrlého tmavovlasého zachránce, který postával nedaleko malé místnosti, kam mně šoupli. Vím, že to bylo neslušné a nevděčné, ale dělala jsem, co jsem mohla, abych si ho vůbec nevšímala. Když mně přivezla sanitka s policejním doprovodem, moje máma měla zrovna službu. Každou chvíli se u mě ukázala a hladila mně po ruce nebo po obličeji-alespoň nějaká dobrá stránka toho všeho. Jako kdyby jí ten dotek usvědčoval v tom, že jsem byla naživu, dýchala a byla jen pohmožděná. Nesnášela jsem se za to, ale začínalo mně to otravovat. Připadala jsem si jako největší mrcha. Hlava a záda mně ukrutně bolely, ale nejhorší byla ruka a zápěstí. Po nekonečném množství dloubanců, píchanců a desítek rentgenů usoudili, že nemám nic zlomenýho. Měla jsem vyvrtnuté zápěstí a jako bonus k nespočtu obrovských modřin a škrábanců jsem měla natrženou šlachu v ruce. Levé předloktí a zápěstí mi nakonec obalili dlahou. Na řadě měly být prášky proti bolesti. Policejní úředníci byli celkem milí, ale nebrali si servítky. Ptali se na všechno možný i nemožný. Věděla jsem, že je důležitý, abych jim řekla všechno, na co jsem si dokázala vzpomenout, ale šok už začal ustupovat a tím pádem začal vyprchávat i adrenalin. Všechno, co jsem si zrovna teď přála, bylo jít domů. Usoudili, že se jednalo o nezdařenou loupež, dokud jsem jim neřekla, že po mně nechtěl žádné peníze. Potom, co jsem jim zopakovala všechno, co mi útočník říkal, se přiklonili k názoru, že byl nemocný nebo drogově závislý a měl absťák. Když policie skončila s mým výslechem, přesunuli se k Daemonovi. Vypadalo to, že se znali. Jeden z policajtů dokonce Daemona poplácal po rameni a usmíval se. Byli to kámoši. Jak sladké. Nedostala jsem příležitost poslouchat, co jim odpovídal, protože můj výslech převzala máma. Chtěla jsem, aby všichni přestali dělat to, co zrovna dělali a vypadli pryč. “Slečno Swartzová?” Byla jsem překvapená, když jsem zaslechla svoje příjmení, vytáhlo mně to z vlastních myšlenek. Jeden z mladších zástupců byl znovu u mojí postele. Nevzpomněla jsem si na jeho jméno a byla jsem natolik unavená, že jsem se nemohla podívat ani na jeho jmenovku. “Jo?” “Myslím, že pro dnešek máme více méně všechno. Pokud byste si vzpomněla na něco dalšího, ihned nám zavolejte.” Přikývla jsem a přála si, abych si na nic dalšího rozhodně nevzpomněla. Hlavou mi projela další vlna bolesti a já jsem se zašklebila. “Zlatíčko, jsi v pořádku?” Ptala se mně máma starostlivým tónem. “Bolí mě hlava.” Postavila se. “Půjdu najít nějakého doktora a obstarat ti ty léky.” Něžně se na mně usmála. “Pak neucítíš vůbec nic.” To bylo přesně to, co jsem potřebovala, co jsem chtěla-co bych milovala. Zástupce se otočil k odchodu, ale pak se zastavil. “Myslím, že se nemáte čeho obávat. Já-” Praskot vysílačky přerušil cokoliv, co chtěl říct. Hlas dispečerky oznámil: “Všechny dostupné jednotky, kód 18 v ulici Well Sprinte. Oběť je žena, přibližně šestnáct let. Hlášena DOA (na místě činu nalezena mrtvá). EMT na místě činu (záchranka na místě činu).” Vhou. Jaká je pravděpodobnost, že v tak malym městě, jsem byla napadená tu samou noc, jako byla jiná stejně stará holka zabitá? Musela to být náhoda. Podívala jsem se na Daemona. Oči měl zúžené. Taky to zaslechl. “Ježíši,” řekl zástupce a pak odpověděl do vysílačky. “Jednotka 414, opouštíme nemocnici a jsme na cestě.” Otočil se a odešel. Kromě Daemona, kterej se opíral o zeď vedle závěsu, byla místnost prázdná. Zvědavě na mně pozvedl obočí. Okusovala jsem si spodní ret a otočila se od něj pryč, což mi způsobilo další vlnu bolesti, která projela z jednoho spánku do toho druhého. Zůstala jsem tak, dokud k posteli nepřispěchala moje máma a v závěsu za ní doktor. “Zlatíčko, doktor Michaels má dobré zprávy.” “Jak už určitě víš, nemáš otřes mozku. Až tě propustíme, budeš moct jít domů a odpočívat,” řekl a škrábal se na spáncích, kde mu začínaly prosvítat první náznaky šedivých vlasů. Zadíval se na Daemona, než se soustředil zpátky na mně. “Takže, kdyby si pocítila jakýkoliv náznak závratí, žaludeční nevolnosti, problémy se zrakem nebo ztrátu paměti, musíš se okamžitě vrátit zpátky.” “Dobře,” odpověděla jsem a dívala se po prášcích. V tuhle chvíli bych odsouhlasila cokoliv. Potom, co doktor odešel, máma postávala vedle mě. Vzala jsem si od ní malý plastový kelímek a prášky a rychle je spolkla. Dokonce jsem se ani nezajímala o to, co polykám. Byla jsem znovu na pokraji slz a chtěla se natáhnout a chytit mámu za ruku, ale přerušil mně známý hlas, který se ozýval z chodby. Dee vběhla do místnosti, její obličej byl bledý a plný obav. “Ale ne, Katy, jsi v pořádku?” “Už jo, jenom trochu zavázaná.” Zvedla jsem zadlahovanou ruku a nepřesvědčivě se usmála. “Nemůžu uvěřit, že se ti stalo něco takovýho.” Otočila se ke svému bratrovi. “Jak se to mohlo stát? Myslela jsem si, že si-” “Dee,” Varoval ji Daemon. Vystartovala od něj pryč a posadila se na stranu mojí postele. “Je mi to hrozně moc líto.” “To přece není tvoje chyba.” Přikývla, ale viděla jsem, jak se snaží skrýt vinu. Z reproduktoru se ozvalo jméno mojí mámy. Byla nervózní, omluvila se a slíbila, že se za chvíli vrátí. “Budeš moct jít brzo domů?” Ptala se Dee. Obrátila jsem svojí pozornost zpátky k ní. “Myslím, že jo.” Udělala jsem pauzu. “Jakmile se máma vrátí.” Přikývla. “Viděla…si toho chlápka, co tě napadl?” “Jo, říkal nějaký bláznivý věci.” Zavřela jsem oči a přišlo mi, že trvalo trochu dýl, než obvykle, než jsem je zase otevřela. “Něco o tom, že ‘je’ chce najít. Už nevim.” Přetočila jsem se na posteli. Modřiny tolik nebolely. “Zvláštní.” Dee zbledla. “Doufám, že budeš moct brzo vypadnout. Nesnáším nemocnice.” “To jsme na tom stejně.” Nakrčila nos. “Maj…takovej svůj zvláštní puch.” “To je to, co jsem vždycky říkala mámě a ona si myslela, že si to vymejšlim.” Dee zavrtěla hlavou. “Ne, nevymýšlíš. Maj takovej…zatuchlej pach.” Zachvěly se mi oční víčka, znovu jsem se přinutila otevřít oči a soustředila se na Daemona. Měl zavřený oči, opíral se o zeď, ale bylo mi jasný, že poslouchá každý slovo. Dee mluvila o tom, že by mě vzali domů, kdyby máma nemohla odejít z práce. Dvojčata mně znovu dobila. Daemon ani Dee sem prostě nepatřili, zato já jo. Lehce jsem mohla zapadnout k čistě bílým zdem a světle zeleným závěsům. Byla jsem stejně bledá jako podlaha na zemi, ale ti dva rozzářili místnost tou jejich bezvadnou krásou a podmanivou přítomností. Ah, prášky proti bolesti už začaly zabírat. Byla jsem vysmátá. A sjetá. Přímo blažená. Dee se pohnula a zablokovala mi tak výhled na Daemona. Okamžitě jsem pocítila nárůst paniky a snažila se posunout tak, abych ho zase viděla. Ve chvíli, kdy můj pohled padl na jeho nehybné tělo, se můj puls zase uklidnil. Neoblbnul mně. Snažil se předstírat, že je uvolněný, jen tak se opíral o zeď, oči měl zavřený, ale jeho čelist byla zaťatá a já jsem věděla, že uvnitř je svinutý jako pružina. Plný nahromaděné ostražitosti. “Zvládáš to docela dobře. Já bych totálně vyšilovala a byla schoulená v nejbližším koutě.” Usmála se na mně Dee. “Neboj, budu vyšilovat,” zamumlala jsem. “Dej tomu čas.” Nebyla jsem si jistá, kolik času uplynulo, než se máma vrátila se ztrápeným výrazem na jejím půvabném obličeji. “Zlatíčko, je mi moc líto, že jsem zmizela,” řekla mi ve spěchu. “Stala se ošklivá dopravní nehoda a přivážejí k nám mnoho zraněných. Asi tu ještě nějakou dobu budeš muset vydržet. Musím tu zůstat, alespoň do doby, než se zjistí, jestli je nebudeme muset přesunout do nějaké větší nemocnice. Spousta sester je mimo službu a nemocnice nemá dost personálu na to, aby zvládla takhle velkou krizi.” Oněměle jsem na ní zírala. Na povrch zase začala vyplouvat moje jedovatost. Do háje se všema! Dneska v noci jsem skoro umřela a chci svojí mámu! “Paní Swartzová, my jí odvezeme domů,” řekla Dee. “Jsem si jistá, že chce domů. Vím, že já bych chtěla a pro nás to nebude žádný problém.” Prosila jsem mámu pohledem, aby mně vzala domů sama. “Cítila bych se líp, kdyby tady zůstala se mnou, v případě, že by nakonec přeci jen měla otřes mozku. Nechci, aby se přihodilo ještě něco dalšího.” “My bysme nedovolili, aby se jí cokoliv stalo.” Deein pohled byl vyrovnaný. “Odvezeme jí rovnou domu a zůstaneme tam s ní. Slibuju.” Viděla jsem, že máma bojovala s potřebou mít mně na blízku a se svojí zodpovědností vůči zraněným z nehody. Litovala jsem jí, že si musí vybírat. Navíc jsem věděla, že vidět mně v nemocnici pro ní musí být bolestivou připomínkou táty. Očima jsem těkla k Daemonovi a moje jedovatost začala ustupovat. Slabě jsem se na mámu usmála. “To je v pohodě, mami. Cítím se o moc líp a jsem si jistá, že mi nic není.” Nechci tu zůstávat.” Máma si povzdychla. “Nemůžu uvěřit, že se tohle stalo ze všech nocí zrovna tuhle.” Znovu jí volali z reproduktoru a ona udělala něco velmi nezvyklého a zaklela. “Zatraceně!” Dee okamžitě vyskočila. “My jí odvezeme, paní Swartzová.” Máma se podívala na mně a pak na dveře. “Tak dobře, ale pokud by bylo cokoliv špatně,” otočila se ke mně, “nebo kdyby tě ta hlava začala bolet víc, okamžitě mi zavoláš. Ne! Zavoláš 155.” “Zavolám,” ujistila jsem ji. Sklonila se a letmo mně políbila na tvář. “Odpočiň si, zlatíčko. Mám tě ráda.” A pak byla fuč, spěchala chodbou pryč. Když jsem se podívala na Dee, rošťácky se na mně usmála. “Děkuju,” řekla jsem. “Ale nemusíš se mnou zůstávat.” Zamračila se. “Ale jo, zůstanu. O tom se nebudeme vůbec dohadovat.” Vstala z postele. “Jdu se podívat, co musíme udělat, abychom tě odsud dostali.” Než jsem stihla mrknout, už byla pryč, ale Daemon přišel blíž. Zastavil se půl metru od mojí postele a jeho tvář byla bez výrazu. Zavřela jsem oči. “Chystáš se mně znova urážet? Vzhledem k tomu, jak jsem sjetá, byla bych teď celkem…vylejvací.” “Asi si chtěla říct splachovací.” “Splachovací. Vylejvací. To je jedno.” Když jsem otevřela oči, koukal se na mně. “Fakt se cejtíš dobře?” “Je mi výborně.” Hlasitě jsem zívla. “Tvoje sestra se chová, jako kdyby to celý byla její chyba.” “Nemá ráda, když se ubližuje lidem,” řekl potichu. “A lidem kolem nás se to děje dost často.” Vnitřnosti mi zaplavil chlad. Přestože byl jeho výraz stále prázdný, hlas měl plný bolesti. “Co to znamená?” Neodpověděl mi. Potom se vrátila Dee a na tváři jí zářil úsměv. “Z rozhodnutí doktora můžeme vyrazit.” “Tak do toho, dostanem tě domu.” Daemon se posunul ke straně mojí postele a překvapivě mi pomohl se posadit a vstát. Odbelhala jsem se pár kroků a musela zastavit. “Vou, motá se mi hlava.” Deein výraz byl soucitný. “Asi začínají zabírat ty prášky.” “To už…mumlám?” Zeptala jsem se. “Vůbec ne,” zasmála se Dee. Zaúpěla jsem, byla jsem tak vyčerpaná, že jsem málem upadla na zem. Moje tělo bylo bleskově podepřeno Daemonovým tvrdým hrudníkem a pak mě usadil do kolečkového křesla. “Pravidla nemocnice,” vysvětlil mi a vezl mně pryč. Zastavil jen, když jsem podepisovala nějaké formuláře a pak zamířil ven na parkoviště. Posadil mně na zadní sedačky Deeina auta a přitom myslel na to, aby mně podepřel rukou, než mně znovu zvedl a usadil dovnitř. “Těch pár kroků bych snad zvládla.” “Já vím, že jo.” Obešel auto a vklouzl na sedačku vedle mě. Snažila jsem se udržet na svojí straně auta a zůstat vzhůru, protože jsem pochybovala, že by ocenil, kdybych na něm ležela. Ale jakmile se Daemon usadil vedle mě, hlava mi tak nějak sama sklouzla na jeho hrudník. Na chvíli ztuhl a pak mi položil ruku kolem ramen. Jeho teplo rychle pronikalo do mého těla. V tu chvíli mi to připadalo správné, být u něho schoulená. Cítila jsem se v bezpečí a připomnělo mi to teplo, které předtím vycházelo z jeho rukou. Přitulila jsem se zdravou polovinou obličeje k měkkému materiálu jeho trička a myslím, že mně objal pevněji, ale taky to mohlo všechno být jen těma práškama. Když auto nastartovalo, já už jsem odplouvala do říše snů, jedna myšlenka byla v rozporu s tu další a všechno přestávalo dávat smysl. Když jsem zaslechla Dee, nebyla jsem si jistá, jestli to byl sen nebo ne, její hlas zněl tlumeně a hodně z dálky. “Říkala jsem jí, aby tam nechodila. Pořád na to myslim.” “Já vím.” Pak nastala pauza. “Už se tím netrap, tentokrát nedovolím, aby se něco stalo. Slibuju.” Následovalo další tlumené šeptání. “Něco si udělal, že jo?” Ptala se. “Teď je to ještě silnější.” “Neměl jsem…to v plánu.” Daemon se opatrně pohnul a jemně mi odhrnul vlasy z obličeje. “Prostě se to stalo. Sakra.” Uběhlo několik dlouhých chvil a já bojovala s tím, abych zůstala vzhůru. Ale události toho večera na mně dopadly plnou vahou a já konečně podlehla Daemonovu teplu a blaženému tichu. Když jsem znovu otevřela oči, prosvítalo skrz zatažené závěsy denní světlo a osvětlovalo obývací pokoj. Dee spokojeně spala kousek ode mě, schoulená v křesle. Drobné ruce měla úhledně složené pod tváří a rty měla lehce pootevřené. Vypadala spíš jako porcelánová panenka, než jako skutečný člověk. Usmála jsem se a okamžitě se zase zašklebila. Projela mnou vlna bolesti a setřásla tak zbytky blaženého oparu, který mi navodily prášky proti bolesti. Z událostí, které se staly minulou noc, mně znovu zaplavil strach, byl jako led, který mi plul v žilách. Několik vteřin jsem jen ležela a zhluboka dýchala, snažila jsem se uklidnit a získat zpátky kontrolu nad svýma emocema. Byla jsem naživu-díky Daemonovi, který byl zjevně taky můj polštář. Měla jsem hlavu v jeho klíně. Jednu ruku měl položenou na křivce mého boku. Srdce mi začalo bušit rychleji. Nemohl mít vůbec žádné pohodlí, když celou noc seděl. Daemon se pohnul “Seš v pohodě, Kotě?” “Daemone?” zašeptala sem. “Já…promiň, nechtěla jsem na tobě usnout.” “To je v pohodě.” Pomohl mi se posadit. Místnost se se mnou trochu zhoupla. “Je ti dobře?” Zeptal se znovu. “Jo. Zůstal si tu celou noc?” “Jo,” bylo všechno, co řekl. Pamatuju se, že se nabídla Dee, ale ne on. Probudit se s hlavou v jeho klíně, bylo to poslední, co jsem čekala. “Pamatuješ si něco?” zeptal se potichu. Stáhl se mi žaludek. Přikývla jsem a čekala, že to bude bolet víc, než to ve skutečnosti bolelo. “Včera v noci mně napadli.” “Někdo se tě snažil okrást,” řekl. Ne. Tak to nebylo. Pamatuju si, že ten chlap popadl moji kabelku a zahodil ji, nechtěl moje peníze. “Nesnažil se mně okrást.” “Kat-” “Ne.” Zkusila jsem se postavit, ale chytil mně kolem ramen a posadil zpátky na sedačku, takže jsem neměla šanci. “Nechtěl moje peníze, Daemone. Chtěl JE.” Daemon ztuhl. “To ale nedává smysl.” “Nepovídej.” Zamračila jsem se, když jsem chtěla pohnout rukou a zjistila, že dlaha je poměrně těžká. “Ale on se pořád ptal KDE JSOU a mluvil o STOPĚ.” “Ten chlápek byl šílenej,” řekl potichu. “Uvědomuješ si to, že jo? Že to neměl v hlavě v pořádku. Že nic z toho, co řekl, nedává žádnej smysl.” “Já nevím. Nevypadal jako šílenej.” “Zkoušet z holky vytlouct duši, ti nepřijde dost šílený?” Zvedl obočí. “To by mně teda zajímalo, co je podle tebe šílený.” “Tak jsem to nemyslela.” “Tak jak si to myslela?” Přesedl si, opatrně, aby se mnou moc nehýbal, což mně překvapilo. “Byl to jenom náhodnej šílenec, ale ty to nenecháš bejt, že ne?” “Já si to nevymýšlím.” Zhluboka jsem se nadechla. “Daemone, to prostě nebyl jen tak nějakej šílenec.” “Oh, takže teď seš expert na šílený lidi?” “Měsíc strávenej s tebou a mám pocit, že bych na to téma mohla mít vysokoškolskej diplom,” vyprskla jsem na něj a odsunula se od něj pryč. Zamotala se mi hlava. “V pohodě?” Natáhl se a chytl mně za zdravou ruku. “Kat?” Setřásla jsem ho. “Jo, jsem v pohodě.” Měl ztuhlá ramena a díval se přímo před sebe. “Je mi jasný, že po tom, co se stalo včera večer, jsi vyděšená, ale nedělej z toho něco, co to nebylo.” “Daemone-” “Nechci, aby se Dee bála, že tu pobíhá nějakej idiot, co napadá holky.” Jeho pohled byl nelítostnej-přímo chladnej. “Rozuměla si mi?” Roztřásly se mi rty. Část mně chtěla brečet. Ta druhá část ho chtěla ztřískat. Takže všechna ta jeho starost, se vlastně týkala jeho sestry? Jsem tak pitomá. Naše pohledy se střetly. V tom jeho byla taková síla, jako by mně chtěl donutit, abych mu rozuměla. Dee hlasitě zívla. Trhla jsem s sebou a uhnula pohledem jako první. Samozřejmě, bod pro Daemona. “Dobré ráno!” Zaštěbetala Dee a sundavala při tom nohy z křesla na zem, na někoho tak štíhlého, jako byla ona, zněl ten dopad překvapivě těžce. “Jste vzhůru už dlouho?” Další povzdech, mnohem hlasitější a daleko otrávenější než ten první, se vydral z Daemonových pevně stisknutých rtů. “Ne Dee, zrovna jsme se vzbudili a jen si povídáme. Chrápala si tak nahlas, že jsme už prostě nemohli spát.” Dee si odfrkla. “O tom pochybuju. Katy, jak se…dneska cítíš?” “No, jsem sice trochu polámaná a ztuhlá, ale celkově je to o moc lepší.” Usmála se, ale její oči byly stále plné viny. Což nedávalo žádný smysl. Zkoušela si uhladit vlnité vlasy, ale jakmile z nich sundala ruku, okamžitě se odpružily zpátky a vytvořily stejný chaos, jako předtím. “Myslím, že půjdu udělat snídani.” Předtím, než jsem mohla něco odpovědět, odplula do kuchyně a já už slyšela, jak otevírá a zavírá bezpočet kuchyňských dvířek a cinkala o sebe hrnci a pánvičkami. “Jasně…” Daemon se postavil a protáhl se. Skrz tričko prosvítaly jeho napnuté svaly na zádech. Podívala jsem se jinam. “Na mojí sestře mi záleží daleko víc, než na čemkoliv jiném v tomhle vesmíru,” řekl tiše. Z každého slova sršela pravda. “Udělal bych cokoliv, abych se ujistil, že je šťastná a že je v bezpečí. Tak jí prosím tě nestraš šílenejma historkama.” Cítila jsem se nekonečně malá. “Seš kretén, ale nic jí neřeknu.” Při pohledu do jeho jasně zelených očí, jsem zjistila, že je těžké se koncentrovat. “Dobrý? Spokojenej?” Něco se mu mihlo v obličeji. Vztek? Lítost? “Ani ne. Vůbec nejsem spokojenej.” Tentokrát neuhnul pohledem ani jeden z nás. Vzduch zhoustl téměř do hmatatelna. “Daemone!” Zavolala Dee z kuchyně. “Potřebuju pomoct!” “Měli bysme se tam jít podívat dřív, než zničí vaší kuchyň.” Promnul si rukama obličej. “Nedělám si srandu, u ní je možný všechno.” Nic jsem na to neřekla a šla za ním do chodby, kam pronikalo spousta světla z otevřených dveří. Ozářilo mně to a já se zašklebila. Najednou jsem si uvědomila, že jsem si ještě neučesala vlasy, ani nečistila zuby. Odtáhla jsem se od Daemona. “Myslím, že musim…jít.” Pozvedl na mně jedno obočí. “Jít…kam?” Cítila jsem, jak mi červenají tváře. “Nahoru. Potřebuju sprchu.” Překvapivě mně nesetřel žádnou narážkou, na kterou jsem mu právě perfektně nahrála. Přikývl a zmizel v kuchyni. Na konci schodiště jsem si bezmyšlenkovitě sáhla na tvář a prošel mnou další záchvěv. Jak blízko smrti jsem včera večer byla? “Opravdu bude v pohodě?” Slyšela jsem, jak se Dee ptala. “Jo, bude v pohodě,” odpověděl jí Daemon trpělivě. “Nemáš se čeho bát. Nic se neděje. O všechno jsem se postaral, když jsme se vrátili.” Přikrčila jsem se, abych líp slyšela. “Nedívej se na mně takhle. Nic se ti nestane.” Daemon si tentokrát povzdechl opravdu frustrovaně. “Ani jí, spokojená?” Pak následoval okamžik ticha. “Něco takovýho jsme měli čekat.” “Tys to čekal?” Ptala se Dee ostrým tónem. “Protože já doufala, že se to nestane, doufala jsem, že bysme mohli mít kamarádku-skutečnou-aniž by se k ní dostali…” Jejich hlasy se ztišily do nesrozumitelna. To jako mluvili o mně? Museli, ale nedávalo to smysl. Stála jsem tam, úplně zmatená a zkoušela vymyslet, o čem to mohli mluvit. Pak jsem zase zaslechla Daemona. “Kdo ví, Dee? Uvidíme, co se bude dít dál.” Následovala pauza a pak se zasmál. “Vypadá to, jako bys chtěla ty vejce umlátit k smrti. Dej mi to.” Poslouchala jsem je ještě chvíli, jak si ze sebe dělali srandičky, tak jako obvykle a pak jsem se odplížila. Bez varování se mi v hlavě vynořila další odposlechnutá konverzace. Minulou noc, když jsem se v autě chvílema probírala z bezvědomí, zaslechla jsem je šeptat, dělali si starosti, kterým jsem nerozuměla. Chtěla jsem se zbavit toho otravnýho pocitu, že přede mnou něco skrývali. Nezapomněla jsem na Deein zvláštní nesouhlas s tím, abych šla do knihovny sama. Nebo na to zvláštní světlo před knihovnou, které mi tolik připomnělo světlo tenkrát v lese, když jsem viděla medvěda a pak omdlela. Nikdy dřív jsem neomdlela. Nikdy. A pak tu byl ten den u jezera, kdy Daemonovi patrně narostly žábry. Dumala jsem nad tím, zatímco jsem šla do koupelny, rozsvítila a očekávala, že v zrcadle uvidím svůj sedřený obličej. Naklonila jsem hlavu na stranu a vylekaně zalapala po dechu. Věděla jsem, že jsem si včera rozedřela celou tvář o chodník. Pamatovala jsem si tu bolest až moc dobře. Pamatovala jsem si i to nateklé oko. Ale moje oko bylo jen lehce pohmožděné a tvář jsem měla růžovou, jako kdyby mi už dorostla nová kůže. Pohledem jsem si přejela po krku. Modřiny byly vybledlé, jako kdyby se ten útok stal před několika dny a né včera. “Co to sakra?” Zašeptala jsem. Moje zranění byla téměř zahojená, teda kromě ruky v dlaze…ale ta už taky téměř nebolela. Na povrch se prodrala další vytěsnaná myšlenka, Daemon se nade mnou nakláněl na chodníku a jeho ruce byly neuvěřitelně teplé. Že by jeho ruce…? To těžko. Zavrtěla jsem hlavou. Ale jak jsem tak na sebe zírala, nemohla jsem se zbavit pocitu, že se tu něco děje. A dvojčata o tom věděla. Něco tu vůbec nedávalo smysl.

KAPITOLA 11

V neděli, pár dní před začátkem školy, jsme si s Dee naplánovaly výlet do města. Já potřebovala sešity a ona nahradila téměř všechno, co používala ve škole novými věcmi. Měli jsme už jenom tři dny prázdnin a pak Svátek Práce. Předtím, než jsme zamířily domů, byla Dee jako obvykle hladová, tak jsme se zastavily na jednom z jejích oblíbených míst. “To je dost…osobitá restaurace,” řekla jsem. Dee se úšklíbla a vpochodovala dovnitř. “Osobitá? Pro holku z velkýho města jako si ty asi jo, ale sem to prostě patří.” Ještě jednou jsem si to tu prohlídla. Restaurace Smoke Hole nebyla špatná, byla zařízená v přírodním stylu a mělo to svůj půvab, vytvářelo to útulné, domácí prostředí. Líbili se mi shluky kamenného obložení, které vyčnívali na okrajích stolů. “Nejrušněji je tu večer a po škole,” dodala Dee mezi doušky.

“To je těžký tady sehnat místo.” “Chodíš sem často?” Přišlo mi celkem obtížné představit si tady nádhernou Dee, jak jí teplé krocaní sendviče a pije mléčné kokteily. A přesto, byla tady, a cpala se už druhým, teplým krocaním sendvičem a třetím mléčným kokteilem. Od tý doby, co jsem Dee poznala, jsem byla neustále ohromená množstvím jídla, které dokáže na posezení sníst. Popravdě to bylo vlastně trochu znepokojující. “S Daemonem sem chodíme minimálně jednou týdně na jejich lasagne. Umřela bych pro ně!” Oči se jí rozzářily směsí vzrušení a touhy. Zasmála jsem se. “Musíš to jejich jídlo opravdu milovat. Děkuju, že si mně dneska vytáhla ven. Jsem ráda, že jsem se dostala z domu, protože když je máma doma, nonstop se kolem mě ochomejtá.” “Bojí se o tebe.” Přikývla jsem a pohrávala si s brčkem. “Hlavně od tý doby, co se objevily zprávy o tý holce, co jí zabili tu samou noc, co já sem byla napadená. Znala si jí?” Dee se podívala dolů na talíř a zavrtěla hlavou. “Moc dobře ne. Vím, že byla o stupeň níž, než my a znalo jí hodně lidí. Malý město, víš jak to chodí. Myslela jsem, že jsem četla, že si nejsou jistí, jestli byla zavražděna. Že to mohl být infarkt.” Přestala mluvit, sevřela rty a podívala se přes rameno. “Zvláštní.” “Co?” Zeptala jsem se a otočila se směrem, kterým se koukala Dee. A pak jsem se zase hezky rychle obrátila zpátky. Byl tam Daemon. Dee naklonila hlavu na stranu a vlasy jí ledabyle spadaly kolem obličeje. “Netušila jsem, že tu bude.” “A sakra, to je ten, jehož jméno je zapovězeno jest.” Dee vybuchla smíchy a strhla na sebe pozornost celý restaurace. “A to bylo vtipný.” Sesunula jsem se víc do lavice. Po tom ránu, co mi s jeho sestrou uvařili snídani, se mi vyhýbal a to bylo jedině dobře. Předtím jsem mu chtěla poděkovat za to, že mi tak nějak zachránil život. Korektní poděkování, který neskončí hromadou urážek, ale při těch několika příležotostech, kdy jsem ho zastihla, se zastavil jen na tak dlouho, aby mi svým pohledem dal jasně najevo, že pouhé přiblížení se k němu, není dobrej nápad. Daemon byl fyzicky absolutně bezchybnej jedinec. Kvůli jeho tváři by se kterejkoliv umělec upsal peklu, jen aby mohl namalovat jeho portrét. Veškeré světlo se od něj odráželo skvěle. Ovšem byl to ten největší debil na Zemi. “Hele, on si nepřijde sednou k nám, že ne?” zašeptala jsem Dee, která se z ničeho nic zatvářila velmi pobaveně. “Nazdar ségra.” Zhluboka jsem se nadechla, když jsem slyšela jeho chraplavý hlas. Svojí ovázanou ruku jsem zasunula pod stůl. Byla jsem si jistá, že jestli si jí všimne, tak si okamžitě vzpomene, jaké jsem mu způsobila potíže. “Nazdárek,” řekla Dee a přitom si opírala bradu o ruku. “Copak tu děláš?” “Mám hlad ne?” Odpověděl suše. “Sem přece choděj lidi jíst, nebo ne?” Velice soustředěně jsem pozorovala svůj napůl sněděný hamburgr a hranolky, který jsem šoupala po talíři. Modlila jsem se k čemukoliv, co bylo ochotno naslouchat, abych se mohla odpařit a vsáknout se do lavice na které jsem seděla, dokud nevypadne. Nutila jsem se myslet na všechno možný-knihy, televize, filmy, Daemon…sakra! “Asi krom tý, která si sem chodí s jídlem hrát?” A krucinál. Vysochala jsem si ten nejzářivější úsměv, kterej jsem dokázala sestavit a obrnila se. Můj úsměv znejistěl v tu ránu, kdy se naše oči setkaly. Díval se na mě netrpělivě, jako by věděl, co se chystám říct a byl připravenej mě odpálkovat. “No víš co, máma mě normálně bere do restaurace pro děcka, takže tady mám nedostatek hraček. Chybí mi tu dětskej koutek s míčkama a klouzačkou.” Dee chrochtla smíchy a podívala se na bratra. “No není skvělá?” “Úplně k sežrání.” Zkřížil ruce a jeho tón byl sušší než kdy jindy. “Co ruka?” Touhle otázkou mě dostal. Moje ruka byla už úplně v pohodě. Chtěla jsem dlahu sundat, ale máma mě bez ní nenechala se ani vysprchovat. “Je to lepší, je to v pohodě. Děkuji ti-” “Nech toho,” přerušil mne a rukou se probíral zmatkem černých vln ve svých vlasech. “Mimochodem tvoje tvář vypadá mnohem líp.” Podvědomě jsem si položila ruku na líca. “Ty jo-díky, asi…” Podívala jsem se nevěřícně na Dee a bezhlasně jsem jí naznačila-‘moje tvář…?’.

Vyměnila si se mnou pobavený pohled a pak se otočila zpátky ke svýmu bratrovi. “Chceš se k nám přidat? Ale už jsme tu chtěli končit.” Teď byla řada na Daemonovi v chrochtání smíchem. “No fakt ne, díky.” Vrátila jsem se ke šťouchání jídla po talíři. Jakoby představa jídla s námi byla ta nejabsurdnější věc na světě. “To je škoda.” zahrála to Dee. “Daemone, ty už jsi tady!” Mrkla jsem směrem, odkud se ozval hlas velice nadšené holky. Malá hezká blondýnka mávala od vchodu. Daemon zamával na oplátku, ale ne tak radostně jako ona a já sledovala jak prakticky přiskočila k našemu stolu. Když došla k Daemonovi natáhla se, dala mu rychlou pusu na tvář a hned na to se její chamtivá ruka obtočila kolem té jeho. V břiše se mi rozvinul ošklivý pálivý pocit. To jako má přítelkyni? Mrkla jsem na Dee, jeho sestra nevypadala moc šťastně. Ta dívka se konečně podívala směrem dolů k našemu stolu. “Hej Dee, jak se vede?” Dee jí vrátila velice striktní úsměv. “Skvěle Ash, co u tebe?” “Já se mám báječně.” Šťouchla u toho do Daemona, jako by šlo o nějaký soukromý vtípek. Nemohla jsem dýchat. “Myslela jsem si, že zase odjíždíš?” Zeptala se Dee. Její obvykle vřelý pohled byl nyní velice ostrý. “Se svými bratry, a že se vrátíte až začne škola?” “Sem si to rozmyslela.” Mrkla na Daemona, který se začal trochu ošívat. “Hmm, zajímavý.” reagovala Dee a její výraz začínal být nečitelný. “Ou, jak neslušný. Ash, tohle je Katy.” Ukázala směrem na mne. “Je tu v našem vzrušujícím malém městě nová.” Donutila jsem se usmát na tu holku. Nemám sebemenší důvod žárlit, nebo se vůbec zajímat, ale hergot kruci. Tahle holka byla fakt krásná.

Úsměv Ash se rzplynul. Ustoupila o krok dozadu. “To je ona?” Očima jsem probodávala Dee.

“Já tohle nemůžu Daemone. Vy jste s tím možná smířený, ale já ne.” Ash si odhrnula opálenou rukou svoje blonďatý vlasy dozadu. “Tohle je špatný.” Daemon si povzdechnul. “Ash…” Její plné rty se zúžily. “Ne.” “Ash, vždyť jí vůbec neznáš.” Dee vyskočila k ní. “Jsi směšná.” Veškerý pohyb v restauraci se doslova zastavil. Všichni zírali. Cítila jsem horko. Mix ponížení a vzteku se mi plížil po tváři, když jsem na ní promluvila. “Je mi líto, ale udělala jsem snad něco?” Ashiny neobyčejně modré oči se na mě zaměřily. “To teda! Co třeba pro začátek to, že vůbec dejcháš?” “Co prosím?” řekla jsem. “Slyšelas dobře,” vykřikla Ash. Pak se otočila na Daemona. “Tohle je ten důvod, proč jde všechno do hajzlu? Proč mý bratři lítaj přes celou zemi-” “To by stačilo!” Daemon chytil Ash za ruku. “Kus dál v ulici je mekáč. Koupíme ti Happy Meal. Třeba pak budeš víc happy.” “Co jde do hajzlu?” dožadovala jsem se odpovědi. Nutkání vstát a vyrvat jí vlasy z hlavy bylo dost těžký ignorovat. Oči Ash mne propalovaly pohledem jako dva lasery… “Všechno jde do hajzlu.” “No-tak jsme se pobavili!” Daemon zvednul obočí na svojí sestru. “Uvidíme se doma.” Když jsem je sledovala odcházet, zlostí se mi vařila krev. Ale pod tím vztekem byla ještě bolest. Dee zapadla do sedačky. “Ježiši, já se omlouvám. To je tak nehorázná kráva.” Ruce se mi třásly a já se na ní podívala. “Proč mi říkala takový hnusárny?” “Netuším, patrně žárlí.” Dee si hrála s brčkem a nedívala se na mě. “Ash má pro Daemona slabost, vždycky měla. Dřív spolu chodili.” Můj mozek se na chvíli zaseknul na slově ‘dřív’. “Nicméně, doslechla se o tom, jak tě tuhle přispěchal zachránit. Jasně, že tě teď nenávidí.” “To myslíš vážně?” Nevěřila jsem tomu. “Všechno tohle, protože mě Daemon zachránil, aby mě nezabili?” Frustrovaně jsem sekla dlahou do stolu a zkřivila obličej bolestí. “A Daemon se ke mně chová, jako bych byla nějakej terorista. Směšný.” “Není to tak, že by tě nenáviděl,” odpověděla tiše. “Chtěl by tě nenávidět, ale nejde mu to. Proto se chová, jak se chová.” To mi naprosto nedávalo smysl. “Proč by mě jako chtěl nenávidět? Já ho taky nenávidět nechci, ale docela dost mi to stěžuje.” Dee vzhlédla očima plnýma slz. “Kat, promiň. Moje rodina je trochu divná. Jako tohle město. Jako Ash. Víš její rodina je…se přátelí s naší rodinou. A všichni máme spoustu společnýho.” Zírala jsem na ní a očekávala vysvětlení Ashiny jedovatosti. “Víš, jsou to trojčata.” Dee se opřela a zírala prázdně do talíře. “Má dva bratry, Adama a Andrewa.” “Moment.” vyjeveně jsem na ní zírala. “Ty mi tady říkáš, že ta ‘ona’ je z trojčat a vy dva jste dvojčata?” Její čelo se svraštělo když přikyvovala. “Ve městě, kde je něco jako pětset obyvatel?” “Já vím, je to divný” řekla. “Ale máme to společný a to nás vždycky tak nějak stmelovalo. Na malejch městech se nebere ‘divný’ zrovna dobře. Navíc tak trochu chodím s Adamem.” Otevřela sem pusu. “Ty máš kluka?” Když přikývla, tak jsem zavrtěla hlavou. “Nikdy jsi se o něm nezmínila.” Pokrčila rameny a dívala se jinam. “Nějak na to nikdy nepřišla řeč. Navíc se moc nevidíme.” Sklapla jsem čelisti. Kdo kdy slyšel o holce, která nemluví o svým klukovi? Kdybych nějakýho měla, tak o něm budu mluvit, nebo ho minimálně jednou zmínim. Možná dvakrát. Zírala jsem na Dee novýma očima a přemýšlela, kolik mi toho ještě neřekla. Opřela jsem se a zadívala se kolem a najednou jako když stiske přepínač. Začla jsem si všímat věcí-maličkostí. Jako třeba, že na mě ta zrzavá číšnice s tužkou v drdolu občas mrkne a žmoulá u toho černej lesklej amulet na krku. Pak tu byl starej chlápek na baru. Jídla se nedotknul, zíral na nás a něco si mumlal pod fousy. Vypadal trochu jako blázen. Moje oči těkaly po restauraci. Žena v kostýmku zachytila můj pohled. Ušklíbla se a otočila se zpátky ke svůmu společníkovi. Ten se ohlídnul přes rameno a jeho tvář zbledla. Rychle jsem se otočila zpátky k Dee. Vypadala, že se jí to vůbec netýká a nebo to zkušeně ignorovala. Vzduch zhoustnul napětím. Bylo to jako neviditelná čára, kterou někdo někde nakreslil a já jí překročila. Všechny jsem je cítila, desítky očí zírajících na mě. Všechny ty pohledy byly naplněný nedůvěrou a pocitem mnohem, mnohem horším. Strachem. Poslední věc, kterou jsem na sobě první den ve škole chtěla mít, byla dlaha na ruce. Jenže moje máma trvala na tom, že bych se sundaváním měla počkat až do zítřejší kontroly u doktora. Takže se mi po vstupu do školních chodeb dostávalo víc pozornosti, než jen ‘jéé nová holka!’ Ty bonusový reakce byly ve smyslu ‘jéé nová holka, co dostala na držku!’. Prostě na mě všichni čuměli, jak na dvouhlavýho vetřelce, co se zapsal do školy. Váhala jsem, jestli se mám cejtit jako celebrita, nebo jako uprchlej pacient z blázince. Nikdo na mě nepromluvil. Naštěstí se v týhle škola dalo lehce zorientovat. Byla jsem zvyklá na školy, který měly minimálně čtyři patra, mnoho křídel a rozlehlý areály. Tahle škola měla dvě patra a šmitec. Svojí třídu jsem našla poměrně snadno, sedla jsem si, zatímco na mě ulpívaly zvědavý pohledy a najistý úsměvy. Do druhý přestávky jsem svoje sousedy neviděla. A pak to byl Daemon, kdo nakráčel do třídy s lehkých úsměvem na rtech, jen pár vteřin před zvoněním. Veškerý rozhovor ve třídě, jako když utne. Pár holek kolem mě, dokonce přestalo psát do svých notesů. Daemon měl antré skoro jako roková hvězda, s tou svojí smrtelně ohromující chůzí. Strhnul veškerou pozornost, zejména ve chvlíli, když si přehodil notes z ruky do ruky a prohrábnul si rozcuchaný vlny hustých vlasů a nechal je spadat zpátky do čela. Džíny měl proklatě nízko na bocích, takže když zvednul ruku, odhalil tak proužek dozlatova opálené kůže, což učinilo hodinu matiky výrazně zajimavější. Jedna holka vedle mě, s nazrzlejma vlasama si povzdechla a pro sebe si zašeptala, “OMG, co bych dala za kousek tohodle toho. Daemon-sandwich by měl bejt na jídelním lístku.” Jiná holka se zahihňala “No to je děsný.” “A s Thompsonovými dvojčaty jako příloha,” dodala zrzka a začervenala se, když se přiblížil. “Leso, ty seš fakt úchylná,” smála se bruneta. Rychle jsem odvrátila zrak směrem do svýho sešitu, ale bezpečně jsem věděla, že si sednul hned za mě. Mrazilo mě na celejch zádech. O vteřinu později mě něco dloublo do zad. Zakousla jsem se do rtu a ohlédla se přes rameno. Jeho úsměv byl zkřivený. “Co ruka, Kotě?” Projelo mnou vzrušení a děs zároveň. Přilepil mi něco na záda? Vůbec by mě to nepřekvapilo. Cítila jsem, jak mi rudnou tváře při pohledu do jeho jiskřivých zelených očí. “Dobrý,” řekla jsem a stáhla si vlasy. “Dlaha půjde dolů zítra, myslím.” Daemon zaklepal perem o hranu stolu. “No to by mělo pomoct.” “Pomoct s čím?” Zakroužil perem ve vzduchu, evidentně poukazoval na můj módní vkus. “Dyť se na sebe podívej.” Oči se mi zúžily. Ani jsem radši nechtěla vědět, na co naráží. S mým tričkem a džínama bylo všechno v pořádku. Vypadala jsem jako všichni ostatní ve třídě. Teda, s rozdílem několika děcek, co měli trika zastrkaný do kalhot. Ještě jsem tu neviděla kovbojský klobouky, nebo trvalou. Tyhle děcka vypadaly úplně stejně, jako ty na Floridě, pouze s menší pravděpodobností rakoviny kůže. Lesa s kamarádkou přestaly mluvit a zíraly na mě s Daemonem, s otevřenou pusou. Přísahám bohu, že jestli řekne něco blbýho, tak ho na místě sejmu. Moje dlaha byla dost těžká na to, aby udělala nějakou škodu. Naklonil se dopředu a když promluvil, jeho vlahý dech mi zatančil na tváři. “Míň lidí bude zírat, až nebudeš mít tu dlahu, to je všechno co sem chtěl říct.” Ani na vteřinu jsem nevěřila tomu, že to je všechno co chtěl říct. A navíc díky tomu, jak byl ke mě blízko, naprosto všichni zírali jen na nás. A my jsme od sebe pohledy neodtrhli. Byly jsme společně uprostřed ultimátní výzvy ‘kdo uhne pohledem první’. A já odmítala prohrát. Něco mezi námi problesklo, jakoby připomínka toho zvláštního napětí, který jsem s ním už předtím cítila. Týpek vedle Daemona lehce pohvízdnul. “Ash ti nakope zadek Daemone.” Daemon se usmál o trochu víc. “Meh, na to má můj zadek moc ráda.” Týpek se rozkašlal. Stále se na mě koukal a naklonil se ke mne ještě blíž. “Hádej co?” “Co?” “Zkouknul jsem tvůj blog.” Ježiši. Kriste. Pane. Bože. Jak ho našel? Moment. Důležitější je, že ho našel. Můj blog jde teď vygooglit? No tak to je megahustopřísný s extra porcí ‘přísný’. “Koukám, že mě zase sleduješ. Potřebuju snad soudní zákaz?” “Jen ve tvejch snech Kotě,” ušklíbnul se. “Ou moment! V těch já už účinkuju i tak, že?” Protočila jsem oči. “V nočních můrách Daemone, v nočních můrách.” Usmál se na mě, v očích mu plálo a já jsem mu úsměv téměř opětovala. Ale naštěstí vešel učitel a začal dělat docházku, takže ukončil to, co se mezi náma dělo-ať už to bylo cokoli. Otočila jsem se dopředu a velmi pomalu vydechla. Daemon se tiše smál. Když zazvonilo na konec hodiny, tak jsem se co nejrychleji sebrala a vypadla z učebny. Neohlídla jsem se na Daemona, abych věděla co dělá. Matika bude stát za prd víc, než obvykle, když bude pokaždý sedět za mnou. Venku na chodbě se ke mně přidala Lesa s tou kamarádkou. “Jseš tu nová?” Řekla bruneta. Jak všímavý. Lesa protočila oči. “Né asi-Carriso.” Carrisa svojí kamarádku ignorovala, popostrčila si hranatý brejle na nose a obratně uhnula dalšímu dementnímu děcku, co se hnalo narvanou chodbou. “Jakto, že znáš Daemona Blacka tak dobře?” Když zvážím, že na mě promluvili první lidi ve škole jen díky tomu, že se znám s Daemonem, tak jsem teda moc nadšená nebyla. “Přistěhovala jsem se vedle nich v půlce července.” “Ježiš já ti závidim.” Lesa našpulila rty. “Půlka osazenstva týhle školy by s tebou okamžitě měnila.” Taky bych si to s nima ráda vyměnila. “Mimochodem, jmenuju se Carissa a tohle je Lesa, kdybys to náhodou přeslechla. Žily jsme tu celej život.” Carrisa čekala. “Já sem Katy Swartz a jsem z Floridy.” Divný bylo, že neměly ten těžkej akcent, kterej jsem čekala. “Ty jsi se přestěhovala z Floridy sem do Západní Virginie?” Lesa doširoka otevřela oči. “Zbláznila jsi se?” Usmála jsem se. “Ne, moje máma…” “Co se ti stalo s rukou?” zeptala se Carrisa, jakmile jsme vstoupily na přeplněné schodiště. Bylo tam tak narváno, že jsem neměla sebemenší zájem roztrubovat ‘co se mi stalo’, ale Lesa to očividně věděla. “Přepadli jí ve městě, vzpomínáš?” Šťouchla do ní svým oblým bokem. “Tu samou noc, co zemřela Sarah Butlerová.” “A joo,” zamračila se Carissa. “Zítra před zápasem chtějí uctít její památku. Jak smutný.” Nebyla jsem si jistá, jak reagovat, tak jsem jen přikývla. Když jsme dorazily do druhýho patra, Lesa se usmívala. Na konci chodby jsem měla mít angličtinu a byla jsem si celkem jistá, že tam bude i Dee. “Takže bylo velice milý tě poznat, moc novejch lidí sem k nám nepřijde.” “To teda ne.” Souhlasila Carrisa. “Žádný nový lidi od doby, co sem v prváku přišli trojčata.” “Myslíš Ash a její bratry?” Zeptala jsem se rozpačitě. “No a Blackové,” odpověděla Lesa. “Všech šest se jich tu obejvilo v rezmezí několika dní. Všichni z nich šíleli.” “Počkat.” Zastavila jsem se uprostřed chodby a vysloužila si pár vražedných pohledů od lidí, kterým jsem rozhodila krok. “Co jsi myslela tím ‘všech šest’? A všichni se objevili jako že skoro najednou?” “No tak nějak,” řekla Carissa a upravila si brejle na nose. “A Lesa si nedělá srandu. Měsíce potom to tu bylo šílený. Ale můžeš nám to mít za zlý?” Lesa se zastavila před dveřma do třídy a svraštila čelo. “Takže ty jsi nevěděla, že Blackové byli tři?” Cejtila jsem se zmatená víc než předtím. “Ne. Vím jen o Daemonovi a Dee.” Zvonek upozornil na konec přestávky a Lesa s Carrisou nahlídly do zaplňující se třídy. Byla to Lesa, kdo to rozseknul. “Byli to taky trojčata. Dee měla dva bratry. Daemona a Dawsona. Byly naprosto identický. Jako ti dva Thompsonovi kluci. Nedokázala bys je za nic na světě rozlišit.” Civěla jsem na ně a nohy mi kořenily do podlahy. Carrisa se smutně usmála. “Je to fakt smutný. Ten druhej brácha-Dawson-zmizel asi tak před rokem. Všichni maj tak nějak za to, že umřel.”

KAPITOLA 12

Při angličtině jsem neměla moc času zeptat se Dee na toho dalšího bratra a teď jsem pospíchala na další hodinu. A pořád by pro mě bylo příliš bolestivé, řešit s ní tohle téma. Nechápu, že se ani jednou nezmínili, že měli ještě jednoho bráchu. Nebo co rodiče a jejich blízcí, co vlastně dělají, když si vezmou den, dva volno. A že zmizel? Umřel? Ze soucitu mě bodalo u srdce, i když bylo nad slunce jasné, že mi neřekli úplně všechno. Vím jaké to je, někoho ztratit. K tomu všemu je něco ukrutně podivnýho na faktu, že se do tohohle malinkýho města z čista jasna v rozmezí několika dnů, přistěhujou dvě rodiny s trojčaty. Ale Dee říkala, že Thompsonovi jsou rodinní přátelé. Možná si to tak naplánovali. Po skončení hodiny mluvila Dee s Ash a zlatovlasým klukem, který by z fleku mohl dělat modela. Nedalo moc námahy si domyslet, že je to jeden z jejích bratrů. Když od ní odešli, tak mi Dee jen řekla, že se potkáme na obědě a hned jsme zase pospíchaly na další hodinu. Moje další hodina byla biologie a byla jsem na ní s Lesou. Sedla si ke stolu naproti mně a usmívala se. “Tak jaký to tu je první den?” “Dobrý. Normálka.” Normálka, s vyjímkou všeho, co jsem se dneska dozvěděla. “Co u tebe?” “Nuda a už je to moc dlouhý,” odpověděla. “Nemůžu se dočkat, až tenhle ročník skončí. Jsem připravená z Dodge okamžitě vysmahnout a odstěhovat se do nějakýho normálního města.” “Normálního města?” Zasmála jsem se. Lesa se předklonila a položila ruce na stůl. “Tohle město je epicentrum podivností. Někteří lidi tu…no-nechovaj se normálně.” V hlavě mi poskakoval tříprstý vesnickej křupan, ale nějak jsem zapochybovala, že to je to, co měla na mysli. “Dee říkala, že tu nějaký lidi nejsou moc přátelský.” Zadusila smích. “To říká ta pravá.” Zamračila jsem se. “Co tím jako myslíš?” Oči se jí rozšířily a zavrtěla hlavou. ” Né, já to nemyslela ve zlým, ale pár děcek tady a nějaký lidi z města jí a další, jako ona moc nemusej.” “Další jako ona,” řekla jsem pomalu. “Nejsem si jistá, co to znamená.” “Já taky ne.” Pokrčila Lesa rameny. “Jak jsem říkala, lidi jsou tu podivný. Celý město je podivný. Lidi neustále tvrděj, že viděj muže v černým-jako v oblecích, né ten film. Podle mě jsou to agenti. Dokonce jsem je viděla na vlastní oči. No a pak jsou tu jiný věci, který prej lidi viděli.” Vzpomněla jsem si na chlápka u obchodu. “Jako jaký?” Usmála se a hodila pohledem ke dveřím. Učitel ještě nedorazil. Nahnula se ještě blíž a ztišila hlas do šepotu.. “Tak jo, bude to znít šíleně a ujasníme si jednu věc. Žádnejm těm kravinám já nevěřim, jasný?” Tohle znělo výživně. “Tak fajn.” Její tmavý oči zajiskřily. “Lidi z okolí tvrděj, že viděli jakési formy světla u Senecovy skály. Jako že…světlo ve tvaru člověka. Někdo věří, že jsou to duchové, nebo vetřelci.” “Vetřelci?” Vyprskla jsem smíchy, což upoutalo pozornost několika pohledů. “Sorry-to jako vážně?” “No fakt vážně,” opakovala s úsměvem. “Já tomu nevěřím, ale ve skutečnosti se tu zvýšil provoz díky lidem, co hledaj nějaký důkazy. Nedělám si srandu. Jsme tu jak v Point Pleasant.” “Uf do týhle hlášky mě budeš muset zasvětit.” “Slyšela jsi někdy o Smrtihlavovi?” Když viděla můj pohled, tak se zasmála. “To je další šílená historka, o jakýsi gigantický můře, která varuje lidi před nějakou katastrofou. V Point Pleasant ‘to’ prej viděli před tím, než spadnul most a zabil dost lidí. A pár dní před tím, tam prej pobíhali muži v černým.” Otevřela jsem pusu a chtěla reagovat, ale v tom vešel náš učitel. Na první pohled jsem ho nepoznala. Světle hnědé vlasy měl zčísnuté dozadu. Jeho košile byla vyžehlená, nic ve smyslu vytahanýho trička a džín, ve kterejch jsem ho viděla naposledy. Mathew byl pan Garrison, můj učitel biologie-ten samej týpek, co byl v Daemonově domě, když jsme se vrátili od jezera. Sebral papíry ze stolu, vzhlédl a zkoumal třídu. Jeho pohled přistál na mě a já cítila, jak mi z obličeje mizí krev. “Jseš v pohodě?” špitla Lesa. Pan Garrison na mě hleděl ještě o vteřinu dýl a pak se zadíval jinam. Uvolnila jsem zadržovaný dech. “Jo,” zašeptala jsem a těžce polkla. “Jsem v pohodě.” Seděla jsem na židli a tupě zírala před sebe, zatímco pan Garrison vyjmenovával potřebné pomůcky pro následující hodiny a pokusy, jež budeme absolvovat. K mojí hrůze byla naplánována povinná zvířecí pitva. Z představy řezání do zvířátek, ať už živejch nebo mrtvejch, jsem se osypala. Ale daleko horší to bylo ohledně pana Garrisona. V průběhu hodiny jsem na sobě cítila jeho koncentrovaný pohled a bylo to, jako by se díval skrze mě. Co se to tu k čertu děje? Školní jídelna byla kousek vedle tělocvičny. Dlouhý obdélníkový prostor, který byl cítit přepáleným jídlem a desinfekcí. Ňamy. Prostor byl vyplněný bílými stoly. Ve chvíli, kdy jsem se sem dostala, jich většina byla už obsazená. Stoupla jsem si do fronty a poznala Carrisu. Otočila se, zahlédla mě a usmála se. “Budou špagety, nebo alespoň jejich představa špaget.” S ušklíbnutím jsem jich trochu plácla na tác. “Nevypadaj tak hrozně.” “No, tos ještě neviděla sekanou.” Trochu si ještě přidala a na stranu nasypala trochu salátu. Pak si vzala pití. “Já vím, kakao a špagety k sobě moc nejdou.” “No to teda nejdou.” Zahihňala jsem se a popadla lahev vody. “Je tu povolený jít se najíst mimo areál školy?” “Povolený to není, ale nikdo tě zastavovat nebude.” Carrisa odevzdala pár dolarů kuchařce a otočila se na mě. “Máš si s kým sednout?” Prohrabovala jsem se v peněžence a přikývla. “Jo, sednu si s Dee. Co ty?” “Cože?” Řekla. Vzhlédla jsem. Carrisa na mě valila oči s otevřenou pusou. “Sednu si s Dee, jsem si jistá, že ty-” “Ne, já nemůžu.” Carrisa mě vytáhla za ruku stranou z fronty. Nakrčila jsem obočí “Opravdu? Proč? Jsou to společenský vyvrhelové nebo něco takovýho?” Popostrčila si brýle na nose a protočila oči. “Ne jsou děsně hustý a tak, ale poslední holka, co si k nim přisedla, beze stopy zmizela.” Sevřel se mi žaludek a nervózně jsem se zasmála. “To si děláš srandu, že jo?” “Ne,” řekla naprosto vážně. “Zmizela tak nějak ve stejnou dobu, jako jejich brácha.” Nemohla jsem tomu uvěřit. Co všechno se ještě nedozvím? Vetřelci? Muži v černém? Smrtihlav? Víla zubnička je skutečná? Carrisa přejela očima stůl plný jejích přátel. Pár míst tam bylo ještě volných. “Jmenovala se Bethany Williams. Přešla na tuhle školu v půlce druháku, chvíli potom, co se sem přestěhovali.” Hodila hlavou směrem dozadu jídelny. “Začala chodit s Dawsonem a pak oba na začátku třeťáku zmizeli.” Proč mi to jméno připadlo povědomý? Záleží na tom? Bylo toho tolik, co o Dee nevím. “Nicméně-nechceš si sednout k nám?” Zeptala se Carrisa. Zavrtěla jsem hlavou a cítila jsem se trochu špatně, že jsem takhle odmítla její nabídku. “Slíbila jsem Dee, že si dneska sednu s ní.” Carrisa ustoupila se slabým úsměvem. “Tak třeba zítra?” “Jo,” usmála jsem se. “Zítra, rozhodně.” Porovnala jsem si batoh na zádech, vzala tác s jídlem a zamířila na druhý konec jídelny. Dee jsem spatřila hned. Bavila se s jedním z Thompsonových bratrů a hrála si u toho prstem se svými havraními vlasy. Naproti tomu zlatovlasýmu bohovi byl další, zády ke mně a napůl seděl na stole. Zkoušela jsem hádat, který z nich je ten její “něco jako přítel.” Stůl byl až na dvě místa obsazený. Všechno byli kluci, kromě Dee. Pak jsem si všimla superzářivý helmy blonďatejch vlasů Ash, nejřív jsem si jí nevšimla, protože byla schovaná za tím klukem, co seděl na stole. Přišlo mi divný, že sedí výš, než všichni ostatní. V zápětí mi došlo proč. Seděla na klíně Daemonovi. Ruce měla zavěšený kolem jeho krku a pozorovala jsem, jak se k němu tiskne hrudníkem a směje se tomu, co právě řekl. Nezkoušel mně náhodou tehdy na houpačce políbit? Byla jsem si celkem jistá, že jsem si to jen nepředstavovala. Daemon je blbec největšího kalibru. “Katy!” Vykřikla Dee. Všichni u stolu se podívali nahoru. Dokonce i jeden z dvojčat Thompsonů se otočil. Jeho nebesky modré oči se rozšířily hned, jak mně viděl. Druhý z Thompsonů se usadil zpátky do židle a založil si ruce na prsou. Zamračit se takovým způsobem, jako to právě udělal on, bylo vážně umění. “Sedni si,” řekla Dee a plácla rukou do stolu, směrem k volnému místu naproti ní. “Zrovna jsme mluvili o-” “Tak moment,” řekla Ash a našpulila svoje rudě namalované rty. “Nepozvala si jí právě teď, aby si k nám přisedla, že ne?” V žaludku se mi v plné síle udělaly staré známé uzly, až jsem z toho oněměla. “Zklapni, Ash,” zavrčel jeden z jejích bratrů a podíval se kolem sebe. “Nedělej z toho scénu.” “Nemám v plánu dělat scény.” Její ruka kolem Daemona se napjala. “Ona si k nám nesedne.” Dee si povzdychla. “Ash, přestaň se chovat jako kráva. Ona se ti nesnaží ukrást Daemona.” Stála jsem tam, cítila se trapně a začínaly mi červenat tváře. Ash procházely vlny vzteku, které postupovaly přes stůl a narážely do mě. “Tak toho se nebojim.” Zahihňala se Ash a sjela mně pohledem od shora dolů, rty se jí zkroutily. “Fakt ne.” Čím déle jsem tam stála, tím hloupěji jsem se cítila. Očima jsem těkala mezi Dee a Daemonem, ale on se koukal někam Ash přes rameno, čelist měl zaťatou. “Prostě si sedni,” řekla Dee a ukázala na židli. “Ona to přežije.” Chtěla jsem si položit tác na stůl. V tu chvíli Daemon něco zašeptal Ash a ta ho praštila do ruky. Né zrovna jemně. Přitiskl tvář k jejímu krku a někde hluboko ve mně se začal rozprostírat velice temný a nechtěný pocit. Odtrhla jsem od nich pohled a zaměřila se na Dee. “Nevím, jestli bych měla.” “To bys teda neměla,” odsekla Ash. “Zklapni,” zavrčela na ni Dee a pak sladkým tónem řekla mně: “Je mi líto, že znám tak neuvěřitelnou krávu.” Skoro jsem se zasmála, ale ten pálivej pocit, kterej začal v mojí hrudi, se šířil do krku a pak zpátky dolů po zádech. “Jseš si jistá?” Slyšela jsem se říkat. Daemon zvedl hlavu z Ashina krku na dost dlouhou dobu, aby mně obdařil dlouhým, zmateným pohledem. “Myslím, že je dost jasný, jestli si tu vítaná, nebo ne.” “Daemone,” sykla Dee a začínala se červenat. Otočila se ke mně se slzama v očích. “Nemyslí to vážně.” “Myslel si to vážně, Daemone?” Ash se mu pootočila na klíně a naklonila hlavu na stranu. Když se mi podíval do očí, srdce mi bušilo v hrudi. Naklonil se dopředu a díval se na mně skrz hustou oponu řas. “Myslel jsem to vážně. Nejsi tu vítaná.” Dee zase něco řekla, ale to už jsem nevnímala. Tváře jsem měla v jednom ohni. Lidi kolem nás začínali zírat. Jeden z Thompsonových kluků se pochechtával a ten druhý vypadal, jako by kvůli mně chtěl zalízt pod stůl. Zbytek děcek u stolu zíral do svých talířů. Jeden z nich se hinňal. Nikdy v životě jsem se necítila víc ponížená. Daemon se otočil pryč, zase se koukal někam přes Ashino rameno. “No, pokračuj,” řekla Ash a třepetala na mně svejma štíhlejma prstama. Všechny obličeje na mně zíraly se směsicí lítosti a soucitu ze ztrapnění. Poslalo mně to zpátky v čase o tři roky dozadu. První den, co jsem se vrátila do školy, po tátově smrti. Složila jsem se na hodině angličtiny, rozbrečela jsem se, když jsem se dozvěděla, že budeme číst ‘Příběh dvou měst’, tátovu nejoblíbenější knihu. Každej na mně tenkrát zíral. Někteří se cítili špatně. Jiní vypadali, že se kvůli mně cítili trapně. Připomnělo mi to výrazy, který měli policajti a sestry v nemocnici tu noc, co jsem byla napadená. Připomnělo mi to, jak jsem byla bezmocná. Tehdy jsem ty pohledy nenáviděla. A teď jsem je nenáviděla úplně stejně. Neexistuje absolutně žádná omluva pro to, co jsem udělala pak, teda snad kromě toho, že jsem chtěla a že jsem to potřebovala… Rukama jsem pevně sevřela plastový tác s jídlem, naklonila jsem se přes stůl a zvrhla talíř s jídlem Daemonovi a Ash na hlavu. Cucky těstovin a špagetové omáčky padaly dolů. Většina červeného sajrajtu zasáhla Ash a těstoviny dopadly na Daemonova široká ramena. Jedna dlouhá, nepoddajná nudle sklouzla Daemonovy za ucho, zůstala tam viset a připlácla se mu ke krku. Ozvalo se slyšitelné zalapání po dechu, které proběhlo snad všemi okolními stoly. Dee se chytla rukou za pusu, oči vytřeštěné a dalo jí to spoustu práce, aby nevyprskla smíchy. Ash ječela a vyskočila z Daemonova klína, ruce roztažené do stran, dlaněmi vzhůru. Jeden by si myslel, že jsem jí zlila krví, vzhledem k tomu, jak zděšeně se tvářila. “Ty…ty…” koktala a utírala si hřbetem ruky omáčku z obličeje. Daemon si sundal nudli z ucha a vypadal, že si jí prohlíží, pak ji odhodil na stůl a udělal tu nejpodivnější věc ze všech. Začal se smát. Byl to opravdový smích-takový ten hluboký a přímo od srdce jdoucí smích, který se odrážel v jeho mátově zelených očích, rozehříval je a způsobil, že se třpytily stejně jako Deeiny. Ash dala ruce dolů a zaťala je do pěstí. “Skončila si!” Daemon vyskočil a chytil ji rukama za štíhlý pas. Jakékoliv pobavení, které cítil, bylo pryč. “Uklidni se,” řekl jí potichu. “Myslím to vážně, klid.” Chtěla se od Daemona odstrčit pryč, ale nedostala se daleko. “U všech sluncí a hvězd přísahám, že tě zničím.” “A to má jako znamenat co?” Ta kráva mi lezla krkem. Zvažovala sem, jak těžká asi může být moje dlaha, protože jsem poprvé v životě vážně přemýšlela o tom, že někoho praštím. Přísahala bych, že na okamžik její zorničky zazářily jasnou žlutou barvou. A pak se najednou objevil pan Garrison, stál přímo u našeho stolu. “Zase jste koukali na moc animáků, co? Myslím, že toho už bylo dost.” Jako když cvakne vypínačem, Ash se posadila na svoje místo. Propichovala mně pohledem a čišela z ní zuřivost. Popadla ze stolu hrst ubrousků a začala ze sebe utírat omáčku. Daemon ze svých ramen začal sundavat cucky těstovin a beze slov je odkládal na talíř. Pořád jsem čekala, kdy vybuchne, ale stejně jako jeho sestra, vypadal, že se snaží nezačít se znovu smát. “Myslím, že by ses měla najíst někde jinde,” řekl mi pan Garrison. Mluvil tiše, aby to slyšeli jen lidi u našeho stolu. “A to hned.” Stále omráčená jsem popadla batoh a čekala, až mi řekne, abych šla do ředitelny, nebo že zasáhne nějaký další učitel v místnosti, ale to se nestalo. Pan Garrison na mně zíral. Čekal. Pak mi to docvaklo. Čekal, až odejdu. Stejně jako všichni ostatní. Strnule jsem přikývla, otočila se a odcházela z jídelny. Všichni mně sledovali, ale já se držela. Nezastavila jsem se, když jsem zaslechla Dee, jak na mě volá. A nezastavila jsem se, ani když jsem míjela oněměle zírající Lesu s Carrisou. Nehodlala jsem se složit. Už ne. Měla jsem dost těch sraček s Daemonovou, no, cokoliv, co pro něj byla. Neudělala jsem vůbec nic, čím bych si zasloužila, aby se ke mně chovala takhle. Skončila jsem s měkkou Katy-už si nenechám srát na hlavu.

