Jennifer L. Armentrout

Lux 2. Onyx

Být spojena s Daemon Blackem je na hovno… Daemon je odhodlán dokázat, že ke mně cítí daleko víc, než výplod našeho zvláštního spojení. Je těžké mu nepodlehnout. Hodně hodně těžké. Náš vztah ale není ten největší problém… Do města přijíždí něco horší než Arum… Ministerstvo obrany je tady. Kdyby někdy odhalili, čeho je Daemon schopen a že jsme spojení, jsem nadobro ztracená. A on také. A když se ve škole ukáže nový kluk s vlastním tajemstvím, věci se komplikují bleskovou rychlostí. On ví, co se mi stalo a může pomoci, ale tak musím lhát Daemonovi a držet se od něj dál. Jako by to bylo možné… Proti všemu zdravému rozumu, jsem do Daemona zamilovaná. Velmi. Potřebuju si vybrat mezi vlastními instinkty a Daemonovými. Ale pak se všechno změní… Viděla jsem někoho, kdo by neměl být naživu. A musím to říct Daemonovi, i když vím, že nikdy nepřestane hledat, dokud nedostane pravdu. Co se stalo s jeho bratrem? Kdo ho zradil? A co chce DOD od nich-ode mne? Nikdo není tím, kým se zdá být. A ne všichni přežijí lži…

Zamilovat se do ní nebylo součástí plánu. Ale já se nezastavím, dokud nedokážu, že co cítím, je skutečné. Ale já se nikdy nevzdám hledání, co se stalo s mým bratrem. Všechno se změní…

KAPITOLA 1

Deset sekund uplynulo mezi tím, když se Daemon Black posadil na místo a když mě šťouchl svým věrným perem do zad. Celých deset sekund. Otáčejíc se na židli jsem se nadechla unikátní venkovní vůně, která byla celý on. Daemon stáhl ruku zpět a poklepal modrou čepicí svého pera na koutek svých rtů. Rtů, se kterými jsem byla dobře obeznámená. “Dobré ráno, Kotě.” Přinutila jsem se mu podívat do očí. Jasně zelené jako stonek čerstvě odstřihnuté růže. “Dobré ráno, Daemone.” Nepoddajné černé vlasy mu spadly do čela, když naklonil hlavu. “Nezapomeň, že na dnes večer máme plány.” “Jo, vím. Už se teším,” řekla jsem suše. Jak se Daemon naklonil dopředu, jeho tmavý svetr mu obtáhl široká ramena. Naklonil svůj stůl dolů. Slyšela jsem měkký nádech od mých kamarádek Carissy a Lessy, cítila pohledy všech ve třídě, kteří nás sledovali. Jeden koutek úst se mu skroutil výš jako kdyby se tajně smál. Ten kousek ticha začal být příliš těžký. “Co?” “Musíme pracovat na tvé stopě,” řekl dost tiše na to, abych to slyšela jenom já. Díky Bohu. Snažit se vysvětlit, co je stopa většině populace nebylo něco, co jsem chtěla dělat. Ach, to víte, jenom zbytky mimozemšťana, který se přilepí na člověka a vysvítí ho jako vánoční stromeček a stane se naváděcím signálem pro zlou mimozemšťanskou rasu. No jo. Zvedla jsem své pero a zvažovala, že ho ním poklepu. “Jo, to jsem si myslela.” “A já mám zábavný nápad, jak to můžem udělat.” Věděla jsem, co byl jeho “zábavný nápad”. Já. On. Nalepení. Usmála jsem se a zelená v jeho očích se zahřála. “Líbí se ti ten nápad?” zamumlal a jeho pohled klesl k mým rtům. Nezdravé množství vzrušení přinutilo celé moje tělo hučet a já si náhle připoměla, že jeho náhlý obrat má více dočinění s účinkem jeho bizardního mimozemského kouzla, než to, co ze mě dělalo člověka. Od doby, kdy mně Daemon vyléčil po bitvě s Arumem, byli jsme spojeni a zatímco pro něj se to zdálo dost na to, aby skočil do vztahu, pro mně ne. Nebylo to skutečné. Chtěla jsem to, co měli moji rodiče. Nehynoucí lásku. Silnou. Opravdovou. Mimozemské pouto takové nebylo. “V tomto životě ne, kámo,” řekla jsem nakonec. “Odpor je marný, Kotě.” “Stejně jako tvůj šarm.” “Uvidíme.” Převracejíc očima jsem se obrátila do třídy. Daemon byl úplné dětsko, ale stál za to co věčšinou vynulovalo tu dětskou část. I když ne vždy. Náš starý učitel trigonometrie se vloudal dovnitř svírajíc tlustý svazek papíru, zatímco čekal na zvonení. Daemon mě šťouchnul perem. Zase. Zatínajíc ruce v pěst jsem se ho rozhodla ignorovat. Měla jsem to vědět líp. Jednoduše pokračoval ve šťouchání. Otáčejíc jsem se na něj koukla. “Co je Daemone?” Pohyboval se rychle jako když útočí kobra. S úsměvem, který mi s žaludkem dělá směšné věci, mi klouzal svým prstem po tváři odstraňujíc drobné chmýŕí z mých vlasů. Zírala jsem na něj. “Po škole…” Začala jsem dostávat spoustu šílených nápadů, jak se jeho úsměv přeměnil na bezbožný, ale já už jeho hru nehrála. Převrátila jsem očima a obrátila se. Odolám svým hormonum…i způsobu, jakým mě dostává-jako nikdo jiný. Po zbytek rána mi za levým okem pulzovalo bolestí, za což jsem zcela vinila Daemona. Na obědě jsem se cítila jako by mě někdo pořádně uhodil do hlavy. Stálý hluk jídelny a mix dezinfekce a spáleného jídla mě nutilo běžet z místnosti. “Budeš to jíst?” Dee Blacková ukázala na můj nedotčený tvaroch a ananas. Potřesujíc hlavou jsem to k ní potlačila a můj žaludek se zhoupl, jak to do sebe hodila.

“Ty bys dokázala sníst na posezení fotbalový tým.” Lesa ji pozorovala s očividnou závistí ve svých tmavých očích. Nemohla jsem ji vinit. Jednou jsem viděla ji sníst celý balíček Orea na jedno posezení. “Jak to děláš?” Dee elegantně pokrčila rameny. “Hádám že mám rychlý metabolizmus.” “Co jste dělali o víkendu?” zeptala se Carissa mračíc se jak si otírala brýle okrajem košile. “Já vyplňovala přihlášky na vysokou.” “Já byla celý víkend s Chadem.” Lesa se ušklíbla. Obě se podívali na mě s Dee čekajíc, kdy se podělíme. Tušila jsem, že celé to “zabíjení psycho mimozemšťana” a “téměř umírání” nebylo něco, o co by jsme se měli podělit. “Poflakovali jsme se a koukali na hloupé filmy,” odpověděla Dee věnujíc jim lehký úsměv, jak si zastrkovala za ucho lesklý pramen vlasů. “Byla to trochu nuda.” Lesa si odfkla. “Vy se vždy nudíte.” Začínala jsem se usmívat, ale po zátylku mi bruslilo teplé chvění. Konverzace kolem mě zbledla a o pár vteřin později si Daemon vzal místo hned nalavo ode mně. Plastový kelímek plný jahodového koktejlu-mého oblíbeného-byl položen přede mně. Byla jsem více, než trochu překvapená, že od Daemona dostávám nějaký dárek, ještě víc, jednu z mých oblíbených lahůdek. Mé prsty přejeli po těch jeho, jak sem si brala pití a po kůži mi tančili jiskřičky elektřiny. Stáhla jsem ruku a vzala si malý doušek. Delikátní. Možná to udělá dobře mému bříšku. A možná bych si dokázala zvyknout na tuto novou rozdávající Daemonovu stránku. Je rozhodně lepší, než ta jeho protivná verze. “Díky.” V odpovědi se usmál. “Kde jsou naše?” zavtipkovala Lesa. Daemon se zasmál. “Obsluhuju pouze jednu osobu.” Tváře se mi zahřály, jak jsem poposedla na židli. “Ty mě v žádném případě neobsluhuješ.” Naklonil se, uzavírajíc můj nově získaný odstup. “Ještě ne.” “Ale no tak, Daemone. Jsem přímo tady.” Zamračila se Dee. “Kvůli tobě ztrácím chuť k jídlu.” “Jako kdyby to bylo možné,” odeskla Lesa přetáčejíc oči. Daemon z tašky vytáhl krabici na jídlo. Jenom on mohl zmeškat čtvtú hodinu, jít na oběd a nebýt zadržen. On byl jednoduše tak…speciální. Každá holka u stolu kromě jeho sestry na něj zírala. I někteří kluci. Své sestře nabídnul sušenku s ovesnými vločkami. “Nemáme plány, na kterých je třeba dělat?” zeptala se Carissa se dvěma jasnýma skvrnama zbarvující ji tváře. “Jo,” řekla Dee zazubujíc se na Lesu. “Velké plány.” Otřela jsem si ruku o vlhké lepkavé čelo. “Jaké plány?” “S Dee jsme na angličtině mluvili o uspořádání párty, víkend po příštím víkendu,” vhupla do toho Carissa. “Něco-” “Obrovské,” řekla Lesa. “Malé,” opravila ji Carissa zužujíc oči na svou kámošku. “Jenom s pár lidmi.” Dee přikývla a její jasné zelené oči zářily vzrušením. “Naši rodiče budou pryč z města od pátku, takže to vychází skvěle.” Koukla jsem na Daemona. Mrkl. Mé hloupé srdce minulo úder. “To je tak super, že tví rodiče tě nechají mít párty v domě,” řekla Carissa. “Moji by dostali mrtvici jenom při takovém návrhu.” Dee pokrčila ramenem a odvrátila se. “Naši rodiče jsou fakt v pohodě.” Přinutila jsem svuj výraz zůstat prázdný jak mě do prsou udeřila bodavá bolest. Opravdu jsem věřila, že Dee chtěla své rodiče naživu víc, než cokoliv jiného. A možná dokonce i Daemon. Pak by nemusel nést váhu zodpovědnosti za svou rodinu. Za ten čas, co jsme strávili spolu jsem zjistila, že většina z jeho zlého chování pochází ze všeho toho stresu. A pak tady byla smrt jeho dvojčete… Párty se stala předmětem diskusí u stolu po zbytek přestávky na oběd. Což bylo svým způsobem super naplánováné, protože moje narozeniny byli následující sobotu. Ale v pátek bude párty po celé škole. Ve městě, kde bylo popíjení na kukuřičným poli největší vzrušení na páteční noc není možné, aby to zůstala jenom malá párty. Uvědomuje si to Dee? “Ty jsi s tímhle v pohodě?” zašeptala jsem Daemonovi. Pokrčil rameny. “Není to jako bych ji mohl zastavit.” Vím, že by mohl kdyby chtěl, což znamená, že s tím nemá problém. “Sušenku?” nabídl, držíc sušenku plnou čokoládových vloček. Nešťastné bříško nebo ne, neexistuje způsob, jak bych ho mohla odmýtnout. “Jasně.” Jeho rty se na straně skroutili a on se ke mně naklonil, jeho ústa jenom pár centimetru od mých. “Pojď a vezmi si.” Pojď a vezmi-? Daemon si vložil půlku sušenky mezi ty plné, absolutně k políbení rty. Ach, pro svaté mimozemské děti všude… Otevřela jsem ústa dokořán. Několik děvčat u stolu udělalo zvuk, který mě přinutil se zamyslet, jestli se pod stolem nezměnili v kaluže, ale nemohla jsem se přinutit je zkontrolovat, co skutečně dělají. Ta sušenkaty rty-byli přímo tady. Tváře mi zahořely. Mohla jsem cítit oči všech ostatních a Daemon… Můj Bože, Daemon vyklenul obočí, vyzívajíc mě. Dee se natáhla. “Myslím, že budu zvracet.” Ponížená jsem chtěla zalézt do díry. Co si myslel, že udělám? Vezmu si tu sušenku z jeho úst jako něco přímo ze sfilmované verze Lady a Tramp? Kruci, já to vlastně chtěla a já si nebyla jistá, co to o mě vypovídá. Daemon se natáhl a vzal sušenku. V očích se mu lesklo jako kdyby právě vyhrál nějakou bitvu. “Čas vypršel, Kotě.” Zírala jsem na něj. Přelamujíc sušenku na dvě mi podal větší kousek. Vytrhla jsem mu ho napůl v pokušení mu to hodit do tváře, ale bylo to…bylo to plné čokoládových kousků. Tak jsem to snědla a zbožňovala ji. Berouc si další doušek koktejlu jsem cítila neklid podél páteře jako kdybych byla sledována. Rozhlížejíc se po jídelně jsem očekávala, že najdu Daemonovu mimozemskou ex provrtávající mě svým pohledem mrchy, ale Ash Thompsonová mluvila s jiným klukem. Huh. Byl Luxen? Nebylo tady moc jejich věku, ale pochybovala jsem, že by se Ash v celé své největší kráse usmívala na lidského kluka. Můj pohled se přesunul z jejich stolu skenujíc zbytek jídelny. Pan Garrison stál při dvojitých dveřích do knihovny, ale zíral na stůl plný sportovců, kteří dělali nějaké složité vzory se svými mačkanými brambory. Nikdo jiný se naším směrem z dálky nedíval. Potřásla jsem hlavou a cítila se hloupě za to, že jsem byla divná kvůli ničemu. Nebylo to jako kdyby Arum měl vpadnout do jídelny na střední škole. Možná jsem začínala být paranoidní. Ruce se mi mírně třásly, jak jsem si sáhla na řetízek kolem krku. Obsidián mě na kůži chladil, uklidňujíc mě-známka bezpečí. Takže se musím přestat stresovat. Možná proto jsem se cítila tak lehká a se závratí. Určitě to nemělo nic společné s klukem sedícím vedle mně. Na poště na mně čekalo několik balíku a já sotva vykřikla. Byly to pokročilé čtenáŕské kopie z ostatních blogů podávajících si je na zrecenzování. A já byla za cokoliv. Jistá známka ústupu mé choroby šílených krav. Cesta domů byla mučení. Mé ruce byly slabé. Myšlenky roztroušené. Přitisknouc si zásilku k hrudi jsem ignorovala chvění na zátylku, jak jsem vycházela na verandu. A taky jsem ignorovala šest stop vysokého kluka opírajícího se o zábradlí. “Po škole jsi nešla přímo domů.” Jeho tón podbarvila mrzutost. Jako kdyby byl moje vlastní zatracená super žhavá verze Tajné Služby a mně se podařilo mu uniknout. Volnou rukou se mi podařilo vyhrabat klíče. “Zřejmně jsem musela jít na poštu.” Oteřela jsem dveře a hodila to na hromádku na stůl uvnitř haly. Samozřejmně byl hned za mnou nečekajíc na pozvání. “Tvá pošta mohla počkat.” Daemon mě následoval do kuchyně. “Co to je? Jenom knihy?” Popadnouc OJ z lednice jsem si povzdechla. Lidé, co nemají rádi knihy nepochopí. “Jo, jenom knihy.” “Vím, že tu s největší pravděpodobností nebudou žádní Arumové, ale nikdy nemůžeš být příliš opatrná a máš na sobě stopu, která je zavede přímo k vašemu prahu. Právě teď je to důležitější, než tvé knihy.” Ne, knihy byly důležitější, než Arumové. Nalila jsem si pohár, příliš unavená, abych se do toho s Daemonem dostala. Ještě jsme nezvládli umnění zdvořilé konverzace. “Pití?” Povzdechl si. “Jasně. Mléko?” “Obsluž se sám.” “Nabídlas mi. Nenaliješ mi?” “Nabídla jsem ti pomerančový džus,” odpověděla jsem berouc si svůj pohár na stůl. “Vybral sis mléko. A tiše. Máma spí.” Mumlajíc si pod nos popadl sklenici mléka. Když si vedle mě sedl, uvědomila jsem si, že na sobě měl černé tepláky, což mi připomělo poslední návštěvu, co u mně byl takhle oblečený. Skočili jsme na to. Naše hádka se změnila ve žhavé osahávácí sezení, jakoby přímo z těch kýčovitých romantických románů, které čtu. Setkání, které mě drželo vzhůru dlouho do noci. Ne, že bych to někdy přiznala. Bylo to tak žhavé, že Daemonovo mimozemské mojo spálilo většinu žárovek v domě a usmažilo mi laptop. Můj laptop i blog mi skutečně chyběli. Máma mi slíbila nový na narozeniny. Další dva týdny… Pohrávala jsem si se svým pohárem, aniž bych vzhlédla. “Můžu se tě na něco zeptat?” “Zaleží na co,” odpověděl klidně. “Cítíš…kolem mě něco?” “Něco jiného, než to, co jsem cítil dnes ráno, když jsem viděl jak dobře vypadáš v těch džínách?” “Daemone.” Povzdechla jsem si, snažíc se ignorovat holku uvnitř mě, co křičela: VŠIML SI MĚ! “Já to myslím vážně.” Jeho dlouhé prsty líně obkreslovali kruhy na dřevěném stole. “Můj zátylek se stává teplý a mravenčí mi tam. O tom mluvíš?” Koukla jsem na něj. Jeho rty skřížil poloviční úsměv. “Jo, taky to cítíš?” “Kdykoliv si poblíž.” “Tobě to nevadí?” “Tobě ano?” Nebyla jsem si jistá, co na to říct. To brnění nebylo bolestivé nebo tak, jenom divné. Ale to, co to symbolizovalo mi vadilo-zatracené spojení, o kterém jsme nic nevěděli. Dokonce i naše srdce bily stejně. “Mohly by to být…vedlejší efekty léčení.” Daemon mě pozoroval přes okraj sklenice. Vsadila bych se, že by vypadal žhavě i s mléčným knírem. “Cítíš se dobře?” zeptal se. Ani ne. “Proč?” “Vypadáš mizerně.” Kdykoliv jindy by jeho poznámka vyvolala válku, ale já jenom položila svou poloprázdnou skleničku. “Myslím, že na mně něco leze.” Nakrčil obočí. Myšlenka toho, že bych měla být nemocná byla Daemonovi cizí. Luxenové neonemocnívají. Jako nikdy. “Co ti je?” “Nevím. Možná jsem dostala mimozemskou chřipku.” Daemon si odfkrl. “Pochybuju. Nemůžu si dovolit, abys byla nemocná. Musíme tě vzít ven a zapracovat na tvé stopě. Do té doby jsi-” “Pokud řekneš slabost, zraním tě.” Hněv zatlačil nevolnost v mém žaludku dolů. “Myslím, že jsem dokázala, že nejsem, zvlášť když jsem odvedla Barucka pryč od vašeho domu a zabila ho.” Snažila jsem se udržet svuj hlas tichý. “Jenom proto, že jsem člověk neznamená že jsem slabost.” Opřel se dozadu a obočí mu přitom vystřelilo vzhůru. “Chystal jsem se říct, že do té doby si v nebezpečí.” “Aha.” Tváře mi zrudly. Jejda. “No, pak nejsem slabost.” V jednu chvíli Daemon seděl za stolem a v druhou byl u mně, klečíc. Musel se podívat o trochu níž, aby se mi mohl podívat do tváře. “Vím že nejsi slabá. Dokázala jsi to. A to cos udělala tenhle víkend, zasáhla si do našich schopností? Pořád nemůžu zjistit, jak se to stalo, ale ty nejsi slabost. Nikdy.” Whoa. Bylo těžké lpět na svém předsevzetí, že nepropadnu absurdní představě že budeme spolu, když byl ve skutečnosti…milí a když se na mě díval jako bych byla poslední kousek čokolády na světě. Což mě přivedlo zpátky k té zatracené čokoládové sušence v jeho ústech. Strana jeho úst se vykroutila jako by věděl na co myslím a já bojovala z úsměvem. A najednou stál a tyčil se nade mnou. “Teď potřebuju dokázat že nejsi slabá. Pohni zadkem a pojdmě zapracovat na smazání tvé stopy.” Zasténala jsem. “Daemone já se opravdu necítím dobře.” “Kat…” “A já neříkam že to bude těžké. Cítím se jako bych sebou měla za chvíli seknout. Zvracet.” Složil své svalnaté ruce natahujíc svou “Pod Brnění” košili přes hruď. “Není bezpečné, abys pobíhala kolem, když vypadáš jako zatracená žárovka. Tak dlouho, jak na sobě máš stopu nemůžeš nic dělat. Nikam jít.” Odrazila jsem se od stolu ignorujíc kroucení v žaludku. “Převléknu se.” Jeho oči rozšířilo překvapení jak ustoupil. “Tak lehce se vzdáváš?” “Vzdávám?” Suše jsem se zasmála. “Jenom tě chci pryč.” Daemon se hluboce zasmál. “Klidně si to nahrávej dál, Kotě.” “Jen pokračuj v úžívání svýho ega jako steroidů.” V mrknutí oka byl přede mnou blokujíc mi cestu. Pak sklonil hlavu a oči měl plné intenzity. Ustupovala jsem dokud jsem rukou nenašla okraj kuchyňského stolu. “Co?” Zeptala jsem se. Pokládajíc ruce po obou stranách mých boků se sklonil. Jeho dech byl na mé tváři teplý a naše oči se do sebe zaklesly. Přisunul se o zlomek centimetru blíž a jeho rty se mi otřeli o bradu. Zezadu, z krku mi unikl přiškrcený povzdech a já se k němu přitiskla. O úder srdce později se Daemon odtáhl samolibě se smějíc. “Jo…ne moje ego, Kotě. Běž se připravit.” Sakra. Ukazujíc mu prostředník jsem šla z kuchyně nahoru. Moje kůže byla pořád vlhká a hrubá a nemělo to nic společného s tím, co se stalo, ale převlékla jsem se do tepláku a tepla. Běh byl poslední, co jsem chtěla dělat. Ne, že bych očekávala, že se Daemon bude zajímat o to, že se necítím dobře. Staral se jenom o sebe a sestru. To není pravda, zašeptal mi záludný nepříjemný hlas v mé hlavě. Ale možná měl ten hlas pravdu. Uzdravil mě, když mě mohl nechat umřít a já slyšela jeho myšlenky, slyšela jsem ho prosit, abych ho neopouštěla. Každopádně musím spolknout nutkání zvracet a jít si zábavně zaběhat. Nějaký šestý smysl věděl, že to neskončí dobře.

KAPITOLA 2

Trvalo mi to dvacet minut… S nerovným terénem lesa, ostrým listopadovým větrem a s klukem vedle mě, jsem to nemohla udělat. Opustila jsem ho v polovině cesty k jezeru a rychle jsem prošla celou cestu zpět k domu. Daemon na mě několikrát volal, ale já jsem ho ignorovala. Minuta do dosažení mé koupelny, zvracela jsem a svírala záchod, na kolenou, slzy mi stékaly dolů po tváři. Bylo to tak špatné, že jsem probudila mámu. Spěchala do koupelny a stáhla mi vlasy dozadu. “Jak dlouho se cítíš špatně, zlato? Několik hodin, celý den nebo jen teď?” Zeptala se máma-stále zdravotní sestra. “Střídavě celý den.” zasténala jsem a hlavou odpočívala na vaně. Polohlasně povzdechla a ruku mi položila na čelo. “Zlato ty hoříš.” Vzala ručník a běžela s ním pod tekoucí vodu. “Asi bych měla zavolat do práce-” “Ne, jsem v pohodě.” Vzala jsem si od ní ručník a tlačila ho proti čelu. Chlad byl báječný. “Je to jen chřipka. Už se cítím lépe.” Mamka nade mnou zamlaskala dokud jsem nevstala a šla do sprchy. Převléct se do dlouhé noční košile mi zabralo absurdně moc času. Pokoj se pode mnou skláněl a otáčel, když jsem lezla pod peřinu, stiskla jsem zavřené oči a čekala na návrat mámy. “Tady je tvůj mobil a trocha vody.” Položila oboje na stůl a sedla si vedle mě. “Otevři” Zvědavě jsme otevřela jedno oko, a uviděla jsem teploměr mířící na moji tvář. Poslušně jsem otevřela pusu. “Podle toho jak vysoká teplota bude, určíme jestli máš zůstat doma” řekla mi. “Je to pravděpodobně jen chřipka, ale…” “Mmm” zasténala jsem. Podívala se na mě nevýrazným pohledem a čekala dokud ta věc nezapípá. “38,3°C. Chci aby sis vzala tohle.” Odmlčela se a podala mi dvě pilulky. Bez žádných otázek jsem je zapila. “Teplota není tak hrozná, ale chci aby si zůstala v posteli a odpočívala. Zavolám a zkontroluju tě před desátou, dobře?” Přikývla jsem a zachumlala se. Spánek byl všechno, co jsem potřebovala. Složila další vlhký hadřík a dala mi ho na čelo. Zavřela jsem oči, byla jsem si skoro jistá, že se přibližovala první fáze zombie infekce. Můj mozek vstoupil do podivné mlhy. Spala jsem. Probudila jsem se jednou při kontrole mé mámy a pak znova po půlnoci. Noční košile byla vlhká, těsná na mojí horečnaté kůži. Chtěla jsem strhnout peřinu pryč a všimla jsem si , že je napříč pokojem a pokrývá můj přeplněný počítačový stůl. Když jsem se posadila, moje čelo polil studený pot. Bušení srdce se mi odráželo v hlavě, těžké a nevyzpytatelné. Zdálo se, že má dva údery najednou. Moje kůže se cítila napjatá těsně přes mé svaly. Stála jsem a pokoj se točil. Byla jsem tak rozpálená, spalovalovalo mě to zevnitř. Moje vnitřnosti se cítili jako když se rozpouštějí v nějakém sajrajtu. Moje myšlenky běžely v jeden další, nikdy nekončící vlak nesmyslů. Všechno co jsem věděla bylo, že potřebuju zchladit. Dveře do chodby se otevřely, daly mi znamení. Nevěděla jsem kam jdu, ale mířila jsem do chodby a pak dolů. Přední dveře byly jako maják, který slibuje úlevu. Venku by mohla být zima. Pak by mi mohla být zima. Ale nebylo to dostatečné. Stála jsem na verandě, vítr mi foukal na košily a vlasy. Intenzivně jasné hvězdy lemovaly noční oblohu. Sklonila jsem oči a stromy lemovaly cestu barvami. Žlutá. Zlatá. Červená. Pak se otáčely tlumené odstín hnědé. Snila jsem, to jsme si uvědomovala. V omámení jsem sestoupila z verandy. Kousky štěrku mi tlačili do noh ale já jsem pokračovala v chůzi, měsíční svit vedl mou cestu. Několikrát jsem měla pocit, že je svět vzhůru nohama, ale já šla dál. Netrvalo mi dlouho dostat se k jezeru. Pod bledým světlem se onyxově zbarvená voda vlnila. Posunula jsme se dopředu. Přestala jsem, když se mé prsty potopily do nahromaděné špíny. Pichlavé teplo pálilo mou kůži, jak jsem tam tak stála. Hořící. Příšerné. “Kat?” Pomalu jsem se otočila. Vítr se do mě obořil, jak jsem se dívala na přízrak. Měsíční plátky jeho tváře se ve stínu odráželi v jeho širokých světlých očích. Nemohl být reálný. “Co to děláš Kotě?” zeptal se Daemon. Zdál se nejasný. Daemon nebyl nikdy nejasný. Někdy rychlý a rozmazaný, to jo, ale nikdy nejasný. “Já…já se musím jít zchladit.” Pochopení vystřelilo přes jeho obličej. “Neopovažuj se jít do toho jezera.” Posunula jsem se zpět. Ledová voda omývala moje kotníky a pak moje kolena.” Proč?” “Proč?” udělal krok vpřed. “Je to příliš studený. Kotě, nenuť mě jít tam a dostat tě.” Moje hlava třeštila. Mozkové buňky se definitivně rozpustili. Potopila jsem se o kus dál. Studená voda uklidňovala moji hořící kůži. Zaplavilo mi to hlavu, kradlo dech a oheň. Oheň se zmírnil, téměř zmizel. Mohla bych tu stát navždy. Možná, že budu. Silné, pevné paže kolem mě si mě přitáhly zpátky na povrch. Chladný vzduch mě ochladil, ale moje plíce byli spálené. Dýchala jsem hlubokými doušky, doufaje že uhasím ty plameny. Daemon mě táhl ven z požehnané vody, pohyboval se tak rychle, že jsem jednu sekundu byla ve vodě a další jsem stála na břehu. “Co je to s tebou?” zeptal se, chytil mě za ramena a zatřásl se mnou. ” Ztratila jsi rozum?” “Ještě ne” slabě jsem na něho tlačila. “Jsem tak horká.” Jeho intenzivní pohled směřoval dolu na moje prsty. “Jo jsi horká… Celá mokrá, bílá košile…funguje to Kotě, ale půlnoční plavání v listopadu? To je trochu odvážné, nemyslíš?” Nedával mi smysl. Milost skončila a moje kůže hořela znova. Vymanila jsme se z jeho rukou a mířila zpět k jezeru. Jeho paže byly obtočené kolem mě, než jsem stačila udělat dva kroky. “Kat, nemůžeš jít do jezera, je to strašně studené. Budeš nemocná.” Stáhl mi vlasy přilepené k tváři. “Sakra, víc nemocná než teď zrovna jsi. Ty hoříš.” Něco v tom, co řekl očistilo trochu oparu. Naklonila jsme se k němu, stiskla moji tvář do jeho hrudi. Voněl nádherně. Jako koření a člověk. “Já tě nechci” “Uh, teď není čas na tenhle rozhovor.” To byl jen sen. Povzdechla jsem si, obalila jsem svoje paže kolem jeho pasu. “Ale já tě chci” Daemonovi paže mě objali pevněji. “Já vím Kotě, nikoho neoklameš. Pojď.” Pustila jsem se. Moje ruce zplihle viseli na mé straně. ” Já…já se necítím dobře.” “Kat” odtáhl se. Obě ruce měl na moji tváři, držely můj obličej. “Kat podívej se na mě.” Já se na něho nedívám? Podlomily se mi nohy. A pak tam nebylo nic. Žádný Daemon. Žádné myšlenky. Žádný oheň. Žádná Katy. Věci byly mlhavě nesouvislé. Teplé ruce mi drželi vlasy z obličeje. Prsty hladily moji tvář. Hluboký hlas mluvil ke mně jazykem, který byl hudebný a tlumený. Jako píseň, ale víc krásnější a uklidňující. Potopila jsem se do zvuku, ztracená na malou chvíli. Slyšela jsem hlasy. Jeden, jsem si myslela, že je Dee. “Nemůžeš, udělá to stopu horší.” Pohybovala jsem se, vlhké oblečení bylo pryč. Něco teplého a jemného sklouzlo na moji kůži. Snažila jsem se mluvit k hlasům kolem mě, a možná jsem to udělala. Nebyla jsem si jistá. V nějakém bodě, jsem byla zabalená v oblaku a někam byla nesena. Stabilní tlukot srdce pod tváří, mě uspával než vybledlý hlas a studené ruce nahradily ty teplé. Zářivé světla pronikly. Slyšla jsem víc hlasů. Máma? Máma zněla ustaraně. Mluvila s někým. Někdo, koho jsem neznala. Měl chladné ruce. Bylo tam píchnutí v mojí ruce, tupá bolest, která vyzařovala do mých prstů. Víc tlumených hlasů, a pak jsem neslyšla nic. Nebyl den ani noc, ale něco divného mezi tím, kde oheň zuřil v mém těle. Pak se studené ruce vrátily, tahaly mi ruku zpod přikrývky. Neslyšela jsem mámu, když jsem opět cítila píchnutí na mojí kůži. Žár se prohnal mým tělem, řítil se v mých žilách. Lapala jsem po dechu, prohnula jsem záda na posteli a přiškrcený výkřik mi unikl ze zadní části krku. Všechno hořelo. Oheň zuřil uvnitř mě desetkrát hůř než předtím, a já věděla že umírám, musela jsem… A pak tam byl chlad v mých žilách, jako příval zimního vzduchu. Pohyboval se rychle, hasil plameny a zanechával po něm stopy ledu. Ruce se posouvali k mému krku, tahaly něco nahoru. Řetěz…můj náhrdelník? Ruce byly pryč, ale já cítila bzučení obsidiánu, vibrování nade mnou. A pak jsem usnula, připadalo mi to jako věčnost, nebyla jsme si jistá jestli se probudím. Čtyři dny strávené v nemocnici, neměla jsem žadnou vzpomínku na nic z toho. Jen to, že jsem se probudila ve středu na nepohodlné posteli, zírala na bílý strop a cítila se dobře. Dokonce skvěle. Máma byla po mém boku. Bylo zapotřebí pořádné množství nadávek, abych byla propuštěna, čímž jsem strávila celý čtvrteční den-říkáním je někomu, kdo mi zablokoval dveře, kterýma jsem chtěla jít domů. Měla jsme samozřejmě ten horší případ chřipky, nic vážného. Teď mě máma sledovala se zastíněnýma očima, jak piju sklenici pomerančového džusu z naší lednice. Byla v džínách a lehkém svetru. Bylo zvláštní vidět ji v tomhle oblečení. “Zlato, jsi si jistá , že se cítíš dostatečně dobře na to vrátit se do školy? Můžeš si dát dnes volno a vrátit se až v pondělí, jestli chceš.” Zavrtěla jsme hlavou. Chybět tři dny ve škole mi vyneslo náklad domácích úkolů, které donesla Dee minulou noc. “Jsem v pohodě” “Zlato, byla jsi v nemocnici. Měla bys mít klid.” Vypláchla jsem šálek. “Jsem v pohodě. Fakt, jsem.” “Já vím, že si myslíš, že se cítíš líp.” Zaměřila se na muj svetr, který jsem si zřejmě zapnula špatně. “Will-Dr. Michaels tě možná pustil domů, ale vyděsila si mě. Nikdy jsem tě neviděla tak nemocnou. Proč mu rychle nezavolat-uvidíme jestli tě může zkontrolovat předtím než si půjde po svých povinnostech” Ještě divnější než to, že máma teď říká mému doktorovi křestním jménem-jejich vztah začal být vážný, jak se zdálo-bylo to, že mi to uniklo. Popadla jsem batoh a zastavila se. “Mami?” “Jo?” “Přijela si domů uprostřed noci v pondělí že jo? Předtím, než ti skončila směna?” Když zavrtěla hlavou byla jsem ještě víc zmatená. “Jak jsem se dostala do nemocnice?” “Jsi si jistá, že se cítíš dobře?” Položila mi ruku na čelo. “Nemusíš mít horečku, ale… Tvůj přítel tě přivedl do nemocnice.” “Můj přítel?” “Jo. Daemon tě přivedl. Ačkoli jsem zvědavá jak věděl, že si tak nemocná ve tři ráno.” Její oči se zúžili. “Vlastně jsem velmi zvědavá.” Ach sakra. “To já taky.”