Jakmile jsem vstoupil do třídy na matiku, uviděl jsem Kat. Tak nějak jí nešlo přehlídnout, vzhledem k tý bílý záři, co kolem sebe měla. Všiml jsem si pár prázdnejch míst na druhý straně učebny a věděl jsem, že to je místo, kam bych si měl sednout. Místo toho jsem si přehodil notes do druhý ruky a zamířil do uličky, kde seděla ona. Držela pohled přilepenej do svýho sešitu, ale bylo mi jasný, že o mně moc dobře ví. Prozradily jí mírně narůžovělý tváře. Usmál jsem se. Jenže pak můj pohled sjel na nemožnou dlahu, fixovanou k její štíhlé ruce a můj úsměv zmizel. Zacloumal se mnou mocnej vztek při vzpomínce-jak moc blízko byla tomu, aby se stala Arumovou hračkou. Zuby mi skřípaly při těch vzpomínkách a sesunul jsem se do židle hned za ní. Útočily na mě výjevy jejích výrazů po Arumovém útoku-jak byla otřesená, vyděšená a jak se úplně ztrácela v mojí košili, když jsme čekali, než se konečně ukážou zcela zbyteční policajti. Když už nic jinýho, tak tohle mělo zafungovat jako důrazná výzva k tomu, abych zvednul zadek a přesunul se na jiný místo. Vytáhnul jsem pero z vazby notesu a šťouchnul jí do zad. Kat mrkla přes rameno zakousnutá do rtu. “Co ruka, Kotě?” zeptal jsem se. Její obličej se protáhnul, pak zamrkala a její průzračné oči se potkaly s mým pohledem. “Dobrý,” odpověděla, zatímco si pohrávala s vlasy. “Dlaha půjde dolů zítra, myslím.” Zaklepal jsem perem o hranu stolu. “No to by mělo pomoct.” “Pomoct s čím?” Zájem obarvil její tón. Pomocí pera jsem ukázal na její obrys. “Dyť se na sebe podivej.” Oči se jí zúžily a já si vzpomněl, že vlastně sama nevidí, že svítí jako vánoční stromeček. Měl jsem jí to vysvětlit, ale byla daleko větší sranda jí vytáčet. Jakmile to vypadalo, že mě dělí dvě vteřiny od rány do hlavy dlahou, nemohl jsem si pomoct. Nahnul jsem se dopředu a zahleděl se do jejích planoucích očí. “Míň lidí bude zírat, až nebudeš mít tu dlahu, to je všechno co sem chtěl říct.” Její rty se stáhly nedůvěrou, ale neodvrátila se. Jakmile našla můj pohled, neuhnula. Nikdy neuhnula. Neochotně ve mně vůči ní rostl respekt, ale krom toho se ve mně vyvíjelo ještě něco jinýho. Neměl jsem daleko k tomu, abych jí polibkem smetl ten nasupenej výraz. Zajímalo mě, co by udělala. Dala mi facku? Políbila mě taky? Vsadil bych spíš na tu facku. Billy Crump někde vedle nás zahvízdal. “Ash ti nakope zadek Daemone.” Katyn pohled se změnil v něco, co vypadalo jako žárlivost. Usmál jsem se. Možná bych tu sázku měl ještě přehodnotit. “Meh, na to má můj zadek moc ráda.” Billy se rozkašlal. Odsunul jsem svůj notes na stranu stolu a naklonil se k ní tak, že jsme dýchali ten samej vzduch. V očích se jí zableskl žár, dostal jsem jí. “Hádej co?” “Co…?” Špitla a sjela pohledem na moje rty. “Zkouknul jsem tvůj blog.” Její oči vystřelily zpět k těm mých. Na okamžik se jí šokem rozšířily, ale urychleně svůj výraz zamaskovala. “Koukám, že mě zase sleduješ. Potřebuju snad soudní zákaz?” “Jen ve tvejch snech Kotě,” ušklíbnul jsem se. “Ou, moment! V těch já už účinkuju i tak, že?” Protočila oči. “V nočních můrách Daemone, v nočních můrách” Usmál jsem se a viděl, jak jí cukaj koutky. No sakra. Kdybych nevěděl, jak to je, tak bych si myslel, že si tyhle naše slovní přestřelky taky užívá. Učitel začal dělat docházku, tak se Kat otočila. Opřel jsem se a lehce zasmál. Pár lidí nás pořád pozorovalo, což mě trochu hodilo do normálu. Ne, že bych dělal něco špatnýho. To, že jsem jí zlobil, k nám nemohlo přilákat Arumy, nebo jí jinak uvrhnout do nebezpečí, ani mojí ségru. Když zazvonilo, Kat vysmahla z učebny. Zavrtěl jsem hlavou, sebral jsem si notes a vydal se směrem do víru studentů. O hodinu později, při střídání tříd, jsem narazil na Adama. “Slyšel jsem řeči.” Zvednul jsem obočí. “Jaký řeči? Že tu jezdí moc dodávek? Nebo že houbaření je opravdová zábava? Nebo jak si s tebou moje ségra nikdy nezačne?” Adam si povzdechnul. “Ty řeči jsou o Kat-chytráku.” Dostal jsem svoje rysy pod kontrolu a zíral dopředu, zrovna jsme procházeli narvanýma chodbama. Oba dva jsme byli dobře o hlavu vyšší než ostatní. Byli jsme jak dva obři v zemi lidských bytostí. “Billy Crum ve tvojí-” “Při matice? Jo o tom vím.” “No na dějáku vykládal, jak jsi flirtoval s tou novou holkou.” Řekl Adam ve chvíli, kdy jsme procházeli kolem bandičky holek. Nepokrytě na nás zíraly. “Ash to slyšela.” Každou vteřinou moje otrávenost dosahovala nových výšin. “Já vím, že ty a Ash už spolu nejste.” “To nejsme,” zaskřípal jsem zubama. “No, ale víš jaká je,” pokračoval Adam rychle. “Měl bys bejt víc opatrnej s tím svým malým človíčke-” Zastavil jsem se uprostřed chodby a chybělo málo, abych prohodil Adama zdí. Děcka kolem nás proplouvala a já velice tiše zašeptal. “Ona není můj malej človíček.” Adamův výraz byl nehybnej. “Fajn, jak myslíš. Jako mě osobně je uplně šumák, jestli jí zatáhneš do šaten a tam si to s ní rozdáš, ale ona září…a tvoje oči taky. A všechno tohle je dost povědomý.” No. To. Mě. Poser! Snažil jsem se nalézt svůj klid, pro kterej jsem rozhodně nebyl známej, přidal jsem do kroku a nechal Adama někde za sebou. Musel jsem se držet dál od Kat. A to jí bude držet dál od ostatních Luxenů, speciálně od Ash. Kdy přesně se stalo, že se Kat oddělila od stáda-od zbytku lidských bytostí? Jak se stala někým, koho chci znát? A Adam měl pravdu. Všechno to bylo hodně povědomý, až na to, že tuhle konverzaci jsem měl s Dawsonem ohledně Bethany. Do háje! Tohle se nemůže dít. Proplul jsem zbytkem vyučování unuděnej k smrti. Mnohokrát jsem se minulej rok snažil přesvědčit Mathewa, aby mi sehnal padělaný maturitní vysvědčení. Bez úspěchu. DOD (ministerstvo obrany) si patrně myslelo, že škola je pro nás výhoda, ale to, co se tu učilo, mě nedokázalo zaujmout. My se dokážeme učit mnohem rychleji, tak že lidi zůstávají daleko za námi. A navíc DOD musí schválit mojí přihlášku na vejšku, když se rozhodnu tam jít. Radši bych si ale našel práci, někde venku-něco, co neobnáší čtyři malý stěny kolem mě. Když se nachýlil čas oběda, měl jsem chuť to zabalit. Škola nebyla bez Dawsona o tom samém. Jeho nadšení pro cokoliv, i pro nejobyčejnější blbosti, bylo nakažlivý. Neměl jsem hlad, tak jsem čapnul láhev vody a zamířil ke stolu. Sedl jsem si vedle Ash, opřel se a loupal etiketu z láhve. “Víš…” řekla Ash a opřela se mi o ruku. “Říká se, že to, co zrovna děláš, je známkou sexuální frustrace.” Mrknul jsem na ní. Usmála se a otočila se zpátky ke svýmu bratrovi. Tak to bylo s Ash. Sem tam jsme spolu chodili-pár let, dokázala bejt v pohodě…když chtěla bejt. Ani jeden z nás nebyl do toho druhýho nějak zvlášť udělanej, rozhodně ne jako Dawson s Bethany, prostě tak, jak by to správně mělo bejt. Zvednul jsem oči a okamžitě ve frontě našel Kat. Mluvila s Carrisou-tou tišší ze dvou dívek z matiky. Můj pohled sjel dolů k jejím pantoflím a pomalu se propracovával nahoru. Myslím, že mám tyhle džíny rád. Upnutý na těch správnejch místech. Bylo fakt neuvěřitelný-jak dlouhý měla Kat nohy, na tak malou osobu. Nemohl jsem přijít na to, čím to je. Ash položila ruku na moje stehno, čímž upoutala mojí pozornost. V hlavě se mi rozezněl poplach. Rozhodně měla něco v plánu. “Co?” Zeptal jsem se. Její jasné oči se zafixovali na mých. “Na co se to koukáš?” “Na nic.” Soustředil jsem se plně na ni. Cokoliv, abych odklonil pozornost od Kat. I když byla velice odvážný koťátko, nemohla se Ash ani trochu rovnat. Odložil jsem láhev a přehodil si nohy směrem k ní. “Dneska ti to sluší.” “Fakt jo?” Ash se rozzářila. “Tobě taky, ale ty seš vždycky mňamkózní.” Pohlédla na mě přes rameno, pak se otočila zády a sklouzla mi do klína rychleji, než by na veřejnosti měla. Pár kluků u sousedního stolu se tvářilo, jako by byli schopní prodat vlastní mámu, jen aby mohli bejt v mojí kůži. “O co se snažíš?” Svoje ruce jsem si hlídal. “Proč si myslíš, že se o něco snažím?” Natiskla se na mě hrudníkem a pošeptala mi do ucha. “Chybíš mi.” Usmál jsem se. “Ale houby.” S hranou naštvaností mě praštila do ramene. “Dobře, jsou jistý věci, co mi chyběj.” Chtěl jsem jí říct, že si dovedu docela dobře představit, který věci myslí, když mě z myšlenky vytrhnul radostný hlas Dee. “Katy!” Vykřikla. V duchu jsem nadával a navenek cejtil, jak Ash ztuhla. “Sedni si.” Řekla Dee a pleskla do stolu. “Zrovna jsme mluvili o-” “Tak moment.” Ash se otočila. Dokázal jsem si představit její výraz ve tváři. Rty stažený, oči zúžený. Všechny atributy velice, velice špatný události. “Nepozvala si jí právě teď, aby si k nám přisedla, že ne?” Soustředil jsem se na obrázek školního maskota-červeno-černý viking, komplet-i s rohama. Nesedej si prosím. “Zklapni Ash.” řekl Adam. “Nedělej z toho scénu.” “Nemám v plánu dělat scény.” Ashina ruka se zpevnila a stáhla můj krk, jako škrtící kravata. “Ona si k nám nesedne.” Dee si povzdechla. “Ash, přestaň se chovat jako kráva. Ona se ti nesnaží ukrást Daemona.” Moje obočí nadskočilo, ale nepřestával jsem se modlit. Nesedej si prosím. Moje čelist se zablokovala. Nesedej si sem prosím. Jestli to udělá, tak jí Ash z čistý zášti sežere zaživa. Nikdy jsem holkám nerozuměl. Ash mě už nechce, ne ve skutečnosti, ale chraň bůh, aby nějaká jiná chtěla. Tělo Ash se začalo chvět. “Tak toho se nebojim… Fakt ne.” “Prostě si sedni,” řekla Dee Katy podrážděně. “Ona to přežije.” “Buď hodná,” pošeptal jsem Ash do ucha dostatečně potichu, aby to slyšela jen ona. Ash mě praštila silou do ruky. Z toho bude modřina. Zatlačil jsem svojí tvář do jejího krku. “Myslím to vážně.” “Budu si dělat co chci!” Sykla na mě a bylo mi jasný, že bude. A bude to horší než teď. “Nevím, jestli bych měla.” Řekla Kat a vypadala hrozně malá a nesmělá. Každá hloupá, dementní myšlenka v hlavě mi rozkazovala, abych vyhodil Ash z klína a dostal Kat odsud. Tady se bude dít něco, co skončí blbě. “To bys teda neměla,” utrhla se Ash. “Zklapni,” řekla Dee. “Je mi líto, že znám tak neuvěřitelnou krávu.” “Jseš si jistá?” Zeptala se Kat. Tělo Ash se chvělo a začalo se rozpalovat. Její kůže bude na lidský dotyk příliš horká, než aby to vypadalo normálně, spíš velice nenormálně. Cítil jsem, že ztrácí kontrolu. Že by se odhalila, není pravděpodobný, ale vypadá, že je dost rozjetá na to, aby spáchala nějakou škodu. Otočil jsem hlavu a pohlédl na Kat poprvé od chvíle, co jsem jí viděl ve frontě. A už teď mi bylo jasný, že se budu upřímně nenávidět za to, co se jí chystám říct, protože to si fakt nezaslouží. “Myslím, že je dost jasný, jestli jsi tu vítaná nebo ne.” “Daemone!” Oči mojí sestry se zaplnily slzami a právě to bylo oficiální. Byl jsem neodvolatelnej debil. “Nemyslí to vážně.” “Myslel si to vážně, Daemone?” Otočila se Ash na mě. Hleděli jsme s Kat na sebe a ve mně se všechno zlomilo. Musela odejít dřív, než se to zvrtne v průser. “Myslel jsem to vážně. Nejsi tu vítaná.” Kat otevřela pusu, ale nic neřekla. Tváře měla růžové-tak, jak se mi to líbí-ale barva rychle zbledla. Zloba a ponížení naplnily její šedé oči. Leskly se pod nevlídným osvětlením jídelny. Hrudí mi projela ostrá bolest a musel jsem odvrátit pohled. Se zatnutou čelistí jsem se díval Ash přes rameno, soustředěný opět na toho blbýho maskota. V ten moment bych si dal pěstí. “No pokračuj,” řekla Ash. Ozvalo se pár úsměšků, cloumal mnou vztek a rozpaloval mi kůži. Bylo absurdní, že sem naštvanej na ty lidi, co se smáli, když jsem to byl já, kdo jí zesměšnil a ublížil jí víc, než kdokoliv z nich. U stolu se rozhostilo ticho a úleva byla na spadnutí. Už určitě odchází, určitě by… Studený, mokrý a patlavý cosi, plesklo na mojí hlavu. Ztuhnul jsem, vědom si toho, že nemám otvírat pusu, pokud tedy nechci ochutnat…špagety? Ona fakt…? Omáčkou nasáklé těstoviny sklouzly po mém obličeji a přistály mi na rameni. Jedna se mi zahákla za ucho a přilepila se ke krku. No do prdele. Oněměl jsem úžasem a pomalu se otáčel, abych se na ní podíval. Část mě byla vlastně…ohromená. Ash mi vyskočila z klína, ječela a natáhla ruce. “Ty…ty…” Odtrhnul jsem si jednu z nudlí z ucha, upustil ji na stůl a zamžoural pohledem na Kat. Smích přišel dřív, než jsem ho mohl zastavit. Pro ní jedině dobře. Ash svěsila ruce “Skončila si.” Můj humor v tu ránu zmizel. Vyskočil jsem a chytil Ash kolem boků. “Uklidni se. Myslím to vážně. Klid.” Navzdory mýmu úchopu se pořád natahovala “U všech sluncí a hvězd přísahám, já tě zničím!” “A to má jako znamenat co?” Kat si založila ruce a zírala na vyšší dívku, které se ani trochu nebála, ale rozhodně by měla. Kůže Ash byla rozpálená do běla, vibrovala kousíček pod povrchem. V tu chvíli jsem skutečně zapochyboval, jestli neudělá nějakou blbost a neodhalí nás na veřejnosti. “Zase jste koukali na moc animáků, co?” Mathew se přikradl ke stolu a jeho pohled se na okamžik střetl s mým. To si později vyslechnu. “Myslím, že to už stačilo,” řekl. Ash věděla, že s Mathewem se nemá cenu hádat, tak si sedla na svojí židli a popadla hrst papírovejch ubrousků. Snažila se očistit ten binec, ale bylo to marný. Málem jsem se začal znova smát, když si vztekle otírala triko. Stále jsem seděl a shodil kus špagetový směsi z ramene. “Myslím, že by ses měla najíst někde jinde,” řekl Mathew Katy dostatečně potichu, aby to slyšel jen náš stůl. “A to hned.” Vzhlédl jsem a viděl Kat, jak sebrala svůj batoh. Chvíli zaváhala a pak jako by v mdlobách přikývla. Prkenně se otočila a vykradla se z jídelny. Celou dobu jsem jí očima sledoval, hlavu měla hrdě vzhůru. Mathew odkráčel od stolu někam něco řešit. Hřbetem ruky jsem si otřel ulepenou tvář a nedokázal jsem zastavit svůj vlastní smích. Ash mě znova třískla. “To není směšný!” Stála a ruce se jí třásly. “Nemůžu uvěřit, že ti to přijde jako sranda.” “No to byla.” Pokrčil jsem rameny a vzal si svojí lahev s vodou. “Ne že by jsme si to nezasloužili.” Kouknul jsem přes stůl a našel pohledem svojí sestru, jak na mě zírá. “Dee…” Do očí jí vyhrkly slzy a pak se postavila. “Nemůžu uvěřit tomu, co si proved!” “A co si jako čekala?” Řekl Andrew tónem požadavku. Odstřelila ho smrtícím pohledem a pak obrátila ten samý pohled na mě. “Seš hajzl. Seš neskutečnej, zasranej hajzl, Daemone.” Otevřel jsem pusu, ale co jsem asi tak mohl říct. Jsem hajzl. Choval jsem se jako dement a z toho se nevykroutím. Dee musí pochopit, že to bylo pro dobro věci, ale když zavřu oči, tak vidím tu bolest v očích Katy a nejsem si vůbec jistej, že jsem udělal správnou věc-přinejmenším správnou věc pro ni.

KAPITOLA 13

Takže na konci dne jsem měla jméno. Byla jsem ‘ta, co jim hodila jídlo na hlavu’. Očekávala jsem odvetu v každé chodbě, v každé třídě, zejména, když jsem zahlédla jednoho z Thompsonů na dějáku, nebo čistě oblečenou Ash, jak trucovala u svý skříňky. Ale nic se nedělo. Dee se mi před tělocvikem strašně moc omlouvala a pak mne za to, co jsem udělala, objala. Když jsme nastoupili na voleyball, tak se se mnou snažila mluvit, ale já byla…netečná. Nebylo pochyb o tom, že mě Ash nenávidí. Ale proč? Nemohlo to být kvůli Daemonovi. Bylo v tom něco víc. A já nevěděla co. Po škole jsem jela domů a snažila se přijít všemu na kloub. Všemu, co jsem tu zažila od chvíle, co jsme se přistěhovali. První den jsem cítila cosi na terase a v domě. Ten den u jezera, když Daemonovi narostly žábry. Ten záblesk světla s medvědem a v knihovně musel být to samé. A všechny ty kraviny, o kterých mluvila Lesa. Jamkile jsem se dostala domů, tak jsem na verandě zahlédla několik zabalených krabic. V tu ránu byly chmury z celýho dne pryč. Několik krabic na sobě mělo nalepený smajlíky. Pištěla jsem a popadla je. Byly v nich knihy, který jsem si předobjednala před několika týdny. Spěchala jsem nahoru do svýho pokoje a zapla notebook. Zkoukla jsem recenzi, kterou jsem napsala včera. Žádný nový komentáře. Lidi jsou kreténi. Ale získala jsem pět nových followerů. Lidi jsou boží. Zavřela jsem radši stránku, než bych začla komplet všechno redizajnovat. Pak jsem si vygooglila ‘lidé světla’ ale potom co mi výsledky hodily několik studijních skupin bible, zkusila jsem zadat ‘Smrtihlav’. Ach. Můj. Bože. Lidi ze Západní Virginie jsou magoři. Na Floridě sem tam někdo tvrdil že zahlídnul Bigfoota nebo Sněžnýho muže, ale ne gigantický lítací cosi. Vypadal jako obrovskej, satanistickej motýl. Proč jsem se na tohle sakra dívala? Byla jsem bez sebe. Zastavila jsem se dřív, než jsem začla vyhledávat vetřelce v Západní Virginii. Jakmile jsem sešla dolů ze schodů, někdo zaklepal na dveře. Byla to Dee. “Čus,” řekla. “Dáme řeč?” “Jasně,” vyšla jsem ven a zavřela za sebou dveře. “Máma pořád ještě spí.” Přikývla a já si sedla na houpačku. “Katy, dnešek mě moc mrzí. Ash je někdy šílená kráva.” “Přece není tvoje chyba, jak se chová.” Namítla jsem. “Ale co nechápu je, proč se ke mně tak ona a Daemon chovaj.” Zasekla jsem se, jelikož jsem zase cítila to hloupý pálení v hrdle. “Neměla jsem jim to jídlo vyklopit na hlavu, ale v životě mě nikdo víc neponížil.” Dee se posadila vedle mě a zkřížila kotníky. “Myslím, že to co si udělala ty, bylo ve skutečnosti vtipný. Kdybych věděla, že budou tak děsný, tak bych zajistila, aby se to nestalo.” No už se stalo, pomyslela jsem si. Zhluboka se nadechla. “Ash není Daemonova holka. Ona by chtěla, ale není.” “No mě to tak nepřipadalo.” “No občas…jsou spolu.” “On jí využívá?” Znechuceně jsem zavrtěla hlavou. “To je vůl.” “Myslím, že je to vzájemný. Upřímně, minulej rok spolu krátce chodili, ale pak to vyšumělo. Dnes jí věnoval snad nejvíc pozornosti za poslední měsíce.” “Ona mě nenávidí,” řekla jsem po pár minutách s povzdechem. “Ale to je mi teď jedno. Na něco jsem se tě chtěla zeptat.” “Oká.” Kousla jsem se do rtu. “Jsme kamarádky, že jo?” “Samozřejmě!” Zadívala se na mě širokýma očima. “Upřímně, Daemon každýho vyděsí a odežene a ty jsi vydržela nejdýl. A proto jsi něco jako moje nejlepší kamarádka.” Ulevilo se mi, když jsem to slyšela. Teda ne to, že jsem ‘vydržela nejdýl’, protože to znělo fakt divně. Jako by si kamarády rozbíjeli nebo co. “U mě je to stejný.” Široce se usmála. “Tak to je fajn, protože bych se cejtila jako tupec, když jsem to všechno řekla a ty by ses už se mnou nechtěla dál kamarádit.” Upřímnost jejího hlasu ve mně rozhostila harmonii. Najednou jsem si nebyla vůbec jistá, jestli se jí chci na něco ptát. Možná je to něco, o čem nechce mluvit, protože je to pro ní příliš bolestný. Za ten krátký čas, co se známe, jsme se hodně sblížily a já jí nechtěla rozrušit. “Proč ses ptala?” Rejpla si do mě. Sevřela jsem svoje vlasy za hlavou a zírala do podlahy. “Proč jsi mi nikdy neřekla o Dawsonovi?” Dee zamrzla. Upřímně to vypadalo, že přestala i dejchat. Pak si přejela dlaní po ruce nahoru a dolů a polkla. “Počítám, že ti o něm řekl někdo ve škole?” “Jo, řekli mi, že zmizel s nějakou holkou.” Stiskla pevně rty a přikývla. “Vím, že ti asi přijde divný, že jsem se o něm nikdy nezmínila, ale nemluvím o něm ráda. Dokonce o něm zkouším vůbec nepřemejšlet.” Dívala se na mě a v očích se jí leskly slzy. “Dělá tohle ze mě špatnýho člověka?” “Ne,” řekla jsem rázně. “Někdy zkouším zapomenout na tátu, protože vzpomínky na něj hrozně bolej.” “Byli jsme si blízcí, Dawson a já.” Rukou si otřela tvář. “Daemon byl vždycky ten tišší, uzavřenější. Řešil si svoje. Ale Dawson a já jsem byla jedna ruka. Všechno jsme páchali společně. Byl mi víc než bráchou. Byl můj nejlepší kámoš.” Nevěděla jsem co říct. Ale bezpečně to vysvětlovalo Deeinu potřebu skutečnýho přátelství a schopnost vzájemně rozeznat v té druhé náš společný pocit. Osamělost. “Promiň, neměla jsem to vytahovat, nerozuměla jsem tomu a…a byla jsem prostě vlezlá kráva.” “Ne to je v pohodě,” otočila se ke mně. “Na tvým místě by mě to taky zajímalo. Absolutně to chápu. A měla jsem ti o tom říct. Jsem prostě děsná kamarádka, když jsi se musela dozvědět o mým druhým bráchovi od lidí ve škole.” “Byla jsem zmatená. Navíc jsem slyšela tolik…” Zarazila jsem se, a zavrtěla hlavou. “Ále nic. Když si o něm budeš chtít popovídat, jsem tady. Ju?” Dee pokývala hlavou. “Navíc si slyšela tolik-čeho?” Kdybych s ní začala řešit ty podivnosti, tak by to asi nebylo moc dobrý. A Daemonovi jsem slíbila, že nebudu mluvit o tom útoku. Přinutila jsem se usmát. “Né o nic nejde. Takže myslíš, že bych si teď měla dávat bacha? Zapsat se do programu ochrany svědků?” Vydala ze sebe roztřesený smích. “No na tvým místě bych teď moc nezkoušela na Ash promluvit.” To už jsem si tak nějak spočítala. “A co s Daemonem?” “No to je dobrá otázka,” řekla a pohlédla jiným směrem. “Nemám ponětí co udělá.” Další den jsem se děsila druhý přestávky. Žaludek jsem měla naruby a snídani jsem nezvládla díky pocitu na zvracení. Naprosto jsem nepochybovala o tom, že Daemon věří v pomstu podávanou hezky za tepla. Jakmile do třídy dorazila Lesa s Carissou, okamžitě potřebovali vyzjistit, co mě to posedlo, že jsem vyklopila špagety Daemonovi s Ash na hlavu. Pokrčila jsem rameny. “Ash dělala krávu.“Jsem si jistá, že jsem působila mnohem sebevědoměji, než jsem se ve skutečnosti cítila. Vlastně bych to nejradši celé vzala zpátky. Jasně Ash byla hnusná a ztrapnila mě, ale neudělala jsem jí náhodou úplně to samý? Když já byla ta holka, co jí hodila jídlo na hlavu, tak ona byla ‘ta hlava’. A to musí bejt taky pořádně trapný. Styděla jsem se. Nikdy předtím se nikdo kvůli mně nemusel cítit špatně. Bylo to dost podobný, jako když na mě Daemon zkoušel tu svojí nesnesitelnou osobnost. Taky se mi to krajně nelíbí. Rozhodla jsem se, že bude pro všechny nejlepší, když se mu od teď prostě začnu vyhejbat. Lesa s doširoka otevřenýma očima se naklonila přes uličku. “A co Daemon?” “No, ten dělá debila vždycky,” řekla jsem jim. Clarissa si sundala brýle a zahihňala se. “Upřímně si přeju, abych věděla co máš v plánu, rozhodně bych si to natočila.” Představila jsem si to na youtube a zašklebila se směrem ke dveřím. “Školní drby říkaj, že jste spolu s Daemonem v létě chodili.” Lesa evidentně čekala, že ten drb potvrdím. V tomhle životě ani omylem. “Lidi jsou směšný.” Chvíli jsme na sebe zírali, dokud si Carrisa neodkašlala a zeptala se, “Budeš dneska sedět na O s náma?” Nasadila si brýle a přitlačila na její nosník. Překvapeně jsem na ní zamrkala. “Vy pořád chcete, abych si sedla s váma, i po tom včerejšku?” Tak nějak jsem počítala s tím, že po zbytek roku budu obědvat na záchodech. Lesa přikývla. “Děláš si srandu? Myslíme si, že jsi fakt hustá. My s nima nemáme žádný spory, ale jsem si jistá, že by se našlo pár lidí, co by nejradši udělali to samý, co ty.” “Ty jo, fakt to bylo přísný,” dodala Carissa s úsměvem. “Byla jsi jak kuchyňskej ninja.” S úlevou jsem se zasmála. “Hele fakt bych ráda, ale jsem tu jen do čtvrtý hodiny, potom jdu k doktorovi na sundání dlahy.” “Ouu, tak to přijdeš o zápas,” řekla Lesa “Chudinko, nestihneš to?” “Asi ne, fotbalu stejně nerozumím.” “No to my taky ne, ale stejně bys mohla dorazit.” Lesa v sedě tančila a prstýnky vlasů jí poskakovaly kolem obličeje. “Carrisa a já tam obvykle vyrážíme, ono tu jinak není moc co dělat. “No, po zápase je na hřišti vždycky párty.” Carrisa si upravila ofinu. “Lesa mě tam vždycky zatáhne.” Lesa protočila oči. “Carissa nepije.” “No a?” řekla Carissa. “A taky nekouří a sexuálně nežije. Zkrátka nedělá nic zajímavýho.” Lesa ucukla před Carissinou letící rukou. “No tak mi promiň, že mám nějakou úroveň.” Oči se jí zúžily při pohledu na Lesu. “Né jako někdo.” “Já mám úroveň.” Lesa se s lehkým úšklebkem dívala na mě. “Ale tady je potřeba ze svých představ trochu slevit.” Začala jsem se smát. A pak do třídy vstoupil Daemon. Sesunula jsem se do židle a kousla se do rtu. “Můj Bože.” Naštěstí obě holky přestaly mluvit. Sebrala jsem pero a předstírala, že jsem zabraná do svých včerejších zápisků. Ukázalo se, že jsem si včera zapsala kulový, tak jsem alespoň VELMI pomalu psala dnešní datum. Daemon se usadil za mnou a žaludek se mi bezpochyby nastěhoval do krku. Budu zvracet. Přímo tady, před celou… Šťouchnul mě do zad tužkou. On a ta jeho zatracená tužka. Šťouchnul mě znovu, tentokrát trochu silněji. Otočila jsem se dozadu, oči zúžené. “CO?” Daemon se usmíval. Všichni kolem nás zírali. Bylo to jako opakování včerejšího oběda. Vsadím se, že všichni očekávali, že mu na hlavu vysypu svůj batoh. Podle toho, co řekne je docela pravděpodobný, že to udělám. Ale pochybuju, že by mi to tentokrát prošlo. Lehce sklonil hlavu a díval se na mě skrz svoje neskutečně dlouhý řasy. “Dlužíš mi nový triko.” Čelist mi spadla snad až na židli. “Přijď se přesvědčit,” tiše pokračoval, “omáčka ze špaget nejde vyprat.” Záhadně jsem objevila svojí schopnost mluvit. “Jsem si jistá, že máš dostatek triček.” “To mám, ale tohle bylo moje oblíbený.” “Ty máš oblíbený triko jo?” Zvedla jsem obočí. “No a taky si zničila Ashino oblíbený triko.” Zase se začal usmívat a na tvářích se mu udělaly hluboké důlky. “Hmm, jsem si jistá, že jí budeš oporou, po tak traumatickým prožitku.” “No nevím, jestli se z toho dostane.” Odpověděl. Protočila jsem oči a věděla, že bych se měla omluvit, ale nějak jsem to v sobě prostě nedokázala najít. Jo, stávala se ze mě mrcha. Chtěla jsem se otočit. “Mám to u tebe, opět.” Dlouze jsem na něj zírala. Začalo zvonit, ale připadalo mi to jako by z dálky. Cukla jsem sebou. “Nedlužim ti vůbec nic,” řekla jsem tak tiše, abychom to slyšeli jen my dva. “Musím nesouhlasit.” Naklonil se dopředu. Mezi našimi ústy bylo jen pár centimetrů. Skutečně velice nevhodná vzdálenost vzhledem k tomu, že jsme byli ve třídě a navíc mu včera na klíně seděla jiná holka. “Tohle jsem od tebe nečekal.” “A co jsi čekal?” Docela mě vzrušil fakt, že jsem ho překvapila. Divný. Můj pohled zase spadnul na jeho poetické rty. Taková škoda rtů. “Ty a já si musíme promluvit.” “My dva nemáme o čem mluvit.” Jeho pohled klesnul a zdálo se mi, že vzduch ztěžknul. Nesnesitelný. “Ale ano.” Řekl tiše. “To teda máme. Dneska.” Z části jsem mu chtěla říct, ať na celý naše promlouvání zapomene, ale zatnula jsem zuby a přikývla. Pravda, potřebovali jsme si promluvit. Přinejmenším o tom, že už spolu nikdy nebudeme mluvit. Chtěla jsem v sobě zase najít tu příjemnou Katy, tu který ten blbec nasadil roubík a vyhnal jí do kouta. Učitel si odkašlal. Nevěřícně jsem zamrkala a zjistila, že jsme právě bavili celou třídu. Otočila jsem se, křečovitě sevřela lavici a červenala se až na zadku. Hodina tedy začala, ale ten žár byl pořád ve vzduchu a naplňoval mě očekáváním. Cítila jsem Daemona za sebou, jeho oči na mně. Neodvažovala jsem se pohnout. Ne dokud se Lesa neprotáhla a nehodila mi na lavici poskládanej papírek. Aniž by to učitel postřehl, rozložila jsem ho a vsunula pod učebnici. Když se pak učitel otočil k tabuli, jen jsem knihu nadzdvihla. Tak tomu řikám ‘mrtě žhavá přitažlivost!’. Koukla jsem se na ní a zavrtěla hlavou. Ale kdesi hluboko ve mně se to třepetalo a to se teda rozhodně dít nemělo. Nesnáším ho. Je to parchant. Náladovej. Ale zažila jsem s ním momenty-spíš nanosekundy-kdy jsem měla pocit, že jsem viděla skutečnýho Daemona. Nebo přinejmenším toho lepšího Daemona. A na tuhle jeho část jsem byla zvědavá. A na tu jeho druhou část, tu zparchantělou, na tu jsem zvědavá nebyla. Ta mně něco jako vzrušovala.

KAPITOLA 14

Snažila jsem se soustředit na vyučování, ale myšlenkama jsem se nedokázala odtrhnout od Daemona a od toho, co chtěl dnes se mnou řešit. Díky Bohu jsem se musela probít jen polovinou dne, jelikož jsem pak měla odejít k doktorovi na sundání dlahy. Podle očekávání byla moje ruka naprosto v pořádku. Cestou domů jsem se stavila na poště. V našem PO Boxu byla tuna reklam, ale taky pár žlutých obálek, což mi vykouzlilo úsměv na tváři. Byly obtištěny logem Media Mail. Posbírala jsem si ty dárečky, zamířila domů a tam jsem se jen tak poflakovala. Nervozita mi pulsovala v žilách jako bych do sebe hodila pár lacinejch energy drinků. Prolezla jsem celou skříň a usoudila, že nemám co na sebe, několikrát jsem se převlíkla a nakonec jsem si vybrala letní šatičky. Ani všechno to převlíkání bohužel nedokázalo zahnat ten úzkostnej pocit. Co se mnou chtěl Daemon řešit? Nakonec, abych zabila čas, jsem skončila u redizajnování svýho blogu. Ale to mě znervóznilo ještě víc, protože jsem totálně rozhodila záhlaví a zápatí svejch stránek. Když se do útrob internetu zcela vypařil skript s odpočítáváním do vydání nový knihy, násilím jsem se od toho odtrhla. Ukázalo se, že mám před sebou ještě dost času k čekání. Bylo chvíli po osmý, když se Daemon zjevil u našich dveří, pár minut po tom, co máma odjela do Winchesteru. Jako obvykle se opíral o zábradlí a civěl do nebe. Jak se mu měsíční světlo odráželo na polovině tváře a druhá byla uvržená do stínu, vypadal nadpozemsky. Pak se Daemon zaměřil na mě. Jeho pohled sjel po mých šatech dolů a pak zase zpátky. Vypadal, jako by chtěl něco říct, ale hned si to zase rozmyslel. Sebrala jsem odvahu, popošla a zastavila se vedle něj. “Je Dee doma?” “Ne.” Vrátil se k pozorování noční oblohy. Byly na ní tisíce třpytivých hvězd. “Šla na zápas s Ash, ale pochybuju, že se tam zdrží dlouho.” Daemon se odmlčel a podíval se na mě. “Řekl jsem jí, že zajdu k tobě, takže si myslím, že dorazí radši dřív, aby se ujistila, že jsme se vzájemně nepovraždili.” Odvrátila jsem se a schovala pobavený úsměv. “No, když mě nezabiješ ty, tak Ash se toho určitě ráda ujme.” “Jako kvůli tý špagetový aféře nebo kvůli něčemu jinýmu?” Zeptal se. Hodila jsem na něj úsečný pohled. “Vypadal jsi včera mocně vyzívanej, když ti seděla na klíně.” “Jo takhle.” Odstrčil se od zábradlí a postavil se vedle mě. “Už mi to dává smysl.” “Fakt jo?” Nenechala jsem se rozhodit. Jeho oči se ve tmě zaleskly. “Ty žárlíš.” “Vlez mi na záda.” Přinutila jsem se zasmát. “Proč bych jako měla žárlit?” Daemon mě následoval po schodech dolů, dokud jsme nestáli na příjezdové cestě. “Protože jsme spolu strávili nějakej čas.” “Trávit s někým čas teda není důvod k žárlivosti. Zejména když si byl donucenej se mnou ten čas trávit.” Uvědomila jsem si, jak ubohý bylo, že jsem skutečně tak nějak žárlila. Ble. “Tak o tomhle sis se mnou chtěl promluvit?” Pokrčil rameny. “Pojď, projdeme se.” Sledovala jsem ho a uhladila si šaty. “Na to je trochu pozdě nemyslíš?” “Myslí mi to a mluví mi to líp, když jsem v pohybu.” Nabídnul mi ruku. “Když nechodím, tak se změním v Daemona-pitomce, kterýho moc nemusíš.” “Ha. Ha.” Zírala jsem na jeho ruku. V břiše mě zašimralo. “Noo, za ruku tě fakt držet nebudu.” “Proč ne?” “Protože se s tebou prostě nebudu držet za ruce, když tě nesnášim.” “Auvajs.” Daemon si položil obě ruce na srdce a zkřivil tvář bolestí. “To bylo krutý.” Jo, byl prostě hérečka. “Nechceš mě náhodou zatáhnout do lesa a nechat mě tam, že ne?” “Zní to jako velice příhodná pomsta, ale to bych neudělal. Pochybuju, že bys vydržela chvilku bez záchrany.” “Díky za vyslovení důvěry.” Hodil po mě zběžný úsměv, pár minut jsme šli beze slov a přešli hlavní silnici. Noční vzduch byl definitivně chladnější, než když jsem se převlíkala. Začala jsem si přát, abych si oblíkla i punčochy. Podzim se bezpochyby blížil. Brzy jsme byli hluboko v lese a měsíc měl potíže prosvítit skrz husté vrcholky stromů. Daemon vylovil z kapsy malinkatou baterku, která vydávala překvapivě mocný kužel světla. Každá buňka mýho těla intenzivně vnímala jeho blízkost, když jsme se prodírali temnotou a světlo před námi tančilo s každým naším krokem. A já intenzivně nenáviděla úplně každou svojí zrádcovskou buňku. “Ash není moje holka!” Řekl konečně. “Chodili jsme spolu, ale teď jsme jen kamarádi. Než se zeptáš, tak to není tak, jak si myslíš, přestože mi seděla na klíně. Nedokážu vysvětlit proč to udělala.” “No tak proč jsi jí to dovolil?” Zeptala jsem se a vzápětí si za to chtěla dát facku. Nebyla to moje věc a nezajímalo mě to. “Upřímně, těžko říct. Stačilo by jako důvod, že jsem prostě kluk?” “No ani né.” Řekla jsem a zírala na zem. Sotva jsem viděla svoje nohy. “To sem si myslel.” Odpověděl. Neviděla jsem jeho výraz a potřebovala jsem to. Protože jsem nikdy nedokázala přijít na to, co si myslí a někdy byly jeho oči v konfliktu s jeho slovy. “Nicméně-omlouvám se za celou tu záležitost s obědem.” To, že se omluvil, mě tak překvapilo, že jsem zakopla o kámen. Snadno mě zachytil, jeho teplý dech ovanul mou tvář-než zacouval. Kůže se mi zachvěla, ale odtáhla jsem se. To, že se mi omluvil za ten debakl s obědem, bylo jak studená sprcha. Nebyla jsem si jistá, co je horší: To že neví, jakej je pitomec, nebo že moc dobře ví, co mi udělal. “Kat?” Řekl tiše. Mrkla jsem na něj. “Ztrapnil jsi mě.” “Já vím-” “Ne. Nemyslím si, že vůbec něco víš.” Dala jsem se do kroku a objímala se kolem loktů. “A sereš mě. Vůbec do tebe nevidím. Jednu chvíli jsi fajn a najednou je z tebe to největší hovado na celý planetě.” “Ale mám bonusový body.” Dostihnul mě a pečlivě svítil na cestu dostatečně daleko, abych mohla odhalit veškeré kameny a kořeny. “Mám? Že jo? Bonusový body tenkrát od jezera a z naší procházky? A dostal jsem nějaký, když sem tě tuhle v noci zachránil?” “Máš spoustu bonusovejch bodů od svojí sestry.” Zavrtěla jsem hlavou. “Né ode mě. A i kdyby byly ode mě, tak jsi o většinu z nich už přišel.” Pár okamžiků mlčel. “To je v háji, to je fakt v háji.”

Zastavila jsem se. “Proč spolu vůbec mluvíme?” “Podivej, mrzí mě to. Opravdu.” Dlouze vydechl. “Nezasloužila sis to naše chování.” Nevěděla jsem, co mu na to říct. Zněl upřímně a skoro smutně, ale tak snad měl předtím možnost zvolit, jak se bude chovat. Přemýšlela jsem, co říct a rozhodla se pro téma, který patrně nevezme příliš dobře. “Je mi líto tvýho bráchy, Daemone.” Zastavil se a totálně ztuhnul. V okolních stínech se skoro ztratil. Pauza byla tak dlouhá, že jsem si nebyla jistá, jestli vůbec někdy odpoví. “Nemáš ponětí, co se stalo s mým bratrem.” Žaludek se mi stáhnul. “Všechno co vím je, že zmizel-” Daemonova ruka se otevřela a zavřela a tu druhou, v které měl baterku, svěsil podél těla. “To už bylo dávno.” “Bylo to minulej rok.” Jemně jsem poznamenala. “Nebo ne?” “No jo, jasně, máš pravdu. Zdá se to bejt dýl.” Odvrátil zrak a polovina obličeje mu vystoupila ze stínu. “No a slyšel jsi o něm něco?” V chladném vzduchu jsem se třásla. “Děcka o tom mluvily ve škole. Byla jsem zvědavá, proč jste o něm nikdy nemluvili, ani o tý holce.” “Měli jsme?” Zeptal se. Mrkla jsem na něj a snažila se přečíst jeho výraz, ale byla příliš velká tma. “No nevím, přijde mi to jako docela velká věc, o který lidi normálně mluvěj.” Daemon se dal do kroku. “Neradi o tom mluvíme, Kat.” To se dalo pochopit. Snad. Měla jsem co dělat, abych mu stačila. “Nechtěla jsem vyzvídat-” “Ne jo??” Jeho hlas byl ostrý, pohyby ztuhlé. “Můj brácha je pryč. Rodina tý nebohý holky jí patrně nikdy neuvidí a ty chceš vědět proč ti to nikdo neřek?” Kousla jsem se do rtu a připadala si jako pitomec. “Je mi to líto. Já jen, že všichni se chovaj tak…uzavřeně. Jakože nic nevím o tvojí rodině. Nikdy jsem neviděla tvoje rodiče Daemone. A Ash mě nenávidí do morku kostí absolutně bez důvodu. Je fakt divný, že tu jsou dvě rodiny s trojčatama a nastěhovaly se sem ve stejnou chvíli. Včera sem ti hodila na hlavu oběd a nikdo s tím nemá problém. To je jednoduše divný. Dee má kluka, o kterým nikdy nemluví. Město je-zvláštní. Lidi civěj na Dee, jako by byla princezna nebo jako by se jí báli. Lidi civěj na mě. A-” “To zní jako by tyhle věci měli něco společnýho.” Už jsem s ním téměř nedokázala udržet tempo. Šli jsme hluboko v lesích, určitě někdo poblíž jezera. “No a mají?” “Proč by měli mít?” Jeho hlas byl tichý a napnutý frustrací. “Možná si jenom trochu paranoidní. Taky bych byl, kdyby mě přepadli po nastěhování do novýho města.” “Vidíš? Už to děláš zas!” Poznamenala jsem. “Jseš celej podrážděnej, když se na něco zeptám. A Dee dělá to samý.” “Nenapadlo tě třeba, že víme čím jsi si prošla a nechceme to dělat ještě horší?” “Jak byste to jako chtěli zhoršit?” Zvolnil tempo. “Já nevím. Tak asi nemůžeme.” Zavrtěla jsem hlavou a to už jsme zastavili kousek od okraje jezera. Vypnul baterku. V noci se jezero lesklo jako onyx. Stovky hvězd se odrážely od hladiny, ale ne takovou nekonečností. Připadalo mi to, jako kdybych mohla natáhnout ruku a dotknout se jich. “Ten den u jezera,” řekl Daemon po několika okamžicích. “Bylo pár minut, který jsem si opravdu užíval.” Při jeho slovech se mi zastavil dech. Tenkrát bylo pár minut, který jsem si užívala taky. Hodila jsem si vlasy dozadu. “Než se z tebe stal vodník?” Daemon byl potichu, jeho ramena byla nepřirozeně ztuhlá. “Stres tě donutí vidět věci takový, jaký ve skutečnosti nejsou.” Dívala jsem se na něj, na jeho okouzlující rysy osvětlené září měsíce. Nevypadal jako skutečný. Ty exotické oči, linie jeho čelisti, všechno tohle bylo tady venku jasněji zřetelné. Daemon zíral na oblohu a na tváři měl sklíčený, zadumaný výraz. “Tak to není!” Řekla jsem konečně. “Tady je prostě něco…zvláštního.” “Myslíš jako kromě tebe?” Řekl. V mysli se mi nahromadilo několik odpovědí, ale všechny jsem je potlačila. Hádku s ním uprostřed nočního lesa jsem rozhodně neměla na seznamu věcí, který bych chtěla dělat. “Proč si se mnou chtěl mluvit Daemone?” Sevřel ruku za krkem. “To, co se stalo včera na obědě, se bude jen zhoršovat. Nemůžeš být kamarádka s Dee. Ne tak, jak by si chtěla být.” Po tvářích se mi rozlilo horko a rozprostřelo se až na krk. “To myslíš vážně?” Daemon uvolnil ruku na krku. “Neřikám, že s ní musíš přestat mluvit, ale trochu zvolni. Můžeš se k ní chovat hezky, mluvit s ní ve škole. Ale tím to končí. Jinak to bude jenom horší pro ni i pro tebe.” Všechny chlupy na těle se mi zježili najednou. “To mi jako vyhrožuješ Daemone?” Naše pohledy se střetly. Jeho oči byly plné…čeho? Smutku? “Ne. Říkám ti, jak to prostě bude. Měli by jsme se vrátit.” “Ne.” Zabejčila jsem se a zírala na něj. “Proč? Co je špatnýho na tom, že se kamarádím s tvojí sestrou?” Uplynula vteřina a jeho čelist se napnula. “Neměla bys tu se mnou bejt.” Zhluboka se nadechl, oči se mu rozšířily. Udělal krok dopředu. Ovanul mě teplý vzduch, rozhodil listí kolem nás a odhodil mi vlasy dozadu. Zdálo se, že ten poryv šel odněkud zpoza Daemona a jako by byl poháněn jeho zlostí. “Nejsi jako my. Vůbec nejsi jako my. Dee si zaslouží někoho lepšího, někoho jako jsme my. Takže mě nech na pokoji. Celou mojí rodinu nech na pokoji.” Bylo to jako facka, jen mnohem horší. Čekala jsem, že řekne leccos a on zvolil to nejhorší. Zhluboka jsem se nadechla, ale stáhlo se mi hrdlo. Ustoupila jsem o krok dozadu a snažila se potlačit nával vzteklýho pláče. Daemon ze mě nespustil zrak. “Chceš vědět proč? Přesně proto.” Těžce jsem polkla. “Proč…proč mě tolik nenávidíš?” Na vteřinu jeho maska zmizela a jeho rysy zkřivila bolest. Bylo to tak rychlé, že jsem si vlastně nebyla jistá, jestli jsem to skutečně zahlídla. Neodpověděl mi. Nával slz v mých očích už mi téměř tekl po tvářích. Ale odmítla jsem před ním brečet, nechtěla jsem, aby nade mnou měl takovou moc. “Tak víš co? Jdi do hajzlu Daemone!” Podíval se na mě. “Kat ty ne-” “Sklapni!” zasyčela jsem. “Prostě sklapni.” Zamířila jsem kolem Daemona a šla pryč. Moje kůže byla horká a studená zároveň. Uvnitř mně to pálilo ohněm i mrazem. Budu brečet. Věděla jsem to. Byl to ten škrtivej pocit vzadu v krku. “Kat.” Zavolal Daemon. “Prosím tě, počkej.” Zrychlila jsem tempo, až jsem skoro běžela. “No tak Kat, neutíkej tolik napřed. Ztratíš se, vem si aspoň tu baterku!” Jako kdyby mu na tom záleželo. Chtěla jsem od něj pryč dřív, než mi hrábne. Bylo docela pravděpodobný, že bych ho zmlátila. Nebo budu brečet, protože ať už ho mám ráda nebo ne, to co řekl, mě bolelo. Jako kdyby se mnou bylo něco v nepořádku. Zakopávala jsem o kameny a o kořeny, na zemi, ale věděla jsem, že cestu zpátky na silnici najdu. A slyšela jsem ho za sebou, jak při každém jeho kroku praskaly větvičky. V hrudi se mi rozlila syrová bolest a rázovala jsem kupředu. Potřebovala jsem už bejt doma. Zavolat mámě a nějak jí přesvědčit, že se stěhujeme. Nejpozdějc zejtra. Utéct. Dlaně se mi sbalili do pěstí. Proč bych měla utíkat? Já jsem neudělala nic špatnýho. Naštvaná a znechucená sama sebou jsem zakopla o kořen a málem jsem sletěla přímo na obličej. Nadávala jsem. “Kat!” Daemon za mnou taky nadával. Nalezla jsem rovnováhu a pospíchala kupředu. Ulevilo se mi, když jsem před sebou zahlídla silnici. Rozběhla jsem se, jako by mi šlo o život. Slyšela jsem, jak v dálce za mnou jeho nohy dopadaly na zem a vydávaly ozvěnu. Doběhla jsem až na silnici a otřela si tvář hřbetem ruky. Krucinál. Brečela jsem. Daemon na mě křičel, ale jeho hlas se utopil ve světlometech kamionu, kterej se řítil proti mně. Nebyl dál než dvacet metrů. Byla jsem v šoku a nemohla se pohnout. Rozhodně mě srazí.

KAPITOLA 15

Mocný úder hromu-jenže mnohem hlasitější-se rozléhal skrz údolí. Bylo to jako sonický třesk, který mnou otřásl až do morku kostí. Nebylo možné, aby si mně řidič všiml včas nebo stihl zastavit. Ruce mi instinktivně vylítly dopředu, jako kdyby mně to mohlo nějak ochránit. Uši mi zasáhl hlasitý klakson kamionu. Připravovala jsem se na kosti-lámající náraz, moje poslední myšlenka patřila mámě a co s ní udělá pohled na moje znetvořené tělo. Ale náraz nepřišel. Mohla bych políbit nárazník, tak byl totiž blízko. Ruce jsem měla pouhé centimetry od horkého chladiče auta. Pomalu jsem zvedla hlavu. Řidič nehybně seděl za volantem, oči prázdné a vytřeštěné. Nehýbal se, ani nemrknul. Nebyla jsem si jistá, jestli vůbec dýchá. V pravé ruce měl hrnek kafe, zamrzlý v čase, napůl cesty k puse. Zamrzlé-všechno bylo zamrzlé. Pusu mi naplnila kovová pachuť. Mysl se mi zastavila. Motor kamionu stále běžel, burácel mi přímo před obličejem. Otočila jsem se od ztuhlého řidiče a podívala se na Daemona. Vypadal, že se pekelně koncentruje, dech měl těžký a pěsti zaťaté. Jeho nádherné oči byly jiné. Takové být neměly. O krok jsem couvla. Přestože už jsem byla z cesty kamionu, ruce jsem měla pořád před sebou, jako kdybych ho chtěla varovat, aby se ke mně nepřibližoval. “Pane Bože…” Zašeptala jsem. Srdce mi bušilo neuvěřitelnou rychlostí. Daemonovy oči zářily do tmy duhouvou barvou. To světlo se zdálo být čím dál tím intenzívnější, pěsti se mu začaly třást a postupovalo to nahoru do paží, dokud se celé jeho tělo nechvělo v nepatrných vlnách. A pak začal Daemon blednout, jeho tělo i s oblečením se začalo ztrácet, mizelo a místo něj se objevilo rudo-žluté světlo, které ho zcela pohltilo. Lidé světla. No sakra… Čas vypadal, že se zastavuje. Ne, čas se zastavil. Daemon nějakým způsobem zadržel kamion, aby mně nesrazil. Zastavil sedmi-tunový auto předtím, než mi mohlo rozlámat každičkou kost v těle. Ale čím? Slovem? Myšlenkou? Obrovskou silou, ať už jakoukoliv. Způsobilo to nepřirozené vzduchové vibrace. Z jeho čiré síly se třásla zem. Věděla jsem, že kdybych se jí dotkla, cítila bych, jak se chvěje. V dálce jsem zaslechla Dee, v jejím hlase jsem rozpoznala zmatek, volala na nás. Jak nás našla? Jednoduše. Daemon přávě rozsvítil celou ulici-to on byl to rudo-žluté světlo. Podívala jsem se zpátky na kamion a viděla, že se nechvěje jen auto, ale i řidič. Všechno se to snažilo prolomit tu neviditelnou bariéru, která to držela zmrazené v čase. Ta kovová bestie se třásla a motor křičel, noha řidiče stále sešlapovala plynový pedál. Utíkala jsem, ne pryč ze silnice, ale po ní. Matně jsem slyšela, jak za mnou ten kamion stále řve. Běžela jsem dál, ta klikatá silnice vedla k našim domům, které byly uvelebené po jejích stranách. Letmo jsem zahlídla, jak ke mně běží Dee, ale utekla jsem jí. Věděla jsem jen to, že ona musí být stejná jako Daemon. Ale co jsou? Určitě né lidi. To, co jsem viděla nebylo možné. Žádný člověk by to nemohl udělat. Žádný člověk nemohl na povel zastavit kamion, zůstat několik minut pod vodou nebo zmizet a zase se objevit. Všechny ty divné věci, kterých jsem si všimla, teď dávaly smysl. Běžela jsem dál, minula naší příjezdovku, neměla jsem tušení, kam běžím, nebo proč. Můj mozek nepracoval. Vládu nad tělem převzal instinkt. Větve stromů se mi zamotávaly do vlasů a do těch pěkných letních šatů, které jsem si oblíkla. Zakopla jsem o velký kámen, ale zvedla jsem se ze země, oprášila kolena a pokračovala dál. Najednou, jsem za sebou zaslechla kroky. Někdo na mě volal, ale já jsem nezastavila, přidala jsem a běžela dál. Momentálně jsem vůbec nemyslela. Chtěla jsem se jen dostat pryč. Kousek za mnou se ozývaly nadávky a pak mě smetlo tvrdé tělo. Padala jsem k zemi, obklopená teplem. Nějak se mu povedlo ztlumit sílu dopadu jeho vlastním tělem tím, že nás ve vzduchu přetočil. Pak mně převrátil pod sebe a přitiskl k zemi. Odstrkovala jsem ho a snažila se kopat. Nic z toho nefungovalo. Zavřela jsem oči, bála jsem se, že uvidím jeho zářící zorničky. “Slez ze mě!” Daemon mně chytil za ramena a jemně se mnou zatřásl. “Přestaň!” “Jdi ode mě pryč!” Křičela jsem na něj a snažila se vykroutit se zpod něj. “Kat, přestaň!” Zařval znovu. “Nechci ti ublížit!” Jak bych mu mohla věřit? Malá část mýho mozku, která stále pracovala, mi pripomněla, že mi přece zachránil život. Přestala jsem se s ním prát. Daemon se nade mnou uvolnil. “Nechci ti ublížit, Kat.” Jeho tón byl jemnější, ale stále trochu zuřivý, jak se snažil udržet mně, aniž by mi ublížil. “Nikdy bych ti neublížil.” Při jeho slovech se mi zachvěl žaludek. Něco se ve mně ozvalo, věřilo mu, přestože moje mysl s tím nesouhlasila. Nevěděla jsem, která moje část byla tak hloupá, ale zdálo se, že to byla ta převládající. Stále jsem těžce dýchala, ale snažila jsem se uklinit. Povolil stisk, ale stále byl nade mnou. Cítila jsem na tváři jeho rychlý dech. Daemon se odtáhl, dal mi prst pod bradu a otočil mi hlavu směrem k němu. “Podívej se na mně, Kat. Musíš se na mně hned teď podívat.” Držela jsem oči zavřené. Nechtěla jsem vědět, jestli měl pořád ty děsivé oči. Daemon se posunul a přesunul ruce z mých ramen na moje tváře. To byla chvíle, kdy jsem měla utýct, ale v ten moment, kdy se jeho teplé ruce dotkly mých tváří, jsem se nemohla vůbec pohnout. Opatrně rozprostřel prsty přes můj obličej. “Prosím.” Z hlasu se mu vytratil ten zuřivý tón. Rozechvěle jsem vydechla a otevřela oci. Díval se mi přímo do nich. Oči měl stále zvláštní, intensivně zelené, ale byly jeho. Nebyly to ty oči, co jsem viděla před chvílí. Bledé měsíční světlo se prodíralo skrze stromy nad námi, pomalu klouzalo přes jeho lícní kosti a odráželo se od jeho rozevřených rtů. “Nechci ti ublížit, ale prosím slib mi, že nebudeš zase utíkat. Necítím se na to, tě znovu nahánět. Ten malej trik mi vysál skoro všechny síly.” Čekal na mojí odpověď. Obličej měl napjatý vyčerpáním. “Řekni to, Kat. Slib mi, že neutečeš. Nemůžu tě tu nechat pobíhat samotnou. Rozumíš mi?” “Jo,” stěží jsem ze sebe vypravila. “Dobře.” Pomalu mě pustil a odtáhl se, levou rukou, aniž by si to uvědomoval, mně nepatrným pohybem pohladil po tváři. Zůstala jsem nehybně ležet, dokud se nezvedl. Sledoval mně unaveným pohledem, jak jsem couvala pryč, dokud jsem zády nenarazila do stromu. Jakmile se přesvědčil, že neuteču, sedl si přede mně. “Proč si musela vběhnout pod ten kamion?” Zeptal se mně, ale nečekal na odpověď. “Zkusil jsem všechno možný i nemožný, abych tě udržel mimo, ale ty prostě musíš jít a zkazit všechnu mojí tvrdou dřinu.” “Neudělala jsem to schválně.” Zvedla jsem třesoucí se ruku k čelu. “Ale jo, udělala.” Potřásl hlavou. “Proč si se sem přistěhovala, Kat? Proč? Mně-nám se dařilo docela dobře a pak se ukážeš ty a všechno jde do háje. Nemáš ponětí. Sakra. Myslel jsem si, že budeme mít kliku a že třeba odejdeš.” “Je mi líto, ale já se nikam nechystám.” Odtáhla jsem od něj nohy a přitiskla si je k hrudníku. “Vždycky to akorát podělám.” Zavrtěl hlavou a vypadal, že se chystá znovu nadávat. “Jsme jiní. Myslím, že teď už to chápeš.” Položila jsem si čelo na kolena. Chvíli mi trvalo, než jsem posbírala to, co zbylo z mých myšlenek a pak jsem hlavu zase zvedla. “Daemone, co vlastně jste?” Smutně se usmál a promnul si rukou čelo. “To se těžko vysvětluje.” “Prosím, řekni mi to. Musíš mi to říct, protože jinak začnu zase vyšilovat,” varovala jsem ho. A nelhala jsem. Čím déle mlčel, tím víc se ztrácela kontrola, který jsem dosáhla. Když Daemon promluvil, jeho pohled byl pronikavý. “Nemyslím si, že bys to chtěla vědět, Kat.” Jeho výraz i hlas působily tak upřímně, že mně přepadl obrovský strach. Bylo mi jasné, že ať už mi řekne cokoliv, navždycky to změní můj život. Jakmile se dozvím, co on a jeho rodina jsou, nikdy to nebudu moct vzít zpátky. Byla bych nezvratně změněná. Přestože jsem si to uvědomovala, už jsem byla za bodem návratu. Stará Katy by znova utekla. Tím jsem si byla jistá. Radši by přestírala, že se nic z toho nestalo. Ale já teď byla jiná, já to musela vědět. “Jste lidi?” Daemonův smích postrádal humor. “Ne, to nejsme.” “Vážně?” Pozvedl obočí. “Jo, myslím, že už sis domyslela, že nejsme lidi.” Nejistě jsem se nadechla. “Doufala jsem, že se pletu.” Znovu se zasmál, ale bylo v tom opravdu velmi málo pobavení. “Nepleteš. Jsme velmi, velmi zdaleka.” Žaludek mi spadl až ke kolenům, a nohy jsem si objala pevněji. “Co tím myslíš velmi, velmi zdaleka? Protože mi to přijde povědomý z titulků Hvězdnejch Válek.” Daemonův pohled byl tvrdý. “Nejsme z týhle planety.” Tak jo. Je to tady. Právě řekl to, co jsem si už tak nějak domyslela, ale tím mi nic moc neobjasnil. “Co jsi zač? Upír?” Protočil oči “To myslíš vážně?” “A co má bejt?” Zaplavil mně pocit marnosti. “Řekl si, že nejsi člověk a to je maximum, co mně napadá, co bys teda mohl být! Zastavil si kamion, aniž by ses ho dotkl.” “Řekl bych, že příliš moc čteš.” Daemon pomalu vydechl. “Nejsme ani vlkodlaci, ani čarodějové. Ani zombie, nebo něco podobnýho.” “No, jsem vděčná za tu zombie část. Ráda bych si myslela, že to, co zbylo z mýho mozku je v bezpečí.” Zamumlala jsem. “A nečtu příliš moc, nic takovýho neexistuje. Stejně jako mimozemšťani.” Daemon se ke mně rychle naklonil a položil ruce na moje pokrčená kolena. Když se mně dotkl, tak jsem ztuhla, zaplavily mně vlny horka i chladu. Jeho pronikavý pohled mně k němu přitahoval. “Ty si myslíš, že v tomhle rozlehlým, nekonečným vesmíru je Země-tahle planeta-jedinou planetou, na který je život?” “N-ne,” zajíkla jsem se. “Takže takový druh věcí…to je normální pro tvůj… Sakra, jak si vlastně řikáte?” Zaklonil hlavu, a jak vteřiny utíkaly, z čekání na jeho odpověď se mi rozbušilo srdce. Vypadal, že bojuje s tím, kolik mi toho má říct a já si byla naprosto jistá, že cokoliv, co to bude, se mi nebude líbit…

KAPITOLA 16

Byl to jeden z těch momentů, kdy jsem nevěděla, jestli se smát nebo brečet nebo co nejrychleji utéct. Daemon se napjatě usmíval. “Vím, na co myslíš. Ne, že bych ti četl myšlenky, ale tvoje tvář mluví za vše. Myslíš si, že jsem nebezpečnej.” A taky blbec…a pěkně žhavej, ale to jsem si nepřiznávala. Mimozemská forma života? Zavrtěla jsem hlavou. “Je to šílený, ale nebojím se tě.” “Ne?” “Ne.” Zasmála jsem se, ale znělo to trošku vyšinutě-totálně nepřesvědčivě. “Nevypadáš jako mimozemšťan!” Připadlo mi důležitý na to poukázat. Nakrčil obočí. “A jak teda mimozemšťani vypadaj?” “No ne…ne jako ty,” vykoktala jsem. “Nejsou nádherný-” “Ty si myslíš, že jsem nádhernej?” Usmál se. Hodila jsem po něm temnej pohled. “Sklapni. Jako by si nevěděl, že každej na týhle planetě si myslí, že jsi atraktivní.” Zašklebila jsem se v šoku, že vedu tenhle rozhovor. “Mimozemšťani-jestli existujou-jsou malý zelený mužíci s velkejma očima a tenkejma ručičkama nebo…nebo gigantický hmyzáci nebo něco jako slizký malý příšerky.” Daemon se hlasitě zasmál. “ET?” “Ano! Něco jako ET, ty hovado. Mam fakt radost, že se bavíš. Že mě chceš rozhodit ještě víc, než jste mě doposavaď rozhodili. Možná jsem se praštila do hlavy nebo něco.” Chtěla jsem se postavit na nohy. “Sedni si, Kat.” “Neřikej mi, co mám dělat!” Postavil se a roztáhnul ruce. To děsivé žhnutí vyplnilo jeho oči, jako dvě sféry čistýho světla. “Sedni. Si.” Sedla jsem si. Ale samozřejmě jsem u toho zahrozila prstem. Instinktivně jsem věděla, že mi neublíží, přestože se se mnou právě podělil o to svoje mimozemšťanství. Pan Velkej Zlej Mimozemšťan. “Ukážeš mi, jak doopravdy vypadáš? Netřpytíš se, že ne? A prosím řekni mi, že jsem skoro nepolíbila gigantickýho mozkožravýho hmyzáka, protože jinak vážně-” “Kat!” “Promiň,” zamumlala jsem. Daemon zavřel oči a nadechl se. Uprostřed hrudníku se mu objevilo světlo, a jako předtím na silnici, začal vibrovat a mizel, dokud po něm nezůstalo jen úchvatné červeno-žluté světlo. Pak to světlo začalo dostávat podobu. Dvě nohy, torzo, ruce a hlava-všechno pouze ze světla. Ze světla tak intenzivního, že osvětlilo všechno kolem nás a noc proměnilo na den.