KAPITOLA 3

Nikdy v životě jsem nebyla tak dychtivá dostat se na trigonometrii. Jak ksakru Daemon věděl, že jsem byla nemocná? Sen, který jsem měla o jezeře, nemohl být skutečný. V žádném případě. Pokud by byl…tak já…nevěděla jsem, co bych udělala, ale jsem si jistá, že by to zahrnovalo mé hořící tváře. První přišla Lesa. “Hej! Jsi zpátky! Jak se cítíš? Líp?” “Jo, je mi fajn.” Moje oči zaletěly ke dveřím. O pár sekund později vešla Carissa. Zatáhla mě za pramen vlasů, jak kolem mně procházela, usmívajíc se. “Jsem ráda, že se cítíš lépe. Všichni jsme se báli. Hlavně když jsme se zastavili a tys byla úplně mimo.” Zajímalo by mě, co jsem před nimi udělala, že si nemůžu vzpomenout. “Chci to vůbec vědět?” Lesa se zachichotala a vytahovala učebnici. “Hodně si mumlala. A pořád si někoho volala.” Ach ne. “Vážně?” Berouc mně na milost, Carissa ztišila hlas. “Volalas Daemona.” Klesla jsem hlavou do rukou a zasténala. “Ach, Bože.” Lesa se zachichotala. “Bylo to svým způsobem milé.” Minutu před tím, než zazvonil zvonek jsem cítila-až příliš-známé teplo na zátylku a vzhlédla jsem. Daemon vplul do třídy. Bez knih jako obvykle. Měl sešit, ale nemyslím si, že by do něj někdy něco zapsal. Začínala jsem mít podezření, že naše učitelka matematiky byla mimozemšťan, protože jak jinak by Daemon prošel s tím, že nic nedělal? Prošel kolem bez toho, aniž by se na mě jen podíval. Otočila jsem se na židli. “Musíme si promluvit.” Vklouzl do lavice. “Dobře.” “V soukromí,” zašeptala jsem. Jeho výraz se nezměnil, když se opřel na židli. “Sejdeme se v knihovně na oběd. Nikdo tam nechodí. Vždyť víš, s všema těma knížkama a tak.” Zašklebila jsem se a pak se otočila čelem ke třídě. Možná o pět sekund později jsem cítila jeho pero, poklepávající mi na rameno. S hlubokým trpělivým povzdechem jsem mu čelila. Daemon měl svůj stůl nakloněný dopředu. Dělili nás jenom centimetry. “Ano?” Usmál se. “Vypadáš mnohem líp než posledně, když jsem tě viděl.” “Díky,” zamumlala jsem. Jeho pohled putoval kolem mě a já věděla, co dělá. Koukal na stopu. “Víš co?” Naklonila jsem hlavu na stranu a čekala. “Nesvítíš,” zašeptal. Překvapená, jsem nechala spadnout čelist. V pondělí jsem zářila jako disko koule a teď nemám stopu? “Jako vůbec?” Potřásl hlavou. Učitelka začala hodinu, takže jsem opět musela čelit třídě, ale vůbec jsem nedávala pozor. Má mysl byla zaseklá na faktu, že nezářím. Měla bych-ne, byla jsem u vytržení, ale pořád tady bylo spojení. Moje naděje, že zmizí spolu s mou stopou, padla na neúrodnou půdu. Po hodině jsem řekla holkám, aby dali vědět Dee, že přijdu pozdě na oběd. A jelikož slyšely část konverzace, Carissa se pořád chichotala a Lesa se pustila do své fantazie o tom, co budeme dělat v knihovně. Něco, co jsem nepotřebovala vědět. Nebo o tom přemýšlet. Ale teď jsem to dělala, protože jsem si dokázala Daemona představit, jak se přesně do takových věcí pouští. Ranní hodiny mě ubíjeli. Pan Garison mi věnoval obvyklý nedůvěřivý pohled přes biologii po tom, co se mu rozšířily oči. Byl jako neoficiální strážce Luxenů žijících mimo kolonie. Moje nesvítící verze, zdá se přitahovala jeho pozornost stejně jako ta zářící. Pravděpodobně to mělo víc společné s faktem, že nebyl moc šťastný, že jsem věděla, kdo ve skutečnosti jsou. Dveře se otevřely ve chvíli, když šel pro projektor a vešel kluk, měl na sobě Pac-Man košili která byla udělaná z úžasnosti. Tiché mumlání přešlo třídou, když cizinec podal panu Garrisonovi papírek. Byl nový, očividně. Jeho hnědé vlasy byli umělecky chaotické, jako kdyby to dělal naschvál. Vypadal dobře s tou zlatavou kůži a sebevědomým úsměvem na tváři. “Zdá se, že máme nového studenta,” řekl pan Garrison a pokládal papírek na stul. “Blake Saunders z…?” “Kalifornie,” dodal kluk. “Santa Monica.” Nasledovalo několik ooch a achh. Lesa se narovnala. Jupí. Už víc nebudu “ta nová”. “Dobře Blakeu ze Santa Monici.” Pan Garrison si prohlížel třídu, jeho pohled se zastavil na prázdné židli vedle mně. “Zde máte místo a partnera na laborky. Bavte se.” Moje oči se zúžily na pana Garrisona, nejistá jestli “bavte se” byla slabě skrytá urážka nebo tajná naděje, že mě nemimozemský kluk rozptýlí od toho mimozemského. Zřejmě lhostejný k zvědavým pohledům si ke mně Blake přisednul a usmál se. “Ahoj.” “Čau. Jsem Katy z Floridy.” Usmála jsem se. “Momentálně známá jako, už ne nováček.” “Ach, to vidím.” Podíval se na pana Garrisona naklánějícího projektor do středu učebny. “Malé město, málo tváří, každý zírá, tenhle druh věci?” “Trefa do černého.” Měkce se zasmál. “Dobře. Začínal jsem si myslet, že je se mnou něco špatně.” Vytáhl si sešit, jeho ruka se otřela o moji. Statická elektřina mně překvapila. “Promiň.” “V pořádku,” řekla jsem mu. Blake mi věnoval ještě jeden rychlý úsměv před tím, než obrátil pohled ke třídě. Pohrávajíc si s řetízkem na krku jsem hodila nenápadný pohled na nového kluka. No, alespoň má teď biologie nějakou pastvu pro oči. To nemůže být zlé. Daemon na mně nečekal u dvojitých dveří do knihovny. Napravila jsem si tašku na rameni a vstoupila jsem do zatuchlé místnosti. Mladý knihovník vzhlédl a usmál se, když jsem se rozhlížela. Můj zátylek byl teplý, ale neviděla jsem ho. Jak znám Daemona nejspíš se schovával, aby nikdo neviděl Pana Chladného v knihovně. Přešla jsem kolem pár šprtů u stolů a počítačů, jedících svůj oběd a pak se potloukala dokud jsem ho nenašla vzadu v krvácení z nosu sekcy-Východo Evropské kultury. V podstatě zemi nikoho. Rozvaloval se v koutě se starobylým počítačem, ruce zastrčené do kapes vybledlých džínů. Vlnitý pramen vlasu mu zakrýval čelo, otírající se o jeho husté řasy. Jeho rty se zkroutili do poloúsměvu. “Přemýšlel jsem, jestli mě najdeš.” Neudělal žádný pohyb, aby objasnil místo v malém 6x6 otvoru. Položila jsem tašku u stěny a vhupla na stůl naproti němu. “Bojíš se, že tě tu někdo najde a pomyslí si, že si schopen čtení?” “Musím si udržet pověst.” “A jak úžasná je to reputace.” Natáhl si nohy, takže je měl pod těmi mými. “Takže o čem si to chtěla mluvit,” ztišil hlas do hlubokého sexy šepotu, “v soukromí?” Otřásla jsem se a s teplotou to nemělo nic společného. “Ne o tom, v co doufáš.” Daemon mi věnoval sexy úsměv. “Oukej.” Popadla jsem okraj stolu. “Jak si věděl, že jsem nemocná uprostřed noci?” Daemon na mně chvíli zíral. “Nepamatuješ si?” Jeho tajemné oči byli příliš intenzivní. Klesla jsem pohledem…k jeho rtům. Špatný pohyb. Zírala jsem na mapu Evropy nad jeho ramenem. Lepší. “Ne. Vážně ne.” “No, pravděpodobně to byla horečka. Hořela si.” Moje oči se rychle vrátily k těm jeho. “Ty ses mě dotkl?” “Ano, dotkl…a tys neměla moc oblečení.” Jeho samolibě roztáhnuté rty se ještě rozšířily. “A byla si promočená…v bílém tričku. Hezké. Velice hezké.” Na tváře se mi vplížilo teplo. “Jezero…to nebyl sen?” Daemon zavrtěl hlavou. “Ach můj Bože, takže jsem si šla zaplavat v jezeře?” Odstrčil se od stolu a postoupil vpřed, což ho dostalo do stejného dýchacího prostoru jako mně…pokud skutečně potřeboval dýchat. “To ano. Není to nic, co bych očekával, že uvidím v pondělní noc, ale nestěžuju si. Hodně jsem toho viděl.” “Buď zticha,” zasyčela jsem. “Neciť se trapně.” Natáhl se a zatáhl za rukáv mého svetru. Praštila jsem ho. “Není to jako bych neviděl horní část už dříve a skutečně jsem se moc nedíval dolů-” Seskočila jsem ze stolu a napřáhla se, mé klouby mu pouze otřely tvář před tím, než mi chytl ruku. Wau, on byl tak rychlý. Daemon si mě přitáhl na hruď a sklonil hlavu, oči sršící potlačovaným hněvem. “Nebouchej, Kotě. Není to hezké.” “Ty nejsi hezký.” Snažila jsem se odtáhnout, ale on držel mé zápěstí pevně v rukou. “Nech mě jít.” “Nejsem si jistý, že to dokážu. Musím se chránit.” Ale pustil mi ruku. “Ach, skutečně, to je tvůj důvod pro-pro brutální chování?” “Brutální chování?” Přitiskl se blíž, dokud jsem se zády nedotkla hrany stolu. “Tohle není týrání ani nic ksakru podobného.” Vize mě proti zdi v mém domě a Daemona líbající ho mě, mi tančila v hlavě jako cukrové švestky. Části mého těla se chvěly. Ach, to není dobrý znak. “Daemone, někdo nás uvidí.” “Takže?” Něžně mi zvedl ruku. “Ne, že by mi to kdokoliv mohl vyčítat.” Zhluboka jsem se nadechla. Jeho vůni jsem měla na jazyku. Naše hrudníky se dotýkaly. Tělo řeklo ano. Katy řekla ne. Nebudu tímhle ovlivněná. Ne naší blízkostí nebo tím, jak se mi jeho prsty posouvaly pod rukáv svetru. Nebylo to skutečné. “Takže moje stopa zmizela ale tohle hloupé spojení ne?” “Ne.” Zklamaná jsem potřásla hlavou. “Co to tedy znamená?” “Nevím.” Jeho prsty byli úplně pod mým rukávem, hladíc mi předloktí. Jeho kůže-bzučela jako elektřina. Tomuhle se nic nevyrovná. “Proč se mě pořád dotýkáš?” Zeptala jsem se nervózně. “Protože se mi to líbí.” Bože, mě taky a nemělo by. “Daemone…” “Zpátky k té stopě. Víš, co to znamená.” “Že tě nemusím vídat mimo školu?” Zasmál se a ten zvuk mnou zaburácel. “Už nejsi v nebezpečí.” Nějak a já skutečně nemám ponětí jak, byla moje volná ruka na jeho hrudi. Jeho srdce bylo rychle a silně. Jako to moje. “Myslím že neuvidím-tvoji tvář-tu převažující část o bezpečí.”

“Jen si to namlouvej dál.” Jeho brada se mi otřela o vlasy a pak mi sklouzla po tváři. Otřásla jsem se. Z jeho kůže na mě přešla jiskra, vzduch kolem nás hučel elektřinou. “Pokud se tak cítíš líp, ale oba víme, že to je lež.” “Není to lež.” Zaklonila jsem hlavu. Jeho dech byl horký proud na mých rtech. “Pořád se budeme vídat,” zamumlal. “A nemusíš lhát. Vím, že tě to těší. Řekla si mi, že mě chceš.” Ne tak zhurta. “Kdy?” “U jezera.” Naklonil hlavu a já se měla odtáhnout. Jeho rty se vědoucně zkroutili proti mým a on mi pustil zápěstí. “Řekla si, že mě chceš.” Obě mé ruce byli na jeho hrudi. Měli svou vlastní hlavu. Nenesla jsem za ně žádnou zodpovědnost. “Měla jsem horečku. Ztratila jsme hlavu.” “Jasně, že jo Kotě.” Daemon mi sevřel boky a zvedl mě na okraj stolu s lehkostí, která byla až znepokojující. “Já to vím líp.” Můj dech se změnil na krátké vzdechy. “Nevíš nic.” “No jo. Víš, bál jsme se o tebe,” přiznal, přibližujíc se a oddělujíc mé nohy. “Pořád si volala mé jméno a já ti pořád odpovídal, ale bylo to, jako kdybys mě nemohla slyšet.” O čem jsme to mluvili? Mé ruce se přesunuli níž k jeho břichu. Jeho svaly pod svetrem byli tvrdé. Sklouzla jsem rukama na strany zcela rozhodnutá ho odtlačit. Namísto toho jsem ho sevřela, přitáhla blíž. “Páni, musela jsem být vážně mimo.” “Ono…vyděsilo mě to.” Před tím než jsem mohla odpovědět nebo zamyslet se nad faktem, že ho má choroba skutečně vyděsila, se naše rty střetly. Můj mozek se vypnul, jak mé prsty pátrali pod jeho svetrem a…a och, Bože, jeho polibek byl hluboký, spaloval mé rty, jeho ruka na mém pasu zpevněla a táhla mě k němu. Daemon líbal jako muž žíznící po vodě, nabírající dlouhé bezdeché doušky. Jeho zuby zachytili můj spodní ret, když se odtáhl jenom, aby si přišel zpět pro další. Bojovala ve mně opojná směs emocí. Nechtěla jsem to, protože to bylo jenom spojení mezi námi. Říkala jsem si to, i když jsem mu přejížděla dlaněmi po hrudi a kroužila kolem krku. Když se jeho ruka posunula pod mou košili, bylo to jako kdyby se natáhl hluboko do mě, rozehřívajíc každou buňku v mém těle, vyplňující každou mezeru teplem jeho kůže. Dotýkání, líbání, to vše bylo jako mít znovu horečku. Byla jsem v ohni. Moje tělo pálilo. Svět hořel. Létaly jiskry. Zasténala jsem proti jeho rtům. Zaznělo nějaké Prásk! A Bum! Vůně spálené umělé hmoty naplnila kout. Odtáhli jsme se od sebe a těžce dýchali. Přes jeho rameno jsem viděla tenké proužky kouře, vznášející se svrchu starověkého monitoru. Dobrý Bože, tohle se bude stávat vždy, když se budeme líbat? A co jsem to ksakru dělala? Rozhodla jsem se, že tohle s Daemonem nedopustím, což znamená žádné líbaní…nebo dotýkání. Způsob, jakým se mnou zacházel, když jsme se poprvé potkali-pořád jsem otřesená. Bolest a rozpaky ve mně zůstaly. Odstrčila jsem ho. Tvrdě. Daemon mě pustil, díval se na mě jako bych mu hodila štěně na silnici. Odvracejíc se, jsem si otřela hřbetem ruky pusu. Nefungovalo to. Všechno na něm bylo pořád kolem mně, ve mně. “Sakra, vždyť já to ani nemám ráda-líbat tě.” Daemon se narovnal do celé své výšky. “Dovolím si nesouhlasit a myslím, že počítač říká taky něco jiného.” Střelila jsem po něm tvrdým pohledem. “To-už se to nikdy nestane.” “A já myslím, že to si říkala už předtím,” připomněl mi. Když zahlédl můj výraz, povzdechl si. “Kat. Užila sis to-stejně jako já. Proč lhát?” “Protože to není skutečné,” řekla jsem. “Předtím si mě nechtěl.” “Ale-” “Neopovažuj se mi říkat, že ano, protože si se mnou zacházel jako s Antikristem! To nemůžeš prostě vymazat kvůli nějakému podělanému spojení mezi námi.” Zhluboka jsem se nadechla, jak se mi pocit nechuti rozléval hrudí. “Skutečně jsi mě zranil. Nemyslím si, že o tom vůbec víš. Ponížil si mě před celou jídelnou!” Daemon se odvrátil a přehraboval si rukou vlasy. “Já vím. Mě…mě je líto, jak jsem se k tobě choval Kat.” Šokovaná jsem na něj zírala. Daemon se nikdy neomlouvá. Jako vůbec. Možná, že on vážně…zatřásla jsem hlavou. Jeho omluva nebyla dost. “Dokonce i teď jsme pořád skrytí v knihovně, jako kdybys nechtěl, aby lidé věděli žes udělal chybu v ten den, když ses choval jako idiot. A já s tím teď mám být v pohodě?” Oči se mu rozšířil. “Kat-” “Neříkám že nemůžeme být přátelé, protože já chci. Já tě mám moc ráda-” zarazila jsem se, než toho řeknu příliš. “Koukej, tohle se nestane. Chystám se z toho vinit následky chřipky nebo to, že mi zombie snědl mozek.” Nadzvedl obočí. “Co?” “Nechci s tebou tohle.” Začínala jsem se otáčet, ale on mně chytl za ruku. Podívala jsem se na něj. “Daemone…” Díval se přímo na mě. “Jsi příšerná lhářka. Chceš to. Tak moc jako já.” Otevřela jsem ústa, ale nic z nich nevyšlo. “Chceš to tak moc jako jít na AKS tuto zimu.” Teď mi čelist spadla až na zem. “Vždyť ty ani nevíš, co AKS je!” “Událost na zimní slunovrat Amerického Knižního Sdružení,” řekl a hrdě se usmíval. “Viděl jsem tě o tom básnit na tvém blogu před tím, než si onemocněla. Jsem si celkem jistý, že si řekla, že by ses vzdala svého prvorozeného dítěte, abys mohla jít.” Jo, tak trochu jsem to řekla. Daemonovy oči se zablýskly. “Každopádně zpět k-chceš-mě části.” Potřásla jsem hlavou opařená. “Chceš mě.” Zhluboka jsem se nadechla bojující se svými nervy…a pobavením. “Podle mně si příliš sebevědomý.” “Jsem dost sebevědomý, abych se vsadil.” “To nemůžeš myslet vážně.” Usmál se. “Vsadím se, že do Nového roku přiznáš, že si šíleně, hluboce a neodvolatelně-” “Wau. Nechceš přihodit další příslovce?” Tváře mi hořely. “Co takhle neodolatelně.” Obrátila jsem oči a zamumlala. “Jsem překvapená, že vůbec víš, co to příslovce je.” “Přestaň mě přerušovat Kotě. Zpátky k mé sázce-do Nového roku přiznáš, že si do mě šíleně, hluboce, neodvolatelně, neodolatelně zamilovaná.” Ohromeně jsem se dusila smíchem. “A sníš o mě.” Pustil mi ruku a zkřížil si ruce na prsou naklánějíc obočí. “Vsadím se, že to přiznáš. Pravděpodobně mi dokonce ukážeš svůj sešit s mým jménem zakroužkovaným v srdíčku-” “Ach pro lásku Boží…” Daemon mrkl. “A je to.” Otáčejíc se, jsem popadla batoh a spěchala přes hromady, nechávajíc Daemona v koutě dřív, než udělám něco šíleného. Jako odhodit zdravý rozum a běžet zpátky vypořádat se s ním, předstírat že vše co po ty měsíce udělal a řekl, nezanechaly syrovou značku na mém srdci. Protože bych předstírala, správně? Nezpomalila jsem, dokud jsem nestála před svou skříňkou na druhé straně školy. Sáhla jsem do tašky a vytáhla šanon plný uměleckých blbostí. Sakra, co tak vrátit den zpět? Polovinu svých hodin jsem byla omámená, pak jsem vyběhla za Daemonem a vybouchl další počítač. Skutečně jsem měla zůstat doma. Natáhla jsem se po klice na mé skříňce. Předtím, než se ji mé prsty mohli dotknout, se skříňka s houpnutím otevřela. Lapajíc po dechu jsem uskočila a můj umělecký štos padl na zem. Ach můj Bože, co se to právě stalo? Nemohlo to být…tepová frekvence mého srdce se dostávala k zástavě srdce. Daemon? On může pohybovat předměty. Otevřít dveře skříňky jeho myslí pro něj byla hračka vzhledem k tomu, že dokáže vytrhávat stromy. Rozhlédla jsem se kolem ztenčujícího se davu, ale věděla jsem, že tam nebyl. Necítila jsem ho přes naše zatracené mimozemské pouto. Couvala jsem od skříňky. “Whoa, koukej se, kam šlapeš,” vyrušil mě škádlivý hlas. Ostře zalapajíc po dechu jsem se otočila. Simon Cutters za mnou stál a zatínal do roztrhaného batohu svou masitou pěsť. “Promiň,” zaskřehotala jsem, dívajíc se zpátky na skříňku. Viděl to? Klekla jsem si, abych si posbírala své výkresy, ale on mně předběhl. Následoval epický trapas, jak jsme se snažili posbírat papíry bez toho, abychom se dotkli. Simon mi podal svazek ohyzdných nákresů květin. Nemám žádný umělecký talent. “Tady.” “Díky.” Stála jsem strkajíc si to do skříňky, připravená k útěku. “Počkej chvilku.” Popadl mě za ruku. “Chci si s tebou promluvit.” Oči mi klesly k jeho rukám. Má pět sekund než moje špicatá bota skončí mezi jeho nohama. Zdá se, že to vycítil, protože spustil ruku a zrudl. “Jenom jsem se chtěl omluvit za všechno, co se stalo v tu plesovou noc. Byl jsem opilý a já…dělám hloupé věci když jsem opilý.” Zírala jsem na něj. “Pak bys možná měl přestat pít.” “Jo, asi bych měl.” Přejel si rukou po krátce ostříhaných vlasech. Světlo se odráželo od modro-zlatých hodinek obtočených kolem jeho tlustého zápěstí. Něco tam bylo vyryto, ale nemohla jsem zjistit co. “Každopádně jsem jenom nechtěl-” “Hej, Simone, co děláš?” Billy Crump, fotbalista s korálkovitíma očima, který jak se zdá si na mně všímá jenom prsou, se přiloudal k Simonovi. Těsně za ním následován vzteklou bandou spoluhráčů. Billy se zazubil, jak se jeho pohled zaměřil na mně. “Hele…co to tady máme?” Simon otevřel pusu, ale jeden kluk ho předběhl. “Nech mě hádat. Znovu se tě snaží sbalit?” Několik kluků se zasmálo a strčilo do sebe lokty. Mrkla jsem na Simona. “Promiňte?” Simonovi tváře zrudly, když Billy postoupil vpřed pouštějíc paže na mé rameno. Vůně jeho kolínské mě málem srazila. “Koukni zlato, Simon o tebe nemá zájem.” Jeden kluk se zasmál. “Jak vždy říká moje máma, proč kupovat krávu, když je mléko zadarmo?” Pomalý nával vzteku se mi rozléval žilami. Co do háje Simon těmhle dutým hlavám napovídal? Pokrčila jsem rameny zpod Billyho paže. “Tohle mléko není zadarmo a není ani na prodej.” “My jsme slyšeli něco jiného.” Billy zapumpoval pěstí před Simonovými červenými tvářemi. “Nemám pravdu, Cuttersi?” Všichni Simonovi přátelé se na něj dívali. Dusil se smíchem a ustoupil házejíc si batoh na rameno. “Jo kámo, ale nemám zájem o druhou sklenici. Snažil jsem se jí to říct, ale ona neposlouchala.” Otevřela jsem ústa dokořán. “Ty prolhaný parchante-” “Co se tady děje?” Zavolal kouč Vincent z konce chodby. “Kluci, neměli byste být ve třídě?” Smějíc se, se kluci rozešli a zamířili chodbou. Jeden z nich se otočil, naznačujíc “zavolej mi”, zatímco další radši udělal obscéní gesto s rukou a ústy. Chtěla jsem do něčeho bouchnout pěstí. Ale Simon nebyl můj největší problém. Znovu jsem čelila skříňce škubajíc sebou, když mi žaludek spadl až k nohám. Otevřela se sama.