Třesoucí se rukou jsem si zakrývala tvář. “No do prdele.“A když promluvil, nebylo to nahlas. Mluvil v mojí hlavě. Tak takhle vypadáme. Jsme bytosti světla. I v naší lidský podobě dokážeme ohýbat světlo. Odmlčel se. A jak vidíš, nevypadám jako gigantickej hmyzák. A…netřpytím se. Dokonce i ve svý hlavě, jsem dokázala vycítit znechucení z tý poslední hlášky. “Ne,” zašeptala jsem. V žádný z těch paranormálních knih, který jsem četla a recenzovala, takhle nikdo nezářil. Někdo se třpytil na denním světle. Jinej měl křídla. Ale nikdo nebyl zatracený gigantický slunce. Nevypadám ani jako slizká malá příšerka, což jen tak mimochodem, považuju za urážlivý. Jedna paže ze světla se ke mně natáhla. Zformovala se z ní dlaň a prsty. Dlaň se rozevřela. Můžeš se mě dotknout. Nebude to bolet. Mám za to, že lidem je to příjemný. Lidem? Kriste. Pane. Bože. Nervózně jsem polkla a zvedla ruku. Z části jsem se ho vůbec nechtěla dotknout, ale když jsem viděla něco tak…tak strašně mimo tenhle svět, musela jsem. Moje prsty přejely po těch jeho a výboj elektřiny mi nejprve zatančil na dlani a pak mi přejel po ruce. Světlo společně s mojí kůží jemně bzučelo. Ostře jsem se nadechla. Daemon měl pravdu. Nebolelo to. Jeho dotek byl teplý a opojný. Bylo to jako dotýkat se slunce a nikdy se nespálit. Hrála jsem si s prsty a sledovala jak světlo sílí, dokud jsem svou ruku vůbec neviděla. Malý proužky světla se míhaly z jeho ruky a olizovaly moje zápěstí a předloktí… Bylo mi jasný, že se ti to bude líbit. Stáhnul ruku a ustoupil. Světlo začalo pomalu slábnout a pak tu přede mnou stál Daemon-lidskej Daemon. Pokles teploty jsem cítila okamžitě. “Kat,” řekl, tentokrát nahlas. Vše, na co jsem se vzmohla, bylo zírat na něj. Chtěla jsem pravdu, ale doopravdy to vidět, slyšet-to bylo o něčem úplně jinym. Daemon vypadal, že pochopil můj výraz, protože se zase pomalu posadil. Vypadal uvolněně, ale věděla jsem, že je spíš jako divoký zvíře. Napjatej a připravenej skočit, kdybych udělala špatnej pohyb. “Kat?” “Ty seš mimozemšťan.” Můj hlas byl slabej. “No jo, to jsem se ti snažil říct.” “Ou…ou wáu.” Schoulila jsem si ruku zpět k hrudíku a tupě na něj zírala. “Takže odkud jsi? Z Marsu?” Zasmál se. “To si fakt netrefila.” Na okamžik zavřel oči. “Budu ti vyprávět pohádku jo?” Přikývla jsem, zatímco si rukou prohrábnul svoje rozcuchaný vlasy. “Všechno ti to bude znít šíleně, ale nezapomínej, co jsi právě viděla. Co už víš. Viděla jsi mě dělat věci, který nemůžou bejt skutečný. Takže teď pro tebe nic není nemožný.” Zastavil, jako by sbíral odvahu. “Místo odkud jsme, je za Abellem.” “Abellem?” “Je to ta nejvzdálenější galaxie odstud, nějakejch třináct miliard světelnejch let. A my jsme dalších deset miliard nebo tak nějak za ním. Neexistuje žádná loď, co by nás tam mohla dostat. A nikdy nebude.” Mrknul na svoje otevřený ruce a obočí mu pokleslo. “Teda, ne že by na tom záleželo. Náš domov už neexistuje. Byl zničenej, když jsme byli ještě děti. Proto jsme museli odejít a najít místo srovnatelný s tím naším, ve smyslu potravy a vzduchu. Ne, že by sme potřebovali dejchat kyslík, ale aspoň to nebolí. Dejcháme v podstatě jen ze zvyku.” Uvolnila se ve mně další vzpomínka. “Takže nepotřebujete vůbec dejchat?” “No, ani ne.” Vypadal tak trochu zaraženě. “Děláme to ze zvyku, ale občas zapomenem. Třeba při plavání.” No vida. To vysvětluje, jak mohl Daemon vydržet tak dlouho pod vodou. “Pokračuj.” Chviličku mě pozoroval, pak kývnul. “Byli jsme příliš malí, než aby sme si pamatovali název naší galaxie. Nebo jestli vůbec náš druh měl potřebu takovou věc pojmenovat. Ale pamatuju si název našeho světa. Jmenoval se Lux. A my jsem tedy Luxani.” “Lux,” zašeptla jsem a rozvzpomněla se na vyučování v prváku. “To je latinsky světlo.” Pokrčil rameny. “Přišli jsme sem v meteorickym roji před patnácti lety, spolu s dalšími jako my. Ale před námi tu už byli mnozí, pravděpodobně po tisíce let. Ne všichni z našeho druhu přišli na tuhle planetu. Někteří cestovali v galaxii dál. Jiní museli skončit na planetách, kde nepřežili. Ale jakmile bylo jasný, že Země je pro nás perfektní, přišlo nás sem víc. Stíháš mě?” Stále jsem tupě zírala. “Snad jo. Jak řikáš, je vás víc jako ty. Thompsonovi-jsou jako ty?” Daemon přikývl. “Od první chvíle jsme všichni spolu.” Tak to vysvětlovalo teritoriální chování Ash. “Kolik vás tu je?” “Jako přímo tady? Nejmíň pár stovek.” “Pár stovek,” opakovala jsem. A pak jsem si vzpoměla na ty podivný pohledy od lidí ve městě. A jak na mě koukali v tý restauraci. Protože jsem byla s Dee-mimozemšťankou. “Proč tady?” “My…zůstáváme ve větších skupinách. Není to…no, na tom teď nezáleží.” “Říkal jsi, že jsi přišel s meteoritickým rojem? A kde je tvoje vesmírná loď?” Připadala jsem si hloupě, že jsem to vůbec řekla. Zvednul obočí, když se na mě díval a konečně vypadal jako Daemon, tak jak jsem ho znala. “My k cestování nepotřebujeme věci jako vesmírný lodě. Jsme světlo-můžeme se s ním svézt.” “No, ale když jste z planety, která je miliony světelných let daleko a cestujete rychlostí světla, netrvala by cesta sem miliony let?” Můj bejvalej učitel na fyziku by ze mě měl radost. “Ne. Stejným způsobem jako jsem tě zachránil před tím kamionem, jsme schopni ohýbat prostor a čas. Nejsem věděc, tak se mě neptej, jak to děláme. Prostě to umíme. Někteří z nás líp než jiní.” To, co řekl neznělo ani trochu příčetně, ale nezastavila jsem ho. Jak poukázal-co jsem viděla, nedávalo žádnej smysl, takže jsem vlastně nebyla schopná posuzovat, co smysl dávat má. “Stárneme stejně jako lidi, což nám umožňuje normálně splynout s davem. Když se sem dostaneme, tak si vybereme svojí…kůži.” Všimnul si mýho nelibýho úšklebu a znova pokrčil rameny. “Nevím jak jinak to vysvětlit aniž bych tě děsil, ale ne všichni z nás umí měnit vzhled. Co si na začátku vybereme, s tím zůstaneme.” “No, tak ty sis vybral velmi dobře.” Koutky mu zacukaly, jak se konečky prstů probíral stébly trávy před sebeou. “Jen jsme zkopírovali to, co jsme viděli. Zdá se, že to pro každého z nás fungovalo jenom jednou. A jak jsme vyrůstali jeden druhýmu podobní, tak se DNA postarala o zbytek. Kdyby tě to zajímalo, tak se vždycky rodíme jako trojčata. Vždycky to tak bylo.” Zastavil a pozvednul svůj pohled. “Víceméně jsme jako lidi.” “S tím rozdílem, že jste koule světla, které se mohu dotknout?” Lehce jsem v úžasu vydechla. Koutky mu znovu cukly. “Jo tak nějak a navíc jsme podstatně dál ve vývoji než lidi.” “Jak moc ‘podstatně dál’?” zeptala jsem se tiše. Lehce se usmál a znovu se rukama probíral trávou… “Řekněme, že kdybychom někdy s lidskou rasou byli ve válce, tak nevyhrajete, ani za miliardu let.” Moje srdce se těžce převrátilo a trhla jsem sebou dozadu. Vůbec jsem si neuvědomila, že se k němu jen tak mimochodem nakláním. “Co všechno umíš?” Daemonovy oči na mne na moment mrkly. “Čím míň toho víš, tím líp pro tebe.” Zavrtěla jsem hlavou. “Ne. Nemůžeš něco nakousnout a pak to nedopovědět. Ty…dlužíš mi to.” “Jak to vidím já, tak ty dlužíš mě. Něco jako třikrát.” Odpověděl. “Jak třikrát?” “Za tu noc, kdy si byla napadená, dnešní kamion a tehdy, jak jsi se rozhodla, že Ash potřeboje vymódit špagetama.” Napočítal na prstech. “Dej bacha ať to není čtyřikrát.” “Ty jsi mi zachránil život před Ash?” “No jasně, jak řikala, že tě zničí. Myslela to zcela vážně.” Povzdechnul si, zaklonil hlavu a zavřel oči. “Krucinál, proč ne. Jako bys to už stejně nevěděla. Všichni umíme kontrolovat světlo. Dokážeme s ním manipulovat tak, že když nechceme být viděni, tak nejsme. Dokážeme rozptýlit stíny, cokoliv. A nejen to, dokážeme světlo těžit a zužitkovat. A věř mi, že něčím takovým by si zasažená bejt rozhodně nechtěla. Pochybuju, že by to člověk přežil.” “Oká…” Sotva jsem dýchala. “Počkej, když jsme narazili na toho medvěda, tak jsem viděla záblesk světla.” “Jo, to jsem byl já a než se zeptáš, tak toho medvěda jsem nezabil. Jen jsem ho vystrašil. Nejsem si jistej, proč jsi omdlela. Byla jsi blízko mýho světla. Myslím, že na tebe působilo. Nicméně všichni máme určitý léčivý schopnosti, ale ne všichni jsme v tom dobrý,” pokračoval a narovnal hlavu. “Já jsem tak nějak průměr, ale Adam-jeden z Thompsonovejch kluků-dokáže uzdravit prakticky cokoliv, v čem zbylo aspoň trochu života. A jsme prakticky nezničitelný. Naše jediná slabost je, když náš přistihneš v naší přirozený formě. Nebo možná kdyby nám uřízli hlavu v naší lidský podobě. Myslim, že to by asi klaplo.” “No jo, s uříznutou hlavou to fakt většinou klapne.” V hlavě jsem měla kompletně vygumováno. Byla jsem schopná zpracovávat pouze to, co mi zrovna říkal. Něco jako jednu souvislou myšlenku za minutu nebo tak nějak. Ruce mi sklouzly na tváře a podepřela jsem si hlavu. “Ty seš mimozemšťan.” Zvednul na mě obočí. “Je toho hodně co dokážeme, ale ne dřív, než dosáhneme puberty. A pak máme docela fušku to kontrolovat. Někdy jsou ty záležitosti trochu na palici.” “No to musí bejt…náročný.” “No to teda.” Ruce jsem si založila přes hruď. “Co ještě umíš?” Když promluvil, zblízka mně sledoval. “Slíbíš, že zase nebudeš zdrhat?” “Ano,” souhlasila jsem a myslela si ‘co to sakra…’ Ne že by mě šlo vyděsit ještě víc.

“Dokážeme manipulovat věcma. Dokážeme pohnout jakoukoliv věcí, živou nebo neživou. Ale umíme toho mnohem víc.” Sebral ze země spadlý list a držel ho před sebou.“Sleduj.”

Ihned se z něj začal linout kouř. Z konečků prstů mu vyskočily jasný oranžový plamínky a spolkly celý list. Během vteřiny list zmizel, ale plamínky si stále hrály na jeho prstech.

Poskočila jsem dopředu a umístila svojí ruku nad ten oheň. Z prstů mu sálal žár. Stáhla jsem ruku a podívala se na něj. “Ten oheň ti neublíží?” “Jak by mi mohlo ublížit něco, co je mojí součástí?” Přejel planoucími prsty po zemi. Z ruky mu odletovaly uhlíky, ale zem zůstala ohňem nedotčená. Zatřepal rukou. “Vidíš? A je to pryč.” S doširoka otevřenýma očima jsem se zase trochu přiblížila. “Co ještě umíš?” Daemon se usmál a v ten moment zmizel. Nadzvedla jsem se a podívala se okolo sebe. Opíral se o strom o pár metrů dál. “Jak…jsi sakra-moment! To jsi udělal už dřív. To tvoje děsivý, tichý přibližování. Ale to není o tom, že by jsi byl tak tichej.” Omráčeně jsem se posadila a opřela o strom. “Ty se jenom tak rychle pohybuješ.” “Rychlostí blesku, Kotě.” Znovu se objevil přede mnou a pomalu se posadil. “Někteří z nás dokážou manipulovat svojí podobou za hranice formy, kterou na začátku zvolili. Jako přeměnit se v jakoukoli živou věc, ať už osobu nebo zvíře.” Zírala jsem na něj. “To je to, proč se Dee občas vytrácí před očima?” Zamrkal.“Ty sis toho všimla?” “Jo, ale myslela jsem si, že si to jenom představuju.” Trochu jsem si protáhla nohy. “Zdá se, že se jí to vždycky stalo, když se cítila pohodlně. Jenom ruka, nebo obrys těla se vždycky vytratil ale hned byl zpátky.” Daemon přikývnul. “Ne všichni máme kontrolu nad tím, co děláme. Někteří z nás trochu zápasej se svejma schopnostma.” “A ty ne?” “Já sem jednoduše dokonalej.” Zakroutila jsem očima a narovnala se v zádech. “Co tvoje rodiče? Říkals, že pracujou mimo město, ale ještě jsem je neviděla.” Jeho pohled spadnul znovu k zemi. “Naši rodiče se sem nikdy nedostali.” Uvnitř mě zalila bolest. “Je…je mi to líto.” “To je v pohodě. Už je to dávno. Ani si je nepamatujeme.” Bylo to hrozně smutný. Přestože se moje vzpomínky na tátu zdály bejt těma rokama otupělý, pořád tam byly. A já měla připravenejch takovejch otázek, jak přežili bez rodičů, kdo se o ně staral, když byli ještě malí. “Bože, připadám si tak hloupě. Víš já myslela, že pracujou mimo město.” “Nejsi hloupá, Kat. Viděla jsi jen to, co jsme chtěli, aby jsi viděla. Jsme v tom fakt dobrý.” Povzdechnul si. “No, nicméně asi ne dost dobrý.” Mimozemšťani… Wau, Lesa a její řeči o trhlejch lidech, byly pravda. Pravděpodobně nějaký viděla. Možná i Smrtihlav byl pravej. A Chupacabra opravdu někde venku pije kozí krev. Daemonovy oči se na moment podivně zaleskly a pak se ustálily na mojí tváři. “Zvládáš to líp než jsem čekal.” “Jsem si jistá, že budu mít pozdějc dost času panikařit a pak se z toho složit. Patrně si budu myslet, že jsem se zbláznila.” Co jsem to dořekla, tak mě něco napadlo. “Můžete…můžeš ovládat cizí myšlenky? Číst je?” Zavrtěl hlavou. “Ne. Naše schopnosti jsou vazáný na nás. Možná kdyby náš zdroj-světlo-byl ovlivněnej něčím dalším, kdo ví. Možný je všechno.” Zírala jsem na něj a začal se ve mně vařit vztek a nedůvěra. “Celou tu dobu jsem si myslela, že začínám magořit. Říkal si mi, že si věci představuju, nebo že si vymejšlím hovadiny. Jako bys mi proved lehkou vetřelčí lobotomii. Krásný!” Otevřel oči a proběhnul jimi záblesk zloby spolu s něčím dalším, co jsem nedokázala rozluštit. “Musel jsem,” trval na svým. “Nikdo o nás nesmí vědět. Kdo ví, co by se s náma jinak stalo.” Donutila jsem se na to prozatím zapomenout a zeptla se. “Kolik…lidí o vás ví?” “Pár místních si o nás myslí, že jsme ‘Bůh ví co’,” řekl. “Jistej vládní úřad spadající pod ministerstvo obrany o nás ví. A to je asi tak všechno. Nevědí o našich schopnostech. Nesměj.” Téměř vrčel když mi pohlédl do očí. “Na DOD si myslí, že jsme neškodný podivíni. Dokud se řídíme jejich pravidly, tak nám dávaj peníze, naše domovy a nechávaj nás v klidu. Takže když někdo z nás zblbne se svojí schopností, tak jsou to fakt špatný zprávy z několika důvodů. Snažíme se naše schopnosti nevyužívat, zejména v blízkosti lidí.” “Protože by jste se tak odhalili.” “Jo a taky…” Podrbal si bradu. “Pokaždý když použijeme naši schopnot v blízkosti člověka, tak to na něm nechá stopu. A pak ostatní můžou vidět, že ten člověk byl v blízkosti jednoho z nás. Takže se zkrátka snažíme naše schopnosti v blízkosti lidí nepoužívat, ale ty…no, s tebou většinou nejdou věci podle plánu.” “Když jsi zastavil ten kamion, tak jsi na mě…zanechal stopu?” Zamrkal a podíval se jinam. “A když jsi odehnal toho medvěda? To se dá vystopovat jinýma jako jsi ty?” Spolkla jsem sousto ledovýho strachu. “Takže Thompsonovi a každej další álien v okolí ví, že jsem byla vystavená tvýmu…mimíkovskýmu kouzlení?” “To je docela přesný.” Řekl. “A nejsou z toho zrovna nadšený.” “Tak proč jsi teda ten kamion zastavoval? Jsem pro tebe evidentně velká přítež.” Daemon se ke mně pomalu otočil. Jeho oči byly zavřený. A znovu-neodpověděl mi. Zhluboka jsem se nadechla. Připravená utíkat, bojovat. “Co se mnou budeš dělat?” Když promluvil, tak se jeho hlas třásl. “Co s tebou budu dělat?” “No když teď vím, co jste zač, tak jsem přece riziko pro všechny. Ty…můžeš mě zapálit nebo kdo ví co ještě.” “Proč bych ti to všechno říkal a pak ti kvůli tomu něco dělal?” To je fakt. “Já nevím.” Pohnul se směrem ke mně a když jsem před ním ucukla, zastavil se těsně před tím, než se mě dotknul. “Já ti nic neudělám, jasný?” Kousla jsem se do rtu. “Jak mi můžeš věřit?” Znovu se odmlčel a pak se ke mně konečně natáhl a vzal mě rukou za bradu. “Já nevím, prostě tak. Navíc upřímně-nikdo by ti neuvěřil. A kdyby si náhodou spáchala moc velký pozdvižení, tak by to přilákalo DOD a to rozhodně nechceš. Udělají cokoliv, aby se ujistili, že se o nás obyvatelstvo nedozví.” Zůstávala jsem nehybná a tichá. Daemon mě stále jemně držel. Proběhlo mnou množství emocí. Jak jsem se na něj teď koukala, jak mě jeho přítomnost obklopovala, bylo by až příliš snadný do toho spadnout. A mě bylo jasný, že z toho bych se patrně nikdy nevyhrabala. Odtáhla jsem se. “Tak proto jsi říkal všechny ty věci dřív? Nejde o averzi vůči mě?” Daemon mrknul na svojí stále nataženou ruku. Svěsil ji. “Ne-žádná averze, Kat.” “A to je ten důvod, proč jsi nechtěl, abych byla kámoška s Dee? Protože ses bál, že odhalím pravdu?” “Jo to, a taky že jsi člověk. Lidi jsou slabí. Nepřinesli nám nic jinýho, než problémy.” Moje oči se zúžily. “My nejsme slabí. A ty jsi na naší planetě. Co třeba nějakej respekt kámo.” Pobavení blesklo jeho smaragdovýma očima. “Beru na vědomí.” Odmlčel se a jeho oči pátraly po mém obličeji. “Jak tohle všechno zvládáš?” “Všechno to teprve zpracovávám-nevím. Myslím, že už nebudu vyšilovat.” “V tom případě by jsme tě radši měli vzít zpátky za Dee, než jsi začne myslet, že jsem tě zabil.” “To by si doopravdy myslela?” Po obličeji mu proplul temnej výraz. “Jsem schopnej všeho Kotě. Zabít, abych ochránil rodinu, není nic, nad čím bych váhal. Ale s tím ty si nemusíš lámat hlavu.” “No jsem ráda, že to vím.” Naklonil hlavu na stranu. “Jsou tu ještě další, kteří udělají cokoliv, jen aby se dostali ke schopnostem Luxanů, zejména těm mejm. A udělají cokoliv, aby dostali mě a můj druh.” Úzkost se mi znovu vedrala do hrudi. “A co to má společnýho se mnou?” Daemon se přede mnou sklonil a pohledem pátral v hustém lese kolem nás. “Ta stopa, kterou jsem tě označil, jak jsem zastavil ten kamion, se dá vysledovat. A ty právě teď záříš jako ohňostroj.” V krku mi zaskočilo. “Využijou tě, aby se dostali ke mně.” Daemon se natáhl a vyndal mi z vlasů list. Jeho ruka vteřinu setrvala vedle mé tváře než ji svěsil. “A kdyby tě chytili…pouze smrt je vykoupením.”

KAPITOLA 17

Jasné světlo se dralo skrz okna a prořezávalo temnotu, ve který mi bylo tak příjemmně. Zaúpěla jsem a zavrtala hlavu do měkkýho polštáře. V puse jsem měla sucho a hlava mi zlomyslně pulsovala. Ještě jsem se vůbec nechtěla probudit. Nepamatuju si přesně, jak jsem přišla na to, že zůstat v posteli, co nejdelší možnou dobu, je nejlepší, ale nějakej pádnej důvod to prostě mít muselo. Když jsem se otočila, tak mě zabolely všechny svaly. Donutila jsem se otevřít oči. Intenzivně na mně zíraly zelené oči plné života. Zakuckala jsem se při pokusu o výkřik a vyskočila překvapením. V šoku se mi zamotaly nohy do lehký deky a zakopla jsem při pokusu vyhrabat se z postele. “Co to, kruci…” Zaskřehotala jsem. Dee mě zachytila, podepřela mě, abych si mohla vysvobodit nohy. “Promiň, nechtěla jsem tě vylekat.” Deku jsem z nohou stáhla jak fusekli a nechala ji na zemi zmuchlanou do neúhledný kuličky. Nohy jsem měla holý. A to veliký tričko, ve kterým jsem spala, rozhodně nebylo moje. Tváře se mi zarděly, když jsem si vzpoměla, jak ho Daemon hodil do pokoje. Mělo jeho vůni. Svěží směs koření a přírody. “Dee, co tu děláš?” Tváře jí lehce zrůžověly, když si sedla do křesla naproti obrovský posteli. “Dívala jsem se, jak spíš.” Zkroutil se mi obličej. “Oká, to je docela děsivý.” Vypadala ještě víc rozpačitě. “To né, že bych se jako dívala ‘dívala’. Spíš jsem čekala až se probudíš.” Pokusila se uhladit si rozcuchaný vlasy. “Chtěla jsem s tebou mluvit.” Posadila jsem se na postel. Dee vypadala unaveně, jako by nespala celou noc. Měla tmavý kruhy pod očima a ruce ji bezvládně visely podél těla. “No i tak. Bylo to trochu nečekaný.” Odmlčela jsem se. “A stejně furt děsivý!” Dee si protírala oči. “Chtěla jsem s tebou mluvit…” zeslábnul jí hlas. “Oká, já…potřebuju chvilku.” Přikývla a opřela si hlavu o světlý polštář křesla a zavřela oči. V rychlosti jsem se rozhlédla po jejich pokoji pro hosty a zamířila do koupelny. Našla jsem tam svůj kartáček na zuby a pár dalších drobností, který jsem si vzala doma, když mě Daemon včera přivedl zpátky. Pustila jsem vodu a všechny ostatní zvuky se vytratily. Vyčistila jsem si zuby a chtěla si umejt obličej. Jeden pohled do zrcadla mi napověděl, že nevypadám o moc víc odpočatě než Dee. Vypadala jsem děsně. Zacuchaná příšernost místo vlasů. Po tváři se mi táhla tenká červená linka, kvalitní škrábanec. Do dlaní jsem zachytila teplou vodu a opláchla si obličej. Škrábanec začal štípat. Zvláštní, jak malá jiskra bolesti dokáže rozpoutat něco daleko mocnějšího, než letmou drobnou potíž. Zacloumaly mnou vzpomínky na uplynulou noc. Pamatovala jsem si naprosto všechno. Pocítila jsem závrať. “Ježiši kriste.” Chytla jsem se rukama studený keramiky umyvadla a zatnula prsty, dokud mi klouby nezbělely. “Moje nejlepší kámoška je mimozemšťan.” Otočila jsem se a otevřela dveře. Na jejich druhé straně stála Dee s rukama za zády. “Ty seš mimozemšťan.” Pomalu pokývala hlavou. Zírala jsem na ni. Možná jsem se měla víc bát, nebo se cejtit víc zmatená, ale tohle ve mně rozhodně nevřelo. Zvědavost. Intriky. Udělala jsem krok vpřed. “Udělej to.” “Udělej co?” “Tu vaší mimozemskou žárovku,” řekla jsem. Dee rozevřela rty do širokýho úsměvu. “Ty se mě nebojíš?” Zavrtěla jsem hlavou. Jak bych se mohla bát Dee? “Ne. Teda, jsem z toho všeho docela odvařená, vždyť ty jsi zatracenej mimozemšťan. To je mazec. Bizarní, ale rozhodně v hustým slova smyslu.” Její rty se zachvěly. Slzy proměnily její oči v třpytivý klenoty. “Necejtíš ke mně zášť? Já tě mám ráda a nechci abys mne nenáviděla nebo se mě bála.” “Ne, žádná zášť.” Dee poskočila dopředu, rychleji než moje lidský oči byly schopný registrovat. Překvapivě silně mě objala a popotáhla nosem. “Já jsem se celou noc tak bála. Zejména, když mě s tebou Daemon nenechal promluvit. Dokázala jsem si jen namlouvat, že jsem přišla o nejlepší kámošku.” Pořád to byla ta stejná Dee-mimík, nemimík. “Neztratila jsi mě, rozhodně nikam nejdu.” O vteřinu později se ze mě snažila vymáčknout duši. “Oká, Mám hlad. Převleč se a já nám uvařím snídani.” S mrknutím oka z pokoje zmizela. Na to si budu muset asi složitě zvykat. Sebrala jsem svoje čistý oblečení, který jsem včera popadla doma, když jsem mámě oznámila, že dnes přespím u Dee. Rychle jsem se převlíkla a zamířila dolů. Dee už připravovala snídani a vykecávala se u toho do mobilu. Řinčení nádobí a šumění vodovodního kohoutku utlumilo většinu jejích slov. Zaklapla telefon a pokračovala v činnostech. Najednou stála přede mnou a táhla mě do kuchyně. “Když se včera staly všechny ty věci, neustále jsem si namlouvala, že si o nás myslíš jaká jsme to banda exotů.” “No…” začala jsem. “Rozhodně nejste normální.” Zahihňala se. “To jo no, ale ‘normální’ je někdy tak nudný.” Oklepala jsem se nad její volbou slov a chtěla si odsunout židli. Pohla se dřív, než jsem se jí stačila dotknout a odsunula se dozadu o pár centimetrů. Zaskočená jsem na ní mrkla. “To ty?” Dee se zašklebila. “No to bylo docela užitečný.” Pomalu jsem si sedala a doufala, že se židle zase nepohne. “Takže jste rychlý jako světlo?” “Myslím, že dokážeme bejt trochu rychlejší.” Zjevila se u sporáku. Svojí ruku umístila nad pánvičku. Okamžitě začla pod její dlaní prskat. Přes rameno se na mě zašklebila. Sporák nebyl zapnutej, ale vůně čerstvý slaniny naplnila místnost. Naklonila jsem se dopředu. “Jak to děláš?” “Žár,” řekla. “Takhle je to rychlejší. Zabere mi vteřinu upékat prasátko.” A fakt to byla jen minuta, než mi podala talíř s vejci a slaninou. Někde mezi super rychlostí a mikrovlnnou rukou jsem pocítila ukrutnou vetřelčí závist. “Takže co ti Daemon včera říkal?” Sedla si před svůj talíř, nad kterým se tyčila hora vajec. “Ukázal mi pár vašich mimíkovskejch triků.” Jídlo vonělo chutně a já měla hlad. “Mimochodem, díky za snídani.” “Nemáš za co.” Vlasy si stáhla do neupravenýho uzlu. “Nemáš vůbec ponětí, jak těžký bylo předstírat něco co nejsi. To je jeden z důvodů proč nemám moc…lidskejch kamarádů. To je ten důvod Daemonova ‘lidi-rovná se-žádný kamarádi’ nebo…víš jak.” Hrála jsem si s vidličkou, zatímco ona ve vteřině snědla půlku tý ukrutný porce na talíři. “No vidíš, tak teď už nic předstírat nemusíš.” Pozdvihla pohled a oči se jí zaleskly. “Chceš vědět něco fakt hustýho?” No když tohle řekla zrovna ona, tak jsem si absolutně nedokázala představit, co čekat. “Jo, jasně.” “Dokážeme vidět věci, co lidi nedokážou. Jako třeba energii kterou všichni vyzařujou. Myslím, že novodobě se tomu říká aura nebo tak něco. Vyjadřuje to jejich energii, dalo by se to nazvat i životní silou. Mění se, když se změní jejich nálada nebo když jsou nemocný.” Vidlička se mi zastavila na půl cesty k puse. “Vidíš tu mojí teď?” Zavrtěla hlavou. “Ne, ty máš kolem sebe teď stopu. Nevidím tvojí energii, ale byla světle růžová, když jsem tě poprvé poznala, což je normální. Když mluvíš s Daemonem, tak se změní na krvavě červenou.” Červená bude určitě znamenat vztek. Nebo touhu. “Ale moc dobře jí číst neumím. Některý schopnosti jsou pro někoho jednodušší, ale Matthew je největší mazák ve čtení energií.” “Cože?” odložila jsem vidličku. “Náš učitel biologie je mimozemšťan? No do hajzlu… Teď nemyslím na nic jinýho než na ten horor ‘Fakulta’.” Ale jeho chování teď dávalo smysl-když mě tenkrát viděl s Daemonem, ty podivný pohledy ve třídě. Dee se dusila džusem. “Ale my nekrademe mrtvoly.” Doufala jsem, že fakt ne. “Wáu. Takže vy máte uplně normální zaměstnání.” “JJ” Vyskočila ze židle a mrkla směrem ke dveřím. “Chceš vidět, v čem jsem já dobrá?” Když jsem přikývla, odstoupila od stolu a zavřela oči. Zdálo se, že vzduch kolem ní lehce bzučel. O vteřinu později se změnila z teenagerky na formu ze světla a pak se změnila ve vlka. “Umm,” pročistla jsem si hrdlo. “Myslím, že jsem právě přišla na to, jak vznikly legendy o vlkodlacích.” Přitlapkala ke mně a teplým čumákem mě šťouchla do dlaně. Nebyla jsem si jistá, co mám dělat, tak jsem jí lehce poplácala po chlupatý hlavě. Vlk vyštěkl způsobem, který zněl spíš jako smích a pak poodstoupil. Za pár vteřin byla přede mnou opět Dee. “A to není všechno, sleduj.” Zamávala rukama. “A prosíim tě nevyšiluj.” “Oká,” pevně jsem sevřela sklenici s džusem. Zavřela oči, její tělo vybledlo do světla a pak se stala někým úplně jiným. Světle hnědý vlasy jí padaly až pod ramena tvář měla bledší. Obočí se táhlo nad velkýma očima a její červený rty zformovaly poloviční úsměv. Byla menší a vypadala o něco víc normálně. “Já?” Vypískla jsem. Zírala jsem sama na sebe. “Hej,” řekla já-Dee. “Dokázala bys nás rozlišit?” Srdce mi bušilo. Chtěla jsem se postavit, ale nezvládla jsem to. Pusa se mi hejbala, ale žádný slova nevyšly ven. “Tohle…je…ujetý.” Zamžourala jsem. “Můj nos fakt vypadá takhle? Otoč se.” Udělala to. Pokrčila jsem rameny. “Můj zadek vůbec nevypadá špatně.” Moje přesná kopie se zasmála a pak zbledla. Na chviličku jsem viděla obrys těla a zahlédla jsem skrz ni lednici. O vteřinu později to byla zase Dee. Znovu se posadila. “Můžu se změnit v kohokoli, kromě svýho bratra. Teda chci říct, dokážu vypadat jako on, ale to by bylo fakt nechutný.” Zatřásla se. “Všichni se dokážeme změnit, ale já dokážu formu držet něco jako napořád. Většina z nás to udrží maximálně pár minut.” Její hruď se dmula pýchou. “Už jste to někdy udělali? Jako bejt někým jiným v mojí přítomnosti?” Zavrtěla hlavou. “Daemon by se podělal, kdyby zjistil, že jsem to teď předváděla. Nenechá to na tobě velkou stopu, ale ty jich teď na sobě máš tolik, že je to jedno.” “Takže Daemon to umí taky? Změnit se na klokana kdyby chtěl?” Dee se zasmála. “Daemon dokáže skoro všechno. Je jedním z nejsilnějších z nás. Většina z nás zvládná lehce jednu nebo dvě věci-zbytek je boj. Ale pro něj je všechno hračka.” “Hmm. Je prostě dokonalej…” zamumlala jsem. “Jednou dokonce trochu pohnul s barákem.” Řekla Dee a nakrčila nos. “A u toho totálně zlikvidoval základy.” Ježiš marja… Srkla jsem si džusu. “A vláda teda neví o ničem, co umíte?” “Ne, teda nemyslíme si, že by o tom věděli,” řekla Dee. “Vždycky jsme naše schopnosti tajili. Je nám jasný, že by lidi vyděsilo, kdyby věděli, že něco umíme. A taky je nám jasný, že by toho chtěli zneužít. Takže se snažíme neriskovat odhalení.” Zpracovávala jsem to, zatímco jsem se znovu napila. Můj mozek byl asi tak dvě vteřiny před explozí. “Takže proč jste teda přišli sem? Daemon říkal, že se něco stalo s vaším domovem.” “Jo, něco se fakt stalo.” Dee posbírala nádobí a zamířila ke dřezu. Zatímco ho umejvala, záda měla ztuhlý. “Naši planetu zničili Arumové.” “Arumové?” Pak mi to došlo. “Temnota. Že jo? To jsou ti druzí, kteří jdou po vašich schopnostech?” “Ano.” Pohlédla na mě přes rameno a přikývla. “Jsou to naši nepřátelé. V podstatě jediný nepřátelé Luxanů kromě lidí, kdyby se rozhodli, že už je tu nebavíme. Arumové jsou podobný jako my, naše protějšky. Pocházejí ze sousední planety. Zničili náš domov. Máma mi kdysi vyprávěla pohádku o tom, že když vznikal vesmír, tak byl vyplněnej světlem tak jasným a zářivým, až to stín a temnota začly závidět. Arumové byly děti stínu, žárlili na světlo a rozhodli se veškerý světlo zničit, zadusit ho v celým vesmíru. Ale neuvědomili si, že jedno nemůže existovat bez druhýho. Mnoho Luxanů pociťuje, že světlo ve vesmíru se lehce vytratí, když je usmrcenej Arum. To je moje jediná vzpomínka na mámu.” A vaši rodiče umřeli v týhle válce?” Zeptala jsem se a okamžitě toho litovala. “Mrzí mě to, neměla jsem se na to ptát.” Dee přestala umývat nádobí. “Ne to je v pohodě. Měla bys to vědět a nemělo by tě to děsit.” Nevěděla jsem jak by mě smrt jejich rodičů mohla vyděsit, ale začla jsem pociťovat znepokojení nad tím, co bych se mohla dozvědět. “Arumové jsou tady. Vláda si myslí, že jsou to Luxani. Musíme to tak nechat, jinak by se DOD od Arumů mohlo dozvědět o našich schopnostech.” Dee se na mě podívala a ruce si opřela o okraj dřezu. “A ty jsi teď pro ně lákavá asi jako slanina.” Přešla mě chuť k jídlu a odstrčila jsem talíř. “Je nějakej způsob, jak se tý stopy zbavit?” “Časem sama zmizí.” Dee se donutila k úsměvu. “Do tý doby, by bylo nejlepší, aby ses držela blízko, zejména blízko Daemona.” Jupí, to mě poser. Ale mohlo bejt hůř. “Oká, takže to zmizí…časem. S tím dokážu žít, jestli je to můj jedinej problém.” “No…není,” řekla. “Musíme se ujistit, že vláda nikdy nepřijde na to, že ty víš pravdu. Jejich jediná starost je, abychom se nikde neodhalili. Dokážeš si představit, co by se dělo, kdyby se lidská populace dozvěděla, že existujeme?” Obrazy nepokojů, výtržností a rabování mi probleskly v hlavě, což byl způsob jakým lidi reagujou na všechno, čemu nerozumí. “A udělají cokoliv, aby to udrželi v tajnosti.” Dee na mě upřela pohled. “Nikdy to nikomu nesmíš říct, Katy.” “Neřeknu. To bych nikdy neudělala.” Ta slova ze mě prostě vypadla. “Nikdy bych vás takhle nezradila.” A myslela jsem to vážně. Dee pro mě byla jako sestra. A Daemon pro mě byl…no, byl co já vím co, ale nikdy bych je nezradila. Ne po tom, co se mi svěřili s něčím tak úchvatným. “Nikomu nic neřeknu.” Dee vedle mě poklekla a vzala mě za ruku. “Věřím ti, ale nesmíme dopustit, aby se o tobě DOD dozvědělo. Protože kdyby se to stalo, tak by tě nechali zmizet.”

KAPITOLA 18

“Katy, jsi dnes nějaká tichá. Stalo se něco?” Trhla jsem sebou a přála si, abych nebyla pro svojí mámu tak jednoduše čitelná. “Jsem jen unavená.” Přinutila jsem se k úsměvu, abych jí potěšila. “Jseš si jistá, že to je všechno?” Zžírala mě vina. Málokdy trávim čas s mámou a teď jsem si přála, abych nebyla rozrušená. “Promiň mami, ale dneska jsem nějaká rozhozená.” Začla umývat nádobí po večeři. “Jak se vede Daemonovi a Dee? Zvládli jsme se o nich nebavit celej den. “Jo jsou v pohodě. Možná k nim později zajdu kouknout se na nějakej film.” Usmála se. “A to tam budou oba dva?” Zúžila jsem oči. “Mami, prosím tě.” “Zlatíčko, jsem tvoje máma a na takovýhle otázky mám právo.” “Fakt si nejsem jistá. Ani nevím jestli tam vůbec půjdu. Byl to jenom nápad.” Vzala jsem si z mísy s ovocem jablko a zakousla se do něj. “Co ty máš v plánu na večer mami?” Pokoušela se vypadat nenuceně. “Jdu ven na kafe s panem Michaelsem.” “Pan Michaels. A kdopak to je?” Zeptala jsem se v průběhu okusování.

“Moment. Není to ten fešnej doktor z nemocnice?” “Ano, to bude on.” “A to jdete na rande?” Naklonila jsem se nad pult a zubila se na jablko. “Jen jdi mami.” Moje máma se začla červenat-fakt se začla červenat. “Je to jen kafe. Nejedná se o rande.” Tak to konečně vysvětluje, proč si dneska vybírala šaty a zašla až tak daleko, že mě přinutila vybrat pro ní dva nejlepší kousky. “No tak já teda doufám, že se budeš dobře bavit na tom svým ‘nejdená se o rande’, ale pořád to zní jako rande.” Usmívala se a dál jsme klábosily o jejích plánech na večer a o nějakým pacientovi ze včerejška. Než se odešla připravovat, přinesla mi pár šatů, který našla vzadu ve svojí skříni. “No jestli dneska půjdeš ven, proč si na sebe nevezmeš některý z těchhle? Moc by ti to slušelo. Na můj věk se už příliš nehoděj.” Pokrčila jsem nos. “Mami já nejdu dneska na rande.” “Já taky ne.” Pobaveně v rychlosti dodala. “Jak myslíš!” Zahulákala jsem směrem na schody, po kterých utíkala nahoru. Připravit se a odejít jí netrvalo dlouho. Když to technicky nebylo rande, tak se měli potkat v jedný malý restauraci ve městě. Doufala jsem, že se trochu pobaví-zasloužila si trochu legrace. Co táta umřel, nemyslím si, že by se na nějakýho chlápka podívala dvakrát. Což znamenalo, že pan Michaels musí bejt něco speciálního. Dee se pouze zmínila, že by sme se dneska mohli sejít. Žádný konkrétní plány jsme neměli. Věděla jsem, že mě Daemon celodenně hlídá od vedle. Odmítla jsem ho v domě, aby tu neustále otravoval. Řekli mi, že Arumové jsou silnější v noci a preferují útočit za tmy. Přes den jsem se cítila docela v bezpečí. Chtěla jsem strávit normální den čtením, blogováním a poflakováním s mámou. Ale bylo zvláštní zabejvat se normálníma věcma, potom co jsem se dozvěděla tak obrovský tajemství. Připadalo mi, jako by měli bejt venku, předcházet nehodám, řešit světovej hlad a sundavat koťata uvíznutý na stromech. Ohryzek jsem hodila do odpadků a hrála si s prstýnkem na ruce. Podívala jsem se na šaty na stole. V nejbližší budoucnosti si je na rande fakt asi nevezmu. Ostrý zaklepání na dveře mě vytrhlo z myšlenek. Šla jsem ke dveřím a stál tam Daemon. I když byl oblečenej jen v džínách a obyčejný bílý košili, která se mu napínala na hrudi, vypadal absolutně skvostně. Bylo to znepokojující. A co mě nervovalo ještě víc bylo, že tam jen tak stál a zíral na mě. Jeho zářivý nefritový pohled byl intenzivní a sžíravý. “Čau?” Řekla jsem. Přikývnul a nedal mi sebemenší náznak jeho aktuální nálady. A jéje. “Um, chceš jít dál?” Zavrtěl hlavou. “Ne, myslel jsem, že by jsme mohli jít něco dělat.” “Něco dělat jo?” V očích se mu zalesklo pobavení. “No jo. Ledaže musíš napsat nějakou recenzi, nebo máš nějakou zahradu, co potřebuje zachránit.” “Ha. Ha.” Poslala jsem mu dveře do ksichtu. Ruka mu vystřelila a zastavil je bez toho, aniž by se jich dotknul. “Oká. Zkusím to znovu. Nechtěla bys se mnou něco podniknout?” No ani ne, ale byla jsem zvědavá. Z části jsem začínala chápat, proč je Daemon tak odměřenej. Možná-fakt možná-by jsme to mohli zvládnout bez toho, abychom se vzájemně chtěli zabít. “Co máš na mysli?” Daemon se odstrčil od zdi a pokrčil rameny. “Pojďme k jezeru.” “Než přejdu silnici, tak se tentokrát rozhlídnu.” Následovala jsem ho a vyhnula se jeho pobavenýmu pohledu. Ruce jsem si strčila do kapes svejch kraťasů a rozhodla se nechodit okolo horký kaše. “Nebereš mě s sebou do lesů jenom proto, že si změnil názor na to, že tvoje tajemství už u mě není v bezpečí, že ne?” Daemon vyprsknul smíchy. “Jsi fakt paranoidní.” Odfrkla jsem si. “Aha, to říká vetřelec, kterej mě údajně může zahodit do nebes bez toho, aniž by se mě dotknul.” “Snad jsi se nezamkla v pokoji a neklepala se v růžku?” Protočila jsem oči a znovu se dala do kroku. “Ne Daemone, ale díky, že si se ujistil, o mém psychickém zdraví.” “No vidíš,” rozhodil rukama. “Musím se ujistit, že ti nehrábne a náhodou nevykecáš celýmu městu, co jsme zač.” “Myslím, že s tím si nemusíš dělat starosti hned z několika důvodů,” odpověděla jsem suše. Daemon na mě pichlavě pohlédl. “Víš vůbec s kolika lidma jsme si byli blízký? Myslím opravdu blízký?” Zkroutila jsem obličej. Nebylo těžký si představit, jak to myslel. Zvláštní bylo, že se mi ten obrázek moc nelíbil. Jeho uchechtnutí bylo hrdelní a hluboké. “A pak si přijde malá holčička a všechno odhalí. Už chápeš proč je pro mě těžký…věřit?” “Já nejsem žádná malá holčička. A kdybych se mohla vrátit v čase, tak pod ten kamion nepolezu.” “No to jsem rád, že to vím.” Odpověděl. “Ale nelituju, že jsem odhalila pravdu. Tolik se toho vysvětlilo. Počkat. Můžeš cestovat zpátky časem?” Zcela vážně jsem se zeptala. Ta možnot mě předtím nenapadla, ale teď mě to vážně zajímalo. Daemon povzdechnul a zavrtěl hlavou. “Můžeme manipulovat s časem, ano. Ale neděláme to. Navíc by to šlo jen s časem dopředu. Přinejmenším jsem neslyšel o nikom, kdo by ohnul čas do minulosti.” Připadala jsem si, že mi vypadnou oči. “Ježiši, vedle vás vypadá Superman jako lůzr.” Usmíval se a sklonil hlavu, aby se vyhnul nízké větvi. “No, ale rozhodně ti nepovím, co je náš kryptonit.” “Můžu se tě na něco zeptat?” Zeptala jsem se po chvíli, co jsme následovali stezku pokrytou listím. Když přikývl, zhluboka jsem se nadechla. “Ta holka, Bethany, co zmizela-byla zapletená s Dawsonem, že jo?” Hodil po mě ostrým pohledem. “Ano.” “A ona o vás odhalila pravdu?” Uběhlo několik sekund, než odpověděl. “Ano.” Znovu jsem na něj mrkla. Jeho tvář byla nehybná a zíral přímo před sebe. “A to je důvod, proč zmizela?” Opět chvíle ticha. “Ano.” Prima. Takže teď mi dával jen jednoslovný odpovědi. Super. “Ona to někomu vyzradila? Mám na mysli, proč musela…zmizet?” Daemon těžce povzdechnul. “Je to komplikovaný, Kat.” Komplikovaný mohlo znamenat fakt hodně věcí. “Je…mrtvá?” Neodpověděl. Zastavila jsem, abych si ze sandálu vyklepala kamínek. “Ty mi to prostě neřekneš?” Usmál se na mě s nesnesitelnou lehkostí. “Tak proč jsi se mnou chtěl jít sem?” Konečně jsem ten kamínek vyklepala a obula si sandál na nohu. “Protože tě baví bejt tak neurčitej?” “No rozhodně je velmi zábavný sledovat, jak ti zrůžověj tváře, když jsi frustrovaná.” Zlostně jsem na něj hleděla. Daemon se samolibě usmál a dal se znovu do kroku. Ani jeden z nás nic neřekl, dokud jsme nedorazili až k jezeru. Šel až k okraji hladiny a mrknul směrem ke mně, pár metrů za ním. “Kromě toho, že se vyžívám v tom, jak tě co nejlíp rozhodit, jsem si domyslel, že budeš mít těch otázek víc.” No tak to bylo fakt zvrácený, že se mu líbilo mě nasírat. Ovšem daleko zvrácenější byl fakt, že se mi líbilo sledovat, jakej je to hajzlík. “No to mám.” “Na některý neodpovím. Na některý jo.” Daemon se odmlčel a vypadal zamyšleně. “Tak snad aby sme ty otázky konečně rozsekli. Pak už nebude důvod tyhle věci nikdy znova vytahovat. Ale budeš proto muset něco udělat.” Už nikdy nevytahovat, že jsou to mimozemšťani? Ha. Oká. “Co bych jako měla udělat?” “Potkáme se na skále.” Otočil se směrem k jezeru a odhodil boty. “Cože? Nemám na sobě plavky.” “No a?” Otočil se s úsměvem. “Můžeš se svléknout do-” “Na to zapomeň.” Založila jsem si ruce. “Jasný,” odpověděl. “Nikdy si se nekoupala oblečená?” Ano. A kdo ne? Ale dyť nebylo ani takový teplo. “Proč musíme plavat, abych se pak mohla na něco ptát?” Daemon na mě chvíli hleděl, ale pak mu klesly víčka a rychle zamrkal. “Není to kvůli tobě, ale kvůli mně. Připadá mi to jako normální věc.” Konečky lícních kostí mu zrůžověly. “Pamatuješ ten den, když jsem tu plavali?” “Ano,” řekla jsem a udělala krok dopředu. Podíval se vzhůru a naše pohledy se střetly. Zelená v jeho očích lehce pulsovala, skoro jako příznak zranitelnosti. “No a bavilo tě to?” “Když pominu, že jsi se choval jako blbec a že jsi k tomu byl donucenej, tak jo.” Na tváři se mu objevil úsměv a pak se zadíval jinam. “Ten den jsem se bavil víc, než co pamatuju. Vím, že to zní hloupě, ale-” “Nezní to hloupě.” Moje srdce se zmítalo. Konečně jsem mu tak trochu líp rozuměla. Pod tím vším si myslím, že si přál bejt normální. “Oká, jdem do toho. Hlavně se nepotápěj pět minut.” Daemon se zasmál. “Platí.” Skopla jsem svoje sandály, zatímco on ze sebe stáhnul tričko. Snažila jsem se na něj nedívat, hlavně protože mě pozoroval, jestli si to náhodou nerozmyslím. Věnovala jsem mu krátký úsměv a došla jsem až k okraji hladiny. Ponořila jsem do vody prsty u nohy. “Ježiši kriste, to je studený!“Zamrkal na mě. “Sleduj.” Jeho oči začaly strašidelně žhnout, jeho tělo se rozvibrovalo a rozpadlo se na planoucí kouli světla, která vystřelila k nebesům a vrhla se zpět pod hladinu. Celé jezero vypadalo jako by bylo podsvícené bazénovým osvětlením. Neuvěřitelnou rychlostí uháněl od jednoho kamene na dně k druhému minimálně pár desítek sekund. Vejtaha. “Vetřelčí shopnosti?” Zeptala jsem se s drkotajícími zuby. Voda mu stékala z vlasů. Naklonil se přes kámen a podal mi ruku. “Poď, už je to trochu teplejší.” Zatnula jsem zuby a připravila se na ledovou vodu, ale byla jsem šokovaná, že teplota už vůbec nebyla tak hrozná. Nebyla úplně teplá, ale už nebyla ledová. Vlezla jsem do vody a doplavala na skálu. “Nějaký další hustý nadání?” “Dokázal bych to zařídit, aniž bys mě u toho vůbec viděla.” Vzala jsem ho za ruku a on mně vytáhl z vody na skálu. Pustil mě a poodskočil. Klepala jsem se zimou a tak jsem uvítala sluncem vyhřátou skálu. “Jak bys to zvládnul bez toho, abych tě viděla?” Položil se na lokty a nevypadal, že by ho nějak ovlivnila studená koupel. “Jsem ze světla. Dokážeme manipulovat se spektrem okolo nás a použít ho. Je to jako rozkládat světlo, jestli ti to dává nějakej smysl.” “No ani ne.” Ve škole bych se měla víc soustředit při přírodních vědách. “Viděla jsi mě jak se měním do svojí přirozený podoby, ne?” Když jsem přikývla, tak pokračoval. “Určitým způsobem se rozvibruju dokud se nerozpadnu na malinkatý částice světla. No a selektivně dokážu eliminovat viditelný spektrum, což mě učiní neviditelným.” Přitáhla jsem si kolena k bradě.“To je svým způsobem úžasný Daemone.” Usmál se na mě a ve tváři se mu udělal důlek. Pak se položil na záda s rukama za hlavou. “Vím, že máš otázky. Ptej se.” Měla jsem tolik otázek, že jsem nevěděla kterou začít.“Věříte v boha?” “Podle mě je to hustej týpek.” Zamrkala jsem. Nebyla si jistá jestli se zasmát a nebo ne.” Měli jste nějakýho boha?” “Pamatuju si něco jako kostel, ale to je všechno. Stařešinové nemluví o žádný víře,” řekl. “A navíc, se stařešinama se nevídáme.” “Co myslíš tím ‘stařešinou’?” “To samý, co by jsi tím myslela ty. Stará osoba.” Zakřenila jsem se na něj. Usmál se. “Další otázka?” “Proč jsi takovej vůl?” Slova ze mě vypadly, dřív než jsem se nad tím líp zamyslela. “Každej musí v něčem vynikat, ne?” “Tak to odvádíš perfektní práci.” Otevřel oči a vteřinu jsme se na sebe dívali, než je zase zavřel. “Ty ke mně necejtíš odpor, že ne?” Váhala jsem. “Ne že bych k tobě cejtila odpor Daemone. Ale tebe je těžký…mít rád. Je těžký tě pochopit.” “To tebe taky.” Řekl s očima zavřenýma a tváří uvolněnou. “Smířila jsi se s nemožným. Jsi hodná na mojí sestru i na mě-přestože jsem přiznal, že jsem se k tobě choval jako hajzl. Včera jsi mohla vyběhnout z domu a prozradit nás světu, ale neudělala jsi to. A vůbec nic si neděláš z toho, co na tebe zkouším,” dodal s lehkým smíchem. “To mám na tobě rád.” Wau, moment! “Ty mě máš rád?” “Další otázku?” řekl. “Máte dovolený randit s-lidma?” Pokrčil rameny. “Dovolený je zvláštní slovo. Děje se to? Ano. Dalo by se to doporučit? Ne. Takže můžeme, ale k čemu by to bylo? Ne že by jsme mohli mít dlouhodobej vztah, když musíme neustále skrývat naší podstatu.” “No a jste na tom stejně jako lidi v…um…jinejch směrech?” Daemon se posadil a nakrčil obočí. “Ještě jednou?” Cejtila jsem, jak mi zrudly tváře. “No víš jak-sex? Myslím tím, vy jste celý ze světla, záře a tak. Nechápu, jak u vás určitý věci fungujou.” Daemonovy rty se zkroutily do úsměvu a to bylo jediný varování, který přišlo. Pohyboval se neuvěřitelně rychle. V tu ránu jsem byla na zádech a v mžiku byl nade mnou. “Ptáš se, jestli mě přitahujou lidský holky?” Zeptal se. Tmavý mokrý vlny vlasů mu přepadly do čela. Malý kapky vody mu odkapávaly z konečků a lehtaly mě na tváři. “Nebo se snad ptáš, jestli mě přitahuješ ty?” Podpíral se rukama a pomalu se na mě položil. Mezi našimy těly nebyl ani centimetr místa. Když se naše těla dotkla, z hrdla se mi vytratil veškerej kyslík. Byl mužnej a vypracovanej ve všech místech, kde jsem já byla měkká a hebká. Bejt mu takhle blízko mně překvapilo a proběhla mnou celá řádka pocitů. Třásla jsem se. Ne zimou, ale tím, jak teple a úžasně jsem ho vnímala. Cejtila jsem každej jeho nádech a když se pohnul v bocích, oči se mi rozšířily a zalapala jsem po dechu. Ou jé, jistá věc definitivně fungovala. Daemon se ode mě odvalil zpátky na záda. “Další otázku?” Zeptal se zastřeným hlubokým hlasem. Nepohla jsem se. Zírala jsem s očima navrch hlavy do modrýho nebe. “Mohl jsi mi to prostě říct, víš.” Podívala jsem se na něj. “Nemusel jsi mi to předvádět.” “Co by to bylo za legraci, kdybych ti to jen tak řekl?” Otočil hlavu ke mně. “Další otázku, Kotě?” “Proč mi tak říkáš?” “Připomínáš mi malý chlupatý koťátko, samý drápy, žádný zuby.” “Oká, to nedává smysl.” Pokrčil rameny. Pátrala jsem ve svejch roztříštěnejch myšlenkách po další otázce. Měla jsem jich tak moc, ale rozsekal moje myšlenkový pochody na kaši. “Myslíš, že jsou poblíž další Arumové?” Na tváři mu projela drobná téměř nečitelná emoce. Zaklonil hlavu a prohlížel si mě. “Vždycky jsou poblíž.” “A oni jdou po tobě?” “To je to jediný, na čem jim záleží.” Vrátil se k pozorování oblohy. “Bez našich schopností jsou jako…lidi, ale zákeřný a nemorální. Jde jim jen o totální destrukci a šmitec.” Těžce jsem polkla. “Už jsi…s nima bojoval?” “Jo.” Otočil se na bok a rukou si podepřel hlavu. Pramen vlasů mu přepadl přes oko. “Už jsem ztratil přehled kolika z nich jsem se postavil a kolik zabil. A s tím jak jsi rozsvícená-přijde jich víc.” Svrběly mě prsty, jak jsem chtěla odstranit ten pramen vlasů z jeho čela. “Proč jsi teda zastavoval ten kamion?” “Byla bys radši, kdyby tě rozplácnul?” Neobtěžovala jsem se na to odpovědět. “No tak proč?” Na čelisti mu poskočil sval a jeho pohled zajel na mou tvář. “Upřímně?” “Ano.” “Dostanu za to bonusový body?” Zeptal se tiše. Zadržela jsem dech, natáhla jsem se a odhrábla mu ten pramen vlasů z čela. Moje prsty se sotva dotkly jeho kůže, ale přesto se ostře nadechl a zavřel oči. Stáhla jsem ruku a vůbec si nebyla jistá, proč jsem to vlastně udělala. “To záleží na tom, co mi odpovíš.” Daemon otevřel oči. Zornice měl bílý, zvláštně krásný. Lehnul si zase na záda. “Další otázku?” Propletla jsem prsty svých rukou do sebe a položila si je na břicho. “Proč použití vašich schopností zanechává stopu?” “Lidi jsou pro nás jak fosforeskující barva. Když poblíž vás použijeme naší schopnost, tak si prostě nemůžete pomoct a absorbujete naše světlo. Nakonec se to vytratí, ale čim víc toho uděláme, čím víc energie spotřebujeme, tím jasnější stopa. Rozmazávající se Dee nezanechá skoro nic. Incident s kamionem a jak jsem odehnal toho medvěda zanechalo viditelnou stopu. Něco mocnějšího, jako třeba léčivý schopnosti, zanechá dlouhodobější stopu. Slabou, nic velkýho, ale z nějakýho důvodu vydrží mnohem dýl. Měl jsem bejt v tvojí přítomnosti mnohem opatrnější,” pokračoval. “Když jsem odehnal toho medvěda, tak jsem použil světelnej výboj, což je něco jako laser. Zanechalo to na tobě dostatečně velkou stopu, aby tě Arumové viděli.” “Máš na mysli tu noc, jak mě přepadli?” Zašeptala jsem, protože mi selhal hlas. “Ano.” Přetáhnul si dlaň přes obličej. “Arumové sem často nezavítaj, protože si myslej, že tu žádný Luxani nejsou. Ty beta křemeny ve skalách tříštěj naší energetickou stopu. Schovávaj nás. To je jeden z důvodů, proč je nás tu tolik. Ale jeden musel evidentně proniknout. Viděl tvojí stopu a spočítal si, že jeden z nás bude nedaleko. Byla to moje chyba.” “Nebyla to tvoje chyba. Ty jsi nebyl ten, kdo mě napadl.” “Ale v podstatě jsem ho k tobě přivedl,” řekl pevným hlasem. Nejprve jsem nemohla mluvit. Pak přišel tenhle příšernej pocit, jako kdyby mě někdo praštil pěstí do břicha a ten pocit se rozllil do konečků prstů na rukách a na nohách. Zbledla jsem. Cejtila jsem, jak mi krev mizí z tváří tak rychle, že se mi udělalo mdlo. Z ničeho nic, to, co ten chlápek povídal dávalo smysl. Kde jsou? Pátral po nich. “Kde je teď? Je pořád někde poblíž? Vrátí se ještě? Co-” Daemonova ruka našla tu mou a stiskl mně. “Kotě, uklidni se. Nebo budeš mít infarkt.” Pohled mi spadnul na naše ruce. Neodtáhnul se. “Nebudu mít infarkt.” “Jseš si jistá?” “Jo,” protočila jsem oči. “On už není problém,” řekl za pár okamžiků. “Ty…ty jsi ho zabil?” “Noo, tak trochu jo.” “Tak trochu jo?” Nevěděla jsem, že existuje ‘tak trochu’ při zabíjení.” “Oká. Ano. Zabil jsem ho.” V jeho hlase nebyl ani gram pochyb nebo výčitek, jako by se ho to snad ani vůbec netýkalo. Měla bych se ho bát, hodně bát. Daemon si povzdechnul. “Byl to nepřítel, Kotě. Zabil by mě a mojí rodinu po tom, co by absorboval naše schopnosti, kdybych ho nezastavil. A nejen to. Přivedl by jich sem víc. Ostatní by byli v nebezpečí. Ty by jsi byla v nebezpečí.” “A co ten kamion? Teď přece svítim daleko jasněji.” Ignorovala jsem stahy v břiše. “Přijdou další?” “Doufejme, že nejsou žádný poblíž. Jestli ne, tak tvoje stopa zatím zmizí. Budeš v bezpečí.” Palcem ruky mi v dlani vykresloval tichou abecedu. Bylo to tak trochu uklidňující. “A co když ne?” “Tak je taky zabiju.” Nezaváhal. “Na nějakou chvíli mi budeš muset bejt na blízku. Než ta stopa zmizí.” “Dee něco takovýho řikala.” Kousla jsem se do rtu. “Takže už po mě nechceš, abych se od vás držela dál?” “Vůbec nezáleží na tom co chci já.” Mrknul dolů na svou ruku. “Ale bejt po mým, tak nebudeš nikde poblíž nás.” Zalapala jsem po dechu a osvobodila svojí ruku. “Šmarjá, nebuď tak upřímnej.” “Ty to nechápeš,” odpověděl Daemon. “Právě teď bys mohla dovést Arumy až k mojí sestře. A já jí musím chránit. Ona je všechno co mi zbylo. Taky musím chránit ostatní tady. Jsem ten nejsilnější. Je to moje záležitost. A dokud máš na sobě tu stopu, nechci abyste s Dee chodily kamkoliv beze mě.” Posadila jsem se a podívala se na břeh. “Myslím, že je na čase, abych šla zpátky.” Jeho prsty se omotaly okolo mojí ruky. Brněla mě z toho kůže. “Právě teď nemůžeš bejt venku sama. Musím s tebou bejt, dokud se ta stopa neztratí.” “Nepotřebuju, aby sis hrál na chůvu.” Bolela mně čelist od toho, jak silně jsem jí zatínala. Celá ta záležitost, abych se držela dál od Dee mě vytáčela, ale chápala jsem to. Což neznamená, že jeho slova nebolela. “Budu se od Dee držet dál, dokud to nezmizí.” “Ty to pořád nechápeš.” Jeho stisk se nezpevnil, ale měla jsem pocit, jako by ze mě chtěl vytřást duši, i když jsem věděla, že by to nikdy neudělal. “Jestli se tě zmocní Arum, nezabije tě. Ten u tý knihovny-ten si s tebou hrál. Chtěl tě dostat do bodu, kdy začneš škemrat o život a pak by tě přinutil ho vzít k jednomu z nás.” Polkla jsem. “Daemone-” “Nemáš na vybranou. Právě teď jsi obrovský riziko s tou stopou. Jsi nebezpečná mojí sestře. Nedovolím aby se jí něco stalo.” Láska k jeho sestřičce byla obdivuhodná, ale nedokázalo to zastavit nával vzteku, kterej mi proudil do žil. “A až ta stopa zmizí? Co pak?” “Preferoval bych, kdyby si se od nás všech držela dál, ale pochybuju, že se tak stane. A mojí sestře na tobě záleží.” Pustil mojí ruku a opřel se o svoje lokty. “Dokud neskončíš s nějakou další stopou, pak nemám problém aby jste byly kamarádky.” Ruce se mi sbalily do pěstí. “Jsem tak vděčná za tvoje svolení.” Jeho poloviční úsměv se neodrazil v jeho očích. Což se stávalo zřídkakdy. “Už jsem jednoho sourozence ztratil, protože propadnul člověku. Nehodlám ztratit dalšího.” Vřel ve mně vztek, ale jeho slova upoutala mojí pozornost. “Mluvíš o svým bráchovi a Bethany.” Odmlčel se a pak řekl: “Můj brácha se zamiloval do člověka. A teď jsou oba mrtví.”

KAPITOLA 19

Všechna moje jízlivost byla ta tam, zůstala jsem na něj tupě zírat. Něco, asi můj šestý smysl mi říkal, že jsem to tušila, ale nechtěla si to připustit. Bože, byl to takovej vůl, ale můj vztek ustupoval, zmenšoval se a nejistě odcházel pryč. “Co se stalo?” Zeptala jsem se. Koukal se někam přes moje rameno, soustředil se na strom, který byl za mnou. “Dawson potkal Bethany a přísahám, že to byla láska na první pohled. Najednou se stala středem jeho vesmíru. Matthew-pan Garrison-ho varoval. Já jsem ho varoval, že to nemůže fungovat. Neexistuje způsob, jak bysme mohli mít normální vztah s člověkem.” Zaťal zuby a na chvíli se odmlčel. “Neumíš si představit, jak je to těžký, Kat. Pořád musíme skrývat, co ve skutečnosti jsme, a dokonce i ve společnosti našeho druhu, musíme být opatrní. Máme hodně pravidel. DOD ani Luxeni nemájí rádi, když se mícháme s lidmi.” Zase se odmlčel a zavrtěl hlavou. “Je to jako kdyby si mysleli, že jsme zvířata, že jsme podřadní.” “Ale vy nejste zvířata,” řekla jsem. Rozhodně nebyli jako my, ale nebyli podřadní. “Věděla si, že pokaždý, když o něco zažádáme, je to sledováno DOD?” Podíval se na mně, oči měl ustarané, naštvané. “Chceš řidičák, oni to musí schválit. Když se přihlásíme na vysokou, musej to schválit. Povolení ke svatbě s člověkem? Zapomneň. Máme dokonce registraci, kterou musíme absolvovat, když se chceme přestěhovat.” Zamrkala jsem. “A to můžou?” Zasmál se, ale nebyla v tom ani špetka pobavení. “Tohle je vaše planeta, dokonce i ty sama si to řekla. A oni nás drží na jednom místě tím, že nám financují naše životy. Máme náhodný kontroly, takže se nemůžeme ani schovat nebo tak něco. Jakmile o nás jednou vědí, máme to spečetěný.” Nebyla jsem si jistá, co na to říct, tak jsem zůstala zticha. Všechno, co se týkalo jejich života se zdálo kontrolované a zaznamenané. Bylo to zastrašující a smutné. “A to není všechno. Očekává se od nás, že si najdeme partnera mezi Luxany a usadíme se.” Celým mým tělem se rozezněly varovné signály. Měl tuhle povinnost k Ash? Asi nebyla zrovna vhodná doba se na to ptát. A ještě horší bylo, že jsem se na to vůbec chtěla ptát. “To opravdu není správný.” “Ne, to není.” Daemon se jedním plynulým pohybem posadil a položil si ruce na pokrčená kolena. “Je snadný cítit se jako člověk. Vím, že nejsem, ale toužím po stejnejch věcech, který chtějí všichni lidi.” Odmlčel se a zavrtěl hlavou. “No, zpátky k nim. Mezi Dawsonem a Bethany se něco stalo. Nevím co. Nikdy to nikomu neřekl. Jednou v sobotu šli na výlet do skal a on se vrátil dost pozdě, oblečení měl roztrhaný a od krve. Potom si ale byli ještě bližší než předtím. Pokud Matt a Thompsonovi neměli podezření předtím, určitě ho měli potom. Následující víkend, šel Dawson s Bethany do kina a nikdy se nevrátili.” Pevně jsem zavřela oči. “Další den ho DOD našla v Moorefieldu, jeho tělo bylo odhozený v poli jako nějakej odpad.” Jeho hlas byl tichý a hrubý. “Nemohl jsem se ani rozloučit. Jeho tělo odvezli dřív, než jsem ho mohl vidět, protože nechtěli ryskovat odhalení. Když umřeme, nebo se zraníme, přeměníme se do naší skutečný podoby.” Pocítila jsem vlnu bolesti-za něj i za Dee. “A jseš si jistej, že je…že umřel, když si nikdy neviděl jeho tělo?” “Vím, že ho dostal Arum. Vysál z něj jeho schopnosti a zabil ho. Kdyby byl pořád naživu, našel by způsob, jak nám to říct. Jeho i Bethanino tělo odvezli dřív, než je mohl kdokoli vidět. Její rodiče se nikdy nedozví, co se jí stalo. A všechno, co my víme je, že musel udělat něco fatálního.” Stáhnul se mi hrudník. Nedokázala jsem si představit, čím si on a Dee museli projít. Smrt mýho táty byla očekávaná. Bolelo to-připadalo mi, jakoby mně jeho nemoc a následná smrt po kouskách taky zabíjela-ale nebyl zavražděnej. “Je mi to líto.” Trochu si poposedl a zvedl hlavu k nebi. V tom okamžiku se z jeho obličeje vytratila ta arogantní maska, kterou neustále nosil. A já spatřila skutečnýho Daemona. Pořád absolutní mizera, ale najednou jsem mu v obličeji viděla bolest a zranitelnost. Pochybovala jsem, že by ho takhle někdy viděl kdokoliv jinej. A pak, protože jsem se stala svědkem té jeho slabé chvilky, jsem se najednou cítila jako vetřelec. To, že jsem to ze všech lidí byla zrovna já, se nezdálo správné. Místo mně by tu měl být někdo, na kom Daemonovi záleží, někdo, kdo je pro něj důležitej. “Já…ten idiot mi strašně chybí,” řekl smutně. Sevřelo se mi srdce. Zabodávala se do mě bolest, kterou jsem slyšela v jeho hlase. Bez přemýšlení jsem se otočila a natáhla, omotala jsem ruce kolem jeho ztuhlého těla. Objala jsem ho a stiskla tak pevně, jak jsem jen dokázala. A pak jsem ho zase pustila, dřív než by mohl přehnaně zareagovat a shodit mně ze skály. Daemon se stále nepohnul. Koukal se na mně, oči doširoka otevřené, jako by ho nikdy dřív nikdo neobjal. Možná se Luxani neobjímají. Sklonila jsem hlavu. “Můj táta mi taky chybí. Není to vůbec snazší.” Ostře vydechl. “Dee mi říkala, že byl nemocnej, ale neřekla mi, co mu bylo. Mrzí mně…že si o něj přišla. Nemoci nejsou něco, na co bysme byli zvyklý. Co mu bylo?” Řekla jsem mu o tátově rakovině, což bylo překvapivě snadné. A pak jsem mu vyprávěla o hezčích věcech-o věcech, které jsme s tátou dělali předtím, než onemocněl. O tom, jak jsme spolu zahradničili a trávili jarní sobotní rána tím, že jsme nakupovali nové rostliny a květiny. A on mi vyprávěl o Dawsonovi. Jak poprvé lezli na Senecovi skály a o tom, jak se Dawson přeměnil do někoho jiného a nemohl přijít na to, jak se přeměnit zpátky. Seděli jsme tam a tím, že jsme o nich mluvili jsme objevili i mír mezi sebou. Pak začalo zapadat slunce a skály začaly chladnout. Byli jsme tam jen já a on, kolem nás soumrak a hvězdy, které začaly zaplňovat oblohu. Nechtělo se mi odejít, ne protože voda už bude určitě studená, ale protože jsem věděla-věděla jsem, že tenhle malej kousek světa, kterej jsme si tu vytvořili, kde jsme se nehádali a necítili jeden ke druhému nenávist, nevydrží. Zdálo se, že Daemon…si potřeboval s někým promluvit a já zrovna byla poruce a pokládala správné otázky. A u mě to bylo o tom samým. Byl zrovna tady. Nebo tak jsem si to alespoň namlouvala, protože mi bylo jasný, že zítřek se nebude lišit od předešlýho týdne. Museli jsme se vrátit do skutečnýho světa, tam kde si Daemon přál, aby mně nikdy nepotkal. Ani jeden z nás nepromluvil, dokud jsme nestáli na naší verandě. V obýváku se svítilo, takže když jsem promluvila, mluvila jsem potichu. “Co se bude dít dál?” Daemonovi ruce se zaťaly do pěstí a podíval se jinam, neodpověděl mi. Začala jsem se otáčet a než jsem stačila jednou mrknout, Daemon už byl pryč. “Ty si na Svátek Práce nikde nebyla?” Lesa ukázala směrem za sebe na Carissu. “Koukám, že máš stejně vzrušující život jako Carissa.” Carissa protočila oči a upravila si brýle. “Ne každej má rodiče, který ho vezmou na víkend do Severní Karolíny. Holt nejsme tak cool, jako ty.” Nemohla jsem jim přece říct, že můj víkend byl vzrušující až až a že zahrnoval skoro sražení kamionem a prokázání existence mimozemských forem života, tak jsem jen pokrčila rameny a čmárala si do sešitu. “Poflakovala jsem se doma.” “Je mi jasný proč,” Lesa ukázala bradou ke dveřím do třídy. “Taky bych byla doma, kdybych bydlela vedle něj.” “Ty ses měla narodit jako chlap,” poznamenala Carissa a já se zasmála. Ty dvě byly fakt pestrá dvojka, jak byla jedna uťáplá, tak byla ta druhá rázná. Vždycky jsem si připadala, jako kdybych sledovala fakt ujetej tenisovej zápas mezi andělem na mým levým rameni a ďáblíkem na tom pravým. Nepotřebovala jsem vzhlídnout, aby mi bylo jasný, že mluvily o Daemonovi. Minulou noc jsem skoro nespala. Jediná věc, kterou jsem si byla jistá bylo, že zítra je úterý. Budu se chovat, jako by se nic nezměnilo. Ignorovala jsem ho, což bylo to, co jsem dělala předtím, než jsem zjistila, že je velmi, velmi zdaleka. Fungovalo to, jak mělo, dokud si nesedl za mně a já neucítila šťouchnutí do zad. Pomalu jsem položila pero na stůl a ležérně se otočila. “Ano?” Sklonil uhlově černé řasy, ale ne dřív, než jsem si stihla všimnout třpytu v jeho očích. “U mně doma. Po škole.” Lesin slyšitelný nádech byl trochu ztrapňující. Věděla jsem, že s Daemonem musím trávit čas, dokud ta zatracená věc se stopou nezmizí, ale neměla jsem ráda, když mi někdo rozkazoval. “Už mám něco v plánu.” Naklonil hlavu o pár centimetrů do strany. “Prosím?” Moje malá, ale ďábelská část si libovala v jeho překvapení. “Řekla jsem, že už mám něco v plánu.” Následovala chvíle ticha a pak se usmál. Nebyl sice tak otřesený, jak jsem očekávala, ale měl k tomu sakra blízko. “Nemáš žádný plány.” “A jak to můžeš vědět?” “Vím.” “No, tak to se pleteš.” Nepletl se. Žádný plány jsem neměla. Jeho pohled zamířil k holkám. “Bude se odpoledne poflakovat s jednou z vás?” Carissa otevřela pusu, ale Lesa jí předběhla. “NEE.” To jsou ale kamarádky. “Třeba jsem neměla v plánu být s nima.” Daemon se naklonil dopředu a zkrátil tak vzdálenost mezi námi. “Kromě nich a Dee jiný přátele nemáš.” Propíchla jsem ho nenávistným pohledem. “Mám jiný přátele.” “Jo? Jmenuj alespoň jednoho.” Sakra. Prokouknul mně. “Fajn, je mi to fuk.” Hodil po mně sexy úšklebek, opřel se zády zpátky do židle a perem si poklepával o lavici. Věnovala jsem mu ještě jeden pohled plnej nenávisti a otočila se zpátky. Jo, nezměnilo se absolutně vůbec nic. Po cestě domů mi byl Daemon v patách. Doslova. V tom svým novym Infiniti SUV byl jak můj ocásek. Moje staré Camry s děravým a hlučným vejfukem nemělo šanci jet tak rychle, jak by si on představoval. Několikrát jsem ho vybrzdila. A on mně za to vytroubil. Cítila jsem, jak mně polejvalo horko a byla jsem z toho celá rozčepejřená. Ve chvíli, kdy jsem vystoupila z auta, stát přímo přede mnou. “Ježiši!” Chytla jsem se za srdce. “Mohl bys to přestat dělat?” “Proč?” Sklonil hlavu. “Teď už o nás víš.” “Jo, ale to neznamená, že nemůžeš chodit jako normální lidská bytost. Co kdyby tě viděla moje máma?” Usmál se. “Použil bych svoje osobní kouzlo a přesvědčil jí, že si to jen představovala.” Prodrala jsem se kolem něj. “Mám s mámou domluvenou večeři.” Daemon se zase objevil přímo přede mnou, tentokrát jsem vyjekla. “Bože! Myslím, že to děláš tak rád jen proto, abys mě vytočil.” “Kdo? Já?” Oči mu zářily nevinností. “V kolik je večeře?” “V šest.” Stoupala jsem po schodech. “A ty nejseš zvanej.” “Jako kdybych s tebou chtěl večeřet,” odsekl. Odmávla jsem jeho odpověď, aniž bych se na něj podívala. “Máš čas do půl sedmý, jestli nedorazíš, tak si pro tebe dojdu.” “Jasně, jasně.” Vešla jsem dovnitř. Máma stála u okna v obýváku, v ruce držela fotku a oprašovala rámeček. Byla to její oblíbená fotka nás dvou. Tenkrát zastavila náhodného kolemjdoucího a požádala ho, jestli by nás vyfotil. Byli jsme zrovna na pláži. Jeden její úsměv a ten kluk nemohl jinak, než jí vyhovět. Pamatuju si, že jsem se cítila trapně, že ho zastavila. Na fotce jsem se tvářila mrzutě, otráveně a znechuceně. Nenáviděla jsem tu fotku. “Jak dlouho už tu stojíš?” “Dost dlouho na to, abych viděla, jak si Daemonovi ukázala prostředníček.” “Zasloužil si to,” zabručela jsem a odhodila batoh na podlahu. “Po večeři k nim zajdu.” Nakrčila nos. “Chci to vůbec vědět?” Povzdechla jsem si. “Ne, ani za milion let.” Když jsem k nim v 18:34 dorazila, znělo to, jako by u nich v domě vypukla třetí světová. Vzhledem k tomu, že nikdo neotevřel ty zatracený dveře, pustila jsem se dovnitř sama. “Nemůžu uvěřit, že si mi snědl všechnu zmrzlinu, Daemone!” Ztuhla jsem a zastavila se uprostřed jídelny. V žádným případě, teď do tý kuchyně nevlezu. “Nesnědl jsem jí všechnu.” “Oh, takže se snědla sama?” Dee křičela tak hlasitě, že jsem měla dojem, že slyším, jak se ve stropě třásly krovy. “Nebo jí snad snědla ta lžíce? Oh, počkat, už vím. Ten obal jí snědl.” “Vlastně bych řekl, že jí sežral mrazák,” odpověděl Daemon suše. Zakřenila jsem se, když jsem zaslechla něco, co znělo jako prázdnej obal, kterej zasáhl něco, co podezřele připomínalo lidský tělo. Otočila jsem se a šla zpátky do obývacího pokoje. Jen tak jsem tam zevlovala, dokud jsem za sebou nezaslechla kroky. Daemon byl opřenej o rám dveří. Pomalu jsem ho vzala na vědomí. Vlasy měl ledabyle rozcuchané a slabé světlo z lampy se odráželo na jeho lícních kostech. Rty měl zkroucené do polovičního úsměvu a přestože měl jen jednoduchou košily a džíny, vypadal…no, prostě nepopsatelně. Pozvedl celou místnost a ještě do ní ani nevešel. Pozvedl jedno obočí a čekal. “Kat?” Pomyslně jsem se nakopla a odtrhla od něj oči pryč. “Dostal si zrovna po hubě obalem od zmrzliny?” “Jo.” “Sakra. A já to neviděla.” “Jsem si jistej, že by to pro tebe Dee ráda zopakovala.” Tomu jsem se musela zasmát. “Oh, ty si myslíš, že je to vtipný.” Dee se vřítila do obýváku s klíčema v rukou. “Měla bych tě donutit jet do obchodu a koupit mi novou zmrzlinu, ale protože si cením Katyiny duševní pohody, dojedu si tam sama.” To by ale znamenalo, že tu zůstanu sama s… Oh, sakra, jen to ne. “Nemůže tam dojet Daemon?” Daemon se na mně usmál. “Ne. Kdyby se kolem potloukal nějakej Arum, viděl by tvojí stopu.” Dee popadla svojí kabelku. “Musíš být s Daemonem. Je silnější než já.” Klesla mi ramena. “A můžu jít zpátky domu?” Daemon se odlepil od futra. “Jak je libo, byl by to tvůj pohřeb.” “Daemone,” prskla Dee. “Tohle je tvoje vina. Moje zmrzlina není tvoje zmrzlina.” “Koukám, že zmrzlina musí bejt fakt důležitá,” řekla jsem. “Životně důležitá.” Dee máchla po Daemonovi kabelkou, ale netrefila se. “A ty si mi jí sněd.” Daemon protočil oči. “Chcete něco, když už tam jedu?” Zavrtěla jsem hlavou. Daemon najednou udělal tu věc se zmizením a znovu se objevením. Teď stál před Dee a rychle jí objal. “Buď opatrná.” Vůbec jsem nepochybovala o tom, že Daemon svojí sestřičku velmi miloval a opatroval. S potěšením by pro ní obětoval svůj život. Způsob, jakým na ní vždycky dával pozor, byl víc než obdivuhodnej. Neexistovalo pro to dost dobré slovo. Dokonce mně to donutilo přát si sourozence. “Jako vždycky.” Usmála se, zamávala mi a vyrazila ze dveří. “Vau, připomeň mi, abych nikdy nejedla její zmrzlinu.” “Kdybys to udělala, ani já bych tě nedokázal zachránit.” Hodil po mně cinický úšklebek. “Tak, Kotě, pokud ti mám dělat celej večer chůvu, co za to dostanu?” Okamžitě se mi zúžily oči. “Tak za prvé, nežádala jsem tě o to, aby si mně hlídal. To ty si mně donutil, abych sem přišla. A neříkej mi Kotě.” Daemon zaklonil hlavu a smál se. Z toho zvuku jsem se zachvěla a připomnělo mi to ten den, kdy jsem se probudila s hlavou v jeho klíně. “Nejseš dneska večer nějaká kurážná?” “Tos ještě nic neviděl.” Stále se chichotal a zamířil zpátky do kuchyně. “Pořád tomu nemůžu uvěřit. S tebou se člověk vážně nikdy nenudí.” Zastavil se. “Tak jdeš nebo ne?” Zhluboka jsem se nadechla a pak pomalu vydechla. “A kam?” Otevřel dveře do kuchyně. “Mám hlad.” “Nesnědl si zrovna kýbl zmrzliny?” “Jo a pořád mam hlad.” “Pane Bože, věčně hladovej mimík.” Zůstala jsem stát na místě. Daemon se podíval přes rameno. “Mám zvláštní, obrovskou potřebu, na tebe dohlížet. Kam jdu já, jdeš i ty.” Čekal až se pohnu a když se tak nestalo, jeho úsměv se změnil v ďábelský. “Nebo s tebou můžu pohnout silou.” Byla jsem si celkem jistá, že jsem nechtěla vědět, co měl v plánu se mnou udělat. “Dobře, jdu.” Vlekla jsem se kolem něj a plácla sebou do židle u stolu. Daemon popadl talíř s kuřetem. “Chceš taky?” Zavrtěla jsem hlavou. Narozdíl od nich, já jsem nejedla 10 regulérních jídel denně. Nic neříkal a jen se pohyboval po kuchyni. Od toho večera na skále, jsme si ještě nešli po krku. Nebylo to tak, že bysme spolu najednou vycházeli, ale zdálo se to jako nahlas nevyslovené příměří. Neměla jsem tušení, co s ním mám dělat, když už jsme se nezkoušeli vzájemně vytáčet. Položila jsem si tvář do dlaní a měla jsem co dělat, abych od něj odtrhla oči. Byl mohutnej a vysokej, ale pohyboval se jako tanečník. Každý krok byl plynulý a pružný. I ten nejjednodušší pohyb vypadal jako druh umění. A pak tu byl jeho obličej. V tu chvíli, zvedl pohled z talíře. “Tak, jak se držíš?” Odtrhla jsem od něj oči a soustředila se na talíř s jídlem, který už byl napůl snědený. Jak dlouho jsem na něj zírala? Tohle už je směšný. Proměnila mně ta stopa v chodící hormon? “Držím se dobře.” Ukousl kus kuřete a pomalu přežvykoval. “Koukám. Vzala si tohle všechno celkem dobře. Jsem překvapenej.” “Co sis myslel, že udělám?” Daemon pokrčil rameny. “U lidí je možný absolutně cokoliv.” Kousla jsem se do rtu. “Ty si myslíš, že jsme slabší než vy, jenom proto, že jsme lidi?” “Není to tak, že bych si myslel, že jste slabí, já vím, že jste.” Díval se na mně přes okraj sklenice s mlíkem. “Neříkám to, protože bych se snažil bejt hnusnej. Ale jste prostě slabší než my.” “Možná fyzicky, ale ne psychysky nebo…morálně,” bránila jsem se. “Morálně?” Zněl zmateně. “Jo, jako že se třeba nechystám říct o vás světu pravdu pro peníze. A pokud by mě chytily Arumové, nepřivedla bych je za váma.” “Nepřivedla?” Cítila jsem se uraženě, opřela jsem se o opěrátko židle a překřížila si ruce. “Ne. Nepřivedla.” “I kdyby byl tvůj život v ohrožení?” Jeho tón zbarvila nedůvěra. Vrtěla jsem hlavou a smála se. “To, že jsem člověk přece neznamená, že jsem neetickej zbabělec. Nikdy bych neudělala nic, co by uvrhlo Dee do nebezpečí. Proč by můj život měl bejt cennější než ten její? Ten tvůj…to je sporný. Ale ne Deein.” Několik vteřin na mně zíral a pak se vrátil ke svému jídlu. Pokud jsem čekala nějakou omluvu, tak jsem teda žádnou nedostala. Ale to nebylo žádný překvápko. “Tak, jak dlouho bude trvat než ta stopa vymizí?” Můj pohled spočinul zase na něm, což už bylo velmi otravný. Daemonovy oči byly velmi soustředěné a zářivé, hloubka toho jeho zeleného pohledu se do mně propalovala. Zhluboka se napil. Polkla jsem, v krku jsem měla sucho. “Pravděpodobně týden nebo dva, možná míň,” řekl a mhouřil při tom na mně oči. “Už to začíná mizet.” Bylo opravdu divný, když mluvil o tom světle, které jsem měla kolem sebe a přitom, ho nemohla vidět. “Jak vlastně vypadám? Jako obrovská žárovka nebo tak něco?” Zachechtal se a zavrtěl hlavou. “Je to jemná bílá záře, která je kolem celýho tvýho těla, tak trochu jako svatozář.” “Oh, to neni tak špatný. Už si dojedl?” Když přikývl, popadla jsem jen tak ze zvyku jeho talíř. Ne, abych mu ho hodila na hlavu, ale hlavně proto, abych měla co dělat. “Alespoň nevypadám jako vánoční stromeček.” “Vypadáš jako hvězda na jeho špiči.” Jeho dech odvál vlasy, které mi spadaly kolem tváře. Zalapala jsem po dechu a otočila se. Daemon stál přímo přede mnou. Naše těla oddělovalo jen pár desítek centimetrů. Položila jsem ruce za sebe na okraj kuchyňské linky a zhluboka jsem se nadechla. “Nesnáším, když děláš tu mimozemskou věc se super rychlostí.” Usmíval se a naklonil hlavu do strany. “Kotě, do čeho se to dostáváme?” V hlavě mi problesklo tisíc obrazů. Díky Bohu, že čtení myšlenek nebylo jednou z jeho mimíkovskejch schopností. Vzduch kolem mně zaplavila zvláštní hustota a uvnitř mně se probudila k životu zdrcující touha. “Proč mně nevydáš DOD?” Vyhrkla jsem. Daemon překvapeně o krok ustoupil. “Co?” Přála jsem si, abych to nevytáhla, ale už se stalo a nebylo cesty zpět. “Nebylo by pro tebe všechno daleko jednodušší, kdyby si mně vydal DOD? Nemusel by sis dělat strarosti o Dee ani s ničím jiným.” Daemon v tichosti stál. Barva jeho očí se o tón změnila, stala se jasnější. Chtěla jsem o krok couvnout, ale neměla jsem kam. Potichu mi řekl, “já nevím, Kotě.” “Ty nevíš? Riskuješ úplně všechno a nevíš proč?” “Přesně to jsem řekl.” Zírala jsem na něj, zmatená skutečností, že dává všanc úplně všechno a vypadá, že vážně neví proč. To mi přislo šílený. Absurdní. Nepochybně to bylo minimálně znepokojující, protože to mohlo znamenat spousty věcí. Věcí, které jsem se neodvažovala domýšlet. Jeho ruce najednou vystřelily dopředu, a těžce přistály na kuchyňské lince vedle mně. Hromada svalů vytvořila velmi nepropustnou past. Na místě mně znehybnil, aniž by se mně dotknul. Sklonil hlavu a tmavé vlny mu spadaly do očí. “Tak jo, vím proč.” Nejdřív jsem neměla ponětí o čem to mluví. “Víš?” Daemon přikývl. “Bez nás bys nepřežila ani jeden den.” “To nemůžeš vědět.” “Oh, to teda vím.” Znovu naklonil hlavu do strany. “Máš představu kolika Arumům už jsem čelil? Stovkám. A byly časy, kdy jsem sotva uniknul. Člověk by neměl šanci postavit se proti nim nebo proti DOD.” “Fajn. To je jedno. Můžeš uhnout?” Daemon zůstal stát tam, kde byl a usmíval se. Bože, byl fakt nesnesitelnej. Buď jsem tu mohla stát a zírat na něj jako idiot nebo se přes něj zkusit dostat. Rozhodla jsem se pro tu druhou možnost. Můj plán byl protlačit si cestu kolem něj, jak nejrychleji to jen bude možné. Ne, že bych se dostala daleko. Byl jako cihlová zeď, asi jenom nákladní vlak by ho mohl složit z cesty. Široce se zašklebil, pobavenej nedostatkem mýho úspěchu. “Pitomče,” zamumlala jsem. Daemon se zasmál. “Máš pěkně prořízlou pusu. A tou věcí líbáš kluky?” Začervenala jsem se. “A ty líbáš Ash tou svojí?” “Ash?” Jeho úsměv zmizel a jeho oči byly najednou přivřené, méně jasné. “To bys chtěla vědět, viď?” Vzplála ve mně naprosto nesmyslná jiskra žárlivosti, ale odstrčila jsem ten pocit stranou. Ušklíbla jsem se. “Ne, děkuju.” Daemon se naklonil ještě blíž. Obkopila mně jeho vůně, směs koření a přírody. “Nejseš zrovna dobrá lhářka, Kotě. Když lžeš, zčervenají ti tváře.” Opravdu? A sakra. Zkusila jsem se kolem něj znovu protlačit, ale on mě chytil za ruku. Nedržel mně moc pevně, ale já jsem ten dotek vnímala až do morku kostí. Jeho ruka jemně vibrovala. To brnění bylo ostré a překvapivé, ale přesto příjemné. Nechtěla jsem se na něj dívat, ale prostě jsem si nemohla pomoct. Byly jsme příliš blízko a mezi námi bylo příliš napětí. Jeho pohled žhnul, když se setkal s tím mým. Sklonil hlavu a já v tu chvíli zapomněla, jak se dýchá. Fascinovaně jsem sledovala, jak se jeho rty prohnuly do úsměvu. Bylo těžké věnovat pozornost tomu, co řekl, ale jeho slova se ke mně nakonec přes tu zvláštní mlhu, která zahalovala mojí mysl dostala. “Mám zvláštní nápad, že bych to měl vyzkoušet.” “Vyzkoušet co?” Pohled mi spadl na jeho rty. Cítila jsem, že se se mnou houpe zem. “Myslím, že bys to taky ráda zkusila.” Přiblížil se ještě víc, rukou klouzal po mojí paži nahoru a jemně spočinul na mojí šíji. “Máš nádherný vlasy.” “Co?” “Nic.” Rozprostřel prsty vzadu na mém krku a pomalu si jimi proplétal prameny mých vlasů. Prsty talčil proti mojí hlavě. Rozevřela jsem rty a čekala. Ruku z mých vlasů přesunul zase zpátky na kuchyňskou linku. Stála jsem tam, nedočkavá-možná až příliš nedočkavá-abych zjistila, jestli cítil tu samou nečekanou touhu. Jestli byl alespoň z části tak zasaženej jako já. Místo toho Daemon hrábnul po láhvi s vodou, která stála na kuchyňské lince. Sesunula jsem se na pult. Co to k čertu… V očích mu tančilo pobavení, otočil se zpátky ke stolu. “Na co ses to ptala, Kotě?” “Přestaň mi tak říkat.” Napil se. “Přinesla Dee nějakej ten film?” Přikývla jsem. “Jo, o něčem se zmínila ve škole.” “Tak jdem. Pustíme to.” Odstrčila jsem se od kuchyňský linky a šla za ním. Zůstala jsem stát ve dveřích a pozorovala ho, jak prohlížel obal DVD a mračil se u toho. “Čí byl tohle nápad?” Pokrčila jsem rameny a sledovala, jak mu vylítlo obočí, když četl propagační text na zadní straně. “To je jedno,” zamumlal. Odkašlala jsem si a udělala krok do pokoje. “Hele Daemone, nemusíš tu sedět a dívat se se mnou na film. Jestli si chceš dělat něco svýho, jsem si jistá, že to tu zvládnu sama.” Podíval se na mně a pokrčil rameny. “Nemám nic jinýho.” “Dobře.” Pořád jsem si nebyla jistá. Představa toho, že si se mnou užívá filmovou noc byla ještě nepředstavitelnější, než myšlenka na mimozemšťany žíjící mezi lidmi. Zatímco si pohrával s DVD jsem se vlekla přes pokoj a usadila se do sedačky. Po zasunutí discu do přístroje došel Daemon k sedačce a sedl si na její druhý konec. Pak se zapla televize a já bych přísahala, že ovladač zůstal na druhým konci pokoje. Asi to bylo jedině dobře, že jsem neměla jeho schopnosti. Strašně bych totiž zlenivěla. Kouknul na mně a já se okamžitě zadívala na televizi. “Jestli během toho filmu usneš, budeš mi to dlužit.” Otočila jsem se k němu a svraštila čelo. “Proč?” Daemon mně obdařil rozpustilým úsměvem. “Jen se dívej.” Uděla jsem na něj obličej, ale zůstala zticha. Daemon si poposedl. Sedačka se prohnula a vzdálenost mezi námi se zmenšila. Zadržovala jsem dech, dokud jsem se nemusela znovu nadechnout. Nezdálo se, že by si toho všimnul, sledoval titulky. Pozorovala jsem jeho profil a už asi po sté se divila, nad čím může asi tak přemýšlet, jako obvykle mně nic nenapadlo. S pocitem marnosti jsem se otočila zpátky k televizi a rozhodla se, že tu zvláštní přitažlivost, kterou jsem k němu cítila, jsem si musela jenom představovat. Jinak to prostě být nemohlo. Byla jsem nervózní, protože jsem nebyla zvyklá na to, co jsem předtím cítila a tak jsem počítala minuty do Deeina návratu.

KAPITOLA 20

Ve středu na matice byl Daemon překvapivě zamlklej. Nevyhnutelnej šťouchanec přišel jen jednou a to jen, aby mi připomněl, že jediný moje plány, který jsem měla po škole, byly s ním. Jasně, jako kdybych na to mohla zapomenout. Na biologii, se ke mně neustále upíral intenzivní pohled pana Garrisona, stejně tak jako den předtím. Věděla jsem, že vidí tu stopu, ale neměla jsem nejmenší ponětí, co si o tom myslel. Daemon se mi nezmínil, jestli on nebo Dee něco řekli ostatním Luxanům. Během předešlého dne se na mně divně koukalo hned několik učitelů. Dneska na chodbě do jídelny, jsem míjela jednoho z trenérů a on se zastavil uprostřed chodby a sjel mně pohledem od shora dolů. Buď to byl perverzák a nebo mimík. Nebo obojí, což by byla fakt vítězná kombinace. Zatímco jsem stála ve frontě na oběd, dělala jsem všechno, co jsem mohla, abych se nepodívala směrem k zadní části jídelny. Zírala jsem na jídlo na tácu a vykročila kupředu, u toho jsem téměř vrazila do zad chodící hory. Simon Cutters se otočil a podíval se na mně dolů. Když mně spatřil, usmál se. “Čau, Katy.” Podala jsem peníze kuchařce a otočila se k Simonovi. “Omlouvám se ti.” “Nic se nestalo.” Počkal na mně na konci fronty, talíř měl narvanej k prasknutí. Jedl skoro tolik jako Dee. “Máš ponětí, o čem to Monroe mluvil při trigonometrii? Přísahal bych, že mluvil jinym jazykem.” Vzhledem k tomu, že jsem většinu hodiny strávila ignorováním kluka, co seděl za mnou… “Nemám tušení. Doufám, že si někdo dělal poznámky.” Posunula jsem si talíř s jídlem. “Příští týden z toho bude test, že jo?” Simon přikývl. “Jo, v den zápasu. Mylim, že Monroe to dělá-” Někdo se natahoval, aby si vzal pití a tím nás donutil od sebe o krok ustoupit. Nebylo to ale vůbec nutný, protože kolem nás byla spousta místa, kde se dalo pohodlně projít. Když jsem vdechla tu svěží vůni, uvědomila jsem si, kdo to byl. Daemon popadl pití a nadhodil si ho. Prošel kolem mě s nečitelným výrazem a otočil se k Simonovi. Oba dva byli stejně vysocí, ale Simon byl mnohem mohutnější. Stejně ale Daemon vypadal jako daleko větší drsňák. “Jak se vede, Simone?” Zeptal se a znovu si nadhodil pití. Simon zamrkal a ucouvl, pak si odkašlal. “Dobře…mám se dobře. Jsem na cestě-uh, k mýmu stolu.” Nervózně se na mně podíval. “Uvidíme se ve třídě, Katy.” Zamračeně jsem sledovala Simona, jak zakopl o svojí vlastní nohu, když pospíchal s jídlem ke stolu. Otočila jsem se zpátky k Daemonovi. “Co je?” “Máš v plánu obědvat se Simonem?” Zeptal se a založil si volnou ruku přes hrudník. “Co? Ne.” Zasmála jsem se. “Mám v plánu obědvat s Lesou a Carissou.” “A já taky,” ozvala se Dee, která se tu z ničeho nic zjevila. Balancovala s talířem v jedné ruce a s dvěma lahvemi pití v druhé. “Teda, pokud si myslíš, že to nebude vadit?” “Jsem si jistá, že nebude.” Podívala jsem se zpátky k Daemonovi, ale ten už mířil ke svýmu stolu. Chvíli jsem tam jen tak stála, úplně zmatená. Co to všechno mělo sakra znamenat? V zadu v jídelně byli u jednoho stolu namačkaní Thompsonovi dvojčata a Ash. Kolem si povídalo pár dalších lidí. Neměla jsem tušení, jestli to jsou taky mimíci, nebo ne. Daemon si sednul vedle nich, vyndal si knihu a začal v ní listovat. Ash k němu vzhlídla a nezdála se tím moc nadšená. “Nemyslíš si, že by to mohlo vadit někomu jinýmu?” Zeptala jsem se nakonec. “Ne. Včera mi vadilo, že jsem s tebou u oběda neseděla. A myslím si, že je čas pro změnu.” Dee vypadala tak nadšeně, že jsem s ní nemohla nesouhlasit. “Mám pravdu?” Po tom, co se Dee připojila k našemu stolu, Lesa s Carissou byly omráčený šokem, že z toho na dobrých pět minut oněměly. Ale Dee si je získala a všichni se docela rychle uvolnili. Všichni, kromě mně. Zírala na mně půlka jídelny, pravděpodobně očekávali, že se znovu octnu v epické jídlové bitce s Blonckou. Už to byl týden a stejně mně furt všichni považovali za kuchyňskýho ninju. Každou chvíli se Ash podívala směrem k našemu stolu s velmi zamračeným výrazem na její krásný tváři. Měla na sobě hezký modrý, přiléhavý top, který barevně ladil s jejíma očima. Přes to měla oblečenou rozepnutou bílou košili, ten komplet ukazoval, že měla fakt super tělo. Bože, o co šlo s tou mimozemskou DNA? Už mi došlo, že byli prostě nadpozemský, ale Ježíši, to to muselo zahrnovat i bezchybný prsa? Zatímco Lesa s Carissou mluvily s pihatým klukem, který seděl na druhým konci stolu, Dee do mě dloubla loktem. “Co?” Zeptala jsem se. Naklonila se ke mně, a potichu, tak abych to mohla slyšet jen já, se zeptala. “Co se děje mezi tebou a mým bráchou?” Ukousla jsem si ze svý pizzy a dumala, co jí na to odpovědět. “Nic novýho, všechno je při starém.” Dee vyklenula perfektně tvarované obočí. “Jo, celou neděli nebyl doma. A ty taky ne. A zatímco byl pryč, sháněla se po něm jistá osoba.” Pizza mi žuchla zpátky do talíře. Zvedla svoje pití a trochu se usmála. “Včera jsem se nedostala k tomu, abych ti to řekla, protože nám byl furt za zadkem. Ale neříkej, že sis nevšimla, jak nenávistně na tebe Ash kouká.” “Já si všimla,” skočila nám do toho Lesa a položila lokty na stůl. “Kdyby pohled zabíjel…” Zkřivila jsem na ní obličej. “Ježíš. To je fakt milý.” “A ty nemáš ponětí proč?” Zeptala se Dee a přitom si přesedla tak, aby byla zády k jejich stolu. “Předstírej, že se díváš na mě. Teď hned.” “Já se na tebe zrovna teď přece dívám,” poukázala jsem a znovu se zakousla do pizzy. Lesa se zasmála. “Koukej se jí přes rameno ty chytráku. K jejich stolu.” Protočila jsem oči a udělala, co mi řekly. Nejdřív jsem si všimla jednoho z blonďáků, kterej se otáčel v židli a mluvil s klukem u vedlejšího stolu. Pak jsem klouzala očima dál, až jsem se setkala pohledem s Daemonem. Přestože nás dělilo několik stolů, nemohla jsem chytit dech. V těch jeho smaragdově zelených očích bylo něco…šibalskýho a žhavýho. Byla jsem jím pohlcená. Nemohla jsem od něj odtrhnout oči a on to taky neudělal. Vzdálenost mezi námi se vypařila. O chvíli později se ušklíbl a otočil se pryč, Ash mu něco říkala. Pomalu jsem se nadechla a soustředila se zpátky na svoje kamarádky. “Jo,” zamumlala Lesa zasněně, “to je to ‘proč’…” “Já…není žádný důvod.” Obličej mi začínal červenat. “Copak si ho neviděla? Jenom se na mně zašklebil.” “To byl ale sexy úšklebek.” Lesa se podívala na Dee. “Promiň. Vím, že je to tvůj brácha a tak vůbec.” “To je v pohodě. Jsem na to zvyklá.” Dee si položila bradu do dlaní. “Pamatuješ na ten den na verandě?” Zúžila jsem na ní oči. “Co se stalo na verandě?” Zeptala se Lesa natolik zvědavě, že se jí blýskaly oči. “Nic,” řekla jsem. “Byli u sebe asi takhle blízko.” Dee zvedla ukazováček a palec a ukazovala vzdálenost, která neměřila snad ani centimetr. “A jsem si jistá, že byli i blíž.” Spadla mi čelist. “To teda nebyli, Dee. Dyť se nedokážeme vůbec snést.” Carissa si sundala brýle a vyčistila je. “Co se děje?” Lesa jí zasvětila, k mojí hrůze až příliš detailně. “Oh, jasně.” Carissa přikyvovala. V pátek ve třídě do sebe byly taky zakleslý očima. Bylo to celkem žhavý, celá ta ‘svlíkám tě pohledem’ věc, co tam předváděli. Zakuckala jsem se pitím. “To jsme teda nedělali. Akorát jsme spolu mluvili!” “Katy, tos rozhodně dělala.” Lesa zvedla ubrousek a začala ho rolovat po stole. “Nemáš se za co stydět. Já bych s ním hrála, kdyby na mně bral.” Chvíli jsem na ní zírala a pak vybuchla smíchy. “Vy jste se úplně zbláznily. Nic takovýho se neděje.” Podívala jsem se na Dee. “A ty by si to měla vědět.” “Vím spousty věcí,” odpověděla mi nevinně. Svraštila jsem na ní obočí. “Co to má znamenat?” Pokrčila rameny a ukázala na druhou půlku mojí pizzy. “Budeš to jíst?” Zvedla jsem talíř s pizzou a dala jí ho. Ignorovala můj pohled a šťastně zhltla můj kousek pizzy. “Oh, slyšeli jste o Sarah?” Carissa zaklapla telefon a vzhlídla k nám. “Skoro jsem na to zapomněla.” “Ne.” Lesa se podívala na mně. “Carissin starší brácha Ben kamarádí se Sarahiným bratrem. Choděj spolu na vysokou.” “Oh.” Kroužila jsem s lahví s pitím a začala olupovat etiketu. Když jsem přemýšlela nad Sarah, přemýšlela jsem taky nad nemocnicí a nad tím, jak jsem se o její smrti dozvěděla. A přemýšlela jsem taky o Arumech, kteří se potloukají kolem. “Robbie řekl Benovi, že policie si nemyslí, že to byl obyčejný srdeční infarkt.” Carissa se podívala kolem stolu a ztišila hlas. “Nebo prý alespoň nic takového zatím neviděli.” Dee odložila svojí pizzu. To byl důvod, proč jsem poznala, že jde do tuhýho. “Co tím mýslíš?” “Podle všeho, bylo její srdce tak poškozené, že není možný, aby to způsobil infarkt, i kdyby měla nějaký srdeční poruchy, což neměla,” vysvětlila Carissa. Dee pokrčila rameny. “To jsem pochopila, ale co jinýho by to mohlo bejt?” Podívala jsem se na Dee, já teda měla jeden nápad co nebo kdo to mohl bejt. Po obědě, jsem zatáhla Dee stranou. “Byl to jeden z nich?” Zeptala jsem se. “Jeden z Arumů?” Dee se kousla do spodního rtu a pak mně odvlekla pryč od dveří jídelny a od jejího bráchy, kterej zrovna vycházel z jídelny. O kousek dál v chodbě se zastavila. “Byl to Arum, ale Daemon se o něj postaral.” Zaváhala jsem. “Byl to ten samej co napadl mně?” “Byl.” Dee se podívala za sebe, rty měla stažené. “Daemon si myslí, že to byla čistá náhoda, že na ní ten Arum natrefil. Nevěděla o nás. Přísahám.” To mi nedávalo žádnej smysl. “Tak proč?” Dee se mi podívala do očí. “Nepotřebujou žádnej důvod, Katy. Arumové jsou zlí. Nás zabíjejí pro naše schopnosti.” Odmlčela se a zbledla. “A lidi zabíjejí jen tak ze srandy.”

KAPITOLA 21

Kupodivu, se věci teď měly tak nějak…normálně. Moje stopa se vytratila za týden a půl. Daemon se choval, jako kdyby ho propustili po dvaceti letech z vězení a nikdy nebyl poblíž, když jsem byla s Dee. Září a většina října proběhla bez událostí. Máma furt chodila do obou prací a byla ještě párkrát na rande s panem Michaelsem. Líbil se jí a já jí to přála. Už to bylo tak dlouho, co jsem viděla její úsměv nepodbarvený žalem. Carrisa i Lesa byly u mě doma a mnohokrát jsme s Dee zašli do kina, nebo do obchoďáku v Cumberlandu. Přestože jsem se hodně sblížila s těma ‘lidskejma’ holkama a měli jsme toho sakra víc společnýho, s Dee jsme si byly blíž. Dělali jsme spolu všechno-všechno kromě probírání Daemona. Několikrát to zkoušela. “Vím, že se mu líbíš,” řekla jednou, když jsme se zrovna měli společně učit. “Všímám si, jak se na tebe dívá. Znervozní, když se o tobě jenom zmíním.” Povzdechla jsem si a zavřela blok. “Dee, myslím, že ten důvod proč na mě zírá je, že vymejšlí způsoby, jak mě zabít a zbavit se mýho těla.” “To není ten druh pohledu, kterým na tebe kouká.” “No a jakým teda?” Skopla svojí knihu z postele, vyhoupla se na kolena a položila obě ruce na hrudník. “Je to pohled ‘nenávidim tě, ale chci tě’.” Zahihňala jsem se. “To bylo děsný.” “Nekecám.” Spustila svoje ruce. “Můžeme randit s lidma když chceme, víš? Je to tak trochu zbytečný, ale můžeme. A on si nikdy žádnýho jinýho člověka nevšímal.” “Byl donucenej si mě všímat, Dee.” Hodila jsem se na posteli na záda. Žaludek se mi stánul při představě, že Daemon tajně touží bejt se mnou. Rozhodně-jsem věděla, že ho přitahuju. Cejtila jsem to-a nebylo to jenom o chtíči. “Hele a co vůbec ty a Adam?” “Absolutně vůbec nic. Nechápu, jak může bejt Ash udělaná do Daemona. Vyrostli jsme s nima a Andrew je pro mě něco jako brácha. Myslím, že on to má uplně stejně.” Odmlčela se a dolní ret se jí zachvěl. “Nelíbí se mi nikdo z mýho druhu.” “No a líbí se ti nějakej…lidskej kluk?” Zavrtěla hlavou. “Ne. Ale kdyby jo, tak bych se neměla bát toho, že se mi líbí. Mám právo bejt šťastná. Nemělo by záležet na tom, jestli se mi líbí někdo z mýho nebo z tvýho druhu.” “S tím naprosto souhlasím.” Dee si lehla vedle mě a přitulila se. “Daemon by se podělal, kdybych se zakoukala do člověka.” Málem jsem se usmála, ale pak jsem si vzpoměla na jejich bráchu. No to teda-Daemon by se podělal. Možná právem. Kdyby si jejich brácha nezačal s člověkem, tak by mohl být naživu. Kvůli Dee jsem doufala, že jí se to nikdy nepřihodí. Daemon by se fakt posral až na záda. Jak se přiblížil prostředek října, zdálo se, jako by jsme se vraceli v čase. Hodlala jsem najít a zničit tu jeho zatracenou propisku. Už jsem přestala počítat kolikrát jsem byla šťouchnutá do zad od doby, co ze mě stopa zmizela. Vypadalo to, že žije jenom proto, aby mi zalejzal pod kůži. A to tady byla ta moje část, která se na to svým způsobem těšila, protože to bylo zábavný…dokud se jeden z nás seriozně nenaštval, obzvlášť když ON začal bejt vyloženej antisociál. Asi jako v pátek při vyučování, když se mě Simon zeptal, jestli bych se s ním nechtěla učit na zkoušku z matiky. Než jsem stačila cokoliv odpovědět, tak Simonův batoh sletěl na zem a jeho obsah se rozsypal po podlaze. Jako kdyby ho někdo smetl rukou ze stolu. Zmatenej a s rudejma tvářema byl Simon úspěšně odlákán a celá třída se mu smála, když sbíral sešity a rozsypaný tužky. Mrkla jsem přes rameno na Daemona. Podezřívala jsem ho, že stál za tím lítacím batohem, ale všechno co dělal bylo, že se na mě jenom líně usmál. “O co ti jde?” Zeptala jsem se ho o přestávce na chodbě. “Vím, že jsi to udělal ty.” Pokrčil rameny. “No a?” No a? Zastavila jsem se u svý skříňky, překvapená, že mě sem Daemon následoval. “Bylo to hrubý Daemone. Ztrapnil jsi ho.” Potom jsem ztišila hlas do šepotu. “Já si myslela, že když používáš…to svoje umění, tak je to sem přiláká.” “To bylo sotva bliknutí v mapě. Tohle na nikom stopu nenechá.” Sklonil hlavu tak, že se mi konečky tmavých vln jeho vlasů otřely o tvář. Nevěděla jsem jestli vlézt do skříňky nebo na něj. “Mimochodem jsem ti prokázal laskavost.” Zasmála jsem se. “Jak tohle jako měla bejt laskavost?” Daemon se usmál a sklonil pohled tak, že mu jeho hustý řasy zakryly oči. “Studium matiky fakt nebylo to, na co myslel.” To se mi zdálo diskutabilní, ale rozhodla jsem se v tom pokračovat. Nehodlala jsem mu ustoupit, ani když by mě dokázal zahodit do vzduchu pouhou myšlenkou. “Hmm a co kdyby to tak fakt bylo?” “Tobě se Simon líbí?” Jeho čelist sebou trhla a smaragdovýma očima mu proběhl vztek. “Ani náhodou se ti nemůže líbit.” Zaváhala jsem. “Ty žárlíš?” Daemon se odvrátil. A já se chopila příležitosti konečně mu v něčem vyráchat čumák, udělala jsem krok dopředu. Nepohnul se a ani nedejchal. “Ty žárlíš na Simona?” Ztišila jsem hlas. “Na člověka? Styď se Daemone.” Ostře se nadechl. “Nežárlim, jen se ti snažím vypomoct. Kluci jako Simon by se ti jen chtěli dostat mezi nohy.” Zírala jsem na něj a tváře mi zrudly. “Proč? Podle tebe je to jedinej důvod proč bych se líbila nějakýmu klukovi?” Daemon se vědomě usmál a pomalu zacouval. “Já jen řikám…” Hned potom zmizel v přeplněný chodbě. Což bylo dobře, protože kdyby zůstal o chvíli dýl, tak bych mu jednu natáhla. Když jsem se otočila, viděla jsem Ash, jak stojí před svojí třídou. Její pohled mě prakticky smažil na místě. Nikdo o Sarah nemluvil. Nebylo to jakoby se na ní ve škole zapomnělo. Život šel prostě dál. Věděla jsem, jak a proč umřela a snažila se na to nemyslet. Když jsem si na to náhodou vzpomněla, tak se mi v žaludku rozlil pocit, jak po kyselém mlíku. Zemřela, protože mě Daemon zachránil a Arum si na někom potřeboval vylejt vztek. A v noci-často jsem snila o tom parkovišti za knihovnou. Vídala jsem jeho tvář, jeho studený běsnící oči, jak se ze mě snažil vymáčknout život. V takovou noc jsem se pokaždý vzbudila s udušeným křikem v hrdle pokrytá studeným potem. Kromě těhle nočních můr a občasnejch Daemonových vetřelčích excesů bylo všechno uplně v normálu. Bylo to jako mít za sousedy normální teenagery. Teenagery, který se nemusej ani pohnout, aby změnili televizní kanál a jsou trochu nervozní po pádech meteoritů. Dee mi vysvětlila, že Arumové používají tuhle atmosferickou událost, jako způsob jakým se dostat na Zem, aniž by si toho vláda všimla. Nerozuměla jsem tomu a ona mi to ani nevysvětlovala. Zkrátka byly sourozenci po takový události pár dnů lehce mimo. Taky občas zmizeli. Někdy to byl ‘třídenní’ víkend nebo chyběli ve středu bez jakýhokoli varování. Dee mi časem vysvětlila, že se hlásili na DOD. Stále mi opakovali že Arumové nejsou problém, ale nevěřila jsem jim. Ne když si dali tolik záležet, aby sme se o nich vůbec nebavili. Ale Dee byla ve čtvrtek ve škole mimo uplně z jinýho důvodu. Příští víkend se chystal absolventskej ples a ona ještě neměla šaty. Měla tam jít s Andrewem. Nebo s Adamem? Nedokázala jsem to neuvěřitelný blonďatý duo rozlišit. Všichni z toho byli hotový, jak se zdálo. Po chodbách visely stuhy. Plakáty oznamovaly fotbalovej zápas s nějakou další školou a ten následnej ples. Lístky se prodávaly vlevo, vpravo. Lesa a Carrisa už měly doprovod. Žádná z nich neměla šaty podle toho, co jsem včera zaslechla v jídelně. Já, na druhou stranu, jsem neměla doprovod. Snažili se mě přesvěčit, že bejt lichá není společenská katastrofa. Já to věděla, ale postávat celou noc u zdi nebo hrát třetí kolo u vozu nebyl zrovna můj šálek čaje. Každej znal každýcho na tak malý škole jako je PHS. Páry byly spolu celou dobu. Kamarádi se domlouvali mezi sebou, že si navzájem budou dělat doprovod. A já, která neměla žádnou reálnou vazbu na nikoho, byla lichá. Totální zabiják hrdosti. Po hodině matiky, kterou jsem strávila ignorováním Daemonovy snahy mě vytočit, mě potkal Simon u skříňky, když jsem si vyměňovala jednu těžkou bezcenou knížku za jinou těžkou bezcenou knížku. “Čau,” řekla jsem s úsměvem. Doufala jsem, že Daemon není nikde poblíž, protože kdoví, co by ho zase napadlo spáchat… “Vypadal si jako kdybys dneska na hodině usnul.” Zasmál se. “Tak trochu jo. A zdálo se mi o formulacích. Bylo to celý děsně strašidelný.” Zasmála jsem se, zastrčila knížku do batohu a bokem vrazila do dvířek skříňky, který jsem tak zavřela. “To se vsadím.” Simon nebyl ošklivej. Ne, když se vám líběj velký, urostlý sportovci, který vypadaj jakoby házeli celý léto balíky se slámou. Ruce měl jak kmeny stromů a docela roztomilej úsměv. Taky hezký modrý oči, kolem kterejch se mu při úsměvu svraštila kůže. Ale ty oči nebyly zelený a rty neměl poetický… “Nikdy jsem tě neviděl na žádnym našem zápase,” řekl a jeho kůže kolem očí udělala tu svrašťovací věc. “Nejseš fanoušek fotbalu?” Simon byl začínající obránce nebo čárovej obránce. Upřímně jsem neměla ponětí. “Na jednom jsem byla,” řekla jsem mu. A vypadly jsme s Dee v poločase. Obě jsme byly unuděný k smrti. “Fotbal není moje věc.” Předpokládala jsem, že po tomhle se sebere a odejde, protože fotbal tu byl něco jako náboženství, ale místo toho se opřel o skříňky vedle mě a založil si ruce přes hruď. “No, říkal jsem si, jestli máš nějaký plány na příští sobotu.” Oči mi zabloudily nahoru na červeno černej plakát nad jeho hlavou. Příští sobotu byl absolventskej ples. V hrdle mi vyschlo jak na poušti a oči mě začaly pálit. “Ne, nemám vůbec žádný plány.” “Nejdeš na ples?” Zeptal se. Měla jsem říct, že nemám doprovod nebo by to znělo příliš trapně? Radši jsem jen zavrtěla hlavou. Simonovi se očividně ulevilo. “Chtěla bys jít? Se mnou?” Moje první myšlenka byla-říct ne. Skoro jsem toho kluka neznala a myslela jsem si, že půjde spíš s jednou z těch nohatejch roztleskávaček. Navíc jsem o něj neměla zájem. Na druhou stranu-jít s ním neznamenalo, že si ho budu brát. Nebo že s ním půjdu na rande. Půjde se mnou jen jako doprovod na ples. A v hlavě se mi vynořila ďábelská myšlenka. Nemohla jsem se dočkat až uvidím Daemonův obličej, až se dozví, že mám doprovod. Tak jsem mu tedy řekla ano, vyměnili jsme si telefonní čísla a bylo. Půjdu na absolventskej ples a najednou jsem už taky potřebovala šaty. Máma tím bude nadšená. Na obědě jsem ty novinky vychrlila na Dee doufajíc, že tím bude rozvášněná. “Simon tě pozval na ples?” Dee spadla čelist. Dokonce na celejch pět vteřin přestala žvejkat jídlo. “Ty jsi mu řekla ano?” Přikývla jsem. “Jo, a co jako?” “Simon má jistou pověst.” Řekla Carrisa hledíc na mě přes obroučky svejch brejlí. “Jako by chtěl snad bejt školní tříkolka.” “Chtěl by povozit každou,” objasnila Lesa s pokrčením ramen. “Ale je roztomilej. Líběj se mi jeho ruce.” “Jenom proto, že má svojí pověst neznamená, že se jí budu řídit.” Pošťuchovala jsem salát po talíři. Dnes byla na jídelníčku sekaná. Tý jsem nechtěla čelit. “Navíc byl docela roztomilej, když se ptal.” Rozešel se s Kimmy asi před tejdnem.” Řekla Carrisa. “Údajně jí zahejbal s Tammy.” Ah-Kimmy. To bylo jméno tý nohatý roztleskávačky. “Asi je zatíženej na holky, kterejm končí jméno Y.” Chrochtla smíchy Lesa. “Jůůů, stejně jako tvoje. No prostě jste si souzený.” Zakroutila jsem očima. “Ále co už. Máš doprovod. Takže všechny teď o víkendu můžeme vyrazit nakupovat šaty.” Carrisa spráskla ruce. “Ou! A určitě můžeme jet jedním autem. To bude sranda ne? Co ty na to Dee?” “He?” Zamrkala Dee. Carrisa opakovala svojí otázku a Dee přikývla s nepřítomným výrazem ve tváři. “Jsem si jistá, že Adamovi to vadit nebude.” Takže jsem si naplánovaly výlet do Cumberlandu na sobotu a Lesa s Carrisou prakticky skákaly na židlích radostí. Dee nevypadala moc nadšeně. Nevypadala vlastně ani moc šťastně. A co bylo nejzvláštnější-nedojedla svůj oběd a ani nesnědla půlku mýho. Když jsem ten den vyšla ze školy, musela jsem jít až na zadní parkoviště, jelikož jsem ráno zaspala. Tohle parkoviště bylo podél závodní dráhy u fotbalovýho hřiště a bylo prázdný. Nicméně bylo fakt na hovno tady parkovat. Bičoval to tu studenej vítr z hor a zvedal prach. “Katy!” Poznala jsem ten hlubokej hlas a otočila se. Srdce mi skočilo až do krku. Přestala jsem vnímat vítr. Zmáčkla jsem v dlaních popruhy od batohu a počkala, než mne dožene. Daemon se zastavil přede mnou, natáhl ruku a upravil mi zamotanej popruh. “No, ty víš, jak si vybrat místo k parkování.” Tím gestem mě rozhodil a chviličku mi trvalo, než jsem našla odpověď. “Já vím.” Došli jsme až k mýmu autu a zatímco jsem ukládala batoh na zadní sedačky, Daemon čekal vedle mě s rukama v kapsách. V jeho pohledu byla určitá temnota. Žaludek se mi kousek propadnul. “Je všechno v pohodě? Není…?” “Ne.” Daemon si prohrábnul vlasy. “Nic…umm, co by se týkalo nebeských úkazů.” “Dobře.” Vydechla jsem úlevou a opřela se o auto vedle něj. “Na chvíli si mě vyděsil.” Otočil se ke mně a z ničeho nic mezi námi bylo jen pár centimetrů. “Doslechnul jsem se, že jdeš na ples se Simonem Cuttersem.” Odhrnula jsem si z obličeje pramen vlasů. Vítr mi je tam hodil okamžitě zpátky. “Novinky se šíří rychle.” “No jo. Tady teda jo.” Natáhnul ruku, zachytil moje neposedný vlasy a zastrčil mi je za ucho. Klouby na prstech se mi lehce otřel o tvář. Ten letmej dotyk ve mně probudil zvláštní mravenčení a já se lehce zachvěla, což nemělo nic dočinění s tím studeným větrem. “Myslel jsem si, že se ti nelíbí.” “Není špatnej,” řekla jsem. Děcka se vyhrnuly na trať a začaly se protahovat a připravovat k běhu. “Je to docela sympaťák a přišel se mě zeptat.” “Ty s ním jdeš, protože se přišel zeptat?” Není to tak, jak maj normálně věci chodit? Přikývla jsem. Okamžitě neodpověděl, tak jsem si pohrávala s klíčema od auta. “A ty jdeš na ples?” Daemon se přiblížil, jeho koleno se mi otřelo o stehna. “A záleží snad na tom?” Strávila jsem porci nadávek. “No ani ne.” Jeho tělo se ke mně naklonilo. “Neměla bys s někým jít jen proto, že se přišel zeptat.” Mrkla jsem dolu na klíče a představovala si, jestli bych s nima mohla někoho píchnout do oka. “Nějak nechápu, co to má společnýho s tebou.” “Jseš kamarádka mojí sestry, takže to má něco společnýho se mnou.” Otevřela jsem na něj pusu. “To je ta nejhorší logika, kterou jsem kdy slyšela.” Vykročila jsem kolem auta, ale zastavila se před kapotou.“Neměl by ses radši zabejvat tím, co dělá Ash?” “Ash a já nejsme spolu.” Moje hloupější část měla radost, že spolu nejsou. Zavrtěla jsem hlavou a došla ke dveřím. “Šetři si dech Daemone. Nevycouvám z toho jenom proto, že ty s tím máš nějakej problém.” Tiše si pro sebe nadával a následoval mě. “Nechci aby ses dostala do nějakejch problémů.” “Jako jakejch problémů?” Trhla jsem dveřma a otevřela je. Zachytil ty dveře. Jedno tmavý obočí se zvedlo. “Znám tě, takže si dokážu dost dobře představit, do čeho všeho by ses mohla dostat.” “Fakt jo? Třeba, že na mně Simon hodlá zanechat neviditelnou stopu, která přitahuje vraždící krávy, místo vraždících vetřelců. Pust ty dveře.” “Ty seš tak ubíjející,” vztekal se a oči mu hořely zlobou.“Má tu pověst Kat. Chci, abys byla opatrná.” Na chvilku jsem na něj zírala. Je možný, že se Daemon opravdu zajímal o moje dobro? Jakmile se mi tahle myšlenka objevila v hlavě, vytěsnila jsem jí. “Nic se nestane Daemone. Dokážu se o sebe postarat sama.” “Fajn.” Pustil dveře tak nečekaně, že jsem s nima trhla dozadu. “Kat-” Pozdě. Do dveří jsem si skřípla prsty. Zakňučela jsem, jak mi bolest projela dlaní až do paže. “Jauváájs!!!!” Zatřepala jsem rukou a snažila se ulevit si od bolesti. Ukazováček krvácel. Ostatní prsty jsou definitivně zhmožďený a ráno budou vypadat jako klobásy. Po tvářích se mi už valily slzy. “Kristepane! To bolí!!” Bez varování, beze slov jeho ruka vystřelila a zabalila moje prsty do dlaně. Záblesk tepla se mi rozlil rukou, šimralo to a rozprostíralo se to až k lokti. V tom okamžiku byla bolest pryč. Spadla mi čelist. “Daemone?” Naše pohledy se střetly. Pustil mojí ruku jako by se o ní právě popálil. “Do hajzlu…” “Ty jsi…je na mě další stopa??” Otřela jsem si krev z prstu. Kůže byla zrůžovělá, ale rána se zacelila. “No do prdele.” Polknul. “Je slabá. Nemyslím si, že to bude problém. Skoro jí nevidím, ale měla bys-” “Ne. Je slabá. Nikdo jí neuvidí. Jsem v pohodě. Už žádná chůva.” Ztěžka jsem se nadechla. Žaludek se mi svíral a obracel. “Dokážu se o sebe postarat.” Daemon se na mě chvíli díval. “Máš pravdu. Očividně to dokážeš, pokud to nebude zahrnovat dveře automobilů. Zatím si vydržela dýl, než kterejkoli člověk, co o nás věděl.” Daemonova slova na rozloučenou mě objímala jako zlověstný opar po zbytek noci až do soboty. Vydržela jsem dýl, než každej, kdo se o nich dozvěděl pravdu. Nemohla jsem si pomoct a přemejšlela, kdy dojde i na mě. Odjela jsem s Dee a po obědě jsme vyzvedly holky. Netrvalo dlouho a byly jsme v Cumberlandu a našly jsme obchod, do kterýho chtěly. Počítala jsem, že už tam stejně nebude nic na výběr, ale po vstupu do Šatní Stodoly jsem uzřela, že jsou regály plný. Carrisa s Lesou měly jasno v tom, co chtějí: Něco přiléhavýho. Dee vypadala, že směřuje k něčemu růžovýmu a nařasenýmu. Já chtěla šaty, který by nevypadaly jako dědictví po babičce, nebo jako kdyby je vyplivla fabrika na stuhy. Dee mi vybrala červený šaty v řeckém stylu, stažený nad pasem a volně spuštěný kolem boků a nohou. Kolem výstřihu byla látka zvlněná. Působilo to lehce odvážně, ale to nebylo vůbec nic oproti tomu, v čem vykráčely Lesa s Carrisou. “Co bych dala za takovej hrudník,” zamumlala Lesa závistně hledící na Carissin přetékající výstřih. “To není fér. Nemám zadek, nemám prsa.” Carissa se prohlížela v zrcadle, zatímco si Dee zkoušela růžový šaty po kolena, který ulovila. Carissa si vytočila vlasy na hlavě a obnažila tak ramena. Zašklebila se na svůj odraz. “Tak co vy na to holky?” “Vypadáš žhavě,” řekla jsem jí. A taky že tak vypadala. Měla perfektní postavu přesýpacích hodin. Dee vystoupila z kabinky a v růžový vypadala naprosto perfektně. Její šaty měly titěrný ramínka a objímaly její elegantní křivky. Jednou se na sebe podívala, přikývla a šla se zpátky převlíknout. Vyměnila jsem si s Lesou úsměv. “Naše názory nebyly potřeba.” “No jo, protože neexistuje nic na světě v čem by Dee nevypadala dobře.” Protočila oči a popadla šaty, který si chtěla vyzkoušet. Když přišla řada na moje zkoušení, musela jsem Dee přiznat, že má naprosto pozoruhodný oko pro styl. Šaty mi padly, jako by byly šitý přímo pro mě. Se všitou podprsenkou jsem měla dobrej pocit, že si můžu stoupnout vedle Carissy a nebudu si připadat jako malá holčička. Otáčela jsem se před zrcadlem a kontrolovala zadek. Vůbec to nebylo špatný. “Měla by sis vyčesat vlasy,” řekla Dee, když se zjevila vedle mě. Natáhla ruku a umělecky mi zamotala vlasy na vrchu hlavy. “Máš tak dlouhej krk. Ukazuj ho. Můžu ti udělat vlasy kdybys chtěla. A taky make-up. “Přikývla jsem a přemejšlela, že by to mohla bejt zábava. “Děkuju. Nikdy bych si nemyslela, že mi to v těhle šatech bude slušet.” “Slušelo by ti to v kterejchkoli z těhhle šatů.” Dee pustila moje vlasy. “Teď potřebuješ boty.” Kývla směrem k regálům s obuví. “Cokoli červenýho nebo průhlednýho bude oká. Čím víc pásků, tím líp.” Bloumala jsem kolem bot a vzpomněla si na páskový boty na podpatku co mám doma. Bůh ví, že tyhle šaty mě přijdou na poslední cent, co mi máma ráno ochotně odevzdala. Přesto jsem si vybrala červený boty na podpadku. Byly naprosto božský. Přepadl mě podivně ošklivej pocit, jak jsem tam tak stála. Rozhlídla jsem se kolem. Holky byly vzadu a něco si tam prohlížely. Pokladní byla za přepážkou. Dveře se otevřely a průvan zahrál na zvonkohru. Nikdo v nich nestál. Pokladní vzhlédla, zamračila se a pak se vrátila ke čtení svýho časopisu. Zatřásla jsem se, jak můj pohled přejel od dveří k výloze. Za vystavenejma figurínama stál na chodníku nějakej chlápek a civěl dovnitř. Tmavý vlasy měl zčísnutý z bledýho obličeje dozadu. Většinu jeho tváře zakrejvaly nadměrně veliký sluneční brejle, který vypadaly zcela nepatřičně v tak zataženej den, jakým byl dnešek. Měl na sobě tmavý džíny a koženou bundu. A naháněl mi hrůzu. Přesunula jsem se za regály a předstírala, že si vybírám další šaty. Příležitostně jsem zvedla hlavu a nakoukla přes věšáky. Byl tam pořád. “Co to sakra?” zamumlala jsem. Buď na někoho čekal nebo to byl úchyl. Nebo Arum. Tu poslední možnost jsem odmítla zvažovat. Přelítla jsem pohledem prakticky prázdnej krám a rozhodla se pro úchyla. “Co to tu děláš?” Lesa vyšla ven a tahala za zip na růžovejch šatech do zvonu, který dodávaly její chlapecký figuře alespoň nějaký křivky. “Schováváš se za regálama?” Chtěla jsem poukázat na toho slídila, ale když jsem se podívala do výlohy, byl pryč. “Ale nic.” Odkašlala jsem si. “Tak jste připravený?” Přikývla a skočila se do kabinky rychle převlíknout zpátky. Celou dobu u pokladny jsem neustále kontrolovala výlohu. Ten prapodivnej pocit mě neopouštěl a následoval mně až na místo kde Dee zaparkovala. Čekala jsem každou chvilkou, že na nás ten typ od někud vyskočí a vyděsí mě k smrti. Opatrně jsme složily šaty a naložily je do kufru, zatímco Carissa s Lesou už lezly do zadních sedaček. Dee zavřela kufr a otočila se na mě. Na tváři měla drobný úsměv. “Tohle jsem ti neřekla, protože jsem si byla jistá, že by sis jinak ty šaty rozmyslela.” “Co?” Zamračila jsem se.“Mám v nich velkej zadek?” Zasmála se. “Ne. Vypadáš v nich famózně.” “Tak o co teda jde?” Její úsměv se změnil v rošťáckej. “No víš, jenom to, že červená barva je Daemonova oblíbená.”