KAPITOLA 4

Máma byla pryč, dnes už jí brzy ráno začala směna ve Winchesteru. Doufala jsem, že bude doma, takže bych si s ní na chvíli popovídala a zapomněli bychom na celý ten skříňkový incident. Ale zapomněla jsem, že byla středa, takže známý “postarej se o sebe” den. Tupá bolest zaujala pobyt za mýma očima, jako bych něco napínala, ale nebyla jsem si jistá, jestli je to možné. Začalo to po celém tom skříňkovém incidentu a nevykazovalo to známky zastavení.

Hodila jsem várku oblečení do sušičky předtím, než jsem si uvědomila, že nejsou sušící prostěradla. Selhání. Chystala jsem se jít do komory v naději, že něco najdu. Vzdala jsem se. A rozhodla jsem se, že jednoznačně jediná věc, která by mi udělala den lepší, byl sladký čaj, který jsem viděla v lednici dnes ráno. Rozbilo se sklo. Vyskočila jsem při tom zvuku a pak spěchala do kuchyně, myslíc si, že někdo rozbil okno zvenčí. Ale nebylo to, jako bychom měli hodně návštěvníků tady venku, jedině kdyby to byla prdel DOD, ničící dům. Při té myšlence, moje srdce trochu zakoplo. Můj pohled přešel k pultu pod otevřenou skříň. Jedna sklenice z vysokého, matného skla byla ve třech kusech na pultu. Kap. Kap. Kap. Zamračeně jsem se rozhlídla, a nemohla jsem přijít na zdroj hluku. Rozbité sklo, kapající voda…pak mě to napadlo. Můj puls se zrychlil, když jsem otevřela ledničku. Džbán čaje byl na své straně. Víko pryč. Hnědá kapalina přeběhla na polici, rozlitá po stranách. Podívala jsem se na pult. Chtěla jsem čaj, který vyžadoval sklo a…dobře, čaj. “No tak,” zašeptala jsem a zacouvala.

Nebyl tam žádný způsob, jak věc, že jsem chtěla čaj, mohlo způsobit tohle. Ale jaké jiné vysvětlení pro to mohlo být? Nebylo to, jako by se mimík schovával pod stolem, dělající hovadiny pro srandu. Pro jistotu jsem si to ověřila. To bylo podruhé v jednom dni, kdy se něco přesunulo na svoje místo. Dvě náhody? Uvnitř strnulá, jsem popadla ručník a uklidila nepořádek. Celou dobu jsem myslela na to, jestli jsou zamčené dveře. Otevřeli se dřív, než jsem k nim dorazila. Ale to jsem nemohla být já. Mimíci měli schopnost dělat takové věci. Já ne. Možná tam bylo menší zemětřesení nebo něco. Menší zemětřesení, které má za cíl pouze sklo a čaj? Pochybné… Maximálně divné. Popadla jsem knihu z opěradla pohovky a rozvalila se. Potřebovala jsem vážné rozptýlení. Máma nesnášela, když byli všude kolem knihy. Oni nebyli opravdu všude. Jen tam, kde jsem byla já: Na gauči, na křesle, na kuchyňském pultu, v prádelně a dokonce i v koupelně. Nebyly by, kdyby mi zřídila knihovnu na zeď u stropu. Ale bez ohledu na to, jak jsem se snažila dostat se do knihy, kterou jsem četla, to nefungovalo. Polovina z toho byla kniha. To byla rozpustná-láska, prokletí mé existence. Dívka vidí chlapce a zamiluje se. Ihned spřízněná duše, ztráta dechu, kroucení prstů, láska po jednom rozhovoru. Chlapec odhání dívku pryč z nějakého paranormálního důvodu nebo jiného důvodu. Dívka stále miluje chlapce. Chlapec nakonec přiznává lásku. Dělají si srandu? Tak nějak jsem milovala všechny ty úzkosti. To nebyla kniha. To jsem byla já. Nemohla jsem si pročistit hlavu a plně se ponořit do charakterů. Popadla jsem záložku z kávového stolku a strčila ji do knihy. Psí uši stránky byly Antikristem všech milovníku knih po celém světě. Ignorovat co se stalo, nefungovalo. To jsem nebyla já-utéct od problému jako tenhle. Kromě toho, když jsem byla k sobě upřímná, věděla jsem, že jsem byla víc než jen trochu vyděšená tím, co se děje. Co když jsem si sama představovala pohybující se věci? Horečka mohla zabít pár mozkových buněk. Vytáhla jsem se do vzduchu tak rychle, že se mi zatočila hlava. Mohl by člověk dostat schizofrenii z nevolnosti? Teď to znělo hloupě. Posadila jsem se a přitiskla si hlavu na kolena. Byla jsem v pořádku. Co se to děje…? Muselo pro to být logické vysvětlení. Neměla jsem zavřené dveře skříňky na doraz a Simonovi těžké kroky ji otřesem otevřeli. A sklo bylo vlevo na hraně. A byla tam dobrá šance, že máma dala uzávěr z čaje pryč. Ona vždycky dělala takové věci. Několikrát jsem se zhluboka nadechla. Byla jsem v pohodě. Logické vysvětlení vytvořili svět kolem. Jediná chyba v linii myšlení byl fakt, že jsem bydlela vedle mimozemšťanů a to nebylo logické. Odrazila jsem se od gauče, a zkontrolovala okno, zda má Dee venku auto. Natahujíc si mikinu, jsem zamířila vedle. Dee mě okamžitě vtáhla do kuchyně. Byl tam sladký, spálený zápach. “Jsem ráda, že si přišla. Zrovna jsem si pro tebe chtěla jít,” řekla, pustila moji ruku a spěchala k pultu. Bylo tam několik hrnců rozptýlených po celé desce. “Co to děláš?” Nakoukla jsem jí přes rameno. Jedna z nádob vypadala, jako by byla naplněná dehtem.“Oh,” Dee si povzdechla.” Snažila jsem se rozpustit čokoládu.” “Svýma mikrovlnnýma rukama?” “Je to epické selhání.” Strčila do toho slizu špachtli. “Nemůžu dostat správnou teplotu.” “Tak proč nezkusíš sporák?” “Pff. Nesnáším sporák!” Dee vytáhla špachtli nahoru. Polovina roztála. “Jejda.” “Pěkné.” Šourala jsem se ke stolu. S mávnutím ruky letěl hrnec do dřezu a kohoutek se zapl. “Začínám v tom být lepší.” Popadla nějaké mýdlo. “Co jste ty a Daemon dělali u oběda?” Váhala jsem. “Chtěla jsem mluvit o celé té “jezero” věci. Myslela jsem, že se mi to jen zdálo.” Dee se zděsila. “Ne, bylo to skutečné. Dostal mě, když tě přivedl zpátky. Já jsem byla ta, která tě převlíkla do suchého oblečení, mimochodem.”