KAPITOLA 22

Ten večer, kdy se pořádal absolventský ples, jsem byla pěkně nervózní. Obrovská část mně chtěla zavolat Simonovi a vycouvat, hlavně po tom, co odmítl společnou jízdu s ostatníma a chtěl mně vyzvednout sám. Ale máma mi koupila šaty a Dee na mně odvedla mimořádnou práci, a já vypadala opravdu hezky. Vlasy jsem měla natočené a vyčesané nahoru, odhalovaly tak můj krk. Dee mi nechala vytažených jen pár strategicky rozmístěných loken, které se mi kroutily kolem spánků a dosahovaly až na moje obnažená ramena. Dokonce mi vlasy nalakovala vanilkově vonícím lakem, který v sobě měl nějaký lesklý věcičky, takže když jsem se pohybovala, moje vlasy se nádherně třpytily. Díky kouřovým linkám, které mi Dee namalovala, vypadaly moje oči větší a vroucně hnědé. Taky jsem si byla celkem jistá, že mi nalepila umělý řasy, protože moje řasy nikdy nebyly tak dlouhý ani tak hustý. Poslední zásah, který na mně udělala, než odspěchala na sraz s Lesou byl lesk, který mi namalovala na rty, najednou byly plnější a v barvě rubínů. Než jsem sešla dolů, prohlídla jsem se v zrcadle. Připadala jsem si, jako když se koukám na nějakou cizinku a udělala jsem si pomyslnou poznámku, že musím make-up nosit častěji. Ve chvíli, kdy mě máma uviděla, začala brečet. Čekala jsem, než se vrátí s foťákem a udělá asi tisíc fotek. Když si mně tam fotila, byla oblečená v sesterský uniformně, takže mi celá ta situace přišla krapet komická. “Ten kluk, Simon,” začala a nakrčila čelo. “Nikdy si se o něm nezmínila.” Pane Bože. “Jsme kamarádi. Nic víc, takže se nemáš vůbec čeho bát.” Věnovala mi mateřský pohled. “A co se vlastně stalo s tím klukem od vedle-Daemonem? Párkrát si s ním přece byla venku-mám pravdu?” Pokrčila jsem rameny. Tak tohle byla konverzace, kterou jsem před mámou nemohla ani nakousnout. “Uh, my jsme anti přátelé…” “Co?” Svraštila na mně obočí. “Nic,” povzdechla jsem si a podívala se na svoje ruce. Na prstech jsem neměla ani náznak něčeho, co by připomínalo, že jsem si je skřípla. A přece jsem kolem sebe měla stopu, která slabě zářila. “Jsme přátelé.” “No, to je ale škoda.” Natáhla se a upravila mi nezbednou loknu. “Vypadal jako opravdu milý kluk.” Daemon? Milej kluk? Um, asi ne. Naší konverzaci ukončil hlasitý zvuk motoru, který se ozval z venku. Poodešla jsem k oknu a mrkla ven. Pane Bože. Simonovo auto mělo velikost ponorky. “Proč jste vy dva taky nešli před plesem na večeři?” Ptala se mně máma, zatímco se zase vyzbrojovala foťákem, na další kolo fotek. Protože Simon odmítl jet se všema dohromady, tak já jsem odmítla chodit ještě na večeři. Takže mně měl Simon vyzvednout, a ani z toho jsem nebyla bůhvíjak odvázaná, ale potkat se až na plese se zdálo stupidní. A navíc on měl lístky. Neodpověděla jsem jí a šla otevřít dveře. Stál tam Simon a měl na sobě smoking. Byla jsem tak trochu překvapená, že měli takovej, do kterýho se vešel. Očima, který vypadaly krapet zamlžený, mně sjel od hlavy až k patě takovým způsobem, že moje kůže chytla barvu mých šatů. “Vypadáš žhavě,” řekl mi a vyndal kytičku, která měla přijít kolem mýho zápěstí. Zašklebila jsem se, když jsem zaslechla mámu, jak si odkašlala. Vzala jsem si kytku, ustoupila stranou a pustila Simona dovnitř. “Mami, tohle je Simon.” Simon vykročil kupředu a potřásl mámě rukou, kterou k němu natahovala. “Tak teď vidím, po kom se Katy tak vyvedla.” Máma zvedla jedno obočí a změnila se v Ledovou Královnu. Simonův vtípek se nevyvedl. “No, nejsi ty milej…” Stoupla jsem si vedle něj a nasadila si kytku na zápěstí, byla jsem vděčná, že to není ta, co se musí připínat. Simon podstoupil focení snad tisíce dalších fotek, u čehož mě ochotně chytil kolem pasu a usmíval se do foťáku. “Oh. Skoro bych zapomněla.” Máma zmizela v obýváku a vrátila se s krajkovým šálem. Přehodila mi ho přes ramena. “To tě udrží alespoň trochu v teple.” “Díky,” řekla jsem a sevřela šál těsněji, byla jsem za to, že mně zakryje, vděčnější, než si vůbec mohla představit. Předtím se mi ty šaty zdály perfektní, ale teď, když vedle mě Simon prakticky slintal blahem nad mým výstřihem, jsem se cítila nepohodlně, že jsem měla tolik obnažený kůže. Zatímco Simon čekal venku, máma si mně zatáhla stranou. “Určitě mi zavolej, až dorazíš domů. Kdyby se cokoliv stalo, tak mi taky zavolej. Jasný? Dnes večer pracuju ve Winchesteru.” Podívala se zamračeně ven ze dveří. “Ale pokud bude potřeba, můžu odejít.” “Mami, budu v pohodě.” Naklonila jsem se k ní a dala jí pusu na tvář. “Mám tě ráda.” “Taky tě mám ráda.” Odvedla mně ke dveřím. “Opravdu vypadáš nádherně.” Odešla jsem z domu dřív, než jí mohly zase vyhrknout slzy. Vylézt nahoru do auta vyžadovalo strategické šplhání. Byla jsem překvapená, že jsem nepotřebovala žádný stoupátko. “Člověče, fakt vypadáš rajcovně.” Simon si hodil do pusy mentolku a pak vycouval z naší příjezdovky. Doufala jsem, že ty mentolky nedlabal z nějakých konkrétních důvodů. “Díky. Taky vypadáš dobře.” A to byl veškerý rozsah naší konverzace. Ukázalo se, že Simon nebyl zrovna duchaplný společník. Jak šokující. Jízda ke škole byla dlouhá a trapná, a já celou dobu svírala konce svýho šálu, jako kdyby neměl přijít žádný zítřek. Během cesty, se na mně několikrát podíval, usmíval se a házel do sebe další mentolky. Nemohla jsem se dočkat, až se dostaneme do školy. Když jsme dorazili na parkoviště, přišla jsem na pravý důvod těch mentolek. Simon vytáhl z vnitřní kapsy smokingu stříbrnou placatku a dlouze si lokl. A pak mi jí taky nabídl. Chlastal. Tak to byl prostě skvělej začátek. Odmítla jsem jeho nabídku a už jsem vymýšlela, s kým pojedu domů. Samotný pití mně nevadilo. Jízda s opilým řidičem už jo. Nějak ho netrápilo, že jsem ho odmítla a zastrčil placatku zpátky do saka. “Vydrž. Pomůžu ti dolů.” No, to od něj bylo hezký, protože jsem přemýšlela nad tím, jak se odsud sakra mám dostat zase zpátky na zem. Otevřel dveře a usmíval se. “Děkuju.” “Nechceš si tu nechat kabelku?” Zeptal se. Oh, to určitě. Zavrtěla jsem hlavou a pustila konec šálu, který jsem svírala v ruce. Simon mně vzal za ruku a pomohl mi dolu z auta. Zatáhl mně víc, než musel a já s klopýtnutím dopadla na jeho silný hrudník. “Jseš v pohodě?” Zeptal se a usmíval se. Přikývla jsem a snažila se ignorovat ten nepříjemný pocit, co se mi rozlejval v břiše. Už jsem slyšela pravidelný rytmus hudby z tělocvičny. Zastavili jsme se před zamlženými dveřmi a Simon si mně přitáhl k sobě, do trapného obětí. “Jsem rád, že si chtěla jít na ten ples se mnou,” řekl mi. Jeho dech byl cítit mentolem a výrazným aroma alkoholu. “To jsme na tom stejně,” odpověděla jsem a snažila se to myslet vážně. Položila jsem ruce na jeho urostlý hrudník a odtlačila se od něj. “Měli bysme jít dovnitř.” Usmíval se a jedna jeho ruka mi sklouzla po zádech až na bok. Ztuhla jsem a říkala si, že to byla jen nehoda. Musela být. Určitě by nechtěl působit tímhle dojmem, když jsme spolu ještě ani netančili. Tělocvična byla vyzdobená do podzimního tématu. Ze stropu visely pruhy listoví a listí pokrývalo i dveře. Všude byly rozmístěné dýně a spousta balónků, které byly rozmístěné v rozích a podél pódia. Jakmile jsme vstoupili dovnitř, obklopili nás Simonovi kamarádi. Někteří z nich mně zahlídli a ne-zrovna-diskrétně poplácávali Simona po zádech. Jakoby až teď viděli, že mám nějaký prsa a najednou jsem byla cool. Kluci jsou někdy tak dětinští. Zatímco si dokola podávali placatku, kterou Simon přinesl, vyměnila jsem si strojené pozdravy s holkama jeho kamarádů. Všechny to byly roztleskávačky. Nuda. Prohledávala jsem dav a zahlídla Lesu s jejím doprovodem. “Hned jsem zpátky.” Než mně mohl Simon zastavit, vyrazila jsem k ní. Když její doprovod kývl mým směrem, otočila se. Usmála jsem se na ní. “Vypadáš úchvatně.” Musela jsem křičet, aby mně přes hudbu vůbec slyšela. “To ty taky!” V rychlosti mně objala a pak se zase odtáhla. “Chová se slušně?” “Zatím. Neva?” Když Lesa zavrtěla hlavou, sundala jsem si šál a odložila ho na jejich stůl. “Odvedli tu dobrou práci.” Lesa přikývla. “Ale pořád je to jenom tělocvična.” Zasmála se. “Má to prostě ten čmuch.” Byla to pravda. Carissa se k nám rychle přidala a táhla nás, mínus kluci, na taneční parket. Ne, že by mi to vadilo. Tancovaly jsme spolu, smály se a trdlovaly. Lesa tančila jako štětka po dvou jointech a Carissa v jednu chvíli předváděla robotí tanec. Zahlídla jsem Dee, jak blízko pódia mluvila s Adamem. Rychle jsem holkám zamávala a zamířila jsem k nim. “Dee!” Otočila se ke mně, oči se jí pod oslepujícím osvětlením leskly. “Ahoj.” Zastavila jsem se a očima přeskakovala z jednoho na druhého. Adam se na mně upjatě usmál a pak odešel někam do davu tanečníků. “Je všechno v pohodě?” Vzala jsem jí za ruku a stiskla ji. “Ty si brečela?” “Ne. Ne!” Malíčkem volné ruky se utřela pod očima. “To jen že…myslím si, že se mnou Adam nechtěl jít a vlastně si vůbec nejsem jistá, že já tu chci být. A je to…” Zavrtěla hlavou a pustila mně. “No, ale ty vypadáš v těch šatech božsky!” Bylo mi jí líto. Nezdálo se mi fér, že neměla možnost výběru, co se randění týkalo. Obzvlášť, když jsem uvážila, že každý mužský Luxen, kterýho jsem zatím potkala, byl blbec. Vzhledem k tomu, že vyrůstali všichni pohromadě, to muselo být, jako kdyby šla na ples se svým vlastním bráchou. “Hele,” řekla jsem, protože jsem dostala nápad. “Kdybys chtěla, můžem se zdejchnout. Pudem v těch nádhernejch šatech do kina a dáme si spoustu zmrzliny. To zní zábavně ne? Nebo si můžeme pučit Statečný Srdce. Miluješ ten film.” Dee se zasmála, oči měla zase veselé a pevně mně objala. “Ne. Užijeme si to tady. Jaký je tvoje rande?” Rozhlídla jsem se kolem, ale nikde jsem ho neviděla. “Pravděpodobně je někde sťatej.” “Ale ne.” Zastrčila si pramen vlasů za ucho. Měla je rozpuštěné a natažené a padali jí přes ramena jako temný vodopád. “Chlastá hodně?” “Zatím ne, ale chtěla jsem se zeptat, jestli bych se s váma mohla svést domů?” “Samozřejmě.” Začala mně strkat směrem k tanečnímu parketu. “Asi pojedeme ještě na párty s táborákem. Takže buď můžeš jít s náma a nebo tě vysadíme doma.” Simon se o žádný párty nezmínil, takže možná budu mít kliku a zapomene na mně úplně. S Dee jsme ruku v ruce obešly taneční parket. Už jsem skoro vzdala hledání Lesy v tom davu, ale pak jsem totálně znehybněla. Zahlídla jsem na bílém stole malou svíčku ve skle. Vydávala jemně mihotavou zář, která tančila po Daemonových lícních kostech a plných rtech. Ash nebyla nikde v dohledu a upřímně, mně vůbec nezajímalo, kde byla. Daemonuv pohled byl tak soustředěný, že jsem nechtěně o krok ustoupila, ale oči jsem z něj nespustila. Hluboko uvnitř mě se rozvinula ta známá touha, která skrze mě vystřelovala blesky vzrušení a to-to byl druh pocitu, který si nemůžete vynutit ani na povel zopakovat. A pak se přede mnou z ničeho nic objevil Simon, chytil mně za ruku a táhl mně na taneční parket pryč od Dee. Nehráli pomalou písničku, ale stejně mi kolem pasu omotal ty jeho svalnatý ruce a přitáhl si mně k sobě. Do žeber se mi zařízl ostrý okraj placatky. “Zmizela si mi,” řekl mi a rty se dotýkal mýho ucha, můj krk zaplavily výpary alkoholu. “Už jsem si myslel, že ses na mně vyprdla.” “Ne, jen sem viděla kamarádky.” Snažila jsem se odtáhnout, ale držel mně pevně. “Kde jsou tvoji kamarádi?” “He?” zakřičel, neslyšel mně přes hlasitou hudbu. “Dneska večer bude na poli párty. Všichni tam pudou.” Jednu ruku měl položenou na mých zádech tak nízko, že mi prsty šahal na zadek. “Měli bysme taky jít.” Sakra. “Já nevím. Mám večerku.” Zakričela jsem zpátky a snažila se odmanévrovat jeho ruku z mojí zadnice. “No a? Je přece absolventskej ples. Čas pařit.” Neobtěžovala jsem se s odpovědí, měla jsem totiž co dělat, abych se vyhýbala jeho rukám, které byly všude. Tancovali jsme ještě další písničku, než jsem se mohla úspěšně osvobodit a to jen proto, že mě zachránila Carissa. Spatřila jsem Ash, seděla u stolu a vypadala nakrkle, zatímco Daemon zíral do země. Po přestávce na záchod a několika dalších písničkách jsem opět skončila se Simonem. Na to, že byl člověk, rozhodně věděl, jak se k někomu nenápadně připlížit. Tentokrát z něj nebyl tolik cítit alkohol, ale sakra, tancovali jsme v opravdu těsnym objetí a ty jeho ruce byly krutě přátelský. Cítila jsem každej kousek jeho těla, ale jemu to evidentně nevadilo. Začala jsem se potit, když mi jednou rukou sklouzl z ramene směrem k pasu a těsně se přitom vyhnul mým prsům. Trhla jsem sebou a zírala na něj. “Simone.” “Co?” Vypadal nevině. “Promiň, sklouzla mi ruka.” Jeho druhá ruka najednou sklouzla na můj dobře vypadající zadek. Podívala jsem se pryč a přemýšlela, co budu sakra dělat. Potřebuju se vypařit. A to rychle. “Můžu tě vystřídat?” Ozval se zpoza mě hluboký hlas. Simonovi modré oči se rozšířily a já se otočila. Stál tam Daemon a ve tváři měl nelítostnej výraz. Nedíval se na mě. Jeho pohled byl soustředěnej na Simona. Byla v tom výzva. Jako kdyby ho varoval, ať se opováží říct ne. Po vteřině mně Simon pustil. “Perfektní načasování. Stejně jsem si chtěl dojít pro něco k pití.” Zvednul na Simona obočí a pak se podíval na mně. “Zatančíme si?” Neměla jsem tušení, co měl v plánu a nesměle jsem mu položila ruce na ramena. “To je mi překvapení.” Nic neřekl, jednou rukou mně chytil kolem pasu a druhou mně vzal za ruku. Hudba zpomalovala, dokud se z ní nestala příjemná pomalá melodie o lásce, její ztrátě a znovunalezení. Koukala jsem se nahoru do těch jeho neobvyklých očí, ohromená tím, jak…něžně mně držel. Bušilo mi srdce a krev se mi hnala v žilách do každé buňky v těle. Muselo to být tím plesem, těma šatama-nebo způsobem, jak mu padl smoking. Přitáhl si mně blíž. Míchali se ve mně obavy a vzrušení. Ta oslnivá světla nad našima hlavama osvětlovala jeho vlasy půlnoční barvy. “Bavíš se dobře…s Ash?” “Bavíš se s panem Ruka Šmátralka?” Kousla jsem se do spodního rtu. “Ty seš ňákej chytrej.” Zachechtal se mi do ucha a já se z toho zachvěla. “My tři jsme sem dorazili společně-Ash, Andrew a já.” Rukou mně držel za bok, stejně jako předtím Simon, ale na mně to mělo úplně jiný účinek. Pod splývavou látkou mých šatů mi hořela kůže. Daemon si odkašlal a podíval se jinam. “Ty…mimochodem vypadáš nádherně. Fakt. Příliš dobře pro toho idiota.” Začervenala jsem se a sklonila pohled. “Jseš zhulenej?” “Bohužel ne, nejsem. Nicméně by mě zajímalo, proč se na to ptáš?” “Nikdy mi neřikáš nic hezkýho.” “To je fakt.” povzdechl si. Daemon se ke mně natiskl ještě o kousek víc a nepatrně pohnul hlavou. Jeho čelist se dotkla mojí tváře a já jsem nadskočila. “Nebudu tě kousat. Ani osahávat. Buď v klidu.” Spolkla jsem duchaplný komentář, protože pustil můj bok a navedl mou hlavu k jeho rameni. Ve chvíli, kdy jsem se tváří dotkla jeho hrudníku, způsobilo mi to závratě. Ruku opět vrátil nízko na moje záda a tak jsme se pohybovali na pomalou hudbu. Po chvíli si začal něco pobrukovat a já zavřela oči. Tohle…tohle bylo nádherný. Přímo senzační. “Hele vážně, jaký je to tvoje rande?” Usmála jsem se. “Je trochu moc přátelskej.” “To jsem si myslel.” Otočil hlavu a na moment se jeho brada opřela o moje vlasy, pak jí zvedl. “Varoval jsem tě před ním.” “Daemone, ” řekla jsem tiše, nechtěla jsem zkazit ten nádhernej, mírumilovnej okamžik, kterej mně až do teď chlácholil. “Mám ho pod kontrolou.” Odfrknul si. “Rozhodně to tak vypadá, Kotě. Jeho ruce byly tak rychlý, že jsem začínal pochybovat, jestli je to vůbec člověk.” Ztuhla jsem a otevřela oči. Chtěla jsem počítat do deseti. Zvládla jsem to k trojce a pak znovu promluvil. “Měla by ses odsud vytratit a jít domů, dokud je pryč. Dokonce bych mohl říct Dee, aby se změnila v tebe, kdyby to bylo potřeba.” Byla jsem šokovaná, že by zašel až do takovýho extrému, odtáhla jsem se a podívala nahoru. “To jako bude v pořádku, když bude osahávat tvojí sestru?” “Vím, že se o sebe dokáže postarat. Na tohohle kluka fakt nemáš.” Přestali jsme tančit a vůbec jsme nevnímali ostatní páry. Zaplavila mě nedůvěra. “Co prosím? Že na něj nemám?” “Podívej, přijel jsem svým autem. Můžu nechat Dee jet s Andrewem a já tě odvezu domu.” Znělo to, jako by to už měl všechno naplánovaný. Pak přimhouřil oči. “Ty doopravdy zvažuješ, že s tím idiotem pak půjdeš na párty?” “A ty tam jdeš?” Zeptala jsem se a uvolnila si ruku z tý jeho. Svojí druhou ruku jsem pořád měla na jeho hrudníku a on mně stále držel kolem pasu. “Nezáleží na tom, jestli tam jdu já.” Frustrace zdůraznila každé jeho slovo. “Ty na tu párty nejdeš.” “Nemůžeš mi říkat, co můžu nebo nemůžu dělat, Daemone.” Pořád mhouřil oči a najednou jsem viděla tu strašidelnou záři, která se v nich začínala tvořit, zcela mu zastínila zorničky. “Dee tě odveze domu. A přísahám, jestli si tě budu muset hodit přes rameno a vynést tě odsud ven, udělám to.” Ruka, kterou jsem měla položenou na jeho hrudníku, se mi sevřela v pěst. “To bych teda chtěla vidět.” Usmál se na mně a oči mu v té tmě začínaly zářit. “To se vsadím, že chtěla.” “Jdi do háje,” řekla jsem a ignorovala všechny ty pohledy, který se začínaly dívat naším směrem. Přes jeho rameno jsem zahlídla pana Garrisona, který nás taky pozoroval, a to pracovalo v můj prospěch. “Ty seš ten, kdo tu udělá scénu tím, že mě odsud budeš vynášet.” Daemon udělat zvuk, který opravdu zněl jako zavrčení. Každej, kdo to měl v hlavě v pořádku by byl vyděšenej, i já bych měla být, vzhledem k tomu, čeho všeho byl schopnej. Ale nebyla jsem. “Náš vetřelčí učitel nás právě sleduje. Co bys řekl, že si bude myslet, až si mě přehodíš přes rameno, hochu?” Na místě úplně celej ztuhnul. Usmívala jsem se jako kočka, která zrovna vyžrala akvárko plný delikátních rybiček. “Si myslím!” Překvapivě mi vrátil můj úsměv. “Pořád tě podceňuju, Kotě.” Než jsem měla možnost pořádně si užít svojí škodolibou radost nad mým triumfálním vítězstvím, připlížil se Simon. “Můžem?” Zeptal se a pohledem přejížděl mezi mnou a Daemonem. “Všichni už odcházejí na párty.” Daemonův pohled mi říkal, ať se neopovažuju se Simonem odejít. A to bylo tak nějak to rozhodující, proč jsem souhlasila. Nebude ovládat můj život. To zvládnu sama.

Upravil jsem si kravatu, vystoupil z auta a popadnul jsem smoking ze zadního sedadla. Absolventskej ples. Prakticky to poslední místo na Zemi, kde jsem chtěl bejt. Noc plná pozorování upocenejch, nemotornejch lidskejch teenagerů, jak se vzájemně oblejzaj, nebyla zrovna moje idea zábavy. Ale neměl jsem moc na výběr. Mrknul jsem na Ash. Stála vedle svýho bratra oblečená do bílejch šatů a vypadala fakt úžasně. Škoda, že to mezi námi nikdy nebude fungovat. Náš vztah, přestože to asi nikdy nepřizná, se přesunul víc do rodinný podoby. Andrew se na mě podíval a hrál si u toho s manžetovejma knoflíčkama. Jeho obočí se pozvedlo. “Vůbec netuším, proč na takovouhle akci vůbec chodíš, kámo.” Jeho sestra si netrpělivě odkašlala. “S tím by se dalo souhlasit, ale mohli by jsme tuhle konverzaci přesunout dovnitř?” Zamávala útlou rukou na školu. “Chci aby pár lidí žárlilo.” Usmál jsem se. “Nepovidej?” “Moje šaty.” Zatočila se dokola a přísahal bych, že na vteřinu byly průhledný. Andrew se odvrátil, ale všiml jsem si jak zblednul. No jo, část jich byla průhledná. “Moje šaty by mohly živit malou vesnici po celej rok, což znamená že tyhle…lidi vůbec nedokážou pochopit tu krásu a dokonalost.” Zavrtěl jsem hlavou a zasmál se. Ash…no…na ní se prostě muselo zvyknout. Jak jsme takhle ve třech mířili dovnitř, věděl jsem, že by mi nikdy neuvěřili, proč tu ve skutečnosti jsem. Mělo to něco společnýho s upoceným, nemotorným lidským teenagerem, kterej oblejzá jistýho konkrétního ‘člověka’. Jakmile jsem se dozvěděl, že Kat přijala nabídku toho idiota, tak nebyla šance, že bych zůstával doma. Instinkt na mě řval, že mě bude potřebovat. A nebo to byl naprosto zparchantělej teritoriální pocit, že potřebuju…udělat co? Vlézt dovnitř, rozbít Simonovi držku a odvést si svojí holku? Hmm-asi ne. Protože rozbít člověku držku by pravděpodobně skončilo smrtí a ona nebyla moje holka. Prostě ani náhoda. Ash zmizela do chumlu dalších holek, který už pištěly a kdákaly kvůli jejich šatům. Přinutil jsem se dejchat a neprostřelit místností s tím, že propíchnu všechny ty podělaný balonky, nafouknout je muselo zabrat minimálně celej den. Vyhledal jsem nejbližší volnej stůl a posadil se. Oblek co mě následoval-Andrew, udělal to samý. Začal řešit nějakej fotbalovej zápas, kterej mi může bejt u dvou prdelí a tak jsem ho vytěsnil a přestal vnímat. A čekal jsem. A čekal jsem o něco dýl. A pak jsem zahlídnul pár Simonovejch kámošů sporťáků, jak mířej ke dveřím a bylo mi jasný, že je tu Kat. Opřel jsem se na židli a příležitostně se ohlídnul. V hrudi se mi stalo něco nepředvídatelnýho. Připadlo mi to, jako kdyby ke mně někdo přišel a vrazil do mě pěstí. Možná jsem přestal dejchat. Přímo tady, obklopenej lidma, před stále žvanícím Andrewem. “Svatá panno, matko boží.” Zamumlal jsem. Kat stála u dveří, ruce sevřený a její oči nervozně skákaly po celý tělocvičně. Ty šaty…ty vole, ty šaty by měly bejt nelegální. Upnutý kolem hrudníku a pak splývající kolem jejích boků, jako řeka krvavýho sametu. Vlasy měla vyčesaný, odhalovalo to její dlouhej, půvabnej krk, o kterým jsem ani nevěděl, že má. Červená. Červená je moje oblíbená barva. Kat nebyla roztomilá. Nebyla dokonce ani sexy. Byla nádherná-absolutně dechberoucí nádhera sama. Sledoval jsem ji dokud nespatřila Lesu a na mých rtech se rozprostřel souhlasnej úsměv. Přesně tak Kotě, pomyslel jsem si. Drž se dál od Simona. Ten si rozhodně nezaslouží bejt ani ve stejnym časovym pásmu jako ty. Netuším, jak dlouho jsem jí pozoroval, ale nakonec se mi stratila někde v davu. Část mě chtěla Andrewa praštit do ksichtu, zvednout se a jít jí hledat. Ale to by asi vzbudilo pozornost, tak jsem zůstal sedět na místě a rukou drtil židli tak silně, až z toho skřípala. Pak se objevila s mojí sestrou, skotačily podél tančního parketu. Zastavila se a ladně se otočila. Její pohled spočinul u mýho stolu, jako by mě hledala. Něco ve mně chlapácky zařvalo souhlasem. Naše oči se střetly a znovu ten pocit jak při ráně pěstí. S tím rozdílem, že tentokrát mířila níž-do žaludku. Byl jsem uchvácenej, okouzlenej. Její rty se rozevřely a… A pak se davem prodral Simon a zablokoval mi výhled. Každej sval v těle se mi zatnul, jak mnou proběhlo zvířecí nutkání. Skoro jsem už vstával, ale na poslední chvíli jsem se přinutil si zase sednout. O pár vteřin později dorazila ke stolu Ash. Něco říkala, ale ve skutečnosti jsem jí neslyšel. Pak se ke mně naklonil Andrew a lusknul mi před očima prstama. “Kámo,” řekl. “Co je s tebou?” “Sklapni.” “Pěkný.” Andrew se zvedl. “Dojdu pro něco k pití.” Odejdi, pomyslel jsem si. Zůstal jsem koukat na Simona…a na jeho ruce. Vůbec se mi nelíbily. “Nechceš tancovat?” Zeptala se Ash. “Nebo tu chceš sedět a mračit se?” Když jsem neodpověděl, dopálila se a vstala. “Vlez mi na záda, jseš nudnej.” Téměř jsem nezaznamenal, že taky odešla a zůstal jsem sedět u stolu sám jako hňup. Můj pohled stále spočíval na tom páru. Páru? Bože. To byla urážka Kat-pouhá zmínka o ní a Simonovi jako o páru. Ale dával jsem to. Co dělala Kat, do toho mi v podstatě nic nebylo. Ve skutečnosti si mohla dělat co chce. Jestli to znamenalo tancovat… Simonova ruka sklouzla vpředu po jejích šatech, což způsobilo, že Kat odskočila. Její rozzlobenej výraz se ztratil v moři obličejů a…no, a bylo toho tak akorát. Byl jsem na nohách dřív, než jsem si to uvědomil, pohyboval jsem se mezi tanečníky a ruce se mi balili do pěstí. Připlížil jsem se k nim a zastavil se za Kat. “Můžu tě vystřídat?” Simonovi oči se rozšířily. Musel vidět svojí bezprostřední zkázu v mým obličeji, protože svěsil ruce a uděla krok zpátky. “Perfektní načasování. Stejně jsem si chtěl dojít pro něco k pití.” Zvednul jsem obočí a otočil se ke Kat, čímž jsem toho idiota zavrhnul. “Zatančíme si?” Chvilku na mě zírala, pak opatrně položila svoje ruce na moje ramena. “To je mi překvapení.” No to sakra, kdyby ne. Obtočil jsem jí ruku kolem pasu a vzal její dlaň do svojí. A kruci, jak dobře mi připadala v rukou, vlastně úplně perfektně. Hloupý a divný zbožný přání. Její neuvěřitelně dlouhý řasy se zvedly, oči zjihly, ale ostražitě se nepodívaly do mých. Po tvářích se jí rozlil slušnej ruměnec. Udělal bych cokoliv děsnýho, jen abych věděl, co se jí honí hlavou. Přitáhnul jsem si jí blíž. Zmatek a…a nějaká silnější emoce zostřila její rysy. “Bavíš se…s Ash?” “Bavíš se s panem Ruka Šmátralka?” Vsála spodní ret, a já z toho skoro zaúpěl. “Ty seš ňákej chytrej.” Zasmál jsem se a ona se mi zachvěla v rukou. “My tři jsme sem dorazili společně-Ash, Andrew a já.” Proč jsem jí to řikal? Moje ruka sklouzla na její bok, odkašlal jsem si a hleděl přes její hlavu. “Ty…mimochodem vypadáš nádherně. Fakt. Příliš dobře pro toho idiota.” Její oči se rozšířily. “Jseš zhulenej?” “Bohužel ne, nejsem. Nimcéně by mě zajímalo, proč se na to ptáš?” “Nikdy mi neřikáš nic hezkýho.” “To je fakt.” Sakra, někdy jsem byl idiot. No spíš skoro pořád. Sklonil jsem hlavu. Kat vyskočila jak se moje čelist dotkla její tváře. “Nebudu tě kousat. Ani ošahávat. Buď v klidu.” Nic neřekla, takže jsem to vzal ‘jako že dobrý’. Instinktivně jsem jí nasměroval hlavu na svůj hrudník a položil jí ruku na záda. Tančit tímhle způsobem bylo normální. Nic, nad čím by se mohl kdokoli pozastavit, včetně mě. Vdechoval jsem její broskvovou vůni, zavřel jsem oči a nechal jsem hudbu, aby nás vedla. Na ploužácích bylo něco zvláštně intimního. Ne jako když do sebe dva vrážej a třou se o sebe, což ubírá na fantazii, ale tohle-dvě těla propletený dohromady, unášený stejným rytmem, dotýkající se na těch správnejch místech. Intimní. Oká, možná jsem byl zhulenej. Moje ruka se vlnila na jejích zádech “Hele vážně, jaký je to tvoje rande?” Kat se usmála. “Je trochu moc přátelskej.” “To jsem si myslel.” Hledal jsem ho v davu a chtěl mu rozbít hubu. “Varoval jsem tě před ním.” “Daemone,” řekla. “Mám ho pod kontrolou.” Uchechtnul jsem se. “Rozhodně to tak vypadá Kotě. Jeho ruce byly tak rychlý, že jsem začínal pochybovat, jestli je to vůbec člověk.” Ztuhla v mým objetí. “Měla by ses odsud vytratit a jít domů, dokud je pryč. Dokonce bych mohl říct Dee, aby se změnila v tebe, kdyby bylo potřeba.” Katy se odtáhla a mě okamžitě chyběl ten pocit, mít jí v rukou. “To jako bude v pořádku, když bude ošahávat tvojí sestru?” No jasně že ne, ale… “Vím, že se o sebe dokáže postarat. Na tohohle kluka fakt nemáš.” V tuhle chvíli jsme kompletně přestali tančit. Schylovalo se k bouři a měla jméno: Kotě. Skoro jsem se zasmál. “Co prosím?” řekla. “Že na něj ‘nemám’?” To to jako nechápala nebo co? “Podívej, přijel sem svým autem. Můžu nechat Dee jet s Andrewem a já tě odvezu domu.” Mě to znělo jako dobrej plán, ale výraz v její tváři říkal ‘ani omylem’. “Ty doopravdy zvažuješ, že s tím idiotem pak půjdeš na párty?” “A ty tam jdeš?” Osvobodila si ruku. “Nezáleží na tom, jestli tam jdu já.” Nebyl jsem připravenej jí pustit. “Ty na tu párty nejdeš.” “Nemůžeš mi řikat, co můžu nebo nemůžu dělat, Daemone.” Vířila mnou frustrace. Copak neviděla, že sei jí snažím chránit? Tohle není soutěž o tom ‘kdo je tu šéf’. “Dee tě odveze domu. A přísahám, jestli si tě budu muset hodit přes rameno a vynést tě odsud ven, udělám to.” Její ruka se zaťala v pěst u mýho hrudníku. “To bych teda chtěla vidět.” Usmál jsem se. “To se vsadím, že chtěla.” “Jdi do háje. Ty seš ten, kdo tu udělá scénu tím, že mě odsud budeš vynášet.” Z hrdla mi uniklo hluboké zavrčení, ale ona se usmívala, něco jako mix nevinnosti a samolibosti. “Náš vetřelčí učitel nás právě sleduje. Co bys řekl, že si bude myslet, až si mě přehodíš přes rameno, hochu?” Do p… “Si myslim!” řekla. Pořád jsem zcela vážně zvažoval, že si jí přes to rameno hodím a před celou školou jí odsud vynesu ven. Myslím, že jsem jí taky chtěl políbit…před celou školou. A taky dělat věci, který by ten lehkej ruměnec změnil na tmavší odstíny červený. Její zlostnej pohled se změnil na vzdorovitej a sakra, částečně se mi to velmi, velmi líbilo. Na rtech se mi zformoval úsměv. “Pořád tě podceňuju, Kotě.”

KAPITOLA 23

To pole bylo asi dvě míle za Petersburgem, na opačnou stranu, než ke mně domů. Bylo to doslova gigantický sklizený pole kukuřice. Obrovský žoky slámy ležely po zemi, kam až moje oko dohlédlo. Tančilo po nich oranžový a červený světlo od ohně. Nemohla jsem si pomoct, ale kombinace ohně a suchý slámy-to nemůže dopadnout dobře. Někdo narazil sud. Oprava: Kombinace slámy, ohně a lacinýho piva, nemůže dopadnout dobře. Simon si celou cestu nechal svoje ruce pro sebe, takže jsem se cítila docela dobře ohledně svýho rozhodnutí, kromě výše zmíněného problému. Vedl mě ušlapaným strništěm až k ohni. “Holky jsou támhle.” Ukázal na druhou stranu ohně, kde bylo seskupeno několik holek a popíjely z červenejch plastikovejch kelímků. “Měla bys je jít pozdravit. Trochu pokecat.” Bez jakéhokoliv zájmu k nim jít jsem přikývla. “Donesu nám zatím pití.” Naklonil se ke mně a než odešel, stisknul mi ramena. Když došel k sudu, poplácali se s nějakým jiným svalovcem a řvali u toho “Kalímé!” Kolem ohně se sešel docela dav a pomalu se rozpínal až k přilehlýmu lesu. Někdo sem najel s autem, ohlučil v něm rádio a nechal otevřený dveře, takže bylo téměř nemožný cokoliv slyšet. Svírala jsem v rukou šál, který jsem měla přes ramena. Pohybovala jsem se podél okrajů davu a hledala známou tvář. S úlevou jsem zahlídla Dee, jak stojí s Thompsonovými trojčaty. Vedle nich byla Carissa s Lesou a dělily se o deku. Daemona jsem nikde neviděla. “Dee!” zavolala jsem a zkoušela se k ní na těch vysokejch podpadcích doklopýtat. “Dee!” Otočila se, a o vteřinu později mi divoce zamávala. Udělala jsem další krok jejím směrem a z ničeho nic se přede mnou zjevil Simon se dvěma kelímky v rukou. “Ježiš marja,” řekla jsem a ustoupila o krok dozadu. “Vyděsil jsi mě.” Simon se zasmál a podal mi kelímek. “Nechápu jak, volal jsem na tebe.” “Promiň.” Vzala jsem si pití a nakrčila nos nad zřetelným pachem. Napila jsem se a potvrdila si, že chuť se od toho pachu příliš nelišila. “V tom kraválu není nic moc slyšet.” “Já vím. A ještě jsme vůbec neměli příležitost si popovídat.” Simon si přehodil ruku přes moje ramena a lehce zavrávoral. “A to je na houby. Chtěl sem s tebou mluvit celej večer. Líbí se ti ta kytička?” “Je krásná, Ještě jednou dík.” Byla to hezká kombinace růžovejch a červenejch růží. “To jsi sehnal ve městě?” Přikývnul a jak jsme se vzdalovali od toho auta, hodil do sebe obsah kelímku. “Moje máma dělá v místním květinářství. Vyrobila to.” “Váu, tak to je celkem hustý.” Přejela jsem po květině rukou a dala pozor, abych jí nepolila pivem. “Tvůj táta taky dělá ve městě?” “Ne-e, dojíždí do Virginie,” Odhodil kelímek a vytáhnul placatku. “Je právník,” chlubil se a přitom jednou rukou odšrouboval zátku. “Řeší úrazový nároky. Jeho brácha je doktor…” “Moje máma je sestra a pracuje taky ve Virginii.” Každým pohybem tahal za můj šál. Už jsem ho měla z ramen skoro pryč. “Už víš kam půjdeš na vejšku?” Zeptala jsem se a horko těžko hledala co říct. Když pominu ty ‘přátelský’ ruce, byl docela fajn. “Pudu s kámošema na WVU (West Virginia University).” Zamračil se na moje nedotčený pití. “Ty nepiješ?” “Ale jo, piju.” Usrkla jsem, abych to dokázala. Usmál se a pohlédl jinam. Mluvil o tom, který z jeho přátel půjdou na Marshallovu univerzitu místo na WVU. Když se nekoukal, tak jsem půlku kelímku vylila. Simon se pořád na něco ptal a každou chvíli byl přerušenej některým z jeho přátel, kteří se mihli kolem. Většinu pití jsem vylila, což mi vysloužilo několikero novejch kelímků. Simon mi vždycky řekl, ať zůstanu stát tam, kde jsme zrovna byli a spěchal k sudu a zpátky. U mýho třetího předstíranýho kelímku si asi myslel, že jsem ochlasta, ale aspoň se pěkně proběhl. Ani jsem se nenadála a byli jsme od ohně docela daleko, na úrovni prvních stromků lesního porostu. Každej krok byl těžší a težší. Z části kvůli nerovnýmu terénu, mejm vysokejm podpadkům a k tomu navíc bylo zatraceně těžký podpírat byť jen malej kousek Simonovi hmotnosti. Simon se narovnal, sundal mi ruku z ramen a s tím shodil i můj šál. Odlítnul někam za mě a rychle se zamaskoval na zemi v hustým podrostu. “Zatraceně,” řekla jsem. Otočila se a zašilhala. “Co?” trochu zamumlal. “Můj šál-upustila jsem ho.” Udělala jsem pár kroků směrem zpátky k ohni. “Mmm, vypadáš líp bez něj,” řekl. “Ty šaty-ňamka.” Hodila jsem po něm přes rameno otrávenej pohled a vrátila jsem se k zírání na zem, která byla…kompletně černá. “Hmm prima, patří mojí mámě a zabije mě, jestli ho ztratím.” “Najdem ho. Teď se tím netrap.” Najednou byly jeho ruce okolo mejch boků a táhnul mě zpátky. Vylekaně jsem upustila kelímek s pivem a když jsem se z jeho sevření vykroutila, vydala jsem ze sebe nervózní smích. “Myslím, že ho potřebuju najít hned.” “To to nemůže počkat?” Simon udělal krok ke mně a já ustupila o krok dozadu. Stál přímo přede mnou a já si uvědomila, že jsem v pasti mezi ním a stromem. “Popovídali jsme si a teď jsou tu ještě další věci, který bych chtěl dělat.” Mrkla jsem směrem k ohni. Zdál se být příliš daleko. “A co?” Položil svojí svalnatou ruku na moje rameno a jeho stisk byl pevnej. Ten pocit, co se mě zmocnil, byl víc, než jen faktor hnusu. Bylo to něco jinýho. Bylo to mnohem silnější a zanechávalo to v puse odpornou pachuť, jako když na mě za knihovnou promluvil Arum. Naklonil se ke mně a v ten samej moment si mě přitáhnul k sobě. Na vteřinu jsem ztuhla a bylo to. Jeho rty byly na mých, chutnal po pivu a mentolkách. Udělal nějakej zvuk a tisknul se ke mně. Záda jsem měla oproti stromu dřív, než jsem ho stihla odstrčit, pořád se na mě tisknul a líbal mě na pevně sevřený rty. Nemohla jsem dejchat. Položila jsem mu ruce na hrudník a tlačila, dokud jsem si neosvobodila hlavu. “Whoa hele Simone, to trochu přeháníš,” řekla jsem a lapala po vzduchu. Snažila jsem se mu vykroutit, ale nemohla jsem se pohnout. “Ale no ták, nepřeháním.“Jeho ruce si našly cestu mezi mě a strom a tím mě zcela znehybnil. Znovu jsem na něj zlostně zatlačila. “Hele, kvůli tomu tady nejsem!” Simon se zasmál. “Každej tu je kvůli tomu. Podívej, napili jsme se, bavíme se. Na tom není nic špatnýho. Nikomu to nepovím, jestli nechceš. Každej ví, že si to v létě dělala s Daemonem.” “Cože?” Zaječela jsem. “Simone, ne…” Jeho vlhký rty utnuly moje slova. Jeho jazyk se mi prodral do pusy a mně se udělalo na zvracení. Můj tep se ztrojnásobil a v tu ránu jsem si přála, abych byla poslechla Daemona. Abych přijala jeho nabídku a jela s ním domů, protože ‘na tohle nemám’. Podařilo se mi znovu osvobodit hlavu. “Simone, přestaň!” A pak Simon přestal. Sesunula jsem se u stromu, ohromená a bez dechu. Ozval se zvuk dopadnutí a slabý zraněný výkřik. Někdo se shýbnul k rozplácnutýmu Simonovi, vztáhnul k němu ruce a chytil ho za límec. “Máš problém rozumět základní angličtině?” Poznala jsem ten hlubokej bariton. Byl to ten samej tón hlasu, kterej použil Daemon ten den, když jsem zahradničila. Smrtelně tichej a nebezpečně tlumenej. Těžce dejchal a zíral na toho shrbenýho kluka. “Člověče, omlouvám se,” zamumlal Simon a snažil se zachytit Daemonovo zápěstí. “Myslel jsem že-” “Myslel sis co?” Daemon ho vytáhnul na nohy. “Že ne znamená ano?” “Ne! Ano! Myslel jsem-” Daemon zvednul ruku a Simon prostě…prostě zamrznul. Paže zvednutý, dlaně s roztaženejma prstama ve vzduchu měl před obličejem. Krev, která mu kapala z nosu, se mu zastavila na puse. Do široka otevřené oči ani nemrkly. V pohledu mu ustrnul strach a opileckej zmatek. Daemon Simona zmrazil. Doslova. Udělala jsem krok dopředu. “Daemone, co…cos to udělal?” Nepodíval se na mě, oči měl fixovaný na Simona. “Mohlo to bejt buď tohle, nebo bych ho zabil.” V duchu jsem ani chvíli nepochybovala, že by to doopravdy udělal. Šťouchla jsem do Simonovi ruky. Zdála se reálná, ale ztuhlá. Jako mrtvola. Polka jsem. “Je živej?” “Měl by bejt?” Zeptal se. Vyměnili jsme si pohledy plný porozumění a lítosti. Daemonova čelist se zatnula. “Je v pohodě. Právě teď, jako kdyby spal.” Simon vypadal jako socha, jako socha ožralýho úchyla. “Bože, to je svinstvo.” Ustoupila jsem dozadu a chytila se rukama za paže. “Jak dlouho takhle zůstane?” “Tak dlouho, jak budu chtít,” odpověděl. “Mohl bych ho tu nechat. Ať na něj chčijou jeleni a serou krávy.” “To nemůžeš…udělat. Je to jasný, že jo?” Daemon pokrčil rameny. “Měl bys ho odmrazit, ale nejdřív bych ráda něco udělala.” Daemon se zájmem nadzdvihnul obočí. Zhluboka jsem se nadechla, což bohužel stále bylo cejtit jako pivo, mentolky a Simonův jazyk, a kopla jsem ho přesně mezi nohy. Simon nereagoval, ale ucítí to později. “Whoa!” Daemonovi uniknul přiškrcený polosmích. “Možná jsem ho radši měl zabít.” Zamračil se, když viděl můj výraz. Otočil se zpátky k Simonovi a mávnul rukou, ten se předklonil a strčil si ruce do rozkroku. “Do prdeléé…” Daemon strčil do Simona. “Koukej se sebrat a vypadnout. A přísahám, že jestli se na ní jenom podíváš, bude to to poslední, co v životě uděláš.” Simon zblednul o tři odstíny a otřel si zakrvácenej nos. Jeho oči těkali mezi mnou a Daemonem. “Katy, omlouvám se-” “Seber se a vy-pa-dni,” řekl Daemon kousavě a výhružně vykročil dopředu. Simon se otočil a vysmahnul, zakopával a kulhal křovím. Mezi námi se rozhostilo smrtelný ticho. Dokonce se zdálo, že utichla i hudba. Daemon se pomalu otočil a odplížil se pryč. Stála jsem tam a třásla se. Daemon mě tu hodlal nechat. Nedivila jsem se mu. Několikrát mě varoval a já neposlouchala. V očích mně pálily slzy vzteku a frustrace. Ale pak se vrátil, a v rukách svíral můj šál. Podal mi ho a tiše nadával. Třesoucíma rukama jsem si ho vzala a všimla si jeho žhnoucích očí. Jak dlouho je takhle měl? Cítila jsem na sobě jeho těžký a intenzivní pohled. “Já vím,” zašeptala jsem a svírala šál před svými natrženými šaty. “Prosím, neříkej to.” “Neříkej co? “Že jsem ti to říkal?” Zněl znechuceně. “Ani já nejsem tak velkej debil. Jsi v pohodě?” Přikývla jsem a zhluboka se nadechla. “Děkuju ti.” Daemon znovu zanadával a pak popošel blíž ke mně. Na ramena mi spadlo něco teplýho a vonělo to jako on. “Tu máš,” řekl nevrle. “Vem si to na sebe. Zakreješ tím…všechno.” Podívala jsem se dolů. Krajkovej šál nijak nezakryl můj natrženej výstřih. Začervenala jsem se a vklouzla jsem do jeho saka. Hrdlo mi zacpávaly slzy. Byla jsem naštvaná na Simona i na sebe a cítila jsem se ztrapněná. Jakmile jsem měla sako na sobě, zabalila jsem se do něj i do šálu. Daemon mi tohle nikdy neodpustí. Možná mi v tom nemáchá čumák právě teď, ale vždycky je tu zejtřek. Daemonovi prsty mi přejely po tváři a strčil mi za ucho pramen uvolněných vlasů. “Tak pojď,” zašeptal. Zvedla jsem hlavu. V jeho očích byla neočekávaná jemnost. Spolkla jsem knedlík v krku. Teď na mě bude hodnej? “Vezmu tě domů.” Tentokrát to nebyl arogantní příkaz nebo předpoklad. Byly to jednoduchý slova. Přikývla jsem. Po tý katastrofě, která se stala a faktu-kterej mi došel-že na sobě mám další stopu, jsem se nehodlala hádat. Pak mě to zasáhlo. “Počkat.” Vypadal, jako by chtěl dostát předchozím výhrůžkám a hodit si mě přes rameno. “Kat.” “Nebude na sobě mít Simon taky stopu, tak jako já?” Jestliže ho ta myšlenka už napadla, nevypadal, že by se tím trápil. “Jo má.” “Ale-” Daemon byl okamžitě centimetr ode mě. “To teď není můj problém.” Pak mě vzal za ruku. Jeho stisk nebyl silný, ale pevný. Nemluvili jsme, když mě vedl čerstvým nočním vzduchem k autu zaparkovanýmu kousek od hlavní silnice. Několik aut, který jsme míjeli, bylo zamlžených. Některý se dokonce houpaly. Pokaždý, když jsem se na něj podívala, byly jeho oči přimhouřený a čelist stisknutá. Vina žvejkala moje vnitřnosti jako kyselina. Co když jsou Arumové pořád poblíž a uviděj stopu na Simonovi? Jo, hraničil s férovym násilníkem, ale co by mu Arumové provedli? Nemohli jsme ho nechat jen tak pobíhat s tou stopou, kterou měl na sobě. Pustil mojí ruku a otevřel dveře spolujezdce svýho auta. Nastoupila jsem a osvobodila se ze šálu, kterej jsem položila vedle sebe. Pozorovala jsem ho, jak šel kolem auta a smskoval. Daemon se vyhoupnul do svýho sedadla a hodil po mě pohledem. “Dal jsem vědět Dee, že tě vezu domů. Když jsem se sem dostal, řikala, že tě zahlídla, ale nemohla tě najít.” Přikývla jsem a začala jsem cloumat pásem, ale nepohnul se. Nahromadila se ve mně frustrace a zatáhla jsem vší silou. “Krucinál!” Daemon se přese mně nahnul a odsunul mojí ruku. V malým prostoru auta nebylo moc místa pro pohyb a než jsem stačila něco namítnout, už tahal za pás. Nejdřív se mi o tvář otřela jeho čelist a pak následovaly jeho rty. Byly to všechno náhodný dotyky, ale přesto jsem najednou skoro nemohla dýchat. Daemon rozchodil pás a jak ho chtěl zapnout, tak mi klouby prstů přejel vepředu po šatech. Trhla jsem sebou. Vyděšeně zvednul hlavu. A já byla překvapená úplně stejně jako on. Naše rty se téměř dotýkaly. Jeho dech byl teplý a sladký. Opojný. Jeho pohled spadnul na moje rty a srdce mi v hrudi začalo dělat fakt šílený věci. Ani jeden z nás se nepohnul a zdálo se to jako věčnost. Pak zacvaknul pás a narovnal se v sedačce. Dýchal nepravidelně. Několik napjatých okamžiků svíral volant, zatímco já se snažila si vzpomenout, jak dejchat normálně a nehltat vzduch. Beze slov vyjel na silnici. V autě bylo dusný, nepřirozený ticho. Cesta domu byla skoro mučivá. Chtěla jsem mu znovu poděkovat a zeptat se ho, co má v plánu se Simonem, ale měla jsem pocit, že to není nejlepší nápad. Radši jsem si opřela hlavu a předstírala spánek. “Kat?” řekl někde na půl cesty domu. Předstírala jsem, že ho neslyším. Dětinský, já vím, ale nevěděla jsem, co bych mu měla říct. Byl pro mě naprostá záhada. Každej jeho čin byl v naprostým rozporu s dalším činem. Cítila jsem na sobě jeho pohled a šlo to velice těžko ignorovat. Stejně tak těžko jako to, co se mezi námi dělo, ať už to bylo cokoliv. “Do prdele!” Vybuchnul Daemon a dupnul na brzdy. Moje oči byly v tu ránu dokořán a v šoku jsem hleděla na chlapa uprostřed silnice. Auto smykem zastavilo, což mě hodilo dopředu, pás se mi bolestivě zaryl do ramene a pak mě strhnul zpátky. Auto jednoduše zdechlo. Motor, světla… Všechno. Daemon promluvil v jazyce, kterej byl jemnej a melodickej. Už jsem ho slyšela dřív, když na mě zaútočil Arum u knihovny. Toho chlápka před autem jsem poznala. Měl na sobě ty samý tmavý džíny, sluneční brejle i koženou bundu, jako když jsem ho viděla ten den u obchodu s šatama. A pak se objevil další muž, skoro identickej jako ten první. Ani jsem si nevšimla, odkud přišel. Byl jako stín, co se sesunul ze stromů. Pak se objevil třetí, připojil se k druhýmu a oba stáli za tím prvním. Nehejbali se. “Daemone,” zašeptala jsem a srdce jsem měla až v krku. “Kdo to je?” Najednou mně ozářilo ostrý světlo, Daemonovy oči rozsvítila oslňující bílá. “Arumové…”

KAPITOLA 24

Strach ve mně rostl tak rychle, že mi z toho bylo mdlo, skoro jsem upadla do šoku. Ale jak jsem mohla bejt v šoku, když jsem měla cítit spousty emocí? Daemon se natáhnul dolů a vyhrnul si nohavici. Uslyšela jsem páravý zvuk, něco jako suchý zip. Držel v ruce něco dlouhýho, tmavýho a lesklýho. Ve chvíli, kdy mi to vrazil do třesoucích se rukou, jsem si uvědomila, že se jedná o nějakej druh černýho skla vytvarovanej do dýky. Na jedný straně byla vybroušená do perfektního hrotu, na druhý straně byla ovázaná kůží. “Tohle je obsidián-vulkanické sklo. Je to děsně ostrý a prožízne to cokoliv,” rychle vysvětlil. “Je to na týhle planetě jediná věc, kromě nás, která dokáže Arumy zabít. Je to jejich kryptonit.” Zírala jsem na něj a moje prsty se sevřely kolem kožený střenky. “Tak pojď krasavče!” Zařval Arum vepředu a jeho hrdelní hlas byl ostrej jako žiletky. Měl hutnej cizokrajnej přízvuk. “Vylez a pojď si hrát!” Daemon je ignoroval a vzal moje tváře do svých pevných a silných rukou. “Teď mě poslouchej Kat. Až ti řeknu, že máš utíkat, tak budeš utíkat a ať se děje co chce, nebudeš se ohlížet. Jestli tě-kdokoliv z nich-bude honit, všechno co musíš udělat, je kamkoliv ho bodnout obsidiánem.” “Daemone-” “Ne. Budeš utíkat až ti řeknu, Kat. Řekni, že si mi rozuměla.” Oni byli tři a Daemon jenom jeden. Šance nebyly moc dobrý. “Prosím nedělej to! Uteč se mnou-” “Nemůžu. Dee není v bezpečí, je na tý párty.” Jeho oči se na moment potkaly s mými. “Utíkej až ti řeknu.” Pak se otočil, vydal rezignovaný povzdech a otevřel dveře od auta. Daemonova ramena se narovnala, a jeho chůze byla plná sebevědomí. Na rtech se mu objevil ten namyšlenej úsměv, za kterej jsem mu vždycky chtěla nafackovat. “Wow,” řekl Daemon. “V lidský podobě jste ještě hnusnější, než ve svý přirozený podobě. Nemyslel jsem si, že je to možný. Vypadáte, jako byste žili pod šutrem. Chtělo by to trochu slunce, ne?” Ten vepředu, patrně jejich vůdce, zavrčel. “Jo, teď jsi arogantní. Jako všichni Luxani. Ale kde bude tvoje arogance až vysaju tvoje schopnosti?” “Na stejným místě jako moje noha,” odpověděl Daemon a ruce se mu zabalily do pěstí. Vůdce vypadal zmateně. “Víš co, jakože ve tvojí prdeli.” Daemon se usmál a ti dva Arumové zasyčeli. “Počkat. Vypadáte docela povědomě. Jo už vím. Zabil jsem jednoho z vašich bratrů. To mě mrzí. Jakže se jmenoval? Vypadáte všichni stejně.” Jejich forma se začla mihotat. Měnili se z člověka na stín a zase zpátky. Připravila jsem si ruku na kliku dveří a v druhé jsem svírala dýku. Krev mi v těle kolovala tak rychle, že se všechno zpomalilo. “Vyrvu ti esenci z těla,” zavrčel Arum, “a budeš škemrat o milost.” “Stejně jako tvůj brácha?” reagoval Daemon tichým a studeným hlasem. “Protože škemral-brečel jako malá holka, než jsem ukončil jeho existenci.” A bylo. Arumové sborově zařvali. Byl to zvuk vyjícího větru a smrti. V hrdle mi zaskočil dech. Daemon zvednul ruce a zpod auta se začal ozývat ohromný rachot. Silnice se začla třást a ze stromů kolem ní opadávaly suchý větve. Pak se ozvala hluboká rána, něco jako úder hromu a rychle ji následovalo několik dalších. Země se třásla a duněla. Podívala jsem se z okýnka a zalapala po dechu. Stromy se trhaly ze země. Z jejich tlustejch a zkroucenejch kořenů odpadávaly drny a vlhká hlína. Vzduch naplnilo zemité aroma. Ježiši kriste, Daemon vyvracel stromy. Jeden z nich šlehnul přímo Arumovi do zad a odhodil ho o několik metrů dál po silnici. Pak se přes něj sesypalo několik dalších stromů. Některé přistály ještě kus dál po silnici a odřízly tak přístup pro nevinnýho řidiče, kterej by se tu náhodou zjevil. Větve se odlamovaly a lítaly vzduchem jako ostré čepele. Ti další dva Arumové se jim vyhýbali, prolínali se mezi formami tam a zpět, ale při tom stále postupovali směrem k Daemonovi. Větve prostřelili jejich stinnou formou bez jakýkoliv známky odporu. Země pod autem se otřásla. Všude podél silnice se začaly odlamovat kusy krajnice. Ve vzduchu se roztočily obrovský pláty asfaltu a jak se rozžhavily, začaly oranžově zářit. Pak začaly střílet po Arumech. Dobrej Bože, příště se pořádně rozmyslím, než se začnu do Daemona navážet. Arumové se vyhnuli jak stromům, tak asfaltu a začali házet něčím, co vypadalo jako kydance ropy. Kde ta temná hmota přistála, tam se začalo ze silnice kouřit. Vzduch naplnil smrad spálenýho dehtu. Pak se Daemon změnil na oslnivě bílý světlo, bytost, která nebyla člověkem. Jinými slovy, byl krásnej a děsivej zároveň. Na koncích jeho rozpřažených končetin se záře zvětšovala a zformovala se do bzučících koulí energie, ze kterých práskaly do země výboje. Dráty vysokýho napětí u silnice se přehřály, praskaly a pak explodovaly. Arumové přešli do své stinné formy, ale nedokázali se skrýt před Daemonovým světlem. Stále jsem viděla, jak k němu postupují. Jeden z nich odskočil stranou a pak zaútočil. Daemon spojil ruce a výbuch, který následoval otřásl autem. Vylétlo z něj světlo, střelilo do toho bližšího Aruma a odhodilo ho to do vzduchu, kde byl na chvíli ve svojí lidský formě. Jeho sluneční brejle se roztříštily a jejich kousky pluly vzduchem. Pak následoval další třesk a Arum explodoval do roje tisíců světýlek, který padaly k zemi a připadaly mi jako spousty třpytivých hvězd. Daemon natáhnul paži a druhej Arum odletěl několik metrů dozadu, točil se vzduchem, ale dopadnul do kleku. Utíkej. V hlavě se mi ozval jeho hlas. Teď-utíkej Kat. Neohlížej se. Utíkej! Vykopla jsem dveře od auta a vypotácela se ven. Svalila jsem se do příkopu a trhla sebou při Arumově zavytí. Dostala jsem se až k prvnímu stromu, kterej pořád stál a zastavila se. Instinkt mi velel, abych utíkala dál, přesně tak, jak mě Daemon instruoval, ale nemohla jsem ho tam nechat. Nemohla jsem utéct pryč. Se srdcem v hrdle jsem se otočila. Dva zbývající Arumové ho obklíčili, neustále měnili svoje formy do stínů a zpátky na impozatní figury. Hustý kydance temný ropy střílely kolem Daemona a o vlásek míjely záři, která ho obklopovala. Jedna z těch věcí zasáhla strom na opačný straně silnice a roztříštila ho vejpůl. Daemon odpověděl tím, že po nich střílel výboji světla, který byly neuvěřitelně rychlé a smrtící. Výboje svištěly vzduchem a zformovaly stěnu plamenů, která hned vyhasla v případě, že Aruma nezasáhla. Arumové nebyli zdaleka tak rychlí jako Daemon, ale zvládli se vyhnout všem jeho střelám. Po tom, co jich vyslal asi třicet, mi bylo jasný, že Daemon zpomaluje. Čas mezi jednotlivými výboji byl delší a delší. Vzpoměla jsem si, co mi říkal, když zastavil ten kamion. Užívání jeho schopností ho oslabuje. Nemohl takhle pokračovat dál. Vzrostl ve mně teror, když jsem viděla, jak se k němu přiblížili a jejich temnota ho téměř pohltila. Zformovala se koule jasných červených plamenů a vystřelila směrem k Arumům, ale Daemon minul. Ohnivá koule se neškodně svezla po silnici a zhasla. Jeden z Arumů se kompletně změnil na stín, zatímco ten druhý neustával v házení ropných bomb na Daemona, znovu a znovu-nezpomalil. Daemon probliknul tam a zpět, znovu se objevil vždy pár kroků od poslední střely. Pohyboval se tak rychle, že celá scéna vypadala, jako by se odehrávala pod stroboskopem. Daemon se soustředil na Aruma, co po něm házel ty bomby a nevšiml si, že se ten druhý objevil za ním. Temné ruce se omotaly kolem jeho hlavy a strhly ho na kolena u kraje silnice. Zařvala jsem, ale můj hlas se ztratil v Arumově smíchu. “Připravenej škemrat?” Arum před ním se mu vysmíval a přeměnil se do lidské formy. “Prosím udělej to. Znamenalo by to pro mě hodně slyšet tě říkat ‘prosím’, zatímco ti budu všechno brát.” Daemon neodpověděl, ale jeho světlo bylo pořád jasné a praskavé. “Potichu až do konce, co? No budiž.” Arum vykročil dopředu a zvednul hlavu. “Barucku, je čas.” Baruck přinutil Daemona vstát. “Udělej to, Sarefethe!” Část mýho mozku se právě teď vypnula. Pohybovala jsem se bezmyšlenkovitě a běžela vstříc věcem, od kterejch jsem podle Daemonova rozkazu měla utíkat pryč. Obsidián mě hřál v ruce a já spěchala na uhel vypálenou úžlabinou. Když jsem se zamotala do spadaných větví, ulomil se mi podpatek, ale pokračovala jsem dál. Nebyla jsem statečná, byla jsem zoufalá. Sarefeth se proměnil ve stín, trhnul rukou dopředu, doprostřed Daemonovi hrudi. Daemonův křik mne uvnitř trhal na kusy, zvětšoval můj strach a přeměňoval ho na zoufalost. Daemonovo světlo hořelo, oslnivě a soustředěně. Země se začala znovu otřásat. Teď jsem byla už jen pár metrů za Sarafethem, napřáhla jsem ruku dozadu, obsidián jsem pevně svírala v dlani, vrhla jsem se dopředu a švihla rukou vší silou, kterou jsem v sobě našla. Předpokládala jsem nějaký odpor masa a kostí, ale obsidian rozřízl stín, jako kdyby Sarefeth nebyl z ničeho jiného, než jen z kouře a vzduchu. Dopadla jsem tvrdě na kolena. Sarafeth sebou trhnul dozadu a vytáhnul ruku z Daemonova světla. Otočil se a natahoval po mě svoje stínové ruce. Zacouvala jsem dozadu a upadla jsem. Obsidian mi slabě zářil v ruce a hučel energií. Pak se Sarefeth zastavil. Odtrhly se kusy jeho formy, shluky temnoty se vznášely k nebesům a zastínily hvězdy, dokud tam v jednu chvíli byl a v další se rozplynul v nočním vzduchu. Baruck pustil Daemona a udělal krok dozadu. Na chviličku byl ve svojí lidský podobě, tmavý džíny a bunda. Soudě podle jeho výrazu se zhrozil, pohled měl zaměřenej na žhnoucí obsidián, který jsem svírala v ruce. Na okamžik se jeho oči setkaly s mými. V tom chvilkovém pohledu mi byla přislíbená pomsta. A pak se změnil na stín, stáhnul do sebe temnotu a utekl směrem k druhé straně silnice a jako vlnící se had zmizel do noci. Ve zběsilém spěchu jsem cupitala přes větve a popraskanou silnici k Daemonovi. Pořád nebyl nic jinýho, než světlo a já nevěděla kde nebo jak se ho dotknout a jak moc byl zraněnej. “Daemone,” zašeptala jsem a dopadla před ním na svoje zakrvácený kolena. Moje rty, ruce-všechno se třáslo. “Daemone, prosím, řekni něco.” Jeho světlo zářilo, odlétla od něj vlna tepla, ale neudělal žádný zvuk ani pohyb, ani zašeptání slov v mojí hlavě. Co když půjde někdo kolem? Jak bych proboha cokoliv z toho vysvětlila? Co když byl zraněnej a umírá? V hrdle mi rostly vzlyky. Můj mobil! Můžu zavolat Dee. Ta bude vědět co dělat. Musela. Chtěla jsem se postavit, ale ucejtila jsem ruku na svojí paži. Rychle jsem se otočila a spatřila Daemona, v jeho lidský podobě. Klečel na zemi, hlavu měl skloněnou, ale jeho stisk byl silný. “Daemone, kristepane, jsi v pořádku?” Poklekla jsem a pložila jsem svoje dlaně na jeho teplé tváře. “Prosím, odpověz mi, jsi v pořádku? Prosím!” Pomalu zvednul hlavu a položil svojí druhou ruku na mojí. “Připomeň mi,” odmlčel se a přerývavě se nadechnul “abych tě už nikdy nevytáčel. Bože, ty jseš tajnej nindža?” Zasmála jsem se a zavzlykala v tom samým výdechu. Pak jsem mu hodila ruce kolem krku a skoro jsem ho převalila na záda. Zabořila jsem svojí tvář do jeho krku a nasávala jeho vůni. Neměl moc na vybranou a taky mě musel obejmout. Jeho ruce se kolem mě obtočily a prsty mi zajel hluboko do vlasů. “Neposlechla jsi mě,” zamumlal mi do ramene. “Nikdy tě neposlouchám.” Silně jsem ho stiskla. Polkla jsem a trochu se odtáhla. Pohledem jsem pátrala po jeho unaveným, ale pořád krásným obilčeji. “Nejsi zraněnej? Můžu pro tebe něco udělat?” “Už jsi toho udělala dost, Kotě.” Postavil se a u toho mě zvednul. Nadechnul se a rozhlídnul se kolem. “Měli by jsme zmizet, než se tu někdo objeví.” Nebyla jsem si jistá, jak nám to mělo pomoct. Vypadalo to tu, jakoby se tu přehnalo tornádo. Daemon udělal pár kroků dozadu a mávnul rukou. Všechny stromy se odvalily stranou do příkopu. Silnice byla opět volná. Celá akce ho vůbec nevyvedla z míry. “Tak pojď,” řekl Daemon. Na cestě zpátky k autu jsem si uvědomila, že mám v ruce stále obsidián. Auto nastartovalo na první otočení klíčem. Oběma se nám společně ulevilo. “Jsi v pořádku? Nejsi nikde zraněná?” zeptal se. “Jsem v pohodě.” klepala jsem se. “Je to…je toho na mě trochu moc, víš?” Vydal ze sebe krátký smích, ale pak praštil pěstí do volantu. “Měl jsem vědět, že jich přijde víc. Vždycky cestujou ve čtveřici. Sakra!” Přivinula jsem si obsidián blíž a zírala před sebe. Adrenalin vyprchával a já se snažila zpracovat všechno, co se dneska stalo.“Byly jenom tři.” “Jo, páč toho prvního jsem zabil.” Vytáhnul z kapsy telefon.” A jsem si jistej, že z toho byli pěkně nasraný.” Zabili jsme další dva, takže mi tak nějak došlo, že ten poslední bude fakt hustě nasranej. Nasraný vetřelci. Vybublával ze mě malej, hysterickej smích, ale sklapla jsem. Zavolal sestře, a rozkázal jí, aby sebrala Thomposonovi a všichni zůstali do svítání s panem Garrisonem. Stejně tak, jako Arumové byli silní v noci, když využívali temnotu pro nepozorovaný pohyb, Luxani byli protiklad-silnější ve dne. Daemon jim zhruba nastínil, co se stalo a slyšela jsem ho, jak ujistil Dee, že jsem v pořádku. “Kat, jsi v pohodě? Vážně?” S obavami se zeptal když zavěsil. Přikývla jsem. Byla jsem živá. Byli jsme v pohodě. Ale nemohla jsem se přestat třást. Nemohla jsem zapomenout na ten zvuk Daemonova křiku. Daemon chtěl, abych na noc zůstala u něj. Jeho zdůvodnění bylo dočista jasný. Venku se pohyboval ještě jeden Arum a dokud nevěděli, kde je, bylo pro mě bezpečnější se držet poblíž Daemona. Už podruhý jsem tuhle noc nic nenamítala. Nic jsem si nenalhávala. Jeho pozvání se mě až tak netýkalo. Bylo to spíš nezbytný. Potom, co jsem zavolala mámě a řekla jí, že strávím noc u Dee, proti čemuž prostestovala, ale nakonec svolila, mě Daemon vzal do pokoje pro hosty, ve kterým jsem se probudila to ráno, co jsem se o nich dozvěděla pravdu. Zdálo se to jako před lety. Daemon byl od chvíle, co jsme dorazili do domu sticha. Myšlenkama byl tisíce mil daleko. Nechal mě v pokoji s několika flanelovejma kalhotama od pyžama a tričkem, který vypadalo, že patří Dee. V koupelně jsem ze sebe rychle svlíkla zničený šaty, zmuchlala jsem je a vyhodila do koše. Už jsem je nikdy nechtěla znovu vidět. Horká voda ve mně nedokázala utišit bolest. Nikdy jsem se necejtila tak, jako teď. Každej můj sval křičel, a moje mysl byla zničená vyčerpáním. Vylezla jsem ze sprchy, nohy se mi třásly a i v horku zapařený koupelny mi byla zima. Pomalu jsem otřela zapařené zrcadlo-šokoval mě pohled, kterej na mě ze zrcadla koukal. Oči jsem měla rošířený. Moje tváře byly příšerně bledý a stažený. Vypadala jsem jako vetřelec víc než moji kamarádi. Zasmála jsem se a okamžitě se otřepala. V tý tichý místnosti to znělo přidušeně, a strašně ošklivě. Baruk se vrátí. To byl důvod Daemonova mlčení? Věděl, že se Arum bude chtít za svojí rodinu pomstít a nemohl s tím vůbec nic dělat. Ani doufat. “Jsi tam v pohodě?” zavolal Daemon přes zavřený dveře. “Jó.” Rychle jsem si prohrábla mokrý vlasy a odstranila si zbylé prameny z obličeje. “Jo,” Znovu jsem zašeptala. Převlíkla jsem se do pyžama, který mi přinesl. Cejtila jsem se v něm v teple, vonělo slabě pracím práškem a suchým listím. Když jsem vyšla z koupelny, seděl na hraně postele a vypadal unaveně. Už se stihnul převlíknout do tepláků a trička. “A ty seš v pohodě?” Zeptala jsem se. Přikývnul. “Kdykoliv použijeme naše schopnosti, je to jako…ztratit kousek ze sebe. Chvíli trvá se znovu nabít. Jakmile vyjde slunce, budu zase dobrej.” Odmlčel se a pohlédl mi do očí. “Je mi líto, že si tím musela projít.” Zastavila jsem se před ním. ‘Je mi líto’ nebylo v jeho slovníku často. A počítám, že ani následující slova. “Neřekl jsem ti děkuju,” pokračoval a zíral na mě. “Měla jsi utéct, Kat. Bez váhání by tě zabili. Ale zachránila jsi mi život. Děkuju ti.” Slova se mi zastavily s dechem. Zírala jsem na něj. “Zůstaneš tu se mnou přes noc?” Třela jsem si ruce. “Nebudu to na tebe zkoušet. Nemusíš,ale-” “Já vím.” Jeho obočí se nakrčilo. “Jenom znovu zkontroluju dům a hned jsem zpátky.” Vyšplhala jsem se do postele, přetáhla si peřinu až pod bradu a zírala do stropu. Zavřela jsem oči a tiše počítala, než jsem slyšela Daemonovy kroky. Když jsem otevřela oči, stál ve dveřích a pozoroval mě. Odsunula jsem se na kraj postele a nechala mu tak spoustu místa. Když jsem viděla, jak mě pozoruje, hlavou mi lítaly zvláštní myšlenky. Byl vůbec někdy v posteli s lidskou holkou? Zdálo se to tak hloupý, jenom na to myslet. Vztahy s lidma nebyly zakázaný. Jen nedávaly žádnej smysl. A po tom všem, co se stalo, proč jsem o tom vůbec přemejšlela? Daemon zamknul dveře, zkontroloval velký okna a pak si beze slov lehnul do postele a ruce zkřížil přes svůj hrudník, docela stejně jako já. Leželi jsme tam a zírali oba do stropu. A moje srdce bušilo jako o závod. Mohlo to bejt tím, co jsem prožila a nebo tim, že tu byl Daemon se mnou, tak blízko, tak živej. Byla jsem si hyper-vědomá úplně všeho. Jeho pomalých, pravidelných nádechů. Tepla, který vyzařovalo z jeho těla. A mojí potřeby být tím teplem obklopená. Napjatý ticho ustoupilo, když jsem přejela prstama po okraji přikrývky. Pak, proti své vůli, jsem se na něj podívala. Daemon se podíval na mě s křivým úsměvem. Vybublal ze mě smích. “Tohle…tohle je tak trapný.” Jak se jeho úsměv rozšiřoval, kůže kolem očí se mu svraštila. “Je, že jo?” “Jo.” Lapala jsem po dechu a hihňala se. Zdálo se nepatřičný se smát, po tom všem, ale nemohla jsem si pomoct. Jak jsem jednou začala, nešlo to zastavit. Čelila jsem možnýmu násilníkovi a vetřelčí horda byla pevně odhodlaná vysát Daemonovu esenci. Pakárna na n-tou. Začal se smát se mnou, dokud mi netekly slzy po tvářích. Zvuk jeho smíchu se vytratil, pak se natáhnul a pochytal ty slzy svým prstem. Stuhla jsem a pozorovala ho. Jeho prst opustil mojí tvář, ale jeho pohled byl stále zaměřený na mě. “To co jsi tam udělala, to bylo vážně úžasný,” zamumlal. Projelo mnou sladký rozechvění. “Nápodobně. Jseš si jistej, že tě nezranili?” Daemonův křiváckej úškleb se vrátil. “Ne, jsem v pohodě. Díky tobě.” Posunul se a zhasnul lampu vedle postele, pak se znova uvelebil. Hledala jsem ve tmě co říct. “Zářím?” “Jako vánoční stromeček.” “Ne jen jako hvězda?” Postel se trochu pohnula a já ucítila, jak mně hladí po ruce. “Ne. Jsi super jasná. Je to jako dívat se do slunce.” Tak tohle bylo fakt divný. Zvedla jsem ruku-a stěží v tom šeru viděla její obrys. “Tak to pro tebe bude asi docela těžký usnout.” “Ve skutečnosti je to docela uklidňující. Připomíná mi to můj vlastní druh.” Otočila jsem hlavou. Ležel na boku a díval se na mě. V břiše mě zašimralo. “Celá ta věc s obsidiánem… Nikdy jsi mi o tom neřekl.” “Nemyslel jsem si, že to bude nutný. Nebo spíš doufal, že nebude.” “Může ublížit tobě?” “Ne. A než se zeptáš co může-nemáme ve zvyku říkat lidem, co nás může zabít,” odpověděl. “Ani DOD neví co je pro nás smrtelný. Ale obsidián neguje Arumskou sílu. Stejně tak, jako ty beta křemeny ve skalách rozptýlej naší energetickou stopu. Ale s obsidiánem je to tak, že stačí bodnout a…zbytek už víš. Celý je to o světle, způsob kterým ho obsidián tříští.” “Jsou všechny krystaly pro Arumy nebezpečný?” “Ne, jenom tenhle typ. Myslím, že to má něco společnýho se zahříváním a chladnutím. Matthew mi to jednou vysvětloval, ale upřímně-nevěnoval jsem tomu pozornost. Vím, že je to dokáže zabít. Nosíme je u sebe všude, zpravidla skryté. Dee nosí jeden v kabelce.” Zachvěla jsem se. “Nemůžu uvěřit, že jsem někoho zabila.” “Nezabila jsi ‘někoho’. Zabila jsi vetřelce-odpornýho hajzla, kterej by tě bez přemejšlení klidně sejmul. A chtěl zabít mě.” Dodal a nevědomě si při tom masíroval hrudník. “Zachránila jsi mi život, Kotě.” Stejně-i když jsem věděla, že ten týpek byl čistý zlo, nezměnilo to ten divnej pocit v břiše. “Byla jsi jako ta indiánská princezna-Sněžná Sova.” Řekl Daemon nakonec. Oči měl zavřené a tvář uvolněnou. Bylo to pravděpodobně poprvé, co jsem ho zažila takhle-otevřenýho. “Na to jsi přišel jak?” Přes rty mu přeběhl lehký úsměv. “Mohla jsi mě tam nechat a utéct, jak jsem ti řekl. Ale místo toho jsi se vrátila a pomohla mi. Nemusela jsi to udělat.” “Já…nemohla jsem tě tam nechat.” Odvrátila jsem pohled. “To by nebylo správný. Nikdy bych si to neodpustila.” “Já vím, zkus se trochu prospat, Kotě.” Byla jsem unavená, vyčerpaná a připadalo mi, jako by ten bubák čekal za dveřma. “Ale co když se ten poslední vrátí?” Odmlčela jsem se a uvědomila si novou obavu. “Dee je s panem Garrisonem. Ten ví, že jsem byla s tebou když zaútočili. Co když mě udá? Co když DOD-” “Ššš,” uklidňoval mě Daemon. Jeho ruka vypátrala tu mojí. Přejížděl mi po ní svými prsty. Tak obyčejnej dotek, ale já ho cejtila až v palcích u nohou. “Nevrátí se. Ne teď. A nedovolím Matthewovi, aby tě udal.” “Ale-” “Kat, nedovolím mu to. Jasný? Slibuju ti to. Nedovolím, aby se ti cokoliv stalo.” Už tu zase bylo to vnitřní třepotání, ale tentokrát mi to připadalo, jako by desítky motýlů vyletěly zároveň. Zkoušela jsem ten pocit zadupat. Když pominu tu vetřelčí záležitost-zkrátka, Daemon a já jsme byli jako dva magnety, který se navzájem odpuzujou. Že bych k němu cejtila něco jinýho než otrávenost nepřícházelo v úvahu, ale to zatracený třepotání tam bylo. Nedovolím aby se ti něco stalo. Moje hruď se dmula. Jeho dotek mě pálil. Ta slova mě naplnila touhou, která byla nečekaná a zdrcující. A byl to moc dobrej pocit bejt hned vedle něj. Moje tělo se uvolnilo. O vteřinu, možná o minutu později, jsem upadla do spánku vedle tohohle kluka, kterýho nemůžu vystát. Ještě než mě spánek pohltil, moje poslední myšlenka byla, zda se ráno probudím vedle tohohle Daemona, nebo toho blbečka-Daemona.

KAPITOLA 25

Když jsem se následující ráno probudila, slunce bylo nad hřebeny hor, které obklopovaly údolí. Už jsem opravdu neležela na svojí straně postele. Sakra, vlastně jsem vůbec neležela na posteli. Polovinou svýho těla, jsem byla rozvalená přes Daemonův hrudník. Naše nohy byly pod přikrývkou propletené dohromady. Jednou rukou, která byla jako pás oceli, mě držel kolem pasu. Svojí ruku jsem měla položenou na jeho břiše. Pod tváří jsem cítila tlukot jeho srdce. Tlouklo pravidelně a silně. Ležela jsem tam a zadrhával se mi dech. Bylo to velice intimní, byli jsme v posteli a jeden druhýho objímali. Jako milenci. Po kůží mi začaly běhat příjemný žhavý plamínky, zavřela jsem pevně oči. Každá buňka mýho těla si ho hyper-uvědomovala. I to, jak moje tělo pasovalo k tomu jeho, způsob, jakým měl stehna přitisknutá k těm mým a jak bylo jeho břicho pod mojí rukou vypracované a tvrdé. Hormony se mi zbláznily takovou silou, že to bylo jako kopanec do břicha. Žíly mi zaplavilo vzrušení. Na okamžik jsem se zasnila. Ne o tom, že nejsme dva různé živočišné druhy, protože tak jsem ho nevnímala, ale že se skutečně máme rádi. A pak se najednou pohnul a převalil. Ležela jsem na zádech a on se stále uveleboval. Obličej si zavrtal do místa mezi mým krkem a ramenem a přitulil se. Ježíši…jeho teplý dech mi tančil po kůži a posílal do celýho mýho těla slastný chvění. Jeho ruka mi na břiše připadala těžká, nohu vsunul mezi ty moje a posouval ji výš a výš. Z plic mi unikl asi už vroucí vzduch. Daemon něco zamumlal v jazyce, kterýmu jsem nerozuměla. Cokoliv to bylo, znělo to krásně a něžně. Magicky. Nadpozemsky. Mohla jsem ho probudit, ale z nějakýho důvodu jsem to prostě neudělala. To chvění, který mi způsobil jeho dotek, bylo silnější, než cokoliv jiného předtím. Ruku měl položenou na lemu mýho vypůjčenýho trička, dlouhými prsty se dotýkal mojí obnažený kůže mezi tričkem a pyžamovými kraťasy. Pak mi vsunul ruku pod tričko, na břicho, kde mně jemně hladil. Můj puls vylítl k číslům srdeční zástavy. Špičkami prstů mi přejel přes žebra. Pohnul se, kolenem zatlačil proti mně. Zalapala jsem po dechu. Daemon znehybněl. Ani jeden z nás se nepohnul. Bylo slyšet jen tikot hodin na zdi. Ztuhla jsem. Zvednul hlavu. Jeho oči byly jako bazény tekuté trávy a zmateně se vpíjely do mých. Pak se ale rychle vyjasnily a během vteřiny se změnily opět ve vnímavé a přísné. “Dobré ráno?” vypískla jsem. Za použití svých silných rukou, se ze mě zvedl. Při tom ze mě nespouštěl oči. Daemon vypadal, že se zhluboka nadechl, ale nebyla jsem si jistá, jestli taky vydechl. Něco mezi námi proběhlo, bylo to nevyslovené a velice intensivní. Přimhouřil oči. Přišlo mi to vtipný, vypadal, jako když zhodnocuje situaci a viní mně z toho, že se se mnou ze spaní-a přesto skutečně a skutečně příjemně-mazlil. Jako kdyby to všechno byla moje chyba. Aniž by řekl slovo, zmizel ze mě. Dveře se otevřely a s prásknutím se za ním zase zavřely. Během toho jsem ho nestačila ani zahlídnout. Zůstala jsem tam ležet, zírala do stropu a srdce mi bušilo. Tváře jsem měla červené, tělo příliš, příliš rozpálené. Nebyla jsem si jistá, kolik času uplynulo, ale dveře se znovu otevřely, tentokrát normální lidskou rychlostí. Dovnitř strčila hlavu Dee a oči měla doširoka otevřený. “Vy dva jste…?” Přišlo mi celkem vtipný, že s tím, co se přihodilo za posledních dvacet-čtyři hodin, to byla její první otázka. “Ne,” řekla jsem a téměř nepoznávala svůj vlastní hlas. Odkašlala jsem si. “Teda spali jsme spolu, ale ne spali jako spali spolu.” Překulila jsem se a zabořila obličej do polštáře. Voněl jako on-svěží a teplý. Jako podzimní listí. Zasténala jsem. Byla jsem si jistá, že kdyby mi někdy někdo řekl, že jednoho sobotního odpoledne budu sedět v místnosti s šesti mimozemšťanama, odpověděla bych mu, ať přestane chlastat. A přesto, byla jsem tady a seděla u Blacků doma v křesle, nohy zasunuté pod sebou, v případě nutnosti, připravená zdrhat ke dveřím. Daemon se usadil na opěrce mýho křesla, ruce měl založený přes hrudník. Přes ten hrudník, na kterém jsem se probudila. Začala se mně opět zmocňovat horkost. Od tý chvíle jsme spolu nepromluvili. Ani jediný slovo, což mi celkem vyhovovalo. Ale místa, kde se usadil, si každý ihned všiml. Dee se tvářila podivně samolibě. Na Ashině a Andrewově tváři se usadil opravdu nemilosrdně zamračený výraz. Ale fakt, že jsem tu s nima všema seděla, objasnil, proč už se na mně Daemon netvářil, jako hlídací pes. Pan Garrison na to šel zpříma. “Co tu dělá?” “Svítí jako zatracená disko koule,” řekla vyčítavě Ash. “Pravděpodobně bych jí viděla i z Virginie.” Nevím jak to zvládla, ale celá ta zmíňka o mojí záři vyzněla, jako kdybych byla pokrytá namísto světlem odpornými vředy. Otevřeně a nepřátelsky jsem se na ní podívala. “Byla se mnou včera v noci, když mně napadli Arumové,” odpověděl klidně Daemon. “O tom přece víte. Bylo to tochu…výbušný. Nedalo se to zamaskovat.” Pan Garrison si prohrábl rukou svoje hnědé vlasy. “Daemone, ze všech lidí, bych čekal, že zrovna ty budeš chytřejší, opatrnější.” “A co jsem sakra měl asi tak dělat, poslat jí k zemi dřív, než se ke mně mohli dostat Arumové?” Ash vyklenula obočí. Výraz její tváře říkal, že to nebyl zas tak špatnej nápad. “Katy o nás ví už od začátku školního roku,” řekl Daemon. “A můžete mi věřit, když říkám, že jsem udělal všechno možný, aby se o nás nedozvěděla.” Jeden z Thompsonových kluků se prudce nadechl. “Ona to ví už takhle dlouho? Jak si to mohl připustit, Daemone? Všechny naše životy byly v rukou nějakýho člověka?” Dee protočila oči. “Očividně nikomu nic neřekla, Andrew. Tak se zklidni.” “Zklidni?” Andrew se zamračil a vypadal úplně stejně jako Ash. A teď už jsem je uměla rozlišit. Andrew měl v levým uchu naušnici. Adam, který byl zticha, žádnou neměl. “Ona je jen hloupá-” “Opatrně s tím, co řekneš.” Daemonův hlas byl tichý, ale varovný. “Protože nevíš všechno a ani za boha tomu nemůžeš rozumět a tvoje kecy ti můžou vysloužit kouli světla přímo do ksichtu.” Oči se mi údivem rozšířily, tak jako oči všech ostatních v místnosti. Ash těžce polkla a otočila se pryč, její blond vlasy jí zakryly tvář. “Daemone,” řekl pan Garrison a vystoupil vpřed. “Vyhrožuješ kvůli ní jednomu z vlastního druhu. To bych od tebe nečekal.” Daemonova ramena ztuhla. “Tak to není.” Zhluboka jsem se nadechla. “Nechystám se o vás nikomu říct. Vím, co by hrozilo vám a vím, co by hrozilo mně. Nemáte se čeho obávat.” “A kdo si myslíš, že si, abychom ti věřili?” Zeptal se pan Garrison a mhouřil při tom na mně oči. “Nechápej mně špatně. Jsem si jist, že si skvělá dívka. Jseš chytrá a vypadá to, že to máš v hlavě srovnaný, ale tohle je pro nás otázka přežití. Otázka naší svobody. Důvěřovat člověku není něco, co bysme si mohli dovolit.” “Včera v noci mi zachránila život,” řekl z ničeho nic Daemon. Andrew se začal smát. “Ale no tak, Daemone. Ti Arumové tě museli pořádně praštit do hlavy. Není možný, aby obyčejnej člověk mohl zachránit život někomu jako jsme my.” “Co je to s tebou?” Vyštěkla jsem, nemohla jsem si pomoct. “Chováš je jako kdybychom byli neschopní. Jasně, jste super-schopný a tak, ale to neznamená, že my jsme jednobuněčný organizmy.” Adam se přidušeně zasmál. “Vážně mi zachránila život.” Daemon se postavil a získal si tak pozornost všechn ostatních. “Byli tam tři Arumové, byli to bratři toho, co jsem ho zabil. Podařilo se mi zničit jednoho, ale ti druzí dva mě přemohli. Uzemnili mně a už mi chtěli začít vysávat schopnosti. Byl jsem vyřízenej.” “Daemone, ” řekla Dee a byla bledá jako stěna. “Tohle si nám neřekl.” Pan Garrison stále vypadal pochybovačně. “Pořád nechápu, jak ti mohla pomoct. Je jen člověk. Arumové jsou mocní, nemorální a krutí. Jak by se jim mohla postavit jedna dívka?” “Dal jsem jí obsidiánovou dýku, kterou jsem měl u sebe a řekl jí, aby utekla.” “Tys jí dal dýku, kterou si mohl použít?” Ash zněla šokovaně. “Proč?” Její oči vystartovaly ke mně. “Vždyť jí nemáš ani rád.” “Tak to sice může bejt, ale nehodlal jsem jí nechat umřít, jen proto, že jí nemam rád.” Trhla jsem sebou. Sááááákra. To bolelo. Pálilo to jako čert, přestože mi to vlastně mělo bejt jedno. “Ale mohli tě zranit,” protestovala Ash. Hlas měla naplněný strachem. “Mohli tě zabít, protože si jí dal svojí nejlepší zbraň.” Daemon si povzdechl, posadil se zpátky na opěradlo křesla. “Mám i jíný způsoby, jak se bránit. Ona ne. Neutekla, jak jsem jí přikázal. Místo toho se vrátila a zabila toho Aruma, kterej mě chtěl oddělat.” V očích mýho učitele biologie neochotně zazářila pýcha. “To je…obdivuhodné.” Protočila jsem oči, už mně z toho začínala bolet hlava. “To bylo sakra víc, než jen obdivuhodný,” vmísila se do hovoru Dee a koukala se na mně. “Nemusela to přece vůbec dělat. To se počítá daleko víc, než jen jako obdivuhodné.” “To bylo opravdu odvážný,” řekl tiše Adam a koukal se při tom dolu na koberec. “To je to, co bychom udělali my.” “Ale to nemění fakt, že o nás ví,” střelil po něm Andrew zpátky a vrhl při tom na svoje dvojče pohrdavý pohled. “A nám je zakázáno, říkat lidem cokoliv.” “My jsme jí to neřeli,” řekla Dee s náznakem netrpělivosti. “Tak nějak se to prostě stalo.” “Oh, tak jako se to stalo minule.” Andrew protočil oči a obrátil se k panu Garrisonovi. “Tohle je neuvěřitelný.” Pan Garrison zavrtěl hlavou. “Po víkendu se Svátkem Práce si mi řekl, že se něco přihodilo a že ses o to postaral.” “Co se stalo?” Ptala se Ash, očividně to bylo poprvé, co o něčem takovém slyšela. “To mluvíš o tom, jak poprvé zářila?” Podle všeho jsem teď byla za světlušku. “Co se stalo?” Ptal se Adam a zněl zvědavě. “Vběhla jsem pod kamion.” Čekala jsem na nevyhnutelný ‘no jistě’ pohledy, který jsem taky obdržela. Ash zírala na Daemona, její modré oči rostly až do velikosti talířů. “Tys zastavil kamion?” Přikývl. Na jejím obličeji se objevil sklíčený výraz a podívala se pryč. “Toho si zjevně nemohla nevšimnout. A od tý doby to ví?” Došlo mi, že by fakt nebylo dobrý se teď zmiňovat, že jsem měla podezření už dřív. “Nevyšilovala,” řekla Dee. “Vyslechla nás a pochopila, proč je důležitý, aby nic neřekla. Až do včerejší noci, se jí vůbec nedotklo, že nejsme lidi.” “Ale vy jste mi lhali-oba dva.” Pan Garrison se opřel o zeď, mezi televizí a přeplněnou knihovnou. “Jak vám mám teď věřit?” Za očima mi začala pulzovat tlumená, bodající bolest. “Chápu všechna rizika. Víc, než kdokoliv z vás ostatních v týhle místnosti,” řekl Daemon a třel si hrudník v místě, kde na něj Arum sáhl svou temnou rukou. “Ale co se stalo, to se stalo. Teď musíme koukat dopředu.” “Jako třeba kontaktovat DOD?” Zeptal se Andrew. “Jsem si jitej, že by si s ní věděli rady.” “Rád bych tě viděl to zkusit, Andrew. Opravdu jo. Přestože po včerejším večeru ještě nejsem v plný síle, stejně bych ti zvládnul nakopat prdel.” Pan Garrison si odkašlal. “Daemone, výhružky nejsou zapotřebí.” “Nejsou?” Zeptal se Daemon. Místností se rozprostřelo tíživé ticho. Myslela jsem si, že Adam byl na naší straně, ale bylo jasné, že Andrew a Ash ne. Když pan Garrison nakonec promluvil, dělalo mi potíže se mu podívat do očí. “Nepovažuji to za rozumné,” řekl. “Ne s tím…ne vzhledem k tomu, co se stalo dříve, ale nechystám se tě udat. Ne pokud mi k tomu nedáš důvod. A možná že nedáš. To nemůžu vědět. Lidé jsou tak…nestálá stvoření. To, co jsme, to co umíme, musí být za každou cenu chráněno. Myslím, že tomu snad rozumíš.” Odmlčel se a odkašlal si. “Ty jsi v bezpečí, ale my ne.” Andrew a Ash nevypadali vůbec nadšeně ohledně rozhodnutí pana Garrisona, ale nezpochybňovali to. Jen si vyměnili nespokojené pohledy a posunuli diskuzy k tématu, jak se vypořádat s tím zbývajícím Arumem. “Nebude čekat. Nejsou známí pro svojí trpělivost,” řekl pan Garrison a posadil se do sedačky. “Mohl bych kontaktovat ostatní Luxany, ale nejsem si jistý, zda by to bylo moudré. My jí můžeme důvěřovat, ale oni by nemuseli.” “A to je ten problém, zrovna teď svítí, jak megawattová zářivka,” dodala Ash. “Vlastně ani nezáleží na tom, jesti my něco řekneme. V momentě, kdy vkročí do města, všichni okamžitě poznají, že se stalo něco mimořádného.” Zamračila jsem se na ní. “No, nevím, co bych s tím asi tak mohla udělat.” “Nějaký návrhy?” Zeptal se Daemon. “Protože čím dřív z ní ta stopa zmizí, tím lepší to bude pro nás pro všechny.” Jasně, protože se vsadím, že už se vyloženě těšil, že mi zase bude dělat chůvu. “Koho to zajímá,” řekl Andrew a protočil oči. “Měli bysme si dělat obavy kvůli tomu Arumovi. Uvidí ji, ať už ji dáme kamkoliv. Právě teď jsme v nebezpečí všichni. Kdokoliv v její blízkosti je v nebezpečí. Nemůžeme vyčkávat. Musíme toho posledního Aruma najít.” Dee zavrtěla hlavou. “Pokud z ní dokážeme tu stopu sejmout, získáme tím nějaký čas, abychom ho mohli najít. Zbavit jí tý stopy, by měla být priorita.” “Říkám, že bysme jí měli odvízt doprostřed ničeho a nechat jí tam sedět na prdeli,” zamumlal Andrew. “Díky,” řekla jsem a třela si spánky. “Jseš opravdu velmi nápomocnej.” Usmál se na mně. “Jen říkám svůj návrh.” “Zmlkni, Andrew,” řekl Daemon. Andrew protočil oči. “Jakmile z ní sejmeme stopu, bude v bezpečí,” Trvala na svém Dee a zastrčila si vlasy za ucho, vypadala strhaně. “Arumové se obyčejně mezi lidi nepletou. Sarah…byla prostě na špatném místě ve špatnou dobu.” Pustili se do další diskuze o tom, co bylo důležitější, jestli dát mně někam pod zámek, což nedávalo moc smysl, když ta moje záře byla vidět skrz cokoliv, nebo zkusit vymyslet způsob, jak mě toho zatracenýho světla zbavit, jiným způsobem, než se ‘zbavit’ mně. A opravdu jsem byla přesvědčená, že Andrew věřil, že to byl oprávněný návrh. Kretén. “Mám nápad,” řekl Adam. Všichni se na něj podívali. “Ta záře kolem ní je vedlejší produkt toho, když použijeme naše schopnosti, je to tak? A naše schopnosti, naše síla není nic jinýho, než koncentrovaná energie. A čím víc síly použijeme, čím víc energie využijeme, tím jsme pak slabší.” Pan Garrison zamrkal, jeho oči zářily zaujetím. “Myslím, že vím, kam tím míříš.” “Já ne,” zamumlala jsem. “Naše schopnosti slábnou, čím víc je použijeme, čím víc energie vyvineme.” Adam se otočil k Daemonovi. “Se stopou by to mělo fungovat stejně, protože stopa je jen zbytková energie, kterou na někom zanecháme. Prostě musí vyvinout svojí vlastní energii a pak by mělo slábnout to, co má kolem sebe. Možná ne úplně, ale určitě by se to snížilo na úroveň, která by k nám nepřitáhla každýho Aruma, co spadl na Zem.” To mi fakt nedávalo moc smysl, ale pan Garrison přikyvoval. “To by mělo fungovat.” Daemon se poškrábal na hrudníku, jeho výraz byl pochybovačnej. “A jak z ní tu energii dostaneme?” Andrew se na mně přes celou místnost zakřenil. “Mohli bysme jí odvézt na pole a nahánět jí kolem v autech. To zní jako sranda.” “Oh, jdi do-” Přerušil mně Daemonův smích. “Nemyslím si, že je to dobrej nápad. Zábavnej jo, ale ne dobrej. Lidi jsou křehký.” “Co kdybych ti svojí křehkou nohou nakopala prdel,” řekla jsem podrážděně. V hlavě mi pulsovalo a ani jeden z nich mi nepřipadal vtipnej. Vystrčila jsem Daemona z opěrky křesla a postavila se. “Jdu se napít. Dejte mi vědět, až vymyslíte něco, co by mně potenciálně nezabilo během procesu.” Zatímco oni pokračovali v rozhovoru, já pospíchala pryč z místnosti. Neměla jsem žízeň. Jen jsem tam odsud musela vypadnout. Pryč od nich. Měla jsem nervy na pochodu. Když jsem došla do kuchyně, projela jsem si rukama vlasy. Blažené ticho mi částečně zklidnilo pulsování v hlavě. Pevně jsem zavřela oči, dokud mi za zavřenými víčky nezačaly tančit malé tečky. “Došlo mi, že se budeš schovávat v kuchyni.” Při zvuku Ashina tichého hlasu jsem vyjekla. “Promiň,” řekla a opřela se o kuchyňskou linku. “Nechtěla jsem tě vyděsit.” Nebyla jsem si jistá, jestli jí to mam věřit. “To je dobrý.” Takhle zblízka byla Ash tak krásná, že jsem si přála zhubnout pět kilo a běžet rovnou k nejbližšímu vizážistovi. A ona to o sobě věděla. Ve způsobu, jakým držela hlavu bylo sebevědomí. “Tohle na tebe musí být už moc, dozvědět se o nás a pak čelit tomu, co se stalo včera večer.” Ostražitě jsem jí sledovala. Přestože se mi nesnažila utrhnout hlavu z krku, nemohla jsem se uklidnit. “Tak to není.” Přes její smyslné rty přeběhl slabý úsměv. “Jak se to říká v tom pořadu? Pravda je někde tam venku.” “Akta X,” odpověděla jsem jí. “Od tý doby, co jsem se o vás dozvěděla, jsem se chtěla podívat na Blízká setkání třetího druhu. Vypadá to nejreálněji ze všech filmů o mimozemšťanech.” Zase se trochu pousmála a pak vzhlídla a podívala se mi do očí. “Nebudu předstírat, že bysme někdy mohly bejt nejlepší kámošky, nebo, že ti věřím. Nevěřím. Hodilas mi na hlavu ty zatracený špagety.” Zašklebila jsem se tomu, ale ona pokračovala “A jo, možná jsem se chovala jako kráva, ale ty tomu nerozumíš. Oni jsou všechno, co mám. Udělám cokoliv, abych je udržela v bezpečí.” “Já bych ale nikdy neudělala nic, co by je uvrhlo do nebezpečí.” Přiblížila se ke mně, a každá buňka v těle mně nutila couvnout, ale já jsem se ani nehla. “To už si udělala. Kolikrát kvůli tobě musel Daemon zasáhnout, podstoupit riziko, že odhalí, kdo jsme a co umíme? To, že si tady znamená riziko pro každýho z nás.” Zaplavil mně vztek. “Nic jsem neudělala. Včera-” “Včera v noci si zachránila Daemonovi život. Výborně. Bod pro tebe.” Zastrčila si super-rovný vlasy za ucho. “Samozřejmě, Daemonův život by nebyl v ohrožení, kdybys ty Arumy nenavedla přímo k němu. A ať si myslíš, že máš s Daemonem cokoliv, tak věř tomu, že nemáš.” Oh, pro lásku boží. “Já si rozhodně nemylím, že mám něco s Daemonem.” “Tobě se Daemon líbí, že jo?” Zeptala se mně. Samolibě jsem se usmívala a vzala si z kuchyňskýho pultu láhev s pitím. “Vlastně ani ne.” Ash naklonila hlavu do strany. “Ty se líbíš jemu.” Moje srdce tentokrát neudělalo to stupidní poskočení. “Ne, nelíbím. Dokonce si to sama řekla.” Zkřížila si štíhlé ruce na prsou a upřeně si mě prohlížela. “Je na tebe zvědavej. Jseš jiná. Nová. Zářivá. Kluci-dokonce i našeho druhu-mají rádi nové, zářivé hračky.” Zhluboka jsem se napila. “No, tak to jsem asi jediná nová hračka, se kterou nemá žádný zájem si hrát.” Nebo alespoň, když byl vzhůru, tak ne. “A opravdu ti Arumové…” “Skončí to tak, že ho Arumové zabijou.” Její tón se vůbec nezměnil. Zůstal prázdný a bez emocí. “Kvůli tobě, ty malej človíčku. Bude tě chránit a skončí to tak, že se nechá zabít.”

Nebyl jsem si jistej, jestli sním. A jestli jo, tak jsem se nechtěl probudit. Dráždila mně vůně vanilky a broskví, pronikala do mě. Kat. Jen ona voněla tak nádherně, jako léto a všechno, co bych chtěl a nemůžu mít. Byla na mně natisknutá celou délkou těla, ruku měla položenou přes moje břicho. Pravidelný stoupání a klesání jejího hrudníku se stalo celým mým světem. A v tomhle snu-musel to bejt sen-jsem cítil, že se můj dech sladil s tím jejím. Každá buňka v těle mi jiskřila a pálila. Kdybych byl vzhůru, určitě bych právě teď byl ve svojí skutečný podobě. Moje tělo bylo v jednom ohni. Byl to jen sen, ale připadal mi tak reálnej. Nemohl jsem odolat a klouzal svojí nohou po té její. Hlavou jsem se jí zavrtal mezi krk a rameno a zhluboka jsem se nadechnul. Božský. Perfektní. Lidský. Dejchání se stalo daleko složitějším, než jsem si kdy dokázal představit. Zavířil ve mně opojný a sžíravý chtíč. Ochutnal jsem její kůži, lehce jsem se o ní otřel rty a mihnul jazykem. Připadala mi perfektní. Měkká na všech místech, kde já byl pevnej. Rukou jsem klouzal po ní, nohou proti ní, miloval jsem ten zvuk, kterej udělala-jemný, zcela ženský zasténání, který sežehlo každičkej kousek mýho bytí. “Jsi pro mě perfektní,” zašeptal jsem ve vlastním jazyce. Zavrtěla sebou a já snil o tom, že mi vychází vstříc, že mě místo nenávisti chce. Sunul jsem ruku dolů a zajel jí pod tričko. Pod mými prsty mi její kůže připadala jako satén. Vzácný. Prvotřídní. Kdyby byla moje, opatroval bych každičkej její centimetr. A to jsem chtěl. Hned. Moje ruka se plazila nahoru, nahoru, nahoru. Kat zalapala po dechu. S tím zvukem, kterej jsem vnímal celym tělem, se rozplynul ten snovej opar. Každej můj sval ztuhnul. Velice pomalu jsem otevřel oči. Její útlej, elegantní krk se objevil přímo přede mnou. Kousek kůže byl růžovej od mýho strniště… Na zdi tikaly hodiny. Do prdele! Já jí ze spaní osahával. Zvednul jsem hlavu a podíval se na ní. Kat mě pozorovala a v jejích kouřově šedých očích byly vidět otázky. Do dvou prdelí! “Dobré ráno?” řekla a její hlas byl pořád zastřenej spánkem. Zvednul jsem se na ruce, a i když jsem už věděl, že nic z toho nebyl sen, nemohl jsem od ní odtrhnout oči, nechtěl jsem. Cejtil jsem nekonečnou potřebu, v ní, ve mně. Ta potřeba se ve mně dožadovala, abych se podřídil a já chtěl-sakra, a jak. Jediná věc, která mě srovnala, která pročistila vrstvy chtíče a idealistickejch hloupostí, kterejch jsem měl momentálně plnou hlavu, byla stopa, která kolem ní zářila. Vypadala jako nejzářivější hvězda. Byla v nebezpečí. Byla nebezpečná pro nás. S posledním pohledem jsem nelidskou rychlostí vystřelil z pokoje a prásknul za sebou dveřma. Každej krok od tý postele, byl bolestivej a těžkej. Za rohem jsem málem vrazil do svý sestry. Dee mě studovala přimhouřenýma očima. “Sklapni,” zamumlal jsem a prošel kolem ní. “Nic jsem neřekla ty hňupoxichte.” Její slova zradilo pobavení. Jakmile jsem byl ve svý ložnici, rychle jsem se převlíknul do tepláků a vklouznul do tenisek. Setkání se ségrou mě z větší části zchladilo, ale pořád jsem měl pocuchaný nervy a potřeboval jsem bejt pryč z tohohle baráku, pryč od ní. Ani jsem se nenamáhal s výměnou trička, nabral jsem rychlost a proběhnul jsem barákem, ven ze dveří. Jakmile se moje tenisky dotkly verandy, zabral jsem a ve výbuchu rychlosti vystřelil do lesů. Obloha nad hlavou byla šedá a pochmurná. Mrholení mě bodalo do tváře, jako tisíce malejch jehliček. Uvítal jsem to. Běžel jsem a běžel, dokud jsem nebyl hluboko v lesích. Pak jsem odhodil svojí lidskou kůži, nabral pravou podobu a prostřelil mezi stromy, dokud ze mě nezbylo nic, než jen pruh světla. Tohle bylo špatně. Vzpomeň si na Dawsona. Podívej se, co se mu stalo. Chtěl jsem přijmout to stejný riziko? Nechat Dee úplně samotnou? Ale i teď jsem mohl cejtit její kůži, její chuť-sladkou, přeslazenou, jako bombóny. Slyšel jsem ten úchvatnej zvuk, co vydala, znovu a znovu, pronásledoval mě s každou mílí, kterou jsem mezi nás zasadil. A pak se začala tvořit myšlenka-taková, kterou Dee bude nenávidět. Ale neviděl jsem jinou možnost. Mohl bych dojít na DOD a požádat o přemístění do jedný z jiných komunit. Musel bych se vzdát domova, nechat za sebou přátele a Matthewa, nicméně by to tak bylo nejlepší. Bylo to správný řešení. Dee bude v bezpečí. Kat by byla v bezpečí. Protože Dee se od ní nedokázala držet dál a já taky ne. Ale bez ohledu na to, kam bych šel, to, před čím utíkám, by bylo pořád se mnou-Kat. Nebyla jen v tom domě, v tý posteli. Byla teď se mnou, uvnitř mě. A před tím se nedalo utéct.