Zasmála jsem se. “Myslela jsem si, že jsi to byla ty.” “Ačkoliv on dělal dobrovolníka pro práci,” řekla a její oči se zkroutili. “Daemon je tak užitečný.” “To je. Kde…kde je?” Pokrčila rameny. “Žádná stopa.” Její oči se zúžili. “Proč se chytáš za ruku?” “Hm?” Zastavila jsem se, ani jsem si neuvědomila, že to dělám. “Oh, v nemocnici mi vzali krev aby se ujistili, že nemám vzteklinu nebo tak něco.” Zasmála se a zatáhla mě za rukáv. “Mám nějaké věci, které si můžeš vzít… Svatý kecy, Katy.” “Co?” Podívala jsem se na ruku a nasála dech. “Fuj!” Celý můj vnitřní loket vypadal jako dužnatá jahoda. Všechno, co chybělo byla zelená, listová čepka. Zvýšené skvrny červené kůže byli skvrnité s tmavými tečkami. Dee přes to přejela prstem. “Bolí to?” Zavrtěla jsem hlavou. “Jen to svědí jak blázen.” Pustila mou ruku. “Všechno, co udělali bylo, že ti vzali krev?” “Jo,” řekla jsem s pohledem upřeným na moji paži. “To je opravdu divné Katy. Je to, jako by si měla nějakou reakci, nebo něco. Nech mě, dát ti na to nějaké aloe. To by mohlo pomoct.” “Jasně,” zamračila jsem se na moji ruku. Co to mohlo způsobit? Dee se vrátila se sklenicí chladivého sajrajtu. Pomohlo to na svědění, a poté, co jsem stáhla můj rukáv zpět dolů, zdálo se, že jsem na to zapomněla. Potloukala jsem se s ní pár hodin a sledovala jsem, jak ničí jeden hrnec za druhým. Zasmála jsem se tak tvrdě, že mě zabolel žaludek, když se Dee naklonila příliš blízko k míse, jak ji ohřívala a náhodně ji chytlo tričko. Zvedla jedno obočí na můj velký hrudník, jako by chtěla říct, že by ráda viděla mě, vyhnout se té samé chybě. A tím mě poslala do dalšího záchvatu smíchu. Když jí došla čokoláda a plastové špachtle, tak přiznala porážku. Bylo po desáté, když jsem řekla sbohem a šla domů pro nějaký odpočinek. Byl to dlouhý první den zpátky ve škole, ale byla jsem ráda, že jsem zamířila k Dee a skončila zavěšená na ní. Daemon přecházel silnici stejně, jako jsem za sebou zavírala dveře. Za méně než sekundu stál na horním schodě. “Kotě.” “Ahoj.” Vyhnula jsem se jeho výjimečným očím a obličeji, protože…dobře, měla jsem skutečně těžkou dobu při připomínce, co jsem cítila, když byla jeho ústa na mých. “Kde, um, takže co si dělal?” “Hlídkoval.” Když vstoupil na verandu, dělala jsem, že jsem zaneprázdněná díváním se na trhliny v dřevěné podlaze. Mohla jsem cítit jeho pohled na své tváři a teplo z jeho těla. Stál blízko, až příliš blízko. “Na západním frontě je všechno klidné.” Porazila jsme úsměv. “Pěkný reference.” Když promluvil, jeho dech škádlil rozpuštěné vlasy kolem mého spánku. “Vlastně, je to moje oblíbená kniha.” Moje hlava sebou trhla směrem k němu a těsně minula srážku. Skryla jsem překvapení. “Nevěděla jsem, že víš, jak číst klasiku.” Objevil se líný úšklebek, a já bych přísahala, že se mu podařilo dostat se blíž. Naše nohy se dotkly. Jeho rameno kartáčovalo moji paži. “No, já obvykle preferuju knihy s obrázky a krátkými větami, ale někdy jsem krok po vybalení z krabice.” Neschopná si pomoct, jsem se zasmála. “Nech mě hádat, tvůj oblíbený druh obrázkové knihy je jedna kde umíš barvy?” “Nikdy jsem nezůstal v řádcích,” Daemon na mě mrkl. Jen on to mohl zvládnout. “Samozřejmě, že ne.” Polkla jsem a podívala se pryč. Někdy to bylo příliš snadné…spadnout do lehkého žertování s ním…tak zatraceně snadné, představit si dělat to s ním každou noc. Škádlení. Smích. Dostal se nad mou hlavu. “Musím…jít.” Otočil se. “Doprovodím tě domů.” “Um, bydlím tady.” Jako by to nevěděl. Ten líný úsměv se rozšířil. “Hej, jsem gentleman.” Nabídl mi ruku. “Mohu?” Zasmála jsem se a zavrtěla hlavou. Ale dala jsem mu moji ruku. Další věc, kterou jsem věděla, byla, že mě vzal do náruče. Moje srdce mi poskočilo až do krku. “Daemone.” “Říkal jsem ti, že jsem tě nesl celou cestu zpět do domu v noci, kdy si byla nemocná? Myslíš, že to byl sen, že? Kdepak. Skutečnost.” Šel o jeden krok dolů, jak jsem se na něj dívala s vytřeštěnýma očima. “Dvakrát do týdne, měli bychom z toho udělat zvyk.” Pak šel pryč z verandy a řev větru přehlušil moje překvapené pískání. V příští vteřině stál před mými dveřmi. Usmíval se na mě. “Naposledy jsem byl rychlejší.” “Opravdu,” řekla jsem pomalu, ohromená. Moje tváře se cítili otupěle. “Můžeš…mě pustit dolů?” “Mmm.” Naše oči se setkaly. V očích měl něžný pohled, hřejivý a mě to vyděsilo. “Přemýšlela jsi o naši sázce? Chceš to vzdát teď?” A úplně zničil ten něžný moment. “Dej mě dolů Daemone.” Položil mě na nohy, ale jeho paže byli stále kolem mě, a já neměla tušení, co na to říct. “Přemýšlel jsem.” “O Bože,” zamumlala jsem. Jeho rty sebou škubly. “Tahle sázka opravdu není pro tebe fér. Novoroční den? Sakra, já jsem si přiznal svou nehynoucí oddanost k sobě do Díkůvzdání.” Obrátila jsem oči v sloup. “Jsem si jistá, že se budu držet, dokud bude Halloween.” “Ten právě byl.” “Přesně tak,” zamumlala jsem. Zasmál se, postoupil vpřed a zastrčil mi pramen vlasů za ucho. Zadní část jeho kloubů se otírala o moji tvář a já stiskla moje rty, abych zastavila povzdech. V mojí hrudi rozkvetlo teplo, které má co dočinění s jednoduchým dotykem. To mělo co dočinění s bolestí v jeho pohledu. Pak se otočil kolem a zaklonil hlavu dozadu. Chvíle ticha. “Hvězdy…jsou dnes překrásné.” Následovala jsem jeho pohled, trochu vyvedená z náhlé změny tématu. Obloha byla tmavá, ale bylo tam sto nebo tak nějak, jasných bodů mihotajících se proti inkoustové noci. “Jo, to jsou.” Kousla jsem se do rtu. “Připomínají ti tvůj domov?” Chvíli bylo ticho. “Přál bych si, aby jo. Vzpomínky, dokonce i hořkosladké, ty jsou lepší než nic, víš?” V krku se mi tvořil uzel. Proč jsem se ho na to ptala? Věděla jsem, že si nepamatuje nic o jeho planetě. Zastrčila jsem si vlasy zpátky dozadu a stoupla si vedle něj a mžourala na oblohu. “Ti starší…pamatují si něco o Luxu?” Přikývl. “Už si je někdy požádal, aby ti o tom něco řekli?” Začal reagovat, ale pak se rozesmál. “Je to tak jednoduché, že? Ale snažím se vyhnout kolonii co nejvíce.” Pochopitelné, ale nebyla jsem si úplně jistá proč. Daemon a Dee zřídka mluvili i Luxenech, kteří zůstali v kolonii hluboko v lese Seneca Rocks. “A co pan Garrison?” “Matthew?” Zavrtěl hlavou. “Nebude o tom mluvit. Myslím si, že je to pro něho příliš těžké-válka a ztráta jeho rodiny.” Odtrhujíc oči od hvězd, jsem se na Daemona podívala. Jeho profil byl krutý a strašidelný. Ježíš, oni měli těžký život. Všichni Luxeni. Válka je proměnila v uprchlíky. Země byla pro ně prakticky nepřátelská planeta, vzhledem k tomu, jak museli žít. Daemon a Dee si nemohli pamatovat rodiče a ztratili bratra. Pan Garrison ztratil všechno a jen Bůh ví, kolik z nich sdílí stejnou tragédii. Uzel v krku byl větší. “Je mi to líto.” Daemonova hlava se ke mně prudce otočila. “Proč se omlouváš?” “Já…je mi líto za všechno, čím jste si prošli.” A myslela jsem to vážně. Držel můj pohled na úder a pak se odvrátil se smíchem. V tom zvuku nebyl žádný humor a já jsem přemýšlela, jestli jsem řekla něco, co není v pořádku. Pravděpodobně. “Vyhýbej se takovým řečem, Kotě, a já…” “Ty co?” Daemon ustoupil z mojí verandy, s tajnůstkářským úsměvem. “Rozhodl jsem se jít na tebe lehce. Beru novoroční den jako termín.” Chystala jsem se odpovědět, ale byl pryč dřív, než jsem mohla. Pohybuje se tak rychle pro moje oči. S rukou umístěnou na mém hrudníku jsem tam stála a snažila se pochopit, co se právě stalo. Na moment, na šílený moment, tam došlo k něčemu nekonečně většímu, než šílená zvířecí touha mezi námi. A to mě děsilo. Šla jsem dovnitř a nakonec jsem byla schopná zatlačit Daemona do zadní části mé mysli. Popadla jsem mobil, vyšla z místnosti do místnosti, dokud jsem neměla signál a zavolala mámě, a zanechala jí zprávu. Když zavolala zpět, řekla jsem jí o mojí ruce. Řekla mi, že jsem pravděpodobně na něco narazila nebo něco, ačkoli to nebolí a nebylo to ani pohmožděné. Slíbila mi, že mi domů donese mast. Cítila jsem se lépe, jen když jsem slyšela její hlas. Posadila jsem se na postel, zkoušela jsem zapomenout na všechny podivné věci a zaměřila jsem se na můj úkol z historie. V pondělí byla zkouška. Studium v pátek byl vrchol chromosti, ale bylo to buď tohle, nebo podvádět. A já odmítám podvádět. Historie byla jeden z mých oblíbených předmětů. O několik hodin později, jsem cítila divné teplo, které se stávalo stále známější, když se plížilo přes můj krk. Zavřela jsem učebnici, vyskočila jsem z postele a vplížila se směrem k oknu. Plný měsíc osvětloval vše stříbřitou tlumenou září. Přitáhla jsem si rukáv košile. Kůže byla stále nerovnoměrná a červená. Měla nevolnost co dočinění se skřínkou, sklenicí čaje a připojení k Daemonovi? Můj pohled se vrátil k oknu, unášený níže nad zemí. Nic jsem neviděla. Touha zajiskřila v mé hrudi. Vytáhla jsem závěs dál a přitiskla čelo proti chladnému sklu. Nemohla jsem pochopit, nebo vysvětlit jak jsem to věděla, ale věděla. Někde, skrytý ve stínu, byl Daemon. A každá část mého bytí chtěla a potřebovala jít k němu. Bolest, která byla v jeho očích… To bylo tak moc…jít za ním. Víc než to, co já nepochybně můžu… A tak jsem svěsila hlavu. Popírat, že touha byla jedna z nejtěžších věcí, jsem nikdy neudělala. Nechala jsem záclonu volně spadnout a vrátila se zpět do postele. Když jsem otevřela znovu historický text, zaměřila jsem se na moji kapitolu. Novoroční den? To se nestane. Měla jsem jeden z těch dnů, kdy jsem chtěla začít házet věci, protože jen z porušení nesmyslů jsem se cítila líp. Můj limit pro přijatelnou podivnost v mém každodenním životě byl na maximu. V sobotu se sprcha zapnula předtím, než jsem se dostala do sprchového koutu. V neděli večer se mi v pokoji otevřeli dveře, když jsem k nim šla a plácli mě přímo do obličeje. A k tomu všemu bylo dnes ráno vše vypnuté, takže bych zaspala a vynechala moje první dvě hodiny, plus celý můj šatník se vysypal na zem, když jsem přemýšlela, co si vezmu na sebe. Buď jsem se měnila na mimozemšťana, který se plazil ven z mého břicha, nebo jsem byla blázen. Jediná dobrá věc dneska bylo, že jsem se probudila bez té svědivé vyrážky na mojí ruce. Celou cestu do školy jsem přemýšlela, co budu dělat. Tyhle věci nelze odsunout stranou jako náhodu. Potřebovala jsem se přes to dostat a čelit tomu. Můj nový pohled na to, že už nejsem jen divák v životě, znamenalo, že musím čelit skutečnosti, že jsem se opravdu změnila. A potřebovala jsem něco udělat předtím, než budu vystavená všem. Jen o tom přemýšlet mi zanechalo hořkou pachuť v puse. Nebyl tu žádný způsob, jak můžu jít za Dee, protože jsem Daemonovi slíbila, že nikomu neřeknu, že mě vyléčil. Neměla jsem žádnou jinou možnost, než ho osedlat jako jeden z mých problémů. Alespoň, že to bylo tak, jak to cítím. Když jsem se přestěhovala sem, byla jsem nic, ale byla jsem i jeho problém. Spřátelit se s jeho sestrou, ptát se mnoho otázek, mě skoro zabilo…dvakrát. Plus objevování jejich velkého tajemství, a pokaždé jsem skončila se stopou. Zamračila jsem se, když jsem sklouzla z mého auta a zabouchla za sebou dveře. Není divu Daemonovi, byl takový výplach kánoe v tyhle měsíce. Byla jsem potíž. Takže to byl on, ale furt. Později na bio a bez dechu, jsem běžela po téměř prázdné chodbě a modlila se, abych byla bezpečně na mém místě předtím, než tam zamíří pan Garrison. Jak jsem sáhla po těžkých dveřích, rozletěli se se silným spěchem a narazili do zdi. Hluk ozývající se chodbou, upoutal pozornost několika dalších pozdních studentů. Krev se vypustila z mého obličeje, kousek po kousku, jak jsem slyšela polekané vzdechy za mnou a věděla jsem, že jsem přistižená. Miliony myšlenek běželi přes můj otupělý mozek a žádná z nich nestála za nic. Zatraceně. Zavřela jsem oči a strach se usadil jako kyselé mléko v mém žaludku. Co je se mnou špatně? Něco bylo-něco bylo opravdu špatně. “Ten zatracený průvan v chodbě,” řekl pan Garrison a odkašlal si. “Dostaneš z toho infarkt.” Prudce jsem otevřela oči. On si narovnal kravatu a zaťal hnědý kufr v pravé ruce. Otevřela jsem pusu, abych promluvila a souhlasila s ním. Jo, zatracený průvan v chodbách. Ale nic nepřicházelo. Stále jsem tam stála jako zatracená ryba. Zírala a zírala. Modré oči pana Garrisona se zúžili a jeho zamračený výraz se prohloubil, až jsem si myslela, že mu to zanechá trvalou stopu na tváři. “Slečno Schwartzová, nemáte být ve třídě?” “Ano, promiňte.” Podařilo se mi zaskřehotání. “Tak tam jen tak nestůjte, prosím.” Roztáhl ruce a uvedl mě dovnitř. “A jdete pozdě. Již podruhé.” Nejistá, jak jsem přišla poprvé pozdě, jsem se zamíchala do třídy, snažíc se ignorovat smích ostatních studentů, kteří zřejmě slyšeli, jak “požral můj zadek a vyplivl ho ven”. Moje tváře zaplavila barva. “Skunku,” řekla Kimmy za svou rukou. Několik dalších chichotání vybuchlo z její strany třídy, ale než jsem stačila něco říct, Lesa po blondýně střelila pohledem. “To je opravdu legrační zrovna od tebe,” řekla. “Jsi ta stejná roztleskávačka, která si zapomněla obléct své spodní prádlo v průběhu rally pep minulý rok, je to tak?” Kimmyin obličej se zabarvil do krvavě červené. “Třído,” řekl pan Garrison, se zúženýma očima. “To stačí!” Předávajíc Lese vděčný úsměv, jsem si vzala místo vedle Blakea a vytáhla svou učebnici, když pan Garrison začal číst docházku, zatímco se oháněl s jeho oblíbenou červenou propiskou. Přeskočil moje jméno. Byla jsem si jistá, že schválně. Blake do mě šťouchl loktem. “Jsi v pohodě?” Přikývla jsem. Nebyl tam žádný způsob, nechat ho myslet si, že Kimmy je důvod, proč můj obličej měl albínsky bílou barvu. A Kimmy mě volá skunk, pravděpodobně to má co dočinění se Simonem, který ani nestál za můj hněv, právě teď. “Jo, jsem perfektní.” Usmál se, ale vypadalo to nucené. Pan Garrison vypnul světla a pustil se do stimulující přednášky o míze na stromech. Zapomněla jsem na chlapce vedle mě a začala jsem si přehrávat dveřní incident znovu a znovu v hlavě. Opravdu pan Garrison věřil, že to byl průvan? A když ne, co by ho zastavilo od kontaktování DOD a předání mě? V břiše se mi svíjel neklid. Skončím jako Bethany…?