KAPITOLA 26

“Zlato, jseš si jistá, že se cítíš dobře?” Máma postávala kolem sedačky a mračila se. Chovala se tak od tý doby, co jsem se probudila. “Nepotřebuješ něco? Třeba kuřecí polévku? Obejmout? Opusinkovat?” Zasmála jsem se. “Mami, jsem v pohodě.” “Určitě?” ujišťovala se a dala mi přes ramena deku. “Stalo se na tom plese něco?” “Ne. Nic se nestalo.” Nestalo se nic, pokud jsem nepočítala milion sms-ek, který mi poslal Simon a ve kterých se omlouval za svoje chování a potom ještě útok zabijáckejch mimozemšťanů. Nee. Nestalo se vůbec nic. “Jsem v pohodě.” Po tom, co jsem většinu soboty strávila v domě plným hádajících se mimíků, jsem byla prostě unavená. Dva z nich mi nevěřili. A jeden z nich si myslel, že přinesu Daemonovi jistou smrt. Adam nevypadal, že by mně nenáviděl, ale nebyl ani příliš přátelskej. Vyplížila jsem se dřív, než dorazila pizza, kterou si objednali. Ash měla pravdu. Byli rodina. Všichni a já k nim nepatřila. Když máma odjela do práce, zachumlala jsem se do deky a zkoušela se soustředit na film na Sci-fy kanálu, ale ukázalo se, že je o útoku mimozemšťanů. Filmoví mimíci nebyli ze světla, ale byli to obrovští brouci, kteří požírali lidi. Přepnula jsem na jiný kanál. Venku lilo jako z konve, sotva jsem přes ten déšť něco slyšela. Věděla jsem, že Daemon byl poblíž, obzvlášť do doby, než vymyslej, jak ze mně vydat dostatek energie, aby vybledla ta stopa. Všechny jejich návrhy zahrnovaly venkovní a extrémně náročný aktivity, což se dneska dít nebude. Zvuk deště mně ukolébával. Po chvíli byla moje víčka příliš těžká na to, abych je udržela otevřená. Když už jsem zabírala, trhla jsem sebou při zvuku zaklepání na dveře. Shodila jsem ze sebe deku a cupitala ke dveřím. Pochybovala jsem, že by Arum klepal a tak jsem je otevřela. Stál tam Daemon a přestože stále lilo jako z konve, měl na sobě sotva pár kapek deště. Na triku s dlouhým rukávem měl na ramenou pár tmavších teček. Mohla bych se vsadit, že použil tu svojí super-mimíkovskou rychlost. Kdo by pak potřeboval deštník? A proč měl sakra na sobě kalhoty na běhání? “Co se děje?” “Nepozveš mně dovnitř?” zeptal se. Stiskla jsem rty a ustoupila stranou, aby mohl vejít. Prošel kolem mně a prohlížel místnosti. “Co hledáš?” “Tvoje máma není doma?” Zavřela jsem dveře. “Je snad venku její auto?” Přimhouřil oči. “Musíme zapracovat na tý tvý stopě.” “Dyť venku leje.” Prošla jsem kolem něj a vzala si ovladač, abych vypnula televizi. Daemon mně předběhl. Televize se vypla dřív, než jsem stihla zmáčknout čudlík. “Konec legrace,” zamumlala jsem. “Už mi říkali i horší věci.” Zamračil se a pak se začal smát. “Co to máš na sobě?” Podívala jsem se na sebe a zrudla. Jednu věc jsem na sobě totiž neměla, a to podprsenku. Ježíši kriste, jak jsem na to mohla zapomenout? “Sklapni.” Znovu se zasmál. “Co to je? Sedm trpaslíků?” “Ne! To jsou Santovi elfi. To je moje oblíbený pyžamo. Byl to dárek od táty.” Samolibý úšklebek mu trochu povadl. “Nosíš to, protože ti ho to připomíná?” Přikývla jsem. Nic na to neřekl. Místo toho si dal ruce do předních kapes kalhot. “Můj druh věří, že když zemřeme, naše esence rozsvítí hvězdu ve vesmíru. Zní to pitomě, věřit něčemu takovýmu, ale když se v noci podívám na oblohu, rád si myslím, že alespoň dvě z těch hvězd jsou mý rodiče. A další z nich je Dawson.” “To nezní vůbec pitomě.” Odmlčela jsem se, byla jsem překvapená, jak dojemně to ve skutečnosti znělo. Nebylo to v podstatě stejné, jako naše víra, že naši milovaní jsou v nebi a dohlížejí na nás? “Možná je jedna z těch hvězd i můj táta.” Podíval se mi do očí a pak zase uhnul pryč. “No, každopádně, elfové jsou sexy.” A tím v podstatě zazdil celej ten hlubokej a vážnej okamžik. “Přišli jste na něco novýho ohledně tý stopy?” “Ani ne.” “Máš v plánu přinutit mně cvičit, že jo?” “Jo, to je jedna z možností.” Posadila jsem se na sedačku a rostla ve mně podrážděnost. “No, dneska toho asi moc neuděláme.” “Tobě vadí, že venku prší?” “Vzhledem k tomu, že je konec října a venku je zima, tak jo, vadí.” Přitáhla jsem si deku a dala si jí na klín. “Dneska prostě venku běhat nebudu.” Daemon si povzdechl. “Nemůžeme si dovolit čekat, Kat. Baruck je pořád někde kolem a čím dýl budeme čekat, tím to bude nebezpečnější.” Věděla jsem, že má pravdu, ale stejně, běhat kolem, v podělaným studeným dešti? “A co Simon? Řekl si o něm vůbec ostatním?” “Andrew ho hlídá. Ale vzhledem k tomu, že měl včera zápas, většina stopy už vybledla. Už je fakt velmi slabá. Což dokazuje, že tenhle nápad bude fungovat.” V rychlosti jsem se po něm podívala. Místo toho, abych viděla klidný výraz, spatřila jsem ten ze včerejšího rána. Měl v očích ten pohled, než si uvědomil, že je v posteli se mnou. Moje tělo zase žhnulo. Pitomý, pitomý hormony. Sáhl za sebe a vytáhl ostří z obsidiánu. Položil ho na konferenční stolek. Ostří nesvítilo rudě, jako když bylo v blízkosti Aruma. “Chci, aby sis to nechala u sebe, jen pro případ. Dej si to do batohu, do kabelky, nebo do čehokoliv, co nosíš.” Chvíli jsem na to ostří zírala. “Vážně?” Daemon se vyhnul mýmu pohledu. “Jo, i když se nám podaří sejmout z tebe tu stopu, nech si to u sebe, dokud neodděláme Barucka.” “Ale nepotřebuješ to víc ty, než já? Nebo Dee?” “O nás si nedělej starosti.” To se jednodušeji řekne. Zírala jsem na obsidián a zajímalo mně, jak mám sakra tuhle věc asi tak schovat do báglu. “Myslíš si, že je Baruck pořád tady?” “Jo, pořád bude poblíž,” konstatoval. “Beta částice sice skryjí naší přítomnost, ale on už ví, že tu jsme. Ví, že já tu jsem.” “Myslíš, že po tobě pude?” Z nějakýho důvodu se mi při tý myšlence sevřel žaludek. “Zabil jsem dva z jeho bratrů a tobě dal prostředky k zabití toho třetího.” Tvářil se úplně v pohodě při diskutování o skutečnosti, že tu je nepříčetnej mimozemšťan, kterej ho chce zabít. Byl prostě tvrďák. A to se mi na něm líbilo. “Arumové jsou pomstychtivý stvoření, Kotě. Nepřestane, dokud mně nedostane a použije tebe, aby se dostal ke mně, obzvlášť po tom, co ses pro mně vrátila. Už jsou na Zemi dost dlouhou dobu na to, aby poznali co to znamená. Že seš moje slabina.” “Nejsem žádná slabina. Dokážu se o sebe postarat.” Nereagoval, ale síla jeho pohledu mi sežehla snad i vnitřnosti. Moje sebedůvěra se kousek po kousku rozpadávala. Pro něj jsem byla slabina a možná tomu věřila i Dee. Zbytek Luxanů tomu určitě věřil. Ale zabila jsem Aruma…i když ke mně byl otočenej zádama. Ne že by to ze mně dělalo opravdovýho husto nindžu. “Dost mluvení. Máme spoustu práce,” řekl a rozhlížel se kolem sebe. “Nenapadá mně nic, co bysme mohli dělat vevnitř a mělo to nějakej efekt. Možná aerobic?” Aerobic bez podprdy se teda rozhodně dít nebude. Ignorovala jsem ho, otevřela si na konferenčním stolku noťas a chtěla zkouknout poslední komenty. Když jsem včera dorazila domu, potřebovala jsem útěchu, kterou najdu v knihách a svůj blog, abych si znova připomněla, co to znamená, cejtit se ‘normálně’ a tak jsem natočila nový video ‘v mé poště’. Vzhledem k tomu, že jsem měla jen dvě knihy, bylo to celkem krátký. A vypadala jsem tam hrozně. Co mně to napadlo udělat si culíky? “Na co to koukáš?” zeptal se mně. “Na nic.” Chtěla jsem zavřít víko notebooku, ale nechtělo se pohnout. “Přestaň používat ty svoje podělaný telekinetický schopnosti na můj noťas. Rozbiješ ho.” Pobaveně zvedl obočí a posadil se vedle mě. Pořád jsem to nemohla zavřít. A myš se nehejbala. Nemohla jsem ani shodit tu zatracenou webovou stránku. Daemon se naklonil dopředu a pohnul hlavou do strany. “To si ty?” “Kdo jinej by to asi byl?” Sykla jsem. Na tváři se mu pomalu rozlíval úsměv. “Ty se natáčíš?” Pomalu a zhluboka jsem se nadechla. “Říkáš to, jako kdybych dělala na živo nějakou perverzní šou.” Daemon vydal hrdelní zvuk. “A děláš?” “To je fakt pitomá otázka. Už to prosím můžu zavřít?” “Chci se na to podívat.” “Ne!” Představa, jak mně sleduje, když blbnu kolem knížek, který jsem si koupila minulej tejden, mně zděsila. To by nikdy nepochopil. Daemon se na mně úkosem podíval. Přimhouřila jsem oči a podívala se na obrazovku. Malá šipka se pohybovala přes stránku a klikla na tlačítko přehrát. “Nesnáším tebe i ty tvoje děsný mimíkovský schopnosti,” zamumlala jsem. O pár vteřin později se video spustilo a voala, tady jsem byla v celé svojí knižní a šprtský slávě, jak ukazuju knihu za knihou před tou svojí mizernou webkamerou. Dokonce jsem dělala reklamu svojí oblíbený dietní Pepsi. Díky Bohu, že jsem v tomhle videu nezpívala. Seděla jsem tam, ruce zkřížený a čekala na nevyhnutelnou hromadu chytráckejch průpovídek. Nikdy v životě jsem Daemona nenáviděla víc, než zrovna v tuhle chvíli. Nikdo, koho bych znala osobně, nesledoval můj blog. Knihy byly vášeň, kterou jsem sdílela s virtuálními kamarády. Né s Daemonem. Naprdlo mně, že se na to díval. Video skončilo a Daemon řekl tichým hlasem “Záříš dokonce i na tom videu.” Zavřela jsem pusu, přikývla a čekala. “Ty máš fakt knihy hodně ráda.” Když jsem neodpověděla, zavřel noťas, aniž by se ho dotkl. “Je to roztomilý.” Prudce jsem k němu otočila hlavu. “Roztomilý?” “Jo, roztomilý. To tvoje nadšení,” řekl a pokrčil rameny. “Bylo to prostě roztomilý.” Myslím, že mi čelist spadla až na zem. “Ale přestože jseš v culíkách roztomilá, nijak ti to nepomůže s blednutím tý stopy.” Postavil se a protáhl se. Samozřejmě že se mu vyhrnulo tričko a přitáhlo to můj pohled. “Musíme to z tebe dostat.” Pořád jsem byla omráčená faktem, že si ze mě nedělal srandu, oněměla jsem z toho a byla totálně šokovaná. Zrovna si zasloužil pár bonusovejch bodů. “Čím dřív to z tebe dostaneme, tím míň času spolu budeme muset strávit.” A body byly pryč. “Víš, pokud tolik nesnášíš představu být v mojí blízkosti, proč místo tebe nepřišel někdo jinej? Vlastně bych byla radši za kohokoliv, dokonce i za Ash.” “Ty ale nejsi jejich problém.” Upřeně se mi zahleděl do očí. “Seš můj problém.” Můj smích byl drsnej. “Já nejsem tvůj problém.” “Ale jo, seš,” odpověděl rozhodně. “Kdybych zvládl přesvědčit Dee, aby se od tebe držela dál, nic z tohohle by se nestalo.” Protočila jsem oči. “No, nevím co ti na to mam říct. Tady toho moc dělat nemůžeme, takže zrovna tak, můžeme dnešek prohlásit za neúspěch a ušetřit si trápení z dejchání stejnýho vzduchu.” Střelil po mně mdlým pohledem. “Oh, jasně, to je fakt. Ty vlastně nepotřebuješ dejchat kyslík. Moje chyba.” Vyskočila jsem na nohy a chtěla, aby vypadl z našeho domu. “Nemůžeš prostě přijít, až přestane pršet?” “Ne.” Daemon se opřel o zeď a založil si ruce. “Chci to mít z krku. Dělat si starosti s tebou a ještě s Arumem není zrovna sranda, Kotě. Musíme s tím něco udělat hned. Pár možností máme. Ruce se mi zaťaly do pěstí. “Jako co?” “No, už zmíněnej aerobik…plus mínus hodina by měla stačit.” Jeho pohled sklouzl níž a něco mu zablesklo v očích. “Možná by ses nejdřív chtěla převlíct.” Potřeba se něčím zakrýt byla silná, ale odolala jsem. Nehodlala jsem se před ním schovávat. “Nebudu tu hodinu hopsat u aerobiku.” “Tak můžeš běhat po baráku, nahoru a dolu po schodech.” Odmlčel se, a když se mi podíval do očí, jeho samolibý úsměv se změnil v nezbedný. “Nebo bysme spolu mohli mít sex. Slyšel jsem, že to spálí spousty energie.” Otevřela jsem pusu. Část mně se mu chtěla vysmát do obličeje. Ta část byla dotčená, že by navrhl něco tak směšnýho, ale pak tu byla druhá část, které se ta myšlenka líbila. Což bylo tak špatné, že to nebylo ani k smíchu. Daemon čekal. “To se nikdy nestane. Ani za milion let, hochu.” Udělala jsem krok vpřed a ukázala na něj prstem. “Ani kdyby si byl poslední-počkat, já ani nemůžu říct, poslední člověk na Zemi.” “Kotě,” zamumlal líně. V očích měl jasné varování. Ignorovala jsem to. “Ani kdyby si byl to poslední, co vypadá jako člověk, na celý Zemi. Pochopils to? Kapišto?” Naklonil hlavu do strany a do čela mu sklouzlo několik pramenů vlasů. Daemon se usmál a do toho úsměvu prosakovala spousta nebezpečí, ale já byla v ráži. “Ani mně nepřitahuješ. Ani trochu. Seš-” Lež. Ding! Ding! Lež. V mžiku byl Daemon přímo přede mnou, ani ne pět centimetrů od mýho obličeje. “Jsem co?” “Ignorant,” řekla jsem a o krok ustoupila. “A?” O krok, o který já ustoupila, on popošel vpřed. “Arogantní.” Ustoupila jsem o další krok, ale on byl stále v mým osobním prostoru. “A seš…seš blbec.” “Ale no tak, jsem si jistej, že bys dokázala vymyslet něco lepšího, Kotě.” Jeho hlas byl tichý a stále mně nutil ustupovat. Téměř jsem ho přes ten liják a bušení svýho srdce neslyšela. “Protože vážně pochybuju o tom, že tě nepřitahuju.” Přinutila jsem se k smíchu. “Rozhodně mně nepřitahuješ.” Daemon udělal další krok vpřed a já narazila zády do zdi. “Lžeš.” “A ty si moc fandíš.” Nadechla jsem se, ale všechno, co jsem ucítila, byl on a to udělalo s mým žaludkem legrační věci. “Víš, celá ta záležitost s arogancí, o který jsem se zmínila-nepřitažlivý.” Daemon si položil ruce na stěnu z obou stran vedle mojí hlavy a sklonil se ke mně. Z jedný strany jsem vedle sebe měla lampu a z tý druhý televizi. Byla jsem v pasti, a když promluvil, tancoval mi po rtech jeho dech. “Pokaždý když zalžeš, ti zrůžový tváře.” “Ne-he.” Ne zrovna nejvýřečnější odpověď, kterou jsem kdy řekla, ale bylo to to nejlepší, co jsem zrovna zvládla. Jeho ruce sklouzly po zdi dolů a zastavily se vedle mých boků. “Vsadím se, že na mě v jednom kuse myslíš. Nonstop.” “Seš šílenej.” Přimáčkla jsem se ke stěně a sotva jsem popadala dech. “Pravděpodobně o mně i sníš.” Jeho pohled sjel k mým rtům. Cítila jsem, že jsem je rozevřela. “Vsadím se, že dokonce píšeš do sešitů moje jméno, znovu a znovu a pak kolem něj kreslíš srdíčka.” Zasmála jsem se. “O tom se ti může jenom zdát Daemone. Jseš ta poslední osoba, na kterou-” Daemon mně políbil. Nebyla tu ani chvilička zaváhání. Jeho rty byly na těch mých a já přestala dýchat. Zachvěl se a vydal hrdelní zvuk, napůl zavrčení, napůl zasténání. Proletěly mnou malé záchvěvy potěšení a paniky. Rozevřela jsem rty a on ten polibek prohloubil. Přestala jsem myslet. Odstrčila jsem se od stěny a uzavřela ten maličký prostor, který mezi námi zůstal. Přitiskla jsem se k němu a zajela prsty do jeho vlasů. Byly hebké, sametové. Nic jiného nebylo na dotek stejné. Cítila jsem se plná života, srdce mi nedočkavostí málem přetékalo. Celým mým tělem se rozlily vlny různých pocitů, bylo to nesnesitelné. Strašidelné. Strhující. Najednou měl ruce na mých bocích a zvedl si mně, jako bych nic nevážila. Omotala jsem mu nohy kolem pasu. Shodili jsme lampu. Skácela se k zemi, ale já tomu nevěnovala jedinou myšlenku. Někde v domě se rozsvítilo. Televize se zapínala a zase vypínala, ale naše rty zůstávaly spojené. Bylo to, jako bysme se jeden druhého nemohli nabažit. Byli jsme jeden druhým pohlcení, topili jsme se v sobě. Dopracovávali jsme se k tomu několik měsíců a ‘ach můj Bože’, stálo to za to čekání. A já chtěla víc. Spustila jsem ruce a tahala za jeho tričko, ale bylo uvízlé pod mýma nohama. Sesunula jsem se z něj dolů, a postavila se na zem. Přestal mně líbat, ale jen na tak dlouho, abych mohla chytit triko a strhnout ho z něj. Jeho ruce našly můj obličej a přitáhl si mně zpátky ke svým rtům. Někde v domě něco zapraskalo. Znělo to, jako elektrický zkrat. Něco kouřilo. Ale mně to bylo jedno. Couvali jsme. Rukama sjížděl dolů, pod moje tričko, jeho prsty klouzaly po mojí kůži a posílaly vlny vzrušení do každýho kousku mýho těla. A moje ruce směřovaly taky dolů. Břicho měl tvrdé, vyrýsované na všech správných místech. A pak se moje tričko připojilo na podlaze k tomu jeho. Tělo na tělo. Jeho tělo bzučelo, překypovalo silou. Sjela jsem prsty dolů po jeho hrudi, ke knoflíku jeho kalhot. Narazili jsem do sedačky a přepadli jsme do ní, naše nohy do sebe byly propletené a rukama jsme se vzájemně prozkoumávali. Byli jsme k sobě natisknutí a bokama pohybovali proti sobě. Myslím, že jsem zašeptala jeho jméno a on mně pak objal pevněji, přimáčknul si mně k hrudníku a nohama sklouzl mezi ty moje. Utápěla jsem se v nefalšované vášni. “Tak nádherná,” zamumlal proti mým oteklým rtům. A pak mně znovu líbal. Byly to žhavé, hluboké polibky, které vám nenechají v hlavě prostor pro jedinou myšlenku. Zbyly jen pocity a touha. Chytla jsem se ho nohama kolem boků a přitáhla si ho blíž, svým jemným sténáním jsem mu dávala najevo, co chci. A pak naše polibky zpomalily, staly se něžnější a bylo jich nekonečně víc. Bylo to, jako kdybychom se poznávali na intimní úrovni. Byla jsem zadýchaná, omráčená, na tohle všechno nepřipravená, ale moje tělo prahlo po něčem víc, než byly polibky a doteky, chtělo od něj víc. A věděla jsem, že on to chce taky. Jeho mocné tělo se třáslo stejně, jako to moje. Bylo jednoduché se v něm ztratit, ztratit se v tom spojení, co mezi námi bylo. Svět-vesmír-přestal existovat. A pak Daemon znehybněl, těžce lapal po dechu, odtáhl se a zvedl hlavu. Pomalu jsem otevřela oči, omráčená. Jeho zorničky byly bílý, zářily. Daemon se zhluboka nadechl. Zdálo se mi, že uplynula věčnost, když se na mě díval s očima doširoka otevřenýma a pak se ovládl. Zorničky měl zase normální. Zaťal čelist a na obličej se mu vrátila ta samolibá maska. Na oteklých rtech se mu objevil ten namyšlenej poloviční úsměv, kterej jsem tolik nesnášela. “Vida, už skoro nezáříš.”

Kat dělily od výbuchu asi tak dvě vteřiny a to jsem miloval. Její ruce se sbalily do malejch pěstí. “Jako co?” “No, už zmíněnej aerobik…plus mínus hodina, by měla stačit.” Když jsem udělal tenhle návrh, myslel jsem to jen napůl vážně, ale pak mi pohled spadnul na její tričko. Najednou jsem nechtěl nic jinýho, než jí sledovat poskakovat. “Možná by ses nejdřív chtěla převlíct.” Zhluboka se nadechla. “Nebudu tu hodinu hopsat u aerobiku.” A to byla zatracená škoda. Zrudla ve tvářích, což byl jistej znak toho, že byla vytočená. Nemohl jsem si pomoct. “Tak můžeš běhat po baráku, nahoru a dolu po schodech.” Naše pohledy se setkaly. “Nebo bysme spolu mohli mít sex. Slyšel jsem, že to spálí spousty energie.” Spadla jí čelist. “To se nikdy nestane. Ani za milion let, hochu.” Udělala krok dopředu a ukázala na mě prstem. “Ani kdyby si byl poslední-počkat, já ani nemůžu říct, poslední člověk na Zemi.” “Kotě,” zašeptal jsem. “Ani kdyby si byl to poslední, co vypadá jako člověk, na celý Zemi. Pochopils to? Kapišto?” Naklonil jsem hlavu do strany a usmál se. Byla fakt v ráži. Oči jasný a tváře červený. Jedna moje část si nesnesla připustit, že takhle vypadala úžasně. Naprosto skvostně. “Ani mně nepřitahuješ. Ani trochu. Seš-” Dřív, než stačila mrknout, jsem se jí zblízka díval do tváře. ” Jsem co?” “Ignorant.” řekla a udělala krok dozadu. “A?” Byl jsem přinucenej srovnat s ní krok. Přinucenej čím? To jsem nevěděl. “Arogantní.” Udělala další krok zpátky, ale já jí nenechal ustoupit o moc. Ne, byl jsem jí nalepenej na tváři a sdílel s ní stejnej vzduch. “A seš…seš blbec.” “Ale no tak, jsem si jistej, že bys dokázala vymyslet něco lepšího, Kotě.” A věděl jsem, že by to dokázala. Kat měla pěkně proříznutou pusu. A když už jsme u toho, můj pohled spadnul níž. Rozevřela rty. Krucinál. “Protože vážně pochybuju o tom, že tě nepřitahuju.” Zasmála se-hluboce a chraplavě. Sexy. “Rozhodně mně nepřitahuješ.” Udělal jsem ještě jeden krok a její záda byly na zdi. Zíral jsem na ní a myslím, že jsem zapomněl přinutit svoje plíce k nádechu. “Lžeš.” “A ty si moc fandíš.” Olízla si rty, a mnou projela vlna energie. “Víš, celá ta záležitost s arogancí, o který jsem se zmínila-nepřitažlivý.” Páni ta tak kecala. Řekla by cokoliv, aby se mohla dál hádat. Opřel jsem se rukama o zeď po obou stranách její hlavy, sehnul se a moje rty byly tak blízko těch jejích, že jsem jí mohl téměř ochutnat. Pochyboval jsem, že její rty by byly sladký. Spíš něco jako Thajský bombony. (Pálivý jako svině.) A ty jsem měl moc, moc rád. “Pokaždý, když zalžeš, ti zrůžoví tváře.” “Ne-he,” řekla. Sjel jsem rukama po zdi dolů a zastavil se vedle jejích boků. “Vsadím se, že na mě v jednom kuse myslíš. Nonstop.” Stejně tak jako jsem na ní myslel já, což bylo…nonstop, mi připadlo fér, aby to měla stejně. “Seš šílenej.” Zádama se tlačila do zdi a její hruď se ostře nadouvala. “Pravděpodobně o mně i sníš.” Můj pohled opět spadnul na její rty. Thajskej bombónek… “Vsadím se, že dokonce píšeš do sešitů moje jméno, znovu a znovu a pak kolem něj kreslíš srdíčka.” Zasmála se bezdechým smíchem. “O tom se ti může jenom zdát Daemone. Jseš ta poslední osoba, na kterou-” Unavenej hádáním jsem jí políbil…jenom abych jí umlčel. A jo, pořád jsem si to říkal. Jen zachovat svůj proud myšlenek. Ale jakmile se naše rty setkaly, otřáslo to celým mým tělem a já napůl zavrčel a napůl zasténal. Protože jsem měl pravdu-ostrý jako Thajský bombóny z pekla. Kat se už nehádala. Ne, chvěla se. Líbání už nebylo zapotřebí, ale pak se odrazila od zdi a zaklesla se do mě. Její prsty mi zajely do vlasů a zasténala proti mým rtům. Tak tohle už fakt nebylo o tom jí umlčet. Něco se ve mně uvolnilo. Jako když se otočí klíč v zámku. Nebo jako když praskne přehrada. Nebo sakra-bylo to, jako by mě sejmul blesk, srazil náklaďák a pak mi dali elektrošok a probrali mě zpátky k životu. Pohyboval jsem se a dělal věci bez přemejšlení. Rukama jsem jí chytil za boky a zvednul jí. Její nohy se obtočily kolem mně a líbala mě s takovou vášní, že mě to skoro děsilo. Doufal jsem, že si nevšimla, jak se mi klepou ruce. Pod kůží mi hořel oheň a ztrácel jsem kontrolu. Dělilo mně jen pár vteřin od toho, abych na ní rozbalil plnýho Luxena, ale k čemu by to bylo dobrý? Á k čertu, nezáleželo na tom. Ne když jsem se k ní přitiskl a ona udělala ten báječnej ženskej zvuk, kterej mi rozproudil krev v žilách. A cejtil jsem to. Čistou sílu, která se ve mně hromadila a neměla kam jít, jedině ven. Už se hromadila pěknejch pár měsíců. Možná to vždycky směřovalo sem. Pak jsme se pohybovali podél zdi. Převrátila se lampa. Zdálo se, že to Kat nevadí, díky Bohu. Protože já jsem se už nehodlal starat o nic jinýho, než o to, co jsem měl právě v rukou. Kat. Matně jsem vnímal, jak se televize zapíná a vypíná. Chtěl jsem nad tím převzít kontrolu, ale její ruce se zaměřily na moje tričko, slezla ze mě a tričko mi stahovala. Dokázal jsem jen přijmout její tichej rozkaz. Odtáhl jsem se a nechal jí, aby mi ho sundala. V tuhle chvíli bych jí dovolil cokoliv. Docela děsivý a maximálně žhavý. Chopil jsem se jejích tváří a přitáhl jí ke svým hladovým rtům. Páni, nedokázal jsem se nabažit její chuti, ani toho, jak mi to na všech frontách vracela. Její ruce šly po knoflíku na mejch kalhotách. V domě se ozval praskavej zvuk. Něco patrně začalo hořet. Ale my jsme se pohybovali směrem ke gauči, pak jsme byli na něm, naše ruce všude na našich tělech, tahaly za oblečení. Naše boky byly zaklesnutý do sebe jako naše rty. Kat zašeptala moje jméno, a já jí k sobě jednou rukou drtil, druhý ruce jsem dával prostor k objevování-sobě jsem dával prostor k objevování. Sjel jsem po její ruce, dolů po jejím tričku a níž a její tričko bylo najednou dole. Ani nevím jak, ale bylo. “Tak nádherná,” řekl jsem-protože nádherná byla. A pak jsem jí znovu políbil. Líbal jsem jí dokud nepotřebovala vzduch, nárokoval jsem si její rty, jak jen to šlo. Moje tělo totálně převzalo kontrolu, reagovalo na to její, ale cvaklo ve mně i něco dalšího. Otevřely se další skrytý dveře. Zpomalil jsem, dával si načas. Jak bylo všechno zběsilý a šílený, byl jsem najednou něžnější a vyrovnanější. Pořád jsem se třásl, na pokraji… Na pokraji neschopnosti se zastavit-nechtěl jsem. Na pokraji toho, že jsem jí potřeboval víc, než bych měl. Pořád jsem nutil svoje plíce fungovat stejně jako její. Nabíral jsem nepravidelný nádechy, který prostě nebyly dost. Zvednul jsem hlavu a otevřel oči. Věděl jsem, že žhnuly, mluvily z nich tisíce slov, který jsem nemohl říct a ona by jim nikdy nerozuměla. Patrně je ani nechtěla slyšet. Naše pohledy se střetly. Ten pohled v jejích očích, ten způsob, jakým její tělo reagovalo na to moje-věděl jsem, že by mi dovolila…všechno. Ale kdybych se nezastavil teď, nezastavil bych se nikdy. A i když jsem to strašně moc chtěl, nepřišlo mi to správný. Ne v tomhle stavu. Ne na zatraceným gauči. Ne, když byl její život v mejch rukách. Takže jsem řekl jedinou věc, která mě zrovna napadla. Jedinou věc, o který jsem věděl, že nás oba hodí zpátky do studený, krutý reality. Přinutil jsem rty k polovičnímu úsměvu, o kterým jsem věděl, že jí zalejzá pod kůži a řekl. “Vida, už skoro nezáříš.”

KAPITOLA 27

Nenáviděla jsem Daemona Blacka-jestli to vůbec bylo jeho pravý jméno-tak mocně, že by se to vyrovnalo solární energii tisíce sluncí. ‘Už skoro nezáříš.’ Po těch slovech se sebral, vzal si ze země triko a vypařil se z našeho domu. Ten parchant mi odpálil notebook. To je to, co kouřilo. Jeho mimozemský mojo má evidentně významnej vliv na osvětlení a elektroniku. Teď, abych mohla aktualizovat svůj blog, jsem se musela spoléhat na školní počítače. Bleeh. Potom, co jsem se odloupla ze sedačky, jsem strávila dobrou hodinu tím, že jsem po baráku měnila žárovky. Naštěstí televize usmažená nebyla. Ale můj mozek byl. Co jsem si to myslela? Dělala? Muselo to bejt vším tím naším hádáním. To bylo jediný vysvětlení, proč to všechno explodovalo a proč jsme po sobě lezli. A on rozhodně nebyl tak neovlivněnej, jak se tvářil. Tohle by nikdo předstírat nedokázal. Moje záře se ke všeobecnýmu údivu vytratila do slabý stopy. Zkoušela jsem si představit, jak to budu vysvětlovat. Jsem si jistá, že on se nemohl dočkat, až se o ty informace podělí. Nenáviděla jsem ho. Nejen proto, že mě usvědčil ze lži, nebo že musím na novej notebook počkat až do narozenin, nebo kvůli faktu, že Dee byla krajně podezřívavá, jak vlastně moje záře zeslábla, ale hlavně kvůli tomu, jak jsem se kvůli němu cítila a taky za to, že mě to donutil říct nahlas. A jestli mě ještě jednou šťouchne do zad tou zatracenou propiskou, tak jsem ho hodlala předhodit nějakýmu Arumovi. Když jsem šla k autu, shrbená před nelítostným větrem z hor, zapípal mi v batohu mobil. Aniž bych se podívala, věděla jsem, že je to další textovka od Simona. Za poslední týden mi znova a znova posílal další svoje omluvy. Neodvážil se na mě promluvit ve třídě nebo na veřejnosti. Ne, když se nad jeho hlavou vznášela Daemonova hrozba. Nehodlala jsem mu odpustit nikterak brzy. Nalitej nebo ne, není to omluva pro to, bejt panovačnej debil, co nechápe slovo ‘ne’. “Katy!” Při zvuku Deeina hlasu jsem nadskočila. Nadhodila jsem si batoh, otočila se a čekala. Jako vždy, vypadala Dee úchvatně. Dnes měla na sobě úzký tmavý džíny a lehkej svetřík. S jejíma lesklejma tmavejma vlasama a zářivejma očima byla ohromující. Úsměv měla široký a přátelský, ale jak se ke mně blížila, tak mizel. “Hej, už jsem si myslela, že se nezastavíš,” řekla. “Promiň, byla jsem ztracená ve svejch myšlenkách.” Znovu jsem vykročila a šilhala po svým autě. “O co jde?” Dee si odkašlala. “Ty se mi vyhejbáš Katy?” Vyhejbala jsem se jim všem, což bylo těžký. Bydleli vedle mě. Byli u mě ve třídě. Seděli se mnou u oběda. A Dee mi chyběla. “Ne.” “Fakt? Protože od soboty jsi toho moc nenamluvila,” poukázala. “V pondělí jsi s náma ani neseděla u oběda a tvrdila si, že se musíš učit na písemku. A včera jsi mi neřekla ani dvě slova.” Vina mi kroutila vnitřnostma. “No byla…jsem tak trochu mimo.” “Nedá se to pobrat, co? Čím ve skutečnosti jsme?” Její hlas byl zaražený, skoro dětský. “Bála jsem se, že se to stane. Jsme obrovský exoti-” “Nejste exoti,” řekla jsem a myslela to vážně. “Vy jste…víc lidský, než si sami myslíte.” Dee vypadala, že se jí ulevilo. Objevila se přede mnou. “Kluci pořád pátraj po Baruckovi.” Obešla jsem jí a otevřela dveře od auta. V přihrádce dveří se zamlela obsidiánská čepel. Když jsem jí měla v batohu, tak jsem si připadala, jako bych měla pobodat nějakýho studenta nebo tak něco. A tak šla do auta. “To je dobře.” Dee přikývla. “Kluci budou pokračovat v pátrání a o všechno se postaraj. Ty a Simon na sobě už skoro žádnou stopu nemáte.” Dee se odmlčela. “Pořád bych chtěla vědět, jak je možný, že se to stalo tak rychle.” Žaludek se mi obrátil. “No umm, jednalo se o…spoustu fyzický aktivity.” Vyklenula obočí. “Katy…” “Nicméně,” řekla jsem rychle. “Je moc dobře, že se ze Simona ta stopa vytrácí, zejména když nemá o ničem ani ponětí, takže jsem za něj ráda, když pominu tu jeho hnusotu.” “No, ty seš opravdu zmatená.” Řekla s úsměvem. “Jo, tak trochu.” “Takže, co děláš zíjtra?” zeptala se s nadějí v hlase. “Bude sobota a Halloween. Napadlo mě, že by jsme si půjčili mraky strašidelnejch filmů.” Zavrtěla jsem hlavou. “Slíbila jsem Lese, že s ní budu rozdávat sladkosti. Bydlí v řadovce, takže…” Přes tvář Dee přejela bolest. Co jsem to dělala? Kašlala jsem na kamarádku kvůli jejímu dementnímu bratrovi? To jsem vůbec nebyla já. “Ale můžu přijít potom a budem koukat na filmy, jestli chceš?” “Jestli chceš ty?” zašeptala. Naklonila jsem se dopředu a objala jí kolem útlých ramen. “Samozřejmě že chci. Hlavně se ujisti, že budeš mít tuny popkornu a sladkostí. To jsou podmínky.” Dee mě objala zpátky. “To dokážu zařídit.” Odtáhla jsem se a usmála se. “Oká, takže se uvidíme zíjtra večer?” “Počkej.” Chytla mě za ruku. Měla studený prsty. “Co se stalo mezi tebou a Daemonem?” Přinutila jsem se tvářit neutrálně. “Nic se nestalo Dee.” Přimhouřila na mně oči. “Myslím si svoje Katy. Musela by si krutě moc běhat, abys spálila většinu tý stopy za jedno odpoledne. “Dee-” “A Daemon je ještě mrzutější než obvykle. Něco se mezi vámi stalo.” Odhrnula si vlasy z obličeje, ale kadeře se vypružily okamžitě zpátky. “Vím, že jsi mi už tenkrát říkala, že mezi vámi nic nebylo, ale…” “Vážně, nic se nedělo. Přísahám.” Vlezla jsem do auta a přinutila se usmát. “Uvidíme se zíjtra večer.” Nevěřila mi. Ani já bych si nevěřila, ale co jsem měla říct? Přiznat, co se dělo mezi mnou a Daemonem nebylo nic, co bych chtěla sdílet s jeho sestrou. Každej Halloween mi chybělo bejt zase děckem. Oblíknout se do kostýmu a dlabat tuny sladkostí. Co jsem mohla teď bylo…dlabat tuny sladkostí. Takže z poloviny dobrý. Lesa se smála, když jsem vyhrabala další balení kyselejch bonbonů. “Co?” Šťouchla jsem do ní loktem. “Miluju tyhle věci.” “A taky čokoládový tyčinky, KitKaty, žvejkačky, karamelky-” “No, ty máš co říkat!” Poukázala jsem na hromadu papírků na schodu u její nohy. “Jseš normální cukrový monstrum.” Když přišlo malý děcko a hrabalo se do schodů, tak jsme se odmlčely. Bylo oblečený jako člen Kiss. Divnej výběr kostýmu. “Koleda koleda!” zařval ten klučina. Lesa se k němu děsně lísala a dala mu několik kousků sladkostí. “Hele, ty tu rozhodně nejsi kvůli dětem,” řekla a koukala, jak to děcko běželo zpátky k rodičům. Hodila jsem si do pusy další karamelku. “Jak jsi na to přišla?” “Myslíš si, že byl ten klučina roztomilej?” Odtáhla ode mě mísu se sladkostma. Pokrčila jsem rameny. “Asi jo, teda mám na mysli, byl cejtit…no, jako děcko.” Lesa se rozesmála. “Máš vůbec ráda děti?” “Děti mě děsej.” Přistoupili k nám mumie a upír. Lesa kolem nich cukrovala, dokud neodhopkali pryč. “Specielně, ty nejmenší,” pokračovala jsem a zamračila se, když jsem zjistila, že došly kyselý bombony. “Žvatlaj a tak. Vůbec netuším, co říkaj. Ale tvůj malej brácha je super-sladkej.” “Můj malej brácha se posírá.” Zasmála jsem se. “No, mážná proto, že je mu něco jako jeden rok?” “Možná, ale i tak je to hnus.” Podala nějaký sladkosti kovbojovi s šípem skrz hlavu. Pěkný. “Takže, co je s tebou?” “Co by?” Jako ninja-moje ruka se vymrštila a chmátla po balení lentilek. “Se mnou nic není.” “Ty tak kecáš.” Venku byla taková tma, že jsem jí neviděla do očí. Její sousedství nevěřilo v pouliční osvětlení. “No, celej tejden seš tahle úzkostná teenagerka, jako kdyby si vypadla z knížky, kterou zrovna teď čtu.” Protočila jsem oči. “No vůbec.” Štouchla do mně kolenem. “S nikým nemluvíš, zejména ne s Dee. A to je divný, protože vy dvě jste si dost blízký.” “No, to jsme furt.” Povzdechla jsem si a mhouřila oči do rozrůstající se tmy. Podél stromů v ulici se pohybovaly obrysy rodičů a dětí. “Nejsem na ní naštvaná ani nic takovýho. Zajdu k ní domů až odsud odejdu.” Lesa objala mísu. “Ale?” “Ale něco se stalo s jejím bráchou,” řekla jsem a zakopla tak o potřebu promluvit si s někým o tom, co se stalo. “Já to věděla!” zakřičela. “Můj Bože. Musíš mi říct všechno! Líbali jste se? Počkat. Měli jste sex?” Rodič víly po ní hodil zlostným pohledem a odváděl děcko pryč od Lesiny verandy. “Leso, vážně-klídek.” “Nech toho. Musíš mi to říct. Budu tě do smrti nenávidět, jestli to neuděláš. Jak voní?” “Voní?” Zkřivila jsem obličej. “No víš jak, vypadá, že voní hezky.” Lesa si zasněně povzdechla. “Detaily. Hned.” “Nic zásadního.” Zvedla jsem spadlý list a točila jím v prstech. Když jsem si vybavila ten polibek, rozbrněly mně rty. “Stavil se u mě minulou neděli a líbali jsme se.” “A to je všechno?” Zněla tak zklamaně. “Nespala jsem s ním. Sakra. Ale…bylo to pekelně hustý.” Upustila jsem list, prohrábla si vlasy a stáhla je dozadu. “Pohádali jsme se a ani jsem se nenadála a-BUM. Byli jsme v sobě.” “Jáj, to je…to je fakt žhavý.” Povzdechla jsem si. “Jo, docela bylo. Ale pak z ničeho nic odešel.” “No jasně, protože vy dva máte tak ostrou vášeň, že když explodovala, tak ten žár prostě neustál.” Hodila jsem po ní mdlý pohled. “My dva nic takovýho nemáme.” Lesa mě ignorovala. “Já jsem si řikala, jak dlouho vydržíte jeden druhýmu vzdorovat.” “Já mu nevzdoruju.” Zamumlala jsem. “O čem jste se hádali?” Jak jsem tohle mohla vysvětlit? Že jsme se jen provokovali a já řekla, že mě nepřitahuje a on potřeboval udusit mojí záři? Hmm-tak to asi těžko. “Katy?” “Myslím si, že mě nechtěl políbit,” řekla jsem nakonec. “Cože? To jako zakop, uklouzlo mu to a spadnul ti na pusu? O takovejch událostech je známý, že se dějou.” Zahihňala jsem se. “Ne, jenom se mi zdálo, že pak byl kvůli tomu naštvanej. Ne, on byl naštvanej.” “To si ho jako kousla do jazyka nebo co?” Lesa si stáhla vlasy a zamračila se. “Musí mít nějakej důvod, proč byl pak naštvanej.” Jelikož už bylo docela pozdě a děcek bylo pořád míň, vzala jsem si mísu a začla se probírat zbytkama. “Já nevím. Chci říct-nemluvili jsme o tom. Doslova pak odešel a jediný, co od tý doby udělal bylo, že do mě šťouchnul propiskou.” “Možná proto, že by do tebe chtěl šťouchat něčím jiným,” řekla suše. Oči se mi zakalily. “Nechápu, jak si to mohla říct.” “No jo no.” Zamávala rukama ve vzduchu. “Není zpátky s Ash, že ne? Chci říct, ty dva…” “Jsou chvíli spolu a chvíli zase ne-já vím. Nemyslím si. Nezáleží na tom.” Hodila jsem si do pusy bombon. Při tomhle množství, se budu z Lesiny verandy muset odvalit. “Já jenom že…” “Líbi se ti.” Dokončila za mě. Pokrčila jsem rameny a pustila se do Snickersky. Líbil se mi? Možná. Přitahoval mě? Očividně. Do toho, abych před ním byla komplet nahá, zbejvaly asi tak dvě vteřiny. “Je to ta nejzkurvenější záležitost všech dob. Nikdo na týhle planetě mě nesere víc než on, ale…uf, nechci to řešit.” Popadla jsem balíček lentilek. “Jak ti to jde vůbec s Chadem?” “Mě neoblbneš, měníš téma.” Nepodívala jsem se na ní a pokračovala v probírání se mísou. “Včera jste měli rande, ne? Políbil tě? Voní hezky?” “Chad vlastně voní docela hezky. Myslím, že měl na sobě novější verzi Old Spicu. Ne ten druh co má můj táta, protože to by bylo fakt hnusný.” Zasmála jsem se. Chvíli jsme ještě kecaly a já pak odešla směrem domů. Dee měla celej barák obloženej vyřezávanejma dýněma, který tam nebyly, když jsem předtím odcházela. Vtáhla mě dovnitř a já ucítila divnou vůni. “Co to je?” nakrčila jsem nos. “Peču dýňový semínka,” zavolala. “Už jsi je zkoušela?” Zavrtěla jsem hlavou. “Ne. Jak to chutná?” “Jako dýně.” Samozřejmě, že je doslova pekla. Na pečícím plechu byly bledý semena, ale místo trouby je opékala vlastní rukou. Dýňový vnitřnosti byly taky po celým, novinama pokrytým stole. “Tvoje ruce si pučím v zimě až budu mít namrzlý skla u auta.” Dee se zasmála. “S tím nemám problém.” S úsměvem jsem se přesunula ke štosu filmů na kuchyňský desce. “Ježiš, Dee, tyhle filmy jsou boží.” “Myslela jsem si, že se ti bude líbit kombinace Vřískotu a série Scary movie.” Pohla rukou směrem nad plech. Semena praskala a poskakovala. Vzduch naplnila skořice. “Halloweenský filmy si necháme na pozdějc.” Mrkla jsem na dveře. “Um, je tu Daemon?” “Ne.” Popadla plech a vysypala semínka do kulatý mísy zdobený netopýrama a lebkama. “Je s klukama venku, zkoušej, jestli by vylákali Barucka.” Vzali jsme si pochoutky a filmy a vydali se do obejváku. Přemejšlela jsem o tom, co právě řekla. “Oni ho chtěj záměrně vylákat? Jako že s ním bojovat?” DVD se vzneslo a přistálo Dee v ruce. Přikývla. “Neboj, Daemon a Adam hlídkujou ve městě. Matthew a Andrew jsou za městem. Budou v pohodě.” Neklid mi obrátil žaludek. “Jseš si jistá?” Dee se usmála. “Tohle není poprvé, co dělaj něco takovýho. Věděj co dělaj. Bude to v klidu.” Opřela jsem se do sedačky a zkušela si s tím nedělat starosti. Bylo to těžký, zvlášť když jsem viděla ten poohled v Baruckových očích. Dee se usadila vedle mně a já vyzkoušela pár dýňových semínek. Nebyly špatný. Dokoukali jsme první Vřískot a Dee zazvonil mobil. Zvedla ruku, telefon se otevřel a přistál jí v dlani. Odpověděla se zakoulením očí. “Hele Daemone, tohle by mělo stát za to, protože-” Její oči se rozšířily. Vystřelila na nohy a její druhá ruka se zatnula. “Co tím myslíš?” Když jsem jí viděla, jak se naklání přes konferenční stolek, můj žaludek se proměnil na tekutinu. “Katy je se mnou, ale její stopa už je téměř neznatelná!” Další pauza a její tvář zbledla. “Oká. Buď opatrnej. Mám tě ráda.” Jakmile hodila telefon do křesla, už jsem stála na nohou. “Co se děje?” Dee se na mě podívala. “Zahlídli Barucka. A míří sem.”

KAPITOLA 28

Samozřejmě, že to neznamenalo, že byl na cestě přímo sem. Ale byla tu šance-velká šance-že ano. Dost na to, aby se Dee plížila po celé délce obejváku tam a zpátky jako tygr v kleci. Nebála se, byla připravená na bitvu. “Jestli se tu Baruck ukáže, dokážeš s ním bojovat?” Zeptala jsem se. Dee po mě hodila ocelovej pohled. Byla jako úplně jinej člověk, transformovala se do krutopřísný princezny bojovnice. Jakto, že jsem nikdy tuhle její stránku neviděla? “Nejsem tak rychlá nebo silná jako Daemon, ale dokážu se udržet, dokud se sem Daemon nedostane.” Stáhnul se mi žaludek. ‘Udržet se’ nebylo dost. Co kdyby se sem Daemon nedostal včas? Dee se zastavila u okna a její úzká ramena se napřímila. Všechno mi to najednou došlo. Všechno, čeho se Daemon bál se stávalo skutečností. Byla jsem slabej článek-přítěž pro Dee. Nemohla jsem to tak nechat. Nenechám to tak. “Je moje stopa dostatečně silná, aby jí viděl uvnitř domu?” Odmlčela se. “Ani ne.” “A co třeba z hlavní silnice? Z lesa?” Chvíli bylo ticho. “Já nevím Katy, ale zastavím ho dřív, než se k tobě dostane.” “Ne, mám nápad.” Vykročila jsem dopředu a málem skopla hromádku DVDček. “Je to trochu ujetý, ale mohlo by to vyjít.” Přimhouřila na mně oči. “Co?” “Kdyby si zesílila mojí stopu, tak ho odsud rozhodně dokážu odlákat. Pak by sem nešel a Daemon-” “Ani náhodou,” řekla a pobíhala kolem. “Zbláznila jsi se?” “Možná,” řekla jsem a kousla se do rtu. “Podivej, bude to lepší, než když tu s tebou budu sedět a krásně ho přilákám přímo do vašeho domu! A pak bude vědět kdy bydlíte! Co pak? Nikdy už nebudete v bezpečí. Je potřeba ho odlákat pryč.” “Ne.” Dee zavrtěla hlavou. “Zvládnu to. Můžu bojovat-” “Ale já nic nenadělám! Nedokážu s ním bojovat a co když uteče? Co když řekne ostatním, kde bydlíte?” Vzpomněla jsem si na Daemonova slova. ‘Budeš moje slabina.’ Až na to, že nebudu jeho slabina. Ale Deeina. Nemohla bych s tím žít. “A budu přítěž. Baruk si to uvědomí. Musíš tu zůstat. Jestli nás Baruck najde spolu, použije mě, aby tě zničil. Nejlepší plán je, že ho odlákám ke klukům do polí, kde ho společně sejmou.” “Katy-” “Neberu ‘ne’ jako odpověď! Nemáme moc času.” Přesunula jsem se ke dveřím a popadla klíče a mobil. “Tak se rozsviť. Udělej tu potrhlou světelnou věc. Mam pocit, že to minule fungovalo. Vydám se…vydám se tam, kde byla ta párty na poli! Řekni Daemonovi kam mířím.” Když jen tak stála a zírala na mě, zařvala jsem. “Udělej to!” “Tohle je šílený.” Dee zavrtěla hlavou, ale udělala krok dozadu a začala se ztrácet. O vteřinu později byla ve svojí přirozený formě, krásnej obrys světla. Tohle je šílený, šeptal mi v hlavě její hlas. Myšlenky se mi zastavily. “Pospěš si.” V jejích natažených rukách se zformovaly dvě koule prskající energie. Vystřelily po pokoji, odpálily všechna světla i televizi, ale pak se neškodně odrazily od stěn. Když statická elektřina prosytila vzduch, postavily se mi všechny jemný chlupy na těle. “Tak už zase zářim?” zeptala jsem se. Jako slunce. Prima, tohle zafungovalo. Zhluboka jsem se nadechla a přikývla. “Zavolej Daemonovi a řekni mu kam jdu.” Buď opatrná. Prosím. Její světlo začínalo slábnout. “Ty taky.” Otočila jsem se a běžela ke svýmu domu, ke svýmu autu, dřív, než bych mohla přehodnotit, co to vlastně dělám. Protože tohle bylo absolutně šílený-nejšílenější záležitost mýho života. Horší než jedno hvězdičková recenze, děsivější než chtít interwiev s autorem, kterýmu bych za oběd s ním, porodila dítě, dokonce hloupější než líbat Daemona. Ale tohle bylo všechno, co jsem mohla udělat. Když jsem strčila klíč do zapalování, třásly se mi ruce, vycouvala jsem z příjezdovky a těsně minula Deein Volkswagen. Dupla jsem na plyn a se zaječením pneumatik jsem vyrazila na hlavní silnici. Volant jsem svírala jako babka, ale řídila jsem, jako bych se chtěla kvalifikovat na rallye. Řítila jsem se po dálnici a neustále jsem pokukovala do zpětnýho zrcátka. Čekala jsem, že tam zahlídnu Aruma, jak po mě půjde, ale pokaždý byla slinice prázdná. Možná to nezafungovalo? Oh Bože, co když Baruck pokračoval k domu a našel tam Dee? Srdce mi vyskočilo až do krku. Byl to hloupej, stupidní nápad. Noha se mi zabořila do plynovýho pedálu. Alespoň mě nebude moct využít, aby se dostal k Dee. Na sedačce spolujezdce mi začal zvonit mobil. Neznámý číslo? Teď? Už jsem to chtěla ignorovat, ale pak jsem telefon stejně zvedla. “Haló?” “Si se asi posrala ne?” Daemon řval do telefonu. Zamračila jsem se. “Tohle musí bejt ten nejblbější-” “Sklapni Daemone!” Zaječela jsem. Kola mi lehce ujela do protisměru. “Už se stalo. Jasný? Je Dee v pořádku?” “Jo, Dee je v pořádku. Ale ty nejsi! Ztratili jsme ho. A když mi Dee řekla, že záříš jako podělanej úplněk, vsadím se, že jde po tobě.” Strachem mi povyskočil krevní tlak. “No, to bylo v plánu.” “U všech hvězd na nebi přísáhám, že až se mi dostaneš do rukou, tak tě uškrtím.” Daemon se odmlčel a těžce oddychoval do telefonu. “Kde seš?” Koukla jsem z okýnka. “Už jsem skoro u toho pole. Nikde ho nevidím.” “Jistěže ho nevidíš.” Zněl znechuceně. “Je tvořenej ze stínů noci, Kat. Neuvidíš ho, dokud on sám nebude chtít, abys ho viděla.” Nóó. Do. Prdele. “Nechápu, že jsi to udělala,” řekl. Pod náporem strachu mi ujely nervy. “Hele neser mě! Řekls, že jsem slabej článek. A byla jsem přítěž pro Dee. Co kdyby tam přišel? Sám si říkal, že by mě použil proti ní. Tohle bylo to nejlepší, co jsem mohla udělat. Tak se sakra přestaň chovat jako debil!” Následovala tak dlouhá pauza, až jsem si myslela, že mi to položil. Ale když promluvil, jeho hlas byl napjatej. “Nikdy bych tohle po tobě nechtěl, Kat. Nikdy nic takovýhleho.” Z jeho hlasu jsem se roztřásla. Moje oči přebíhaly po neostrejch tvarech stromů. Zhluboka jsem se nadechla, ale zaskočilo mi. “Nenutil jsi mě k tomu.” “No, spíš jo.” “Daemone-” “Promiň. Nechci, aby se ti něco stalo, Kat. Nemohl bych-nemohl bych s tím žít.” Proběhla další natažená chvíle ticha a pak, “Zůstaň na telefonu. Musím najít místo, kde nechám auto a pak tě najdu. Nebude mi to trvat dýl, jak pár minut. Nevystupuj z auta ani nic jinýho.” Přikývla jsem, zajela autem do pole a zastavila. Měsíc se schoval za mrak a všechno se proměnilo v černočernou tmu. Neviděla jsem absolutně nic. V žaludku se mi usídlil příšernej pocit na zvracení. Natáhla jsem se pro obsidiánskou čepel a svírala jí pevně v dlani. “Oká, tohle asi fakt nebyl nejlepší nápad.” Daemon se krutě zasmál. “Nepovídej!” Rty mi zaškubaly při pohledu do zpětnýho zrcátka. “Takže, um-by si nedokázal žít s-” Zjevil se stín, kterej vypadal…víc jednolitej než ostatní. Pohyboval se vzduchem jako hustej olej, klouzal přes stromy a rozpínal se po zemi. Jeho odnože dosáhly až ke kufru auta a pak se přes něj převalily. V hrdle mi vyschlo a rty se mi rozevřely. Čepel v ruce se zahřála. “Daemone?” “Co?” Srdce mi bušilo. “Myslím, že-” Centrál se odemknul a dveře na mojí straně se rozletěly. Vykřikla jsem. V jedný vteřině jsem měla v ruce telefon a v další jsem letěla k zemi. Málem jsem v prstech neudržela tu dýku. Rukou a celým bokem mi projela bolest, schovala jsem čepel za záda. Zvedla jsem oči. Můj pohled přecházel přes černý kalhoty a po záhybech kožený bundy. Vybledlej obličej. Silná čelist a sluneční brejle. Zakrývaly jeho oči i přesto, že byla noc. Baruck se usmál. “Znovu se potkáváme.” “Do hajzlu,” zašeptala jsem. “Pověz mi,” řekl, ohnul se dolů a zatáhl za pramen mých vlasů. Jeho hlava se nahnula do strany a jak mluvil, tak se kýval dopředu a dozadu, jako nějakej pták. “Kdepak je?” Těžce jsem polkla a snažila se odplazit se po zemi pryč. “Kdo?” “Tak ty na mě budeš hrát blbou?” Udělal krok dopředu, sundal si brejle a schoval je do bundy. Jeho oči byly černý koule. “Nebo jsou úplně blbí všichni lidi?” Zrychlil se mi dech. Čepel byla k něčemu, jen když byl ve svojí pravý podobě. Spalovala koženou střenku a začla mě štípat do ruky. “Chci toho, kdo zabil moje bratry.” Daemon. Celý moje tělo se třáslo. Otevřela jsem pusu, ale nic ze mě nevyšlo. “A ty…ty jsi zabila jednoho z nich, abys ho ochránila.” Přeskočil do stinný podoby. Tohle byla moje šance. Ale než jsem se stačila pohnout, už byl zhmotněnej přede mnou. “Zaveď mě k němu, nebo tě donutím škemrat o smrt.” Zavrtěla jsem hlavou a zpevnila stisk v ruce. “Jdi do hajzlu.” Zmizel a stala se z něj hmota temnejch a zkroucenejch stínů. Vrhla jsem se vpřed, vydala jsem ze sebe bojovej řev, švihla rukou a mířila do středu toho černýho svinstva. Čepel jasně žhnula, jako žhavý uhlíky. Moje bodnutí ale nikdy nenašlo svůj cíl. Moje zápěstí zachytila ruka z kouře. Jeho dotek mrazil až do morku kostí. Jeho hlas zněl v mojí hlavě jako plazící se had, šepot mezi mými myšlenkami. Myslela sis, že na to skočím? Ale prosím tě… Zkroutil mi ruku. Dřív, než jsem ucítila bolest, jsem slyšela KŘUP. Moje prsty sebou trhly, čepel spadla na zem a rozstříštila se na několik střepů, jako kdyby byla z křehkýho skla. Zařvala jsem, protože mně ochromila vlna bolesti. To bylo za mýho bratra. Stínová ruka se mi obtočila kolem krku a zvedla mě do vzduchu. A tohle je za to, že mi lezeš na nervy. Baruck mě odhodil dozadu. Tvrdě jsem dopadla na zem a sklouzla se pár metrů po udupaný kukuřici. Ohromeně jsem zírala do černýho nebe. Řekni mi, kde je. Zalapala jsem po dechu, vyšvihla se na nohy a vyrazila ke stromům. Běžela jsem. Ruce jsem si držela blízko u těla a běžela jsem, co mi síly stačily. Moje tenisky plácaly o udusanou zem a drtily trávu a spadaný listí. Neohlížela jsem se. Ohlížení by bylo špatný. Prodírala jsem se lesem a nízko položený větve mě fackovaly do tváře. Jak jsem tak zakopávala o vylezlý kořeny a nerovnou zem, projel mnou pocit deja-vu. Baruck se zjevil odnikud, proletěl kolem mě v mlze stínů a zhmotnil se přímo přede mnou. Smykem jsem se otočila. Hned byl tam, kam jsem chtěla zamířit a srazil mě k zemi. “Tak už jsi to ze sebe dostala?” Na jeho bledých rtech se zjevil krutej úsměv. “Nebo si chceš ještě trochu zaběhat?” Tápala jsem ve tmě a hltala každej doušek vzduchu, co jsem mohla. Hrůza a děs způsobily totální neschopnost získat jakejkoliv pocit kontroly. Docházel mi čas. Baruck sebou švihnul. Jeho ruka mě nezasáhla, ale najednou jsem letěla vzduchem a dopadla s tupým úderem na zem. Vyrazilo mi to dech. Malý kamínky mě ostře bodly přes džíny. Sáhnul po mě, ponořil svojí ruku do mejch vlasů a obtočil si je kolem pěsti. Kousla jsem se do rtu, abych neřvala, když mě za sebou táhnul. Látka na kolenou se roztrhala. Projížděla mnou nesnesitelná bolest, která hrozila, že mě pohltí. Byla jsem si jistá, že mi vyrve všechny vlasy, a k tomu si ještě sedřu kůži na kolenou. Znovu se mnou trhnul a já vyjekla bolestí. “Ups.” Zastavil se. “Vždycky zapomenu, jak příšerně křehkej je váš druh. Nerad bych ti omylem utrh hlavu.” Pak se svojí poznámce zasmál. “Přinejmenším ne hned.” Popadla jsem jeho předloktí svojí zdravou rukou a zkoušela tím zmírnit tahání za vlasy, ale moc to nepomohlo. Zatáhnul mě mezi větve, kořeny a kameny. Moje svaly křičely nesouhlasem a já se skrčila. Začla jsem se cejtit malátně a byla jen kousek od podlehnutí té bolesti. “Jak se vede tam dole?” zeptal se konverzačním tónem. Baruck mě z nenadání vytáhnul za hlavu nahoru. Ostrá bolest mi projela krkem až do zad. “Vede se dobře, koukám.” Zastavil a já spadla tu malou vzdálenost na zem. Byli jsme zase na okraji lesa. Nahnul se nade mnou. “Řekni mi kde je.” Těžce jsem oddechovala a položila jsem si sedřenou ruku na zem. “Ne.” Jeho noha v těžký botě vystřelila a narazila do mýho boku. Věděla jsem, že se něco zlomilo. Asi dost ošklivě, protože jsem ucítila, že mi pod tričkem proudí mokrý teplo. Řekni mi to. S bolestným šklebem jsem se schoulila na zemi. Chlad jeho přirozený podoby mě mrazil přímo na duši. Přistoupil blíž. Jsou horší věci, než to, co je fyzický. Možná tě to přesvědčí. Baruck mě znovu vzal za hrdlo a vytáhnul mě až na špičky prstů u nohou. Naklonil se a hrubě se mnou trhnul. Jeho tvář byla jen centimetry od mojí, pohltil celý svět. Mohl bych si vzít tvojí esenci. Vysát tě, dokud se ti nezastaví srdce. Mě to nic nedá, ale představ si tu pomalou, nekonečnou bolest. Řekni mi kde je! Nebyla jsem statečná, ale nehodlala jsem mu Daemona předhodit. Kdyby ho Baruck porazil, jako další by šel po Dee. Nikdy bych s tím nemohla žít. Nebyla jsem tak slabá osoba. Tady jsem nebyla přítěž. Nic jsem neřekla. Odtáhnul se a vrazil mi ruku do břicha. Cejtila jsem jí-jeho stinnou ruku uvnitř sebe, mrazila každou mojí buňku. V bolestném spěchu ze mě vyšel veškerý vzduch. A najednou jsem nemohla dejchat. Pokračoval, dál mi odebíral vzduch a moje plíce byly v agónii. Pak mi projela do všech končetin ostrá bolest a pálení v krku a plicích se rychle zvrhlo v běsnící žár. Každá buňka v těle protestovala, křičela a žadonila o pomoc. Moje srdce tlouklo nepravidelně. Nebyl to drahocenej kyslík, co mi kradl, ale byla to přímo životní energie. Rychle jsem ztrácela sílu a panika, která mě pohlcovala, moc nepomáhala. Ruce jsem necítila a ta zdravá mi jen tak visela podél těla. Pak se všechno zpomalilo a bolest trochu otupěla. Matně jsem cítila, že mi pustil krk, ale stejně jsem se nemohla pohnout. Přidržoval si mně svýma schopnostma a pořád se ze mě sytil. Něco řekl, ale já už jsem nebyla schopná rozeznat slova. Byla jsem tak unavená, tak ztěžklá a jen planoucí bolest v břiše mi nedovolovala omdlít. Oči se mi samovolně zavřely a ucítila jsem, že se znovu zhluboka nadechnul a ve mně se zase rozhořela bolest. Něco uvnitř mě prasklo. Jako přetažená guma. Roztrhlo se to. Za mýma zavřenýma víčkama explodoval záblesk jasnýho bleděmodrýho světla a na okamžik jsem byla oslepená. Do uší se mi prodral hřmící zvuk. Přišla si pro mě smrt. Smrt zněla bolestně, ošklivě a zoufale. Nikoliv pokojně. Napadlo mě, že to není fér. Po tom všem co se stalo, nemohla mě smrt uvítat teplou náručí a vizí mýho táty, jak na mě čeká? Bez varování do nás narazila postava a já padala ve spirálách k zemi. S vypětím všech sil jsem pootevřela oči. Daemon se přede mnou hrbil jako zvíře. Zuřivě vrčel a když se narovnal, stál nade mnou jako anděl pomsty obklopený světlem.

KAPITOLA 29

V hlavě se mi odrážel Baruckův posedlý smích. “Přišel jsi chcípnout s ní? Perfektní. Nebude to moc složitý, protože mám za to, že jsem jí už trochu rozbil.” Daemon kopíroval Baruckovy divoký výpady a vzal na sebe svojí pravou podobu. Tu podobu, ve který může umřít. “Docela mi chutnala. Bylo to něco jinýho,” provokoval. “Ne jako Luxen, ale nakonec to i tak stálo za to.” Daemon se vrhnul na Barucka. Jediným výbojem světla z natažený ruky ho odhodil o několik metrů dál. “Já tě zabiju!” Baruck se otočil na záda a skoro se dusil smíchy. “Myslíš si, že na mě máš Luxane? Pozřel jsem už silnější jedince, než jsi ty.” V Daemonově zlostném vytí se utopilo cokoliv dalšího, co Baruck mohl říct a poslal na něj další výboj světla. Cítila jsem, jak se chvěje zem, ale i přitom jsem se dokázala vytáhnout na lokty. Každej pohyb, nehledě na to, jak malej, mi způsoboval ostrý bodání v celým těle. Cítila jsem svůj tlukot srdce, jeho námahu. Uvnitř Arumovy temnoty tančily záblesky světla. Aniž by se dotkli, vyměňovali si navzájem výpady energie. Na koncích Daemonových rukou se tvořily jasný oranžový koule ohně. Vystřelovaly kolem Barucka, ale stačily vyhořet dřív, než narazily do stromů. Svět změnil barvu do jantarový a zlatý. Cítila jsem žár těch výbuchů. Vzduchem lítaly jiskry, ale vyhasly dřív, než dopadly na zem. Každý výpad pohnul zemí a srazil mě zpátky dolů, tváří do vlhký lechtavý trávy. Znovu jsem se zkoušela vytáhnout na ruce a spatřila šmouhu světla, která se pohybovala nad polem. Vypadala skoro jako padající hvězda, jenže tahle se řítila závratnou rychlostí k zemi. Ta šmouha proletěla mezi Daemonem a Baruckem a zasyčela, když mě míjela. Pak mně vzaly za ramena teplé ruce a přizvedly mně ze země. “Katy, mluv na mě,” prosila Dee. “Řekni něco, prosím!” Když jsem se pokusila promluvit, nic se nestalo. Nevyšla ze mě žádná slova. “Ježiš marja.” Dee brečela, po její krásný tváři jí tekly slzy a dopadaly na můj téměř nehybný hrudník. Vzala mě do náruče a zakřičela na svoje dvojče. Daemon se odvrátil od bitvy ve stejnou chvíli jako Baruck. V tu ránu k nám letěla střela temnoty a odhodila Dee na záda. Zakřičela bolestí a převrátila se na kolena. Pohlédla vzhůru a její oči žhnuly intenzivní bílou. Vyšvihla se do dřepu a její lidská forma se změnila na praskající světlo. Daemon tvrdě zaútočil a zem se zase otřásla. Baruck se jeho útoku vyhnul a šel po Dee. Zuřivě zařvala a spěchala mu naproti. Znovu jí dostal. Na vteřinu ji pohltila temnota a pak se už jen sesunula k zemi a trhala sebou. Daemon vystartoval po Baruckovi a srazil ho na zem takovou silou, že to postihlo široké okolí. Větve na stromech se třásly a na zem padalo jako strašidelnej déšť suchý listí. Vzduch sršel energií. Cítila jsem to až v kostech. Se zaúpěním jsem se vypotácela na nohy a opatrně se nadechla. Takhle nemůžu umřít. Moji přátelé takhle nemůžou umřít. Dee byla zase na nohou a problikávala z jedné formy do druhé. Z nosu se jí řinula krev. Zavrtěla hlavou a klopýtala dopředu. Viděla jsem velice jasně, co se stane dál. Události jako by se zpomalily. Spěchala jsem kupředu, Daemon se přes rameno ohlédl po svojí sestře. Baruck zvrátil ruku za sebe a připravoval si další temnou střelu. Hlavou mi bleskla vzpomínka na strom, který se při zásahu rozpůlil. Spěchala jsem kupředu a srazila světlo, které bylo Dee. V té samé chvíli Baruck vypálil energii. Obklopila mě temnota a zaslechla jsem výkřik-pronikavý výkřik, který nebyl můj. A pak jsem letěla-opravdu letěla. Obloha se točila, hvězdy a temnota, pořád dokola. Celý svět se jen mihotal. Dopadla jsem tvrdě na zem a už jsem věděla, že bylo příliš pozdě. Vedle mě dopadlo tělo. Končetina, útlá ruka dopadla přeze mě. Dee. Nebyla jsem dost rychlá. Její paže byla teplá a tak nějak…prosvítala. Ozářilo mě její světlo. Jako tisíce oboustranných žiletek mnou projel žal. Nehýbala se, ale její hrudník se stále pomalu a povrchně nadzvedával. Daemon se v rozrušení otočil, což byla zásadní chyba. Budeš jeho smrt, řekla mi tenkrát Ash. Baruck znovu napřáhnul ruku a jeho střela zasáhla Daemona do zad. Vylétnul do vzduchu a ve spirálách dopadnul kousek od nás. Problikával mezi lidskou a svojí pravou formou. Baruck se zasmál a proměnil se ve stín. Specialita-tři v jednom. V očích mě pálily slzy, hlavu jsem měla zabořenou do trávy. Daemon se pokusil vstát, ale sesunul se zpátky na záda a tvář měl skřivenou bolestí. Je po všem. Všichni zemřete. Předpověděl Baruck. Daemon ke mně otočil hlavu. Naše pohledy se střetly. V tom jednom pohledu bylo tolik lítosti. Jeho tvář se začala vytrácet, rozmazala se, měnila se. Nedokázal udržet svojí lidskou podobu. O vteřinu později byl ve svojí přirozený formě-ve tvaru člověka obklopenýho tím nejkrásnějším intenzivním světlem. Jedna paže se ke mně natáhla a objevili se prsty. Se zlomeným srdcem jsem se ho dotkla a moje prsty zmizeli v jeho světle. Mojí dlaň obklopilo teplo a Daemon mi stisknul ruku. Jakoby mě chtěl ujistit, že to bude všechno v pořádku. Z hrdla mi vyskočilo zavzlykání.

Daemonovo světlo poblikávalo, ale pokračovalo ve šplhání po mojí ruce, balilo mě do příjemného tepla. Jako ten den po prvním Arumově útoku, když mně to teplo probralo, se začlo moje tělo dávat dohromady. Daemon používal poslední zbytky sil k tomu, aby mě zachránil. “Ne!” Vykřikla jsem, ale nevyšlo ze mě nic víc, než chraplavý šepot. Zkoušela jsem stáhnut svojí ruku, ale Daemon mě odmítal pustit. Nemohl vědět to, co jsem věděla já…byla jsem zraněná natolik, že mě nešlo zachránit. Měl použít zbytek sil aby zachránil sebe. Nebo Dee. Naléhavě jsem na něj hleděla, ale stisknul mně ještě pevněji. Tohle nebylo fér. Nebylo to správný. Tohle si nezasloužili. Já si to nezasloužila. Prohlubovala se ve mně bolest a nenávist. Umřu, moji přátelé umřou, moje máma bude zdrcená a Daemon… Nedokázala jsem pochopit smysl toho všeho. Arumská nenasitnost po moci? Stály všechny ty životy za to? Veškerá ta nespravedlnost se mnou trhla a tělem mi proběhl nával vnitřní energie. Takhle neumřu. Ani Daemon a Dee. Ne na nějakým poli, v zapadákově, uprostřed buranský Západní Virginie. Použila jsem sílu, kterou mi Daemon dal a posadila se. Vzala jsem Dee za rozehřátou ruku a tou druhou stále držela Daemona. Chtěla jsem jim pomoct vstát, pomoct bojovat. Baruck se přesunul k Daemonovi. Jasně, že se první pustí do něj-do nejsilnějšího. Já jsem pro něj v tuhle chvíli byla jenom něco jako obtížná moucha. Jak se o Daemona otřel Baruckův stín, jeho ruka sebou cukla a jeho světlo zahořelo. A pak se stalo něco…něco neočekávanýho. Projela jím vlna světla tak jasnýho, že jsem musela mhouřit oči. Světlo ve vzduchu vytvořilo oblouk, který sršel a praskal energií. Oblouk našel svojí druhou polovinu, rozeznal světelnou formu vedle mě. Přestože byla Dee v bezvědomí, s jejím světlem se dělo to samé. Její světlo zaplálo a spojilo se s obloukem. Baruckův stín se zastavil. Světelný oblouk nahoře zapulsoval a vystřelil dolů, doprostřed mojí hrudi. Ten náraz mi připadal, jako kdyby mě zatlačil hluboko do země, ale místo toho…jsem se vznášela nad zemí a moje vlasy se vlnily kolem mě. Mezi námi třemi narůstala sršící energie. Koutkem oka jsem zahlédla, že se oba dva vrátili do svojí lidský podoby. Dee slabě sténala na zemi a Daemon se drápal na kolena. Ale já…já se vznášela. Přinejmenším mi to tak připadalo. Nesoustředila jsem se na to. Nesoustředila jsem se ani na Daemona a na to, co dělal. Teď to bylo jen o mě a Baruckovi. Chtěla jsem, aby se ztratil, aby zmizel. Chtěla jsem, aby jeho samotná přítomnost navždy zmizela ze zemskýho povrchu. Přála jsem si to víc, než cokoliv, po čem jsem kdy toužila. Každá buňka mýho těla se soustředila jen na něj. Vytáhla jsem ze sebe úplně všechno: Každou obavu, každou slzu, kterou jsem prolila kvůli tátovi, každej okamžik ve svým životě, kdy jsem jen přihlížela. Energie v mém nitru se napružila. S divokým válečným výkřikem jsem ji vypustila. Zábrana praskla, zpětnej ráz se děl mimo moje tělo. Oblohu nad námi vyplnily bílé blesky. Cítila jsem, jak mně energie opouští, když se prohnala kolem nás, slyšela jsem vrzání stromů. Pod její nezměrnou silou se ohýbaly i statný duby. Záblesk světla následoval svůj cíl, prohnal se kolem Dee i Daemona a třísknul Baruckovi do hrudi. Jeho stinná forma sebou trhla. Ozval se silný zvuk prásknutí, světlo explodovalo a kompletně zahalilo jeho stín. Daemon klopýtnul dozadu a rukama si chránil obličej před explozí. Světlo zahořelo, pak rychle pohaslo a bez jedinnýho slova-Baruck nebyl. Daemon pomalu svěsil ruku a tupě zíral na prázdný místo. Otočil se ke mně. Jeho hlas byl stěží šepot. “Kat?” Dřív, než jsem si to stihla uvědomit, jsem dopadla na záda. Temný nebe nade mnou se začalo rozmazávat. Nevěděla jsem, co se stalo, nebo co jsem udělala, ale cítila jsem, že ta energie ze mě unikla jseště spolu s něčím dalším, něčím velmi důležitým. Už jsem necítila nic a jen jsem unaveně vydechla. Vydalo to ve mně podivnej rachtavej zvuk, kterej by mě měl dozajista znepokojovat, ale mě to bylo jedno. Znovu mě začala obklopovat temnota, ale byla jiná než ta Arumova. Tahle byla jemnější, otupující. Daemon dopadl vedle mě na kolena a vytáhl si mě do svých silných rukou. “Kat, řekni něco urážlivýho. No tak.” Z povzdáli jsem zaslechla Dee, jak šustí v trávě a zvedá se na nohy. Její hlas vyplňovala panika. Daemon, aniž by se ohlédl, jemně pohyboval prsty po mojí tváři a řekl. “Dee, jdi zpátky do domu-hned. Sežeň Adama. Bude někde poblíž.” Dee se objímala rukama a celá byla nahnutá na stranu, což naznačovalo, že bude mít zlomený žebro-možná dvě. “Nechci odejít. Ona krvácí! Musíme jí dostat do nemocnice.” Já krvácela? Huh. To jsem netušila. Cítila jsem vlhko na obličeji: Pod rty, pod nosem a taky podivnou vlhkost kolem očí, ale nebolelo to. Brečela jsem? Byla to krev? Cítila jsem jen Daemona, ale všechno se zdálo tak daleko. “Jdi zpátky domu-HNED!” Zařval Daemon. Chytil mně pevněji, ale hlas se mu zjemnil. “Prosím. Běž. Je v pohodě. Ona…jen potřebuje chviličku.” Zatracenej lhář. Nebyla jsem v pohodě. Daemon se k ní otočil zády a z obličeje mi odhrnul prameny zacuchanejch vlasů. Teprve když odešla, tak na mě něžně promluvil. “Kat, ty neumřeš. Nehejbej se a nic nedělej. Prostě se uvolni a věř mi. Nezkoušej bojovat s tím, co se teď bude dít.” Sledovala jsem Daemona, jak sklonil hlavu. Opřel si čelo o to moje. Jeho podoba vybledla a změnil se do svojí přirozený formy. Musela jsem před tím světlem zavřít oči. Ten žár byl téměř nesnesitelnej. Byla jsem mu příliž blízko. Vydrž. Nevzdávej se. Dostal se ke mně jeho hlas. Prostě vydrž. Cítila jsem, jak se propadám. Moje hlava spočívala v jeho dlaních. Daemon dlouze a plynule vydechl do mých rtů. Vycházelo z něj do mě příjemné teplo, pomalu se mi pohybovalo hrdlem dolů do plic. Naplňovalo mě tak nádherným horkem, až jsem si uvědomila, že neexistuje lepší způsob, jak se od všeho oprostit, než tohle. Začala jsem se zvedat jako balón, který je plněn horkým vzduchem. Plíce se mi naplnily jeho žárem, rozléval se mi do žil a začaly mně brnět prsty. Tlak v hlavě polevil. Splývala jsem v opojném pocitu, který mě zaplavil. Moje smysly zase začaly vnímat věci kolem a konečně jsem vyplula z toho otupenýho a rozmazanýho světa. Pokračoval, dokud jsem nebyla schopná se pohnout v jeho náruči. Vzpamatovala jsem se, přitáhla se k jeho rukám a následovala ho z temný propasti. Slepě jsem se po něm natáhla. Moje rty se otřely o jeho a můj svět explodoval z náhlého návalu pocitů. Měnily se, dokud jsem je nedokázala pochopit a udělit alespoň některým z nich smysl. A nebyly moje, ne všechny. Co to dělám? Co když přijdou na to, co jsem udělal…ale já jí nemůžu ztratit. Nedokážu to. Zalapala jsem po dechu, uzemněná vědomím, že slyším jeho myšlenky. Mluvil ke mně-ne jako předtím, když byl ve svojí pravý formě. Tohle bylo něco jinýho, jako kdyby jeho myšlenky a pocity tančily mezi těmi mými. Pocítila jsem jeho strach a s ním ještě něco jinýho. Něco mnohem silnějšího než strach. Prosím. Prosím. Nemůžu tě ztratit. Prosím, otevři oči. Prosím, neopouštěj mě. Jsem tady. Otevřela jsem oči. Jsem tady. Daemon ucuknul, jeho světlo pomalu bledlo, vyklouzlo ze mě, přejelo mi po kůži a vrátilo se do něj. “Kat,” zašeptal a já se zachvěla. Zaklonil se, pořád jsem byla v jeho náruči, opřená o jeho hrudník. Slyšela jsem divoce tlouct jeho srdce, bilo ve stejném rytmu jako to moje, perfektně sladěné. Všechno kolem se zdálo být…jasnější. “Daemone, co jsi to udělal?” “Potřebuješ odpočívat.” Hlas měl zastřený. “Ještě nejsi ve stoprocentní kondici. Zabere to pár minut. Myslím. Nikdy dřív jsem neléčil nic na tomhle levelu.” “Ale jo, u knihovny,” zamumlala jsem “A u auta…” Sehnul ke mně hlavu. “To byla jen výpomoc s odřeninou a modřinama. To nebylo nic jako tohle.” Když jsem zvedla tu zlomenou ruku, tak ani nebolela. Otočila jsem k němu hlavu a moje tvář se otřela o tu jeho. Nevěřícně jsem koukala na stromy, které byly kolem nás zohýbané do perfektního kruhu. Pohled mi spadnul k zemi, na místo, kde předtím stál Baruck. Vypálený místo v trávě bylo to jediný, co po něm zbylo. “Jak jsem to udělala?” zašeptala jsem. “Nerozumím tomu.” Zabořil mi hlavu do krku a zhluboka se nadechl. “Musel jsem něco udělat, když jsem tě léčil. Nevím co. Nedává to smysl, ale něco se stalo, když se naše energie propojily. Nemělo tě to nijak postihnout. Jsi člověk.” Začala jsem o tom pochybovat. “Jak se cejtíš?” zeptal se. “Dobrý, ospale. Ty?” “Stejně.” Tiše jsem sledovala, jak jeho zvlášntí oči sledujou vlastní palec, kterým mi jezdil po tváři, po mém spodním rtu. “Myslím si, že prozatím by jsme si tu záležitost s léčením a to, co jsi tu udělala, měli nechat pro sebe. Oká?” Přikývla jsem, a pak zase ztuhla, protože mi jeho prsty stále jezdily po obličeji. Odstraňoval ze mě šmouhy, které na mě zanechala dnešní bitva. Přes čelo se mu převalalil pramen černých vlasů a na obličeji se mu objevil úsměv, který se odrazil i v jeho úchvatně zelených, hlubokých očích. Roztáhl mi prsty po tváři a sklonil ke mně hlavu. Když se jeho rty otřely o ty moje, nemohla jsem si pomoct a pořád myslela na to, co jsem zaslechla. V jeho polibku se odrážela nekonečná něžnost. Zasáhlo mně to plnou silou a srdce se mi rozbušilo na plný obrátky. Když mi zaklonil hlavu a prozkoumával moje rty, jako by to bylo poprvé, co jsme se políbili-bylo to nevinný a zároveň intimní, duši spalující. A možná že ano-první opravdovej polibek. Když se odtáhnul, nejistě se zasmál. “Bál jsem se, že ti tím léčením ublížím.” “Neublížil.” Zkoumala jsem každej centimetr jeho unavený tváře. “Neublížil si sobě?” Uchechtnul se. “Skoro.” Nadechla jsem se, trochu se mi motala hlava. “Co teď?” Na rtech se mu pomalu objevil unavenej úsměv. “Půjdeme domů.”

KAPITOLA 30

To, že jsem z domova nemohla aktualizovat svůj blog, mně doslova bolelo a do mejch narozenin pořád ještě zbejvalo několik týdnů. Dee by mně určitě nechala použít její počítač, ale nechtěla jsem jí zneužívat. Podrážděně jsem z Deeiny ledničky popadla plechovku s pitím a vrátila se zpátky do obýváku. Mimíci toho teda fakt dokážou spořádat hodně. “Dáš si ještě pizzu?” Nabízela mi Dee a přitom se na ten poslední kousek koukala s takovou touhou, že jsem si začínala myslet, že by měla svůj vztah s Adamem asi krapet přehodnotit. Zavrtěla jsem hlavou. Dee už toho snědla tolik, že by se tím najedla hladovějící vesnice a upřímně, vlastně jsem neměla vůbec hlad. To, jak na mně Dee s Adamem pořád zírali už začínalo bejt únavný a značně nepříjemný. Dee nevěděla, že jsem si toho všimla a Adam si dal momentálně pauzu v kladení otázek na téma, co se vlastně stalo tý noci s Baruckem. Všichni si mysleli, že Barucka zabil Daemon a že já jsem nebyla zraněná tak vážně, jak si Dee myslela. Daemonovi se nějak podařilo jí přesvědčit, že jsem byla jen omráčená. Mrkla jsem jejich směrem. Ale byla jsem to já-to já někoho zabila. Znovu. Překvapivě, mně ta myšlenka nenaplnila takovým množstvím hrůzy a nevolnosti, jako když to bylo čerstvý. Za posledních pár dní, jsem dospěla k jistýmu porozumění-pochopení svýho jednání. Sice jsem se s tím nějakým chatrným způsobem dokázala smířit-nějak to strávit, ale nikdy na to nezapomenu. Bylo to buď on nebo já a mí přátelé. Ten mimozemskej psychopat prostě musel jít. Už na mně zase oba zírali. Nádhera. Dee si sedla vedle mně na sedačku a ucucla si z plechovky s pitím. Přesvědčená nebo ne, Dee věděla, že se to ráno mezi mnou a Daemonem přihodilo něco divnýho…a byla to pravda. Šťouchla do mně kolenem a upoutala tak mojí pozornost. “Cítíš se dobře?” Pokud bych pokaždý, když se mně na to zeptala, dostala dolar, už bych si ten noťas dávno mohla koupit sama. Ne že bych si neuvědomovala, že mám kliku, že jsem vůbec naživu. Měla bych trpět posttraumatickym šokem, ale já se fakt cítila dobře. Upřímně, po fyzické stránce mi nikdy nebylo líp. Cítila jsem se schopná uběhnout maraton nebo třeba šplhat po horách, ale nechtěla jsem pídit po důvodech, proč tomu tak bylo. Už dost věcí mně celkem úspěšně dokázalo poděsit. Někdo si odkašlal a vytrhl mně tak z přemýšlení. Podívala jsem se nahoru a spatřila Dee s Adamem, jak na mně s očekáváním koukají. Jenže jsem si nemohla vzpomenout na otázku. “Co?” Dee se usmála až moc zářivě. “Zajímalo nás, jak to všechno zvládáš? Jestli třeba nemáš strach, že jsou v okolí další Arumové.” “Hm, ty myslíš, že jsou?” Zeptala jsem se okamžitě. “Ne,” ujistil mně Adam. Od tý bitky s Baruckem se mnou začal mluvit a to byla příjemná změna. Ash a Andrew, to bylo něco jinýho. “Myslíme, že ne.” Znepokojeně jsem se zavrtěla, kůže mně svrběla. Nebyla jsem si jistá, jak dlouho tu ještě vydržím sedět, když na mně koukaj, jak na nezdařenej experiment. “Myslela jsem, žes říkala, že se Daemon vrátí brzy.” Adam se usadil do křesla a Deein pohled se přesunul od něj na mně. “Daemon by se měl vrátil každou chvíli.” Od toho rána, jsem ho neviděla. Několikrát jsem se Dee ptala, kde byl, ale nikdy mi na to neodpověděla. Nakonec jsem jí s tím přestala otravovat. Ti dva se začali bavit spolu, dělali si plány na prázdniny o Díkůvzdání, který budou za pár týdnů. Přestala jsem je vnímat, stejně jako jsem to dělala poslední tři dny. Bylo to divný. Nemohla jsem se vůbec soustředit. Připadala jsem si, jako kdybych postrádala nějakou část sebe samotný. Přes kůži se mi přehnala jako vánek vlna tepla. Objevilo se to z ničeho nic. Vzhlédla jsem, jestli si toho všimli i ti dva, ale oni si pořád povídali. Když ten zvláštní pocit začal narůstat, nervózně jsem si poposedla. Pak se přední dveře domu otevřely a mně v krku zaskočil dech. V tu chvíli vešel do místnosti Daemon. Vlasy měl rozcuchaný a pod očima měl šedý kruhy. Aniž by řekl jediný slovo, dopadl na sedačku. Pohled mu sice stínily hustý řasy, ale i tak jsem cítila, že kouká na mně. “Kde si byl?” Zeptala jsem se, ale i mně samotný zněl můj hlas příliš ostře. V tu chvíli se na mně upřely i další dva páry nádherných zvláštních očí a rozhostilo se ticho. Cítila jsem, že mi červenají tváře a opřela se do sedačky. Jo, to byl fakt dobrej způsob, jak k sobě připoutat veškerou pozornost. “No ahoj zlato, byl jsem venku chlastat a honil se za děvkama. Je mi jasný, že mám krapet zpřeházený priority.” Na jeho sarkastickou odpověď, jsem zvládla jen zatnout čelist a zamumlat: “Kreténe.” Dee zaúpěla. “Daemone, nechovej se jako vůl.” “Ano, mami. Byl jsem s další skupinou, prohledávali jsme celej zatracenej stát, abychom se ujistili, že tu není žádnej další Arum, o kterým jsme nevěděli,” řekl Daemon. Jeho hluboký hlas sice uklidňoval tajemnou bolest, která mně spalovala, ale stejně sem měla sto chutí vlepit mu pohlavek. Adam se k němu otočil. “Žádní tu nejsou, že ne? Protože jsme zrovna říkali Katy, že se nemá čeho bát.” Daemon ke mně zaletěl pohledem. “Neviděli jsme ani jednoho.” Dee zavýskala a začala tleskat. Otočila se ke mně, tentokrát s upřímným úsměvem ve tváři. “Vidíš, není se čeho bát. Je po všem.” Vrátila jsem jí úsměv. “To je úleva.” Slyšela jsem Adama, jak mluví s Daemonem o jeho výletě, ale bylo těžký tomu věnovat pozornost. Zavřela jsem oči. Každá buňka mýho těla si uvědomovala jeho přítomnost, jako tenkrát u nás v obýváku, ale zároveň trochu jinak. “Katy? Jseš vůbec duchem přítomná?” “Myslím, že jsem.” Přinutila jsem se udělat Dee radost a usmála se. “Doufám, že z vás nezešílela.” Podotkl Daemon s povzdechem. “Že jste jí nebombardovali dalšíma tisíce otázkama?” “Nikdy!” Vykřikla Dee a pak se začala smát. “Dobře, možná že jo.” “To jsem si myslel,” zamumlal Daemon a protahoval si svoje dlohý nohy. Nemohla jsem si pomoct a otočila jsem se k němu. Naše pohledy se setkaly. Vzduch mezi námi se zdál teplejší a žhnul elektřinou. Naposledy, když jsem ho viděla, jsme se líbali. A já neměla ponětí, jak na tom teď jsme. Dee se zavrtěla a odkašlala si. “Mám pořád hlad, Adame.” Adam se začal smát. “Seš horší než já.” “Pravda.” Dee vyskočila na nohy. “Zajdem do Smoky Hole. Myslím, že dneska maj domácí sekanou.” Obešla mně, sklonila se a dala Daemonovi pusu na tvář. “Jsem ráda, že jsi zpátky. Chyběl si mi.” Daemon se na sestru usmál. “Tys mi taky chyběla.” Když se za Dee a Adamem zavřely dveře, vydechla jsem vzduch, kterej jsem zadržovala. “Je fakt všechno v pohodě?” Zeptala jsem se. “Více méně.” Natáhl ke mně ruku a prsty mně pohladil po tváři, pak se zostra nadechnul. “Sakra.” “Co?” Posunul se ke mně blíž a nohu si přitiskl k té mojí. “Něco pro tebe mám.” No, čekala jsem něco jinýho. “Vybouchne mi to do obličeje?” Zachechtal se a sáhl do přední kapsy džínů. Vytáhl malý kožený pytlík a podal mi ho. Zvědavě jsem zatáhla za úzkou šňůrku a opatrně si vysypala jeho obsah do dlaně. Vzhlédla jsem k němu a když se usmál, poskočilo mi z toho srdce. Byl to kousek obsidiánu, asi deset centimetrů dlouhý, broušený a vytvarovaný do přívěsku. Byl krásně leskle černý a zdálo se mi, že mi v dlani bzučí. Byl chladný na dotek. Stříbrný řetízek, na kterým byl zavěšený byl droboučký, obtáčel se kolem vrchní částli přívěsku. Druhý konec byl vybroušen do hrotu. “Věř tomu, nebo ne,” řekl Daemon, “i něco takhle malýho může Aruma skutečně propíchnout a zabít. Když se rozžhaví, poznáš tak, že je poblíž Arum, i kdybys žádnýho neviděla.” Opatrně vzal řetízek do rukou a držel ho za zapínání. “Trvalo mi věčnost, než jsem našel tenhle kousek. Nechci, abys to sundávala, jo? Nebo alespoň…ne, pokud to nebude nutný.” Byla jsem šokovaná, odhrnula jsem si vlasy a otočila se, aby mi mohl ten řetízek zapnout kolem krku. Když zapínání cvaklo, otočila jsem se zpátky k němu. “Děkuju. Myslím to vážně, děkuju za všechno.” “O nic nejde. Ptal se tě někdo na stopu?” Zavrtěla jsem hlavou. “Myslím, že počítali s tím, že bude takhle výrazná, vzhledem ke všemu, co se stalo.” Daemon přikývl. “Sakra, zrovna teď záříš jak kometa. Musí to vyblednout nebo budem zase zpátky na začátku.” Začínalo se to ve mně vařit. A ne v tom dobrým slova smyslu. “A co přesně znamená na začátku?” “Dyť víš, my dva…skejslí spolu, než ta zatracená stopa zmizí.” Podíval se pryč. Skejslí spolu? Prsty se mi zaťaly do sedačky. “Po tom všem, co jsem udělala, to pořád bereš tak, že spolu skejsnem?” Daemon pokrčil rameny. “Víš co? Polib si prdel, hochu. Díky mně, Baruck nenašel tvojí sestru. Díky tomu, co jsem udělala, jsem skoro umřela. Tys mě uzdravil. A proto mám zase tu stopu. Ale nic z toho není moje chyba.” “A je to snad moje chyba? To jsem tě měl nechat umřít?” Jeho oči žhnuly jako smaragdový bazény. “To by si chtěla?” “To je fakt pitomá otázka! Nelituju toho, že si mně uzdravil, ale už nehodlám poslouchat ty tvoje přiblblý kecy.” “Zdálo se mi, že si až moc protestovala při té záležitosti, jestli mně máš ráda.” Rty mu zkroutil jízlivý úšklebek. “Znělo to, jako by si hlavně chtěla přesvědčit sama sebe.” Zhluboka jsem se nadechla a pak pomalu vydechla. Přestože jsem to vůbec říct nechtěla, protože část mně ho chtěla, udělala jsem to. “Myslím, že nejlepší by bylo, kdyby ses ode mně držel dál.” “To nemůžu.” “Dohlížet na mně může jakejkoliv jinej Luxen,” protestovala jsem. “Nemusíš to bejt zrovna ty.” Podíval se mi do očí. “Ty seš ale moje zodpovědnost.” “Nejsem pro tebe vůbec nic.” “Rozhodně pro mně něco jsi.” Svrběly mně ruce, protože se chtěly setkat s jeho tváří-facákově setkat. “Fakt tě hodně, hodně moc nemám ráda.” “To není pravda.” “Tak dost. Potřebujeme mně tý stopy zbavit. A to hned.” Přes rty se mu přehnal ten jeho pokřivenej úsměv. “Možná by jsme mohli zkusit další líbačku. Uvidíme, co to udělá s touhle stopou. Minule to celkem fungovalo.” Mýmu tělu se ta představa líbila. Mně ale ne. “Jo, tak to se znova nestane.” “Byl to jenom návrh.” “Takovej. Kterej. Se. Znovu. Nestane,” zdůraznila jsem každý slovo. “Nikdy.”

“Nedělej, že ses nebavila stejně dobře-” Praštila jsem ho. Pořádně. Jenom se mi smál a já ho chtěla odstrčit pryč, ale…počkat. Přitiskla jsem mu ruku na hrudník a zírala na něj. Daemon pozvedl obočí. “Chceš mně snad rozehřát? Líbí se mi, kam to směřuje.” Měl-hezkej hrudník i všechno ostatní-ale o to právě teď nešlo. Jeho srdce pulsovalo proti mojí dlani v pravidelným rytmu, který byl trochu zrychlený. Buch, buch. Buch, buch. Přiložila jsem si druhou ruku na svůj vlastní hrudník. Buch, buch. Buch, buch. Začínala jsem cítit závrať. “Naše srdce… Bijou stejně.” Obě naše srdce najednou měli závodní tempo, kompletně synchronizované. “Pane Bože, jak je tohle možný?” Daemonovi se začala vytrácet barva z obličeje. “A sakra.” Zvedla jsem pohled a naše oči se setkaly. Vzduch kolem nás vypadal, jakoby jiskřil, byl naplněn napětím. A sakra, to souhlasí. Vzal mě za ruku a stisknul ji. “Není to tak špatný. Chci říct-nějak jsem tě změnil a celá tahle záležitost se srdcem potvrzuje, že máme bejt nějak propojeni.” Usmál se. “Mohlo bejt hůř.” “Co přesně mohlo bejt horší?” Zeptala jsem se ohromeně. Z části jsem si nebyla jistá, že jsem slyšela dobře. “Tak moment. Ty si myslíš, že by jsme měli bejt spolu jenom proto, že nás spojilo nějaký mimozemský cosi? A přitom si před dvěma minutama nadával, že zase skejsnem spolu?” “Noo, já jsem nenadával. Jen jsem podotknul, že spolu zase skejsnem. To je něco jinýho…navíc tě přitahuju.” Moje oči se zúžily. “K tý poslední hlášce se za moment vrátím, ale ty teď chceš bejt se mnou protože…tě k tomu něco nutí?” “Neřekl bych přímo, že mně něco nutí, ale…ale proto, že tě mám rád.” Zírala jsem na něj. Bylo příliš snadné vybavit si, co jsem zaslechla když mě léčil. Z části jsem si myslela, že jeho city jsou snad opravdový, ale možná to byl jen vedlejší produkt toho, co mi ksakru udělal, ať už to bylo cokoli. Což dávalo smysl, vzhledem k tomu co právě říkal. Daemon se zamračil. “Ale ne, tenhle pohled znám. Na co myslíš?” “No, že tohle je to nejsměšnější vyjádření přitažlivosti všech dob,” řekla jsem a postavila se. “Tohle je tak ubohý Daemone. Chceš bejt se mnou jenom kvůli těm šílenostem, který se staly?” Postavil se a protočil oči. “Máme se rádi. Rozhodně. Je hloupý to neustále popírat.” “Ahá, tohle říká týpek, co mě nechal polonahou na sedačce?” Zavrtěla jsem hlavou. “Ne, nemáme se rádi.” “Oká, za to bych se měl patrně omluvit. Promiň mi to.” Daemon postoupil o krok dopředu. “Přitahovali jsme se vzájemně ještě předtím, než jsem tě poprvé léčil. To nemůžeš popřít, protože ty…ty si mě přitahovala vždycky.” Ustoupila jsem o krok zpátky. “To, že tě přitahuju je naprosto ubohej důvod k tomu, bejt spolu. Stejně tak, jako že jsme k tomu něčím nucený.” “Ale vždyť víš, že je za tím víc než to.” Odmlčel se. “Od začátku jsem věděl, že s tebou budou trable, od chvíle, co jsi mi zaklepala na dveře.” Suše jsem se zasmála. “Ten pocit je vzájemnej, ale to neomlouvá tu tvojí rozdvojenost.” “Noo, tak nějak jsem doufal, že jo, ale očividně ne.” Hodil po mě úsměvem. “Kat, já vím, že tě přitahuju. Vím, že se ti líbí-” “To, že mně přitahuješ, ale nestačí,” řekla jsem. “Vycházíme spolu.” Mdle jsem se na něj koukla. Jeho rty se rozestoupily a opět na mě blýsknul zuby. “Někdy spolu vycházíme.” “Nemáme nic společnýho,” protestovala jsem. “Máme společnýho víc, než si uvědomuješ.” “Dej mi pokoj.” Daemon zachytil pramen mých vlasů a točil si s nimi na prstě. “Ty víš, že to chceš.” Vzpomínka na sladký polibek v poli se vrátila. Frustrovaně jsem mu odtrhla svoje vlasy a soustředila se. “Nevíš, co chci. Nemáš ponětí. Chci bejt s klukem, kterej chce bejt se mnou, protože skutečně chce. Ne protože je nucenej nějakým zvráceným pocitem odpovědnosti.” “Kat-” “NE!” Přerušila jsem ho a sbalila ruce do pěstí. No tak Kočindo, nebuď pouhej divák. Už jsem nehodlala bejt pouhej divák, což znamenalo přestat rejt do Daemona. Zvlášť když jeho důvody pro ‘bejt se mnou’ byly tak ubohý, že dosáhly top 10. “Ne. Sorry. Měsíce si strávil tím, že jsi se ke mně choval jako hajzl. Nemůžeš se z ničeho nic rozhodnout, že mě máš rád a že já na to všechno mám zapomenout. Chci někoho, komu na mě bude záležet-jako tátovi na mámě. A ty to nejseš.” “Jak to můžeš vědět?” Jeho oči se zaleskly a proměnily se v klenoty. Zavrtěla jsem hlavou a otočila se ke dveřím. Daemon se před nimi zjevil a blokoval je. “Bože, nesnáším, když tohle děláš!” Nesmál se, ani se neusmíval, jak to obvykle dělal. Oči měl doširoka otevřené a jasné, pohlcující. “Nemůžeš pořád předstírat, že se mnou nechceš bejt.” Můžu-budu to zkoušet, přestože jsem hluboko v sobě cítila, že s ním chci být. Ale chtěla jsem, aby to chtěl taky a nejen kvůli tomu, že jsme spolu skejsli nebo kvůli nějakýmu spojení. Vždycky jsem měla ráda ty záblesky jeho pravýho já. Toho Daemona, se kterým bych mohla být, kterýho bych mohla milovat. Ale tenhle Daemon se nikdy příliš nezdržel. Vždycky byl vytlačenej nekončící povinností vůči svojí rodině a druhu. Rozesmutnělo mě to a sevřela jsem rty. “Já nepředstírám,” řekla jsem. Jeho oči hledaly ty moje. “Lžeš.” “Daemone.” Položil ruce na moje boky a přitáhl si mě opatrně blíž. Jeho dech čechral moje vlasy u spánku. “Kdybych s tebou…” začal a chytil mně pevněji. “Kdybych s tebou chtěl bejt, tak mi to neulehčíš, že ne?” Zvedla jsem hlavu. “Ty se mnou nechceš bejt.” Jeho rty se zkroutily do úsměvu. “Myslím si, že tak trochu jo.” Částem mýho těla se to líbilo. Hrudník se mi nadmul. Žaludek stáhnul. “Myslet si a ‘tak trochu’, není to samý, jako vědět.” “No to není, ale je to aspoň něco.” Jeho řasy poklesly a zastínily jeho pohled. “Nebo ne?” Vzpomněla jsem si znovu na lásku mezi mojí mámou a tátou. Odtáhla jsem se a zavrtěla hlavou. “Není to dost.” Daemonův pohled se střetnul s mým a povzdechnul si. “Takže to uděláš složitý.” Nic jsem neřekla. Srdce mi bušilo, obešla jsem ho a mířila k hlavním dveřím. “Kat?” Zhluboka jsem se nadechla a obrátila se k němu. “Co?” Na tváři se mu objevil úsměv. “Uvědomuješ si, že miluju výzvy?” Zasmála jsem se pro sebe a otočila se ke dveřím. Rozloučila jsem se zdviženým prostředníčkem. “To já taky Daemone. To já taky.”

Kolonie byly všechny stejné. Lidé. Luxeni. Arumové. Mravenci. Nic kromě celé tuny bláznů do Kool-Aid. Nechtěl jsem se k nim přiblížit ani na pět mil a nepřiblížil bych se, ale měli něco, co jsem potřeboval-co Kat potřebovala. Opravdu mi za tohle dluží. Představoval jsem si některé způsoby, jak by mě mohla vyplatit za tuhle návštěvu, které nikdy neskončí. Vrátil jsem se zpět do sterilního obývacího pokoje. Všechno bílé-pohovky, koberec, stěny a polštáře. Bylo to, jako by měli něco proti barvě. To mě nutilo chtít něco rozlít na protest. Když se Ethan Smith vrátil, nesl v rukou malý kožený váček. Hodil na mě jeden pohled a jeho tmavé obočí se vyklenulo nad očima v odstínu fialové. “Já vím, že nejsi nejtrpělivější našeho druhu, ale nějakou dobu to trvá, vytvořit takové věci.” Jo, skoro tři celé dny mého života, které už nikdy nechci zažít. Většinu z nich jsem strávil prohledáváním státu kvůli Arumům a celý den hledáním perfektního kusu obsidiánu, ale byl jsem neklidný dostat se zpátky k Dee…a Kat.

Nelíbila se mi myšlenka, že zářila jako disko koule na steroidech. Ethan nespustil ruku z váčku. Samozřejmě, že ne, protože to by bylo v tomto bodě příliš snadné. “Můžu se zeptat, proč tohle potřebuješ?” “Můžu říct ne, a přesunem se přes tenhle rozhovor?” Malý těsný úsměv se objevil na tváři staršího Luxena. “Tvoje arogance bude jednou tvým pádem.” To mimo jiné, ne, že bych mohl zmínit nějaká jména nebo tak něco. Podráždění blýsklo přes Ethanovu tvář. “Ne, že bych neoceňoval všechno, co jsi udělal pro kolonii, ale tvoje-” “Osobnost by se měla zlepšit,” přerušil jsem ho, přemýšlející o Kat. “Chápu. Věř mi.” Ethan naklonil hlavu na stranu. Vlasy mu začínali na spáncích šedivět. “Doufám v to. Byla by škoda pro naši rasu, kdyby se ti stalo něco politováníhodného.” Setkal jsem se s jeho pohledem. “Jsem si jistý, že by bylo.” Druhý Luxen první přerušil oční kontakt. “Má to, co dělat s tou světelnou show přes víkend?” “Ano. Zabil jsem pár Arumů a ztratil několik ostří v tom procesu, tak jsem chtěl něco pro Dee k nošení jen pro případ, kdyby se dělo něco dalšího.” Sedl jsem si dopředu, ruce mi poklesli mezi kolena. “Je to to samé, co jsem řekl ostatním Starším, Ethane.” “Hmm, myslím si, že to zní povědomě.” Předal mi balíček, a váha obsidiánu se zdála povědomá. Dal jsem si ho do kapsy, připraven odtamtud vypadnout. “I když musím říct, že jsem nikdy neviděl takovou přehlídku síly. Bylo to pozoruhodné.” Neklidem mi stékal mráz po zádech, jak jsem stál. “No, já jsem prostě zatraceně úžasný.” “Ano, jsi.” Ethan plynule vstal a narovnal si pomačkanou košili. “Jsem si jistý, že se bude ministerstvo obrany ptát.” Zastavil jsem se u dveří a otočil jsem se zpátky k němu. “A pokud ano?” “My DOD neřekneme nic, pokud se budou ptát, stejně jako normálně, ale pokud je budeš přivádět k našim dveřím moc často, neměl by ses bát jenom jich.” Ametystově zbarvené oči se zavrtávaly do mých. “Chápeš, co tím chci říct?” Hněv nahradil neklid a já se zatnul. “Jo, chápu, co říkáš.” “Daemone?” Čelil jsem mu ještě jednou, měl jsem zaťaté zuby tak silně, že budu muset navštívit zubaře. “Ano?” Ethan sepjal ruce a usmál se. “Ještě jedna otázka.” Chtěl jsem se vrhnout z okna. “Tak do toho.” “Tato lidská dívka, co se s ní tvoje sestra a ty stýkáte,” řekl Ethan a já jsem ztuhl, ale nebyl jsem překvapen. Starší byly tak zlý jako DOD, ne-li ještě horší. “Bude problém?” zeptal se. “Ne.” Ale bude, pokud jí budeš nazývat “lidská dívka” znovu. To jsem neřekl nahlas nebo v našem jazyce, ale pohled na mé tváři nesl zprávu hlasitou a zatraceně jasnou. Ethan přikývl a znovu mě nezastavil. Přepnutý do mé pravé podoby, trvalo sekundu opustit kolonii a dosáhnout shluku domů. Nevěděl jsem, jestli se Katina máma netoulá někde venku, přešel jsem zpět do své lidské podoby předtím, než jsem vystoupil z lesa. Zatraceně nejpodivnější věc se stala, když jsem šel po naší příjezdové cestě. Teplo mi vystřelovalo na zátylku nad krkem, následující téměř příjemným chvěním mezi mými lopatkami. Spolu s touhle podivností, další pocit mě popíchl. Pocit, že jsem kompletní? Co to sakra je? Myslím, že jsem si potřeboval zdřímnout. Jakmile jsem dorazil na verandu, věděl jsem, že je Kat uvnitř. Nemohl jsem vysvětlit, jak jsem to udělal a proč, ale já jsem to uvnitř věděl. Tlačením jsem otevřel dveře obýváku, zamířil jsem přes halu a moje oči našly Kat dřív, než kohokoliv jiného. Seděla na gauči, husté řasy snížené; schovávaly ty šedé oči a vlasy rozpuštěné, spadající kolem obličeje, přes ramena a po zádech. Zastavil jsem se tam neschopný pohybu, příliš rychlý pro její všimnutí. Vidět ji, dobře, to byly věci, kterými jsem nebyl připraven se předtím zabývat. Sakra, ani opravdu nevím, na jakém místě jsem se stal připraveným. Pravděpodobně se to stalo někde mezi tím, když jsem si myslel, že je mrtvá, a když nebyla. Klesl jsem na gauč, vedle ní, a pozoroval ji. Věděl jsem, že si je mnou vědoma na této vnitřní úrovni. Slabý ruměnec, plížící se přes její tváře, to potvrdil. “Kde jsi byl?” zeptala se. Nastalo ticho, když se k ní Dee a Adam otočili. Já jsem pozvedl obočí, bojující se smíchem a teplo se hnalo přes její tváře a dolů po jejím krku. “No ahoj zlato, byl jsem venku chlastat a honil se za děvkama. Je mi jasný, že mám krapet zpřeházený priority.” Její rty se zúžily. “Kreténe.” Moje sestra zasténala. “Daemone, nechovej se jako vůl.” “Ano, mami. Byl jsem s další skupinou, prohledávali jsme celej zatracenej stát, abychom se ujistili, že tu není žádnej další Arum, o kterým jsme nevěděli,” nabídl jsem lepší vysvětlení. Adam se naklonil dopředu. “Žádní tu nejsou, že ne? Protože jsme zrovna říkali Katy, že se nemá čeho bát.” Můj pohled se k ní krátce mihl. “Neviděli jsme ani jednoho.” Dee zavýskala a začala tleskat. Obrátila se ke Kat s úsměvem. “Vidíš, není se čeho bát. Je po všem.” Kat se usmála. “To je úleva.” Řekl jsem Adamovi o cestě, vynechávající hodně z konverzace s Ethanem Whitem, ale celou dobu byla moje pozornost více zaměřená na Kat. Hyper-vědomý si každého malého pohybu, který udělala, každý sval, který sebou škubl a pak se uvolnil, a každého dechu, který nabrala. “Katy? Jseš vůbec duchem přítomná?” ptala se Dee. “Myslím, že jsem.” Kat se znovu usmála, ale něco na tom bylo vzdálený. Mé oči se zúžily. “Doufám, že z vás nezešílela.” Povzdechl jsem si. “Že jste jí nebombardovali dalšíma tisíce otázkama?” “Nikdy!” Vykřikla Dee a pak se začala smát. “Dobře, možná že jo.” “To jsem si myslel,” zamumlal jsem, natahující si nohy. O vteřinu později jsem se podíval na Kat. Naše oči se setkaly. Napětí naplnilo místnost a já jsem přemýšlel, co se děje za těma očima. Dee si hlasitě odkašlala. “Mám pořád hlad, Adame.” Zasmál se. “Seš horší než já.” “Pravda. Zajdem do Smoky Hole. Myslím, že dneska maj domácí sekanou.” Dee vyskočila na nohy a dala mi pusu na tvář. “Jsem ráda, že si zpátky. Chyběl si mi.” Usmál jsem se na ni. “Tys mi taky chyběla.” Když se dveře za Dee a Adamem zavřely, Kat se na mě obrátila. “Je fakt všechno v pohodě?” Opravdu divný nutkání mě v té chvíli praštilo. Chtěl jsem ji držet, protože musela mít strach, když se zeptala na tuhle otázku a zdálo se to jako správná věc, to udělat. Samozřejmě, že byla. Kolikrát už jsem držel Ash, když byla rozrušená? Nebo jinak, Dee, když byla rozrušená? “Více méně.” Než jsem si uvědomil, co dělám, natáhl jsem se jednou rukou a přejel ji prsty po tváři. Šok se přesunul na konečky mých prstů, podobný jako statický ale tak, tak jiný. “Sakra.” “Co?” její oči se rozšířily. Posadil jsem se a posunul tak blízko, že se naše nohy dotýkaly, nepřipravený začít s tím, co jsem odhadoval, že se mezi námi stalo, když jsem ji uzdravil. “Něco pro tebe mám.” Zmatek přeběhl přes její obličej. “Vybouchne mi to do obličeje?” Zasmál jsem se, když jsem sahal do přední kapsy džínů a vytahoval kožený váček. Podal jsem jí ho a sledoval, jak zatáhla za malou šňůrku a opatrně obrátila vak vzhůru nohama, jako by se bála, že ven vypadne granát. Ale když viděla obsidiánový přívěšek, její řasy se zatřepaly a ona byla jasně překvapená. Tlak sevřel moji hruď, když se usmála. Jiný pocit, jako když jste na horské dráze. Opravdu jsem se nikdy předtím takhle necítil. “Věř tomu, nebo ne, i něco takhle malýho může Aruma skutečně propíchnout a zabít. Když se rozžhaví, poznáš tak, že je poblíž Arum, i kdybys žádnýho neviděla.” Zvedl jsem řetízek, držící ho za zapínání. “Trvalo mi věčnost, než jsem našel tenhle kousek. Nechci, abys to sundávala, jo? Nebo alespoň…ne, pokud to nebude nutný.” Překvapení jí nezmizelo, když se otočila a zvedla si vlasy z cesty. Jakmile jsem ho zapnul, otočila se na mě. Vážný výraz nahradil ten šokovaný. “Děkuju. Myslím to vážně, děkuju za všechno.” “O nic nejde. Ptal se tě někdo na stopu?” zavrtěla hlavou. “Myslím, že počítali s tím, že bude takhle výrazná, vzhledem ke všemu, co se stalo.” Přikývl jsem s úlevou, že je o jednu věc, kterou se trápit, míň. “Sakra, zrovna teď záříš jak kometa. Musí to vyblednout nebo budem zase zpátky na začátku.” Kat se na mě chvíli dívala, oči jí zbystřily. “A co přesně znamená na začátku?” “Dyť víš, my dva…skejslí spolu, než ta zatracená stopa zmizí.” No, to trochu znělo jako blbost. “Po tom všem, co jsem udělala, to pořád bereš tak, že spolu skejsnem?” Oh, sakra. “Víš co? Polib si prdel, hochu. Díky mně, Baruck nenašel tvojí sestru. Díky tomu, co jsem udělala, jsem skoro umřela. Tys mě uzdravil. A proto mám zase tu stopu. Ale nic z toho není moje chyba.” “A je to snad moje chyba? To jsem tě měl nechat umřít? To by si chtěla?” “To je fakt pitomá otázka! Nelituju toho, že si mně uzdravil, ale už nehodlám poslouchat ty tvoje přiblblý kecy.” “Zdálo se mi, že si až moc protestovala při té záležitosti, jestli mně máš ráda.” Usmál jsem se, věděl jsem, že se chystá vystrčit drápy. “Znělo to, jako by si hlavně chtěla přesvědčit sama sebe.” Kat se zhluboka nadechla, což způsobilo, že se jí hruď zvedla. “Myslím, že nejlepší by bylo, kdyby ses ode mně držel dál.” “To nemůžu.” “Dohlížet na mně může jakejkoliv jinej Luxen,” protestovala. “Nemusíš to bejt zrovna ty.” Jo, to se nestane. “Ty seš ale moje zodpovědnost.” “Nejsem pro tebe vůbec nic.” “Rozhodně pro mně něco jsi.” Vypadala, jako by mě chtěla praštit. Tak nějak jsem ji chtěl pokoušet, a upřímně, jsem nevěděl, proč mám tak rád rozčilovat ji. “Fakt tě hodně, hodně moc nemám ráda.” “To není pravda.” “Tak dost. Potřebujeme mně tý stopy zbavit. A to hned.” Jeden nápad mě napadl. “Možná by jsme mohli zkusit další líbačku. Uvidíme, co to udělá s touhle stopou. Minule to celkem fungovalo.” Její tváře zrudly a určité světlo naplnilo její oči. “Jo, tak to se znova nestane.” “Byl to jenom návrh.” “Takovej. Kterej. Se. Znovu. Nestane,” řekla. “Nikdy.” “Nedělej, že ses nebavila stejně dobře -” Kat mě praštila do hrudníku-tvrdě. Nemohl jsem si pomoct. Zasmál jsem se a udělala ten roztomilý zvuk znechucení, když mě začala tlačit pryč. Její malá ruka se mi posunula na hrudníku a sebral jsem všechno ze sebe, abych ji nepopadnul za ruku a nedělal…dobře, další věci s ní. Povytáhl jsem obočí. “Chceš mně snad rozehřát? Líbí se mi, kam to směřuje.” Její rty se pootevřeli, když pokračovala ve stisku. Můj puls se trochu zrychlil, když jsem ji pozoroval. Krev se jí vytratila z tváře. “Naše srdce… Bijou stejně. Pane Bože, jak je tohle možný?” “A sakra.” Ne zrovna tak, jak jsem chtěl začít tenhle rozhovor. Naše oči se setkaly, a já jsem jí položil ruku na tu její a stiskl jsem. Tušil jsem to. Tímhle se to jenom potvrdilo, ale to, co jsem věděl o léčení lidí mým druhem, bylo dost omezený, a to, co jsem věděl, bylo spíše šeptem a pověstmi. “Není to tak špatný. Chci říct-nějak jsem tě změnil a celá tahle záležitost se srdcem potvrzuje, že máme bejt nějak propojeni.” Usmál jsem se. “Mohlo bejt hůř.” “Co přesně mohlo bejt horší?” Její hlas se zvedl. “Tak moment. Ty si myslíš, že by jsme měli bejt spolu jenom proto, že nás spojilo nějaký mimozemský cosi? A přitom si před dvěma minutama nadával, že zase skejsnem spolu?” “Noo, já jsem nenadával.” Jenom jsem měl chvilku opravdu špatně volených slov. “Jen jsem podotknul, že spolu zase skejsnem. To je něco jinýho…navíc tě přitahuju.” Její oči se zúžily podobně jako naštvaný kočky. “K tý poslední hlášce se za moment vrátím, ale ty teď chceš bejt se mnou protože…tě k tomu něco nutí?” Zavrtěl jsem se. “Neřekl bych přímo, že mně něco nutí, ale…ale proto, že tě mám rád” Kat, ale okamžitě nereagovala a já jsem sám sebe připravil. “Ale ne, tenhle pohled znám. Na co myslíš?” “No, že tohle je to nejsměšnější vyjádření přitažlivosti všech dob,” řekla a postavila se. “Tohle je tak ubohý Daemone. Chceš bejt se mnou jenom kvůli těm šílenostem, který se staly?” Protočil jsem oči, když jsem si stoupal. “Máme se rádi. Rozhodně. Je hloupý to neustále popírat.” “Ahá, tohle říká týpek, co mě nechal polonahou na sedačce?” zavrtěla hlavou a lokny hnědých vlasů jí přitom poletovaly. “Ne, nemáme se rádi.” “Dobře, za to bych se měl patrně omluvit. Promiň mi to.” Udělal jsem krok vpřed. “Přitahovali jsme se vzájemně ještě předtím, než jsem tě poprvé léčil. To nemůžeš popřít, protože ty…ty si mě přitahovala vždycky.” A pak mě udeřilo, jak zatracená pravda to byla. Od prvního okamžiku, co jsem ji viděl, jak stojí na verandě-první hádka, poprvé co mě nazvala debilem a od prvního okamžiku jsem si uvědomoval, jak silná a statečná opravdu byla, a přitahovalo mě to k ní. Chtěl jsem ji. Možná jsem protestoval po celou dobu moc hlasitě. “To, že tě přitahuju, je naprosto ubohej důvod k tomu, bejt spolu. Stejně tak, jako že jsme k tomu něčím nucený.” “Ale vždyť víš, že je za tím víc než to.” Odmlčel jsem se, trochu ohromený tím, že před rokem bych umřel smíchy, pokud by mi někdo řekl, že budu tam, kde jsem teď a řekl mi, co jsem. “Od začátku jsem věděl, že s tebou budou trable, od chvíle, co jsi mi zaklepala na dveře.” Kat se suše zasmála. “Ten pocit je vzájemnej, ale to neomlouvá tu tvojí rozdvojenost.” “Noo, tak nějak jsem doufal, že jo, ale očividně ne.” Mihl jsem rychlým úsměvem. “Kat, já vím, že tě přitahuju. Vím, že se ti líbí-” “To, že mně přitahuješ, ale nestačí,” řekla. “Vycházíme spolu.” Vrhla na mě mdlý pohled. Nemohl jsem potlačit úsměv, tak jsem to zkusil s… “Někdy spolu vycházíme.” “Nemáme nic společnýho.” “Máme společnýho víc, než si uvědomuješ.” “Dej mi pokoj.” Chytil jsem pramen jejích vlasů a omotal si ho kolem prstů. “Ty víš, že to chceš.” Zaváhala než odtrhla vlasy. “Nevíš, co chci. Nemáš ponětí. Chci bejt s klukem, kterej chce bejt se mnou, protože skutečně chce. Ne protože je nucenej nějakým zvráceným pocitem odpovědnosti.” “Kat-” “NE!” ruce sevřené v pěst, jak se hluboce nadechla. “Ne. Sorry. Měsíce si strávil tím, že jsi se ke mně choval jako hajzl. Nemůžeš se z ničeho nic rozhodnout, že mě máš rád a že já na to všechno mám zapomenout. Chci někoho, komu na mě bude záležet-jako tátovi na mámě. A ty to nejseš.” “Jak to můžeš vědět?” Dívala se na mě chvíli a pak se otočila ke dveřím, jako kdyby plánovala odejít. Tenhle rozhovor ještě neskončil. Přesunul jsem se rychleji, než mohla sledovat a objevil jsem se v přední části dveří. “Bože, nesnáším, když tohle děláš!” Kat zaječela. Zíral jsem na ni. “Nemůžeš pořád předstírat, že se mnou nechceš bejt.” Dívala se zpátky s výrazem hněvu, který mi připadal neuvěřitelně sexy a…a jo, taky jsem ji za to respektoval. Ale pak ten pohled zmizel, když stiskla rty. Smutek se odrážel v jejích očích. “Já nepředstírám.” Totální. Blbost. Bylo tam zaváhání, než to řekla. Bylo tam ještě mnohem víc, co pohánělo její slova, něco jinýho než hněv nebo frustrace. Bála se a byla smutná. Došlo mi to. Choval jsem se k ní jako kretén. Opravdu neexistovala na světě žádná omluva, která by to spravila, a jako jsem si uvědomil, když jsem ji držel v náručí na tom poli, já nenechám-nemůžu ji nechat jít. “Lžeš.” “Daemone.” Položil jsem ruce na její boky a přitáhl si ji dopředu. Teplo jejího těla naráželo do mého, krátce jsem zavřel oči, přičemž jsem se zhluboka nadechl vůně Kat. “Kdybych s tebou…” Mé ruce sevřely její boky a ona se zhoupla trochu blíž, dokud se naše nohy neotřely o sebe ještě jednou, což dokazuje, že její slova byla v rozporu s tím, co chtěla. Sklonil jsem hlavu a ona se zachvěla. “Kdybych s tebou chtěl bejt, tak mi to neulehčíš, že ne?” Kat zvedla hlavu. “Ty se mnou nechceš bejt.” Oh, s tím jsem musel nesouhlasit. Moje rty se rozšířily do úsměvu. “Myslím si, že tak trochu jo.” Zčervenání se jí přehnalo přes krk a já jsem ho chtěl honit s mými rty. “Myslet si a ‘tak trochu’, není to samý, jako vědět.” “No to není, ale je to aspoň něco.” Bylo to víc než cokoliv. “Nebo ne?” Zavrtěla hlavou a odtáhla se. “Není to dost.” Setkal jsem se s jejím pohledem a povzdechnul jsem si. Její tvrdohlavost bylo něco, co jsem nenáviděl a co mě neuvěřitelně přitahovalo, což hádám ze mě dělalo trochu pokrouceného. “Takže to uděláš složitý.” Neřekla nic, když mě obešla a já jsem jí tentokrát nechal dostat se ke dveřím. “Kat?” Podívala se na mě. “Co?” Usmál jsem se a viděl, jak se její šedivý oči rozzářily. “Uvědomuješ si, že miluju výzvy?” Kat se tiše zasmála a obrátila se zpátky ke dveřím, ukazující mi prostředníček. “To já taky Daemone. To já taky.” Sledující jak odchází, musel jsem si přiznat, že vypadá sakra dobře, když jde ke mně, jako když odchází. Miluju výzvy. A nikdy neprohrávám.

ZMRZLINA

Daemon a já jsme na sebe zírali z opačných konců mé verandy. Dobře, tak já jsem zírala a on se většinou uculoval. “Můžu tu sedět celou noc,” řekl, nakloněný přes zábradlí, jako kdyby tu venku opravdu plánoval stanovat. Myslela jsem na den, kdy mě pozval do bazénu. Když provokoval, mohl být tak rozhodný jako byl neodbytný. “Chceš zmrzlinu, jdu s tebou.” Klíče od auta kopali do mé dlaně. “Nechci, abys šel se mnou.” “Nezajímá mě to.” Na sekundu mě pobavila myšlenka, jak letím přes zábradlí a srazím ho s mými klíči-ne v tom krásném výrazu-ale jako nindža. Prohrábl si rukou vlasy, klepajíc si po čele. “Jediná jiná možnost pro mě je dostat nějakou od Dee.” “Snědla ji celou předtím, než se sem vůbec vrátila. Jeho rty sebou škubly. “No, to je pravda. Tak si myslím, že vezmeš ten svůj šťastný malý zadek,” ukázal na moje domovní dveře jednou rukou, “zpátky do domu, kde není zmrzlina ani čokoládový sirup.” Povzdechla jsem si. Bylo to, jako bych nechápala, proč jsem se nemohla toulat sama. Stále tam byl Arum v okolí a od té doby co jsem zářila jako disko koule, byla jsem cílem. Ale dosáhla jsem můj přijatelný Daemon-limit na jeden den. “Nebo kropit barvu duhy,” pokračoval zlomyslně. “Nebo ty skvělé malé lžičky, které ti dají v tom perfektním obchodě ve městě.” S hlubokým nádechem jsem svěsila ramena. “Ty jsi tak špatný.” “Oh! A určitě mě nemůžeš ničím nabídnout ve svém domě. Ani kornouty na zmrzlinu. Nebo zmrzlinou vůbec.” Zasténala jsem, bojovala jsem s nutkáním rozbít si hlavu o boční stranu domu. “Bože, jak já tě někdy nenávidím.” Daemonovi zazářily ty bílé zuby. “Není to pravda.” Namísto hádání se s ním, jsem vykročila vpřed. “Pojďme.” “Konečně. Uvidíš proč. ” Než jsem stihla zareagovat nebo cokoliv udělat, vytrhl mi klíče z ruky. “Hej!” Zaječela jsem. “Co si myslíš, že děláš?” Daemon už byl při mém sedanu a otvíral řidičovy dveře. Nesnášela jsem, když vytáhl ty super-rychlý kecy. Nevinně se na mě podíval. “Promiň, nesvěřím svůj život do tvých řidičských rukou.” Protočila jsem oči, když jsem nastupovala na stranu spolujezdce.

“Fajn. Řiď. Cokoliv.” Zachechtal se a já jsem ucítila podráždění a…a nevím co ještě to bylo. Pobavení? Ano. Nikdo se ke mně nechoval jako Daemon. V jednu chvíli ze mě udělal atomovku a v druhé jsem cítila spoustu věcí, které nedávali smysl. Ale zachránil mi život. Kolikrát už? Tři? Pravděpodobně víc, pokud bych započítala medvěda a když se za mě postavil ostatním Luxenům? Bože, byla jsem na obtíž. A zůstal se mnou po tanci. Ne proto, že se cítil zavázán, ale proto, že věděl, že jsem byla vyděšená. V hloubce by Daemon mohl být slušný chlapík, kdyby chtěl. Hádali jsme se celou cestu do města: Na rádiové stanici, na rychlosti, zda moje brzdy potřebovali vyměnit a proč jsem si neobula pneumatiky předtím, než začalo sněžit. Když jsme konečně dorazili, do Mom a Pop stylové jídelny, Daemon vystoupil z auta první a stiskl automatické zamykání předtím, než jsem otevřela dveře. “Ach!” Plácla jsem po odemykacím knoflíku a otevřela dveře. “Kretén!” Ušklíbl se přes rameno, otevřel moje dveře. “Dámy mají přednost.” Znechuceně jsem se kousek posunula dopředu, napůl očekávaje, že mi je zavře před nosem, ale když to neudělal, zamumlala jsem: “Děkuji.” Z jeho hlubokého smíchu se mi zachvěla kůže. “Zníš tak upřímně,” řekl, když proklouzl kolem mě. “Tak na co máš chuť?” Najednou jsem si ho představila natlačeného proti mně, jeho ruku na mém nahém břiše. Teplo mi zaplavilo hrudník. Možná jsem se nad tím momentem zamyslela, protože Daemon usnul a proto mohl otevřít své nepříjemné ústa. Daemon se naklonil a zamumlal. “Zmrzlinu, Kotě. Mluvím o zmrzlině.” “Vím.” Strčila jsem do něj, ale bylo to jako pokusit se pohnout horou. Nepohnul se a já jsem to vzdala, když ovinul své paže kolem mých ramen. Obešel skupinku malých stánků a šel dál k prosklenýmu stánku s názvem: ZMRZLINA PRO VŠECHNY OBDOBÍ. V momentě, kdy jsem uviděla nádobky s krémovými dobrotami, můj žaludek zaburácel. Byl tam velký výběr. Převážně mnoho příchutí s podzimní tematikou-dýně, dýňová koření, jablkové máslo, ořechový koláč a tak dále. Daemon si objednal kombinaci podzimních příchutí, ze kterých se mi točil žaludek a já jsem zůstala při čokoládové a vanilkové. Samozřejmě jsem měla za pultem dívku, která mi je pokropila sirupem. Vzali jsme si zmrzlinové misky a sedli jsme si do zadního boxu. Byly tu na obědě jen další dva lidé a kdyby v rádiu nehrála oldies stanice, to ticho by bylo nesnesitelné. Bylo to už zatraceně nepříjemné. Pustila jsem se do mé zmrzliny jako kdybych dva týdny nejedla. Nebyla jsem velký jedlík zmrzliny, ale když jsem už měla na ni strašnou chuť, bylo to špatné. A to bylo úžasné. Sirup v mé misce byl jako malé čokoládové jezírko. Když jsem zvedla zrak, uviděla jsem, jak na mě Daemon hledí s přimhouřenýma očima. “Co?” Pokrčil rameny. Cítila jsem, jak se červenám. “Díváš se na mě, jak jím?” “Ano.” Strčil si obrovskou hromadu zmrzliny do úst. “Není to strašidelný nebo tak něco.” Nesměle jsem položila lžičku přes zmrzlinu. “Můžeš se dívat na někoho jiného?” Nadzvedl jeden koutek rtů. “Nechci se dívat na někoho jiného.” Mé hloupé srdce se rozbušilo, jako by to prohlášení bylo vyznáním lásky. “Děláš vždy to, co chceš?” Se smíchem si odkašlal. “Ne tak docela, Kotě. A kromě toho tu nikdo jiný není. Myslím, že ta druhá dáma má kolem osmdesát pět let. Raději se budu dívat na tebe.” “Pane Bože. Díky.” “Nemáš za co.” Obrátila jsem oči v sloup. Ticho se rozhostilo mezi námi a já jsem se snažila najít něco, o čem bychom si mohli povídat. “Chodíš sem často?” Neodpověděl okamžitě a křivky na jeho neobyčejné tváři se stáhli. “Chodili jsme.” Trvalo mi chvíli, než jsem pochopila, co tím myslel a cítila jsem, jak se moje hruď stáhla. “Chodili jste?” V zelených očích měl vzdálený pohled. “Chodívali jsme sem každý týden s…Dawson. Zmrzlina byla jeho druhou potravou, stejně jako pro Dee.” Podívala jsem se pryč, protože jsem cítila bolest kvůli němu a Dee. “A už sem nechodíš s Dee?” “Ne.” Pravděpodobně proto, že to bylo pro ně příliš těžké a cítila jsem, že Daemon se zbavil všeho, co mu připomínalo bratra. Přemýšlela jsem, proč vybral tohle místo, protože podle jeho strnulého pohybu mohu říct, že ho vzpomínky bolí. Kousla jsem si do rtu, jak jsem se pohrávala s lžičkou, víc jsem nebyla hladová. Nevěděla jsem, jaké je to ztratit sourozence, ale věděla jsem, jaké je to ztratit milovaného člověka. Kdokoliv řekl, že bolest časem zmizí, jí byl plný. Jistě, smutek nepřicházel tak často, ale když se tak stalo, bylo to jako být pokaždé bodaný tupým nožem přímo do srdce. “Kotě?” “Co?” Podívala jsem se nahoru. Naklonil se dopředu, když se natáhl přes malý stůl, jeho ruka rošťácky rychle vystřelila a palcem se dotkl mého spodního rtu a jemně mi ho hladil. Prudce jsem se nadechla av žaludku jsem cítila prázdno. Co to dělal? Naše pohledy se setkaly. Přikázala jsem si pohnout se zpět nebo mu odsunout ruku pryč, ale moje tělo odmítlo poslouchat zdravý rozum. Místo toho mi mé tělo začalo připomínat, jaké to bylo probudit se v to ráno, s Damonovými rukama na mně, jeho váhou a něžností, s novou zkušeností a jak v tom momentě na ničem jiném kromě nás dvou nezáleželo. Daemon se ušklíbl. Teplo mi zaplavilo tváře. Někdy jsem přemýšlela, jestli opravdu mohl číst myšlenky a jenom o tom lže. Jeho prsty spočinuly na mé bradě o pár vteřin déle a pak se opřel zpátky a vzal si svou lžičku. “Měla jsi na rtech zmrzlinu.” “Oh.” Sklonil řasy, skrývajíc zářivý zelený pohled. “Okej. Lhal jsem. ” Zamrkala jsem. “V čem?” “To o zmrzlině.” Zírajíc na něj jsem nakonila hlavu na stranu. “Lhal jsi, že mám na rtech zmrzlinu?” Daemon přikývl. “Proč?” Můj spodní ret se příjemně zachvěl. “Proč ne?” Zavrtěla jsem hlavou. “Nedává to žádný smysl.” “Dává to smysl.” Upustil lžičku do jeho prázdné misky a pak se opřel o box. Úšklebek sklouzl do zamračený, svraštil kůži mezi obočím. “Tvoje rty jsou měkké.” “Já…” Neměla jsem představu, co na to říct. Nevyznělo to od něj jako kompliment, ale jako by to byla moje chyba, že moje rty byly měkké. “Co? Bylo by lepší kdyby byly drsné a popraskané?” “Ano.” “Dobře, jak chceš.” Odstrčila jsem svou napůl snědenou misku zpět. Můj ret se stále chvěl. “Jsem připravena jít domů.” Ty směšné, závist vyvolávající řasy se zvedly, a já jsem byla chycena v intenzitě těch zářivých očí. Vzduch unikl mezi mé rty, jako některé z těch hloupých dívek ve filmech. S kým jsem žertovala? Daemon přeměnil každého člena opačného pohlaví v ty hloupé dívky. Aaaa můj prokletý ret se stále chvěl. Otevřel ústa, ale pak je zavřel. Natáhla se mu čelist. “Pojďme.” Nemajíc žádnou představu, co změnilo jeho náladu, jsem chtěla vyhodit své zbytky, ale Daemon mě předběhl, zvedajíc obě naše misky. Následovala jsem ho ven přemýšlejíc o tom, že to směřovalo k peklu-nepříjemné cestě zpět domů. Ze zvyku jsem směřovala k řidičově straně, ale pak jsem si vzpomněla, že Daemon vedl válku s klíči od auta a očividně si myslel, že jsem byla za volantem smrtelná. Daemon se zastavil a otočil se. “Co jsi…?” Nepřipravená, jsem se odrazila na Dameonovém směšně tvrdém hrudníku tak prudce, že mě to hodilo zpátky. Jeho paže mě zachytili kolem pasu. Moje ruce přistáli na jeho hrudi, abych se ustálila. Cítíc se jako idiot, se můj pohled zvedl k jeho. Všechno zmrzlo. Přinejmenším my jsme zmrzli. Nevím ani, že Daemon vydechl. Byli jsme k sobě tak blízko, všechny části našich těl se dotýkali, skoro jako v to ráno. Teplo se mi rozlévalo od hlavy dolů až do konečků prstů u nohou. Jeho ruka sklouzla z mého boku, až zády k místu, kde se zastavila těsně pod okrajem mých vlasů, zanechávajíc cestou husí kůži v jeho brázdě. Když sklonil hlavu a jeho rty přejeli přes mé ucho, asi jsem ztratila schopnost dýchat. “Musíš být opatrnější Kotě.” Cítila jsem, jak jsem přikývla. Daemon mě nepustil. Držel ruku sevřenou vzadu na mém tričku, držíc konce mých vlasů. Zachvěl se-nebo jsem to byla já? Nevěděla jsem. Pocit očekávání a naléhavá touha pokřivila věci. Jeho brada přejela přes mou tvář, a na chvíli jsem si myslela…nevím, co jsem si myslela. A nezáleželo na tom, protože mě pustil a otočil se. Cítila jsem, jako by byl stále tam, se mnou v objetí a jeho rty nebezpečně blízko. Byl to pocit, který jsem znala, přesně jako matoucí pocity, které ze mě dostal pokaždé, když jsme byli spolu…