KAPITOLA 5

Carissa na mě čekala po biologii u mé skřínky. “Můžu už jít domů?” Zeptala jsem se, když jsem si brala své učebnice. Zasmála se. “Špatný den?” “Dalo by se to tak říct.” Na chvíli jsem přemýšlela, že jí řeknu víc, ale co jsem jí měla říct? “Ráno jsem se zpozdila a víš, jak to dokáže zkazit den.” Zamířili jsme chodbou, povídali si o párty v pátek, a co si vezmeme na sebe. Vážně jsem nad tím moc nepřemýšlela, chtěla jsem si prostě vzít džíny a tričko. “Všichni se vystrojí,” vysvětlovala, “protože tady nedostáváme moc důvodů nosit něco vážně hezkého.” “Vždyť jsme měli zrovna ples!” Zasténala jsem, věděla jsem, že nemám nic elegantního. Carissa začala rutinní rozhovor o tom, na jaké vysoké školy se budu hlásit. Doufala, že podám přihlášku na WVU. Většina studentů se tam hlásila. “Katy, vážně potřebuješ začít posílat přihlášky,” trvala na svém, když popadla talíř, co vypadalo jako Salisburský steak. “Ubíhá ti čas.” “Víš, tohle slyším od mojí mámy každý den. Udělám to, až se rozhodnu kam chci jít.” Problém byl v tom, že jsem netušila, kam chci jít nebo co chci dělat. “Nemáš čas navěky,” řekla a rychle mi to připomněla. Dee, už byla u našeho stolu a já se pustila do svého vlastního proslovu ve chvíli, kdy jsem se posadila. “Takže si nemůžu vzít na večírek džíny? Musím si vzít šaty?” “Cože?” Dee zamrkala a podívala se na mě. “Carissa mi řekla, že si musím vzít šaty v pátek večer. To jsem opravdu neměla v plánu.” Dee zvedla vidličku a posouvala jídlo dokola na svém talíři. “Měla by sis vzít šaty. Musí se z nás stát krásné princezny a obléct se na párty.” “Není nám šest.” Odfrkla si Lesa a opakovala. “Krásné princezny?” “Ano, krásné princezny. Můžeš si půjčit jedny z mých šátů. Mám jich dost.” Dee prohrábla svoje zelené fazole. Něco s ní není v pořádku. Nejedla a teď naznačuje, že bych mohla nosit jedny z jejích šatů. “Dee, já si nemyslím, že bych se vešla do jedněch z tvých šatů.” Otočila na mně svou andělskou tvář, rty jí na rozích poklesly. “Mám spoustu šatů, které můžeš nosit. Nebuď hloupá.” Zírala jsem se na ni, jako opařená. “Když budu mít na sobě jedny z tvých šatů, budu vypadat jak těsné balení salámu.” Pohled Dee mi těkal přes ramena a co chtěla říct jí zamrzlo na rtech. Její oči se rozšířily a tvář zbledla. Bála jsem se otočit, napůl jsem očekávala, že uvidím sbor důstojníků DOD procházejících naší školní jídelnou v černých oblecích. Obraz v mém mozku byl stejně legrační jako děsivý. Pomalu jsem se otočila na židli a připravovala sama sebe na to, být hozená na zem a spoutána nebo cokoliv, co oni dělají. Trvalo mi chvíli, než jsem rozpoznala co Dee tak vyvedlo z míry, a když se mi to povedlo, byla jsem zmatená. Byl to Adam Thompson-hezké dvojče, jak jsem mu ráda říkala a on byl Deein…kamarád? Přítel? “Co se děje?” Zeptala jsem se, když jsem se otočila zpět. Vrhla na mě pohled. “Můžeme si promluvit později?” Jinými slovy, není to něco, co by mohla říct před ostatními. Přikývla jsem a podívala se za sebe. Adam si bral jídlo, ale všimla jsem si ještě někoho. Blake stál u dveří do jídelny a zkoumal tváře, hledajíc někoho. Očima vyhledal náš stůl a jeho oříškové oči se usadily na mě. Usmál se blýskavou sadou ultra-bílých zubů a zamával. Jemně jsem mu zamávala nazpět. “Kdo je to?” zeptala se Dee a zamračil se. “Jmenuje se Blake Saunders,” řekla Lesa s pohledem upřeným na svůj oběd. Šťouchla do něj vidličkou, jako by čekala, že vyskočí a uteče z jejího talíře. “Je to nový kluk z biologie. Zjistila jsem, že žije se svou tetou.” “Prošla sis jeho osobní záznamy, nebo tak něco?” Zeptala jsem se, pobavená. Lesa si odfrkla. “Zaslechla jsem, jak mluví s Whitney Samuelsovou. Dala mu třetí stupeň.” “Myslím, že jde sem.” Dee se ke mně otočila, její výraz byl nečitelný. “Je roztomilý, Katy.” Pokrčila jsem rameny. Byl velmi roztomilý. Blake mi připomínal surfaře, a že to bylo sexy. A byl člověk. Taky bonusový bod. “Je taky milý.” “Milý je dobrý,” řekla Carissa. Milý bylo skvělý, ale… Podívala jsem se na stůl za zády. Daemon s námi neseděl. Zdálo se, že nad něčím polemizoval s Andrewem. Taky tam nebyla Ash. Zvláštní. Moje oči se zase zaměřily na Daemona. Přesně v tom okamžiku se podíval. Úšklebek na jeho tváři zmizel. Sval v jeho čelisti vyskočil. Podíval se…naštvaný. Wau. Co mám teď dělat? Dee mě kopla pod stolem a já se otočila zpátky. Stál vedle mě Blake. Měl na tváři nervózní úsměv a jeho oči se mihly nad stolem. “Ahoj.” “Ahoj,” řekla jsem. “Chceš se posadit?” Přikývl a sedl si na prázdné místo vedle mě. “Všichni na mě zírají.” “Ach, mělo by to záčít slábnout tak za měsíc nebo tak,” řekla jsem mu. “Ahoj,” zašvitořila Lesa. “Jsem Lesa s E, a to je Carissa a Dee. Jsme Katyiny super kamarádky.” Blake se zasmál. “Rád vás poznávám. Byla jsi na bio, ne?” Lesa přikývla. “Takže odkud jsi?” zeptala se Dee. Její hlas byl překvapivě ostrý. Naposledy jsem slyšela u ní tenhle tón, když se Ash ukázala v restauraci s Daemonem před začátkem školního roku. “Santa Monica.” Začlo další kolo s “aaah” a Blake se zazubil. “Můj strýc už byl unavený z města, a tak se chtěl dostat co nejdál od něj, jak jen je možné.” “No, tohle je tak daleko jak jen je možné.” ušklíbla se Lesa a dala si do pusy sousto. “Vsadím se, že v Santa Monice byly obědy lepší.” “Ne, tam je to taky sporné.” “Tak jak se přizpůsobuješ svojí třídě?” Carissa sepjala ruce na stole, jako by se chystala udělat rozhovor pro školní noviny. Vše, co potřebovala bylo pero a papír. “Dobře. Je to mnohem menší škola, než moje stará, takže jsem byl schopný najít všechno kolem celkem snadno. Lidé jsou tady milý, s výjimkou toho, že pořád zírají.” “A co ty?” Otočil se ke mně. “Vzhledem k tomu, že jsi stále ještě technicky nová?” “Ale ne, předám status nováčka zcela na tebe. Ale je to tady docela v pohodě.” “Moc se tady neděje,” přidala Lesa. Rozhovor se snadno pohnul. Blake byl super přátelský. Odpověděl na každou z našich otázek a byl připravený se smát. Ukázalo se, že má tělocvik s Lesou a výtvarku s Carissou. Dost často se na mě otočil a usmál se, čímž odhalil řadu svých bílých zubů. Nemělo to na Daemonův úsměv-když se náhodou rozhodl poctít svět svým úsměvem-ale bylo to milé. A tím také upoutal pozornost ostatních holek. Jeho oči stále těkaly sem a tam mezi námi. Mé tváře začínaly být čím dál teplejší. “Budeme mít párty v patek večer,” blýskla na mě rychlým úsměvem Lesa. “A ty jsi více než vítán. Deeiny rodiče nám to dovolili, zatímco jsou na tenhle víkend pryč.” Dee ztuhla s vidličkou v půli cesty k ústům. Neřekla nic, ale můžu říct, že nebyla z pozvání moc nadšená. Jaký měla problém? Polovina školy byla nejspíš pozvaná. “To zní dobře.” Blake se na mě podíval. “Ty jdeš?” Přikývla jsem a kroutila víčkem na svojí vodě. “Ona nemá doprovod,” dodala Lesa s mazaným pohledem. Jenom jsem zírala. Nasadila jsem skutečně klidný pohled. “Žádný přítel?” řekl Blake překvapeně. “Ne.” Lese zajiskřilo v očích. “Máš nějakou přítelkyni, kterou jsi nechal v Kalifornii?” Dee si odkašlala, když hledala jídlo na talíři a tvářila se, že je jím extrémně zaujatá. Ponížená jsem se chtěla schovat pod stůl. Blake se zasmál. “Ne žádná přítelkyně.” Obrátil svou pozornost zpět ke mně. “Ale já jsem překvapený, že nemáš přítele.” “Proč?” Zeptala jsem se, jestli bych měla být polichocená. Moje úžasnost byla tak velká, že jsem nemohla být nezadaná? “No,” řekl Blake a naklonil se ke mně. Když promluvil, bylo to přímo u mého ucha. “Ten kluk támhle. Díval se na tebe, když jsem se posadil. A nevypadá moc šťastně.” Dee byla první, kdo se podíval. Její rty vytvořily napjatý úsměv. “To je můj bratr.” Blake přikývl a opřel se. “Už jste spolu randili nebo něco takového?” “Ne,” řekla jsem. Každý sval v mém těle požadoval vidět můj výraz. “Je to jen…Daemon.” “Hm,” řekl dlouze Blake. Šťouchl mě do ruky. “Takže žádná konkurence tam?” Mé oči se rozšířily. Kluk byl odvážný. Jeho žhavá úroveň šla o deset bodů nahoru. “To je nepravděpodobné.” Pomalý úsměv se vloudil přes Blakeovi rty. Spodní ret měl plnější a vypadal naprosto k zulíbání. “To je dobré vědět, protože jsem se chtěl zeptat, jestli bys nechtěla zajít na něco k jídlu po škole?” Wau. Podívala jsem se na Dee, která vypadala stejně překvapeně jako já. Měla jsem v úmyslu zjistit, proč se chová tak divně přes Adama, a pak mluvit s Daemonem o podivné věci, která se děje. Dee si špatně vyložila moje zaváhání. “Můžeme se spolu sejít zítra po škole.” “Ale-” “To je v pořádku.” Vypadala jako by říkala: “Jdi ven a bav se. Buď normální.” Nebo to možná bylo moje zbožné přání, protože se nezdála být moc potěšená Blakeovým zájmem o mně. “To je v pořádku,” dodala Dee. Nemohla jsem čekat jeden den na to, abych si promluvila s Daemonem. Podívala jsem se na Blakea a naše oči se do sebe zaklesly. Zjistila jsem, že jsem přikývla. Blakeův úsměv zůstal na jeho tváři po zbytek oběda. Ke konci jsem ustoupila a musela ho hledat, protože jsem ho stále cítila. Blake měl pravdu. Daemon zíral. Ne na mě, ale na kluka vedle mě. Nebylo nic přátelského v tvrdé linii jeho čelisti nebo v jeho ostře tónovaných očích. Daemonův pohled sklouzl na mě. Cítila jsem záchvěv hluboko v mé hrudi. Snažila jsem se popadnout dech, ale cítil jsem se probodnutá. Moje rty se chvěly. Určitě tam nebyla žádná konkurence. Blake a rozhodl jít po škole do Smoke Hole. Vzali jsme si každý svoje auto. Vítr vyl, když jsme dojeli na místo a trhal holými větvemi stromů kolem parkoviště, spěchali jsme dovnitř. Jeho tváře byly zarudlé pod opálením, když jsme si sedali na místo u praskajícího krbu. “Nemyslím si, že si někdy zvyknu na vítr tady. Je to brutální.”

“Já taky,” řekla jsem a mnula jsem si rukama promrzlé paže. “Očekávám, že bude hodně sněhu až přijde zima.” Zájem zasvítil v jeho očích, co dělalo jejich zelenou část výraznou. I když zdaleka ne tak jasné jako Daemonovi. “Perfektní snowboardové počasí. Máš ráda snowboard?” Zasmála jsem se. “Zabila bych se během dvou sekund. Jela jsem na lyžích jednou s mámou a to stačilo.” Blake se usmál, a pak obrátil svou pozornost na servírku a řekl jí naší objednávku. Kupodivu jsem nebyla nervózní. Nebyl tam žádný opilý pocit v břiše, když se naše pohledy setkaly. Moje kůže se necítila natažené příliš tence. A já si nebyla jistá, co to znamená. Zdálo se, že je to tak…normální. Řekl mi o surfování, zatímco jsme čekali na můj plátek sýrové pizzy a jeho misku chilli. Řekla jsem mu, že nejblíže jak jsem přišla do styku se surfováním, bylo sledování lidí na Floridě. Neměla jsem správnou koordinaci, a on se mě snažil přesvědčit, že to není tak těžké. Smála jsem se. Hodně. Vzali jsme náš čas jíst. S ním jsem nepřemýšlela o vetřelcích z vesmíru nebo hrozící hrozbě DOD nebo o Arumech. To byla nejvíce pohodová hodina, kterou jsem za poslední dobu prožila. Ke konci trhal ubrousek na malé kousky, zatímco se mě ptal. “Takže, máš blog?” Překvapeně jsem přikývla a usoudila, že bych měla můj geekdom nechat stranou. “Jo, miluju knihy. A recenzuju je na blogu.” Odmlčela jsem se. “Jak to víš?” Blake se naklonil a zašeptal. “Našel jsem si tě. Já vím, trochu hloupý tohle dělat, ale našel jsem si tvůj blog. Líbí se mi, jak píšeš recenze. Velmi vtipný. Tak vášnivě o tom píšeš.” Polichocena a zcela získaná tím, že vlastně četl mé názory jsem se usmála. “Děkuju. Blog je pro mě opravdu důležitý. Většina lidí to nechápe.” “Oh, úplně to chápu. Měl jsem blog o surfování.” “Opravdu?” Přikývl. “Jo, chybí mi surfování a blogování, celá komunikace s lidmi po celém světě, kteří sdíleli stejnou vášeň. Je to úžasné společenství.” Ten kluk byl perfektní. Nedělal si ze mě legraci, jako Daemon kvůli blogu. Jasné body pro Blakea. Napila jsem se doušku svýho pití a podívala jsem se z okna. Tmavé, husté mraky pokryly oblohu. “Když jsem tě poprvé uviděla, tipovala jsem tě na surfaře. Máš ten vzhled.” “Co je to za vzhled?” “Máš prostě typický surfařský vzhled. Vlasy, opálení-je to velmi roztomilé.” “Roztomilé? ” povytáhl obočí. “Dobře, je to docela sexy.” Zazubil se. “Líbí se mi, jak to zní.” Měl jednu z těch osobností, stejně jako Dee, kdy jsem si nemohla pomoc, ale cítila jsem se pohodlně vedle něj. Vítaná změna od kolíků a jehel, které cítím vedle Daemona. Když jsme opustili jídelnu těsně před pátou, nemohla jsem uvěřit, kolik času uplynulo. Vítr bičoval moje vlasy, ale pořád jsem byla příliš rozrušená z mého odpoledne s Blakem, že jsem neměla žádnou péči o skutečnost, že jsem si ještě nekoupila bundu. Blake mě šťouchl loktem. “Jsem rád, že jsi se mnou šla.” “Stejně jako já,” zatočila jsem klíčema, když jsme se zastavili u jeho auta. “Já normálně takové věci nedělám, co jsem tam předvedl.” Opřel se o kapotu svého vozu a zkřížil kotníky. “Vždyť víš, ptám se takhle před celým stolem cizinců.” Ostrý vítr ochladil mé teplé tváře. “Zdál ses dost sebejistý.” “Jsem sebejistý, když něco chci.” Odrazil se od kapoty a postavil se přede mne. Bože. Chce mě políbit? Stašně se mi líbilo pohodové odpoledne, které jsme spolu právě strávili, ale…no… Nevím, jestli mě to vede správným směrem. Nevěděla jsem, co se děje s Daemonem a jestli se něco opravdu dělo. Ale věděla jsem, že tohle není fér-předstírat, že jsem úplně volná. Cítila jsem nějaké city k Daemonovi, jen jsem si nebyla jistá, co znamenají. Blake se ke mně naklonil, a já jsem ztuhla. Větve nad ním se zatřásly a zaskřípaly pod silou větru. Ozvalo se hlasité prasknutí a moje hlava se prudce zvedla. Jedna z tlustých větví se zlomila pod tíhou větru. Zděšení mi skočilo do krku a vinulo se dolů k místu, kde stál Blake. Neexistoval způsob, jak by mohl uhnout dost rychle a velikost větve slibovala velké škody. Statická elektřina mi přeběhla po kůži, praskala mezi vrstvami mého oblečení. Cítila jsem, jak se mi stavějí malé chloupky na zátylku. Srdce mi bilo jako o závod a já jsem vystřelila vpřed a myslela si, že jsem zakřičela-zastav-ale bylo to jen v mé hlavě. A větev se zastavila…ve vzduchu, zastavená ničím.

KAPITOLA 6

Větev tam visela, vznášející se jako by byla uvázaná na nějakém neviditelném řetězu. Můj dech mě zaškrábal v hrudi, nějak jsem ho zapomněla vypustit ven. Já jsem zastavila větev-udělala jsem to. Panika a síla spěchala skrze mě tak, že jsem měla závrať. Blake na mě zíral, oči vytřeštěné-z čeho? Strachu? Vzrušení? Ustoupil stranou a zvedl pohled. Spěch síly mě najednou opustil. Těžká větev spadla, popraskala chodník jako by to udělala s Blakeovou lebkou. Ramena mi poklesla, když jsem se dostala na vzduch. Ostrý podíl bolesti vybuchl za mýma očima a já sebou trhla. “Wau.” Blake si rukou prohrábl své krátké vlasy. “To by mě zabilo.” Polkla jsem, neschopná mluvit. Šok se vlnil skrze mě, šplouchal na mé straně. Cítila jsem a poznala teplé brnění na zátylku mého krku, ale nemohla jsem se pohnout. Tahle malá “akce” mi oslabila energii, a moje hlava…třeštila něčím divokým, typem děsivé bolesti, která signalizovala něco velmi špatného. Ach Bože, to bylo ono? Měla jsem aneurysma? “Katy…to je v pohodě,” řekl Blake, vykročil vpřed a jeho oči se vrhly za mě. Teplá, silná ruka se stočila kolem mojí paže. “Kat-” Zhroutila jsem se při zvuku Daemonova hlasu. Obracejíc se na něj, jsem sklonila hlavu a zastínila si obličej vlasy. “Promiň,” zašeptala jsem. “Je v pořádku?” zeptal se Blake, zněl vystrašeně. “Větev-” “Jo. Je v pořádku. Ta padající větev ji vystrašila.” Každé slovo, znělo jako by mluvil přes zaťaté zuby. “To je všechno.” “Ale-” “Uvidíme se později.” Daemon vykročil, berouc mě sebou. “Jsi v pohodě?” Přikývla jsem a zírala přímo před sebe. Všechno na zatažené obloze se zdálo příliš jasné. Příliš reálné. Celé odpoledne bylo perfektní. Normální. A já jsem ho zničila. Když jsem neodpověděla, Daemon vzal klíče z mých ztuhlých prstů a otevřel dveře spolujezdce. Blake zavolal mé jméno, ale já jsem se nemohla přinutit se na něj podívat. Neměla jsem tušení, co si musí myslet, ale věděla jsem, že to nemohlo být dobré. “Nastup si,” řekl Daemon téměř něžně. Pro jednou jsem poslechla bez otázek. Když nastoupil na straně řidiče a posouval si sedadlo, odsekla jsem. “Jak…jak ses sem dostal?” Nepodíval se na mě, když otočil klíčem v zapalování a vyjel z parkoviště. “Jel jsem kolem. Dal jsem Dee a Adamovi moje auto.” Otáčejíc se na mém sedadle, jsem zahlídla Blakea u jeho auta. Pořád tam stál, jako bych ho opustila. Uzly mi zkroutili vnitřnosti. Cítila jsem se špatně. Polapená tím, co jsem udělala. “Daemone…” Jeho čelist pracovala. “Budeš předstírat, že se nic nestalo. Když to zavrhne, řekneš mu, že uhnul z cesty. Pokud by dokonce naznačil, že si zastavila větev, vysměješ ho.” Pochopení prosakovalo dovnitř mě. “Musíme se chovat jako na začátku?” Přikývl. “Co se právě stalo, se nikdy nestalo. Rozumíš mi?” Se slzami na krajíčku jsem přikývla. Ticho odtikávalo minuty. V polovině cesty domů, bolest polevila a já jsem se cítila téměř normální, až na to, že to bylo jako bych přitahovala všechny problémy. Ani jeden z nás nepromluvil, dokud jsme nepřijeli na příjezdovou cestu. Daemon vytrhl klíče ze zapalování a opřel se. Podíval se na mě, oči měl chráněné dlouhou vlnou vlasů.

“Musíme si promluvit. A je třeba, aby si ke mně byla upřímná. Nevypadala si překvapeně, když si to udělala.” Znovu jsem přikývla. Byl vzteky bez sebe a já jsem mu to nemohla vyčítat. Možná bych je vystavila lidem-lidem, kteří by mohli jít do tisku, kteří by mluvili ve škole a kteří by mohli upoutat pozornost DOD. Zjistili by, že Luxeni mají zvláštní schopnosti. A dozvěděli by se o mě. Šli jsme dovnitř mého prázdného domu. Centrální klimatizace foukala teplo z větracích otvorů, ale já se nekontrolovaně třásla, když jsem si sedala na křeslo. “Plánovala jsem ti to říct.” “Vážně?” Daemon stál přede mnou a ruce měl sevřené po bocích. “Kdy přesně? Předtím, nebo potom co si udělala něco, čím si zariskovala?” Trhla jsem sebou. “Neměla jsem v plánu, aby se to stalo! Všechno, co jsem chtěla, bylo mít normální odpoledne s klukem-” “S klukem?” odplivl a oči mu hořely intenzivní zelenou. “Jo, s normálním klukem!” Proč to zní tak překvapivě? Zhluboka jsem se nadechla. “Je mi to líto. Měla jsem v plánu jít dnes k tobě, ale Blake mě požádal, abych si s ním dala něco k jídlu, a já jsem prostě chtěla strávit jedno odpoledne s někým, jako já.” Jeho zamračení bylo tak hluboké, že jsem si myslela, že jeho tvář praskne. “Ty máš přátele, kteří jsou normální, Kat.” “To není totéž!” Zdálo se, že Daemon pochopil, co jsem doopravdy neřekla. Na sekundu se jeho oči rozšířili, a já bych přísahala, že v nich byl záblesk bolesti, ale pak to bylo pryč. “Pověz mi, co se děje.” Projela mnou vina, tahajíc za ostnaté hroty, které se zakopali hlouběji. “Myslím, že mám cizí schopnosti, protože jsem pohybovala věcmi…bez dotyku. Dnes jsem otevřela dveře do třídy pana Garrisona bez toho, abych se jich dotkla. Zdálo se, že si myslel, že to byl průvan.” “Jak dlouho se to děje?” “Střídavě asi týden. Poprvé jsem si otevřela dveře od skříňky, ale myslela jsem si, že to byla jen náhoda, tak jsem nic neřekla. Pak jsem přemýšlela, že chci sklenici čaje, a sklo vyletělo ze skříňky a čaj se začal vylívat v lednici. Sprcha se sama zapla, dveře se otevřely a několikrát oblečení letělo z mojí skříně.” Povzdechla jsem si. “V mém pokoji byl nepořádek.” Uniklo mu zahihňání. “Pěkné.” Měla jsem ruce sevřené v pěst. “Myslíš si, že je to sranda? Podívej se, co se dnes stalo! Neměla jsem v plánu zastavit větev. Myslím tím, že jsem to nechtěla po něm hodit, ale nevědomě jsem tu zatracenou věc zastavila. Celé ta “hojení mě” věc mě změnila, Daemone. Pokud sis to ještě neuvědomil, předtím jsem s věcmi nehýbala. A já nevím, co je se mnou špatně. Měla jsem ostrou bolest hlavy a cítila se potom vyčerpaně. Co když umírám nebo něco?” Daemon zamrkal a náhle byl vedle mě, seděl na opěradle křesla. Naše nohy se dotkly. Jeho dech mi hýbal vlasama. Uhla jsem se, když se moje srdce sebralo. “Proč se pohybuješ tak rychle? Je to…hrozné.” Povzdechl si. “Promiň Kotě. Pro nás je-pohybování se rychle-přirozené. Vynakládáme vlastně více úsilí, když se snažíme zpomalit a zobrazit se normální-jako ty, dejme tomu. Myslím, že jsem jen zapomněl předstírat to-kolem tebe.” Mé srdce bolelo. Proč všechno, co jsem v poslední době řekla, vyšlo jako kritika? “Ty neumíráš,” řekl. “Jak to víš?” Jeho oči se přidaly k mým. “Protože bych to nikdy nedopustil.” Řekl to tak silně, že jsem mu věřila. “Co když se měním na mimozemšťana?” Přes tvář mu prolétl výraz, jako by se chtěl smát a já jsem mohla vědět proč. Znělo to absurdně. “Nevím, jestli je to možné.” “Přesun věcí s mou myslí by taky neměl být možný.” Povzdechl si. “Proč si mi to neřekla, když se to stalo poprvé?” “Nevím,“ řekla jsem a nemohla jsem od něj odtrhnout oči. “Měla jsem. Nechci tebe, Dee a kluky ohrozit. Přísahám, že to nedělám schválně.” Daemon se opřel. Jeho zorničky začli svítit. “Vím, že neděláš nic úmyslně. Věděl bych o tom.” Můj dech bych chycený, když se držel mého obličeje jeho podivnýma očima. Pichlavý pocit se vrátil, šířil se přes moji kůži. Každý kousek mě bolel a uvědomoval si ho. Na chvíli mlčel. “Nevím, jestli to byl výsledek, že jsem tě několikrát uzdravoval, nebo že si s námi byla spojená během Barukova útoku. Ať je to tak či onak, používáš některou z mých schopností. Nikdy jsem neslyšel, že se to dříve stalo.” “Nikdy?” zašeptala jsem. “My neléčíme lidi.” Daemon se odmlčel a našpulil rty. “Vždycky jsem si myslel, že je to kvůli vystavování naších schopností, ale teď přemýšlím, že je to víc než to. Pokud je skutečný důvod, že…měníme lidi.” Polkla jsem. “Takže se měním na mimozemšťana?” “Kotě…” Vše, na co jsem mohla myslet byl ten film Mimozemšťané-ta věc, co vylézala chlápkovi z břicha, s výjimkou mě-moct být zářící koule světla. Nebo tak něco. “Jak to můžu zastavit?” Daemon stál. “Chci něco zkusit, jo?” Zvedla jsme obočí. “Dobře.” Zavírajíc oči jsem se zhluboka nadechla. Jeho forma zablikala a zmizela. O pár vteřin později, byl v jeho pravé podobě, vyzařující silné červeno-bílé světlo. Byl ve tvaru člověka, a já jsem věděla, že bude na dotek teplý. Bylo to stále divné, vidět ho takhle. To byl bod-na který jsem někdy zapomínala-že nebyl z téhle planety. Řekni mi něco, jeho hlas šeptal v mých myšlenkách. Ve své pravé podobě, Luxeni nemluví nahlas. “Uh. Ahoj?” Jeho smích mě uvnitř lechtal. Ne nahlas. Řekni něco, ale ne nahlas. Stejně tak, jak se to stalo na mýtině. Tam si na mě mluvila. Když mě léčil, slyšela jsem jeho myšlenky. Stane se to znova? Tvoje světlo je opravdu pěkné, ale oslepuje mě. Slyšela jsem, jak se nadechl. Můžeme se stále slyšet navzájem. Jeho světlo sláblo a on stál znovu přede mnou, pevný a jeho oči byly ustarané. “Takže moje světlo bylo pro tebe oslepující, hm?” “Jo, to bylo.” Pohrávala jsem si s řetízkem kolem krku. “Zářím teď?” To se obvykle stalo, když šel do své pravé podoby, takže nechával za sebou stopy. “Ne.” Tak to se taky změnilo. “Proč tě můžu pořád slyšet? Chováš se, jako bych neměla.” “To by si neměla, ale jsme stále propojení.” “Dobře. Jak se můžeme odpojit?” “To je dobrá otázka.” Nečinně se protáhl, jak se jeho pohled potuloval po místnosti. “Máš všude knihy, Kotě.” “To teď opravdu není důležité.” Jednu ruku měl nataženou a kniha odletěla z ramena gauče do jeho ruky. Když jí otočil, svraštil čelo a jeho pohled se na ní rychle přesunul. “Jeho dotek zabíjí? Opravdu, to je to, co čteš?” Vystřelila jsem ze židle, popadla knihu a držela ji blízko mé hrudi. “Sklapni. Miluju tuhle knihu.” “No jo,” zamumlal Daemon. “Dobrá, zpět k důležité věci. A přestaň se dotýkat mé knihy.” Položila jsem ji tam, kde jsem ji nechala. “Co budeme dělat?” Jeho pohled spočinul na mně. “Já přijdu na to, co se to s tebou děje. Dej mi chvíli čas.” Přikývla jsem a doufala, že máme dost času. Nebylo řečeno, co bych dělala dál a poslední věc, co jsem chtěla, byla odhalit Dee a ostatní. “Uvědomuješ si, že celá ta věc proč ty…” Povytáhl obočí. “Je důvod, proč mě máš náhle rád.” “Jsem si jistý, že jsem tě měl rád i předtím, Kotě” “No, měl si zatraceně špatný způsob, jak to dávat najevo.” “To je pravda,” připustil. “Ale už jsem řekl, že je mi to líto, jak jsem s tebou zacházel.” Zhluboka se nadechl. “Vždycky jsem tě měl rád. Od okamžiku, kdy si poprvé na mě vyletěla.” “Ale ty si se mnou nezačal trávit čas, protože si chtěl…až po prvním útoku, kdy si mě vyléčil. Možná jsme začli…měnit se společně, nebo co.” Daemon se zamračil. “Co je to s tebou? Je to jako by si chtěla přesvědčit sama sebe, že tě nemůžu mít rád. Udělá to jednodušší, když se tě zeptám…ty ke mně nic necítíš?” “Měsíce si se mnou zacházel jako s rezavým nevlastním dítětem. Omlouvám se, jestli jen těžko věřím, že to co cítíš, je skutečné.” Seděla jsem na gauči. “A nemá to nic společného s tím, co cítím.” Jeho ramena se napjaly. “Líbí se ti ten kluk, s kterým si byla?” “Blake? Nevím. Je hezký.” “Seděl s vámi dnes při obědě.” Povytáhla jsem obočí. “Protože tam bylo volné místo a je to svobodná země, kde si lidé můžou vybrat, kde chtějí sedět.” “Byli tam další volná místa. Mohl si sednout kdekoliv jinam v jídelně.“ Trvalo mi několik vteřin zareagovat. “Je se mnou ve třídě na bio. Možná se cítil pohodlněji se mnou, protože jsme oba tak trochu noví.” Něco zablikalo v jeho tváři, a pak stál přede mnou. “Pořád na tebe zírá. A samozřejmě chtěl s tebou trávit čas mimo školu.” “Možná se mu líbím,” řekla jsem a pokrčila rameny. “Lesa ho pozvala na večírek v pátek.”

Daemonovy oči potemněli do věčně zelené. “Nemyslím si, že by si na něm měla viset, dokud nebudeme vědět, co se děje s tvým pohybem věcí. Například si jednou udělala tu věc s větví. Nechceme to zopakovat.” “Co? Teď s nikým nesmím randit, nebo se na něj pověsit?” Daemon se usmál. “Žádný člověk, ano.” “Vůbec…” Stojíc, jsem zavrtěla hlavou. “To je stupidní konverzace. Nebudu randit vůbec s nikým, ale kdybych randila, nezastavila bych se jen proto, že si to řekl.” “Nezastavila?” Jeho ruka vystřelila a zastrčila mi pramen vlasů za ucho. “Budeme se na to muset podívat.” Přistoupila jsem bokem, udržujíc vzdálenost mezi námi. “Není tu nic k vidění.” Výzva naplnila jeho oči. “Když to říkáš, Kotě.” Skládajíc ruce, jsem si povzdechla. “To není hra.” “Já vím, ale kdyby byla, vyhrál bych.” Zablikal a objevil se u vchodu do haly. “Mimochodem, slyšel jsem, co Simon říkal.” Teplo se přehnalo přes mou tvář. Další problém, ale méně důležitý ve velkém schématu věcí. “Jo, to byla menší sprcha. Ale myslím, že za tím byly jeho přátelé. On se mi vlastně omluvil, a pak když se ukázali jeho kamarádi, řekl mi, že jsem se ho snažila dostat.” Daemon přimhouřil oči. “To není v pořádku.” Povzdechla jsme si. “Není to velký problém.” “Možná pro tebe, ale pro mě je.” Odmlčel se a srovnal ramena. “Postarám se o to.”

KAPITOLA 7

V noci jsem nespala moc dobře, takže trigonometrie na druhý den ráno se zdála být ještě horší než normálně. Za mnou seděl tři stopy vysoký mimozemšťan. Nemluvil se mnou jenom mi tiše dýchal ze zadu na krk. Bez ohledu na to, jak daleko jsem se posunula, stále jsem ho cítila. Byla jsem si ho hyper-vědomá. Když se pohnul, když si něco napsal, když se podrbal na hlavě. V půlce hodiny jsem začala uvažovat o útěku ze třídy. Byl to taky druhý den bez šťouchajícího pera. Na druhé straně se Simon stále ohlížel přes rameno po celé třídě.

Potřebujíc rozptýlení, jsem mu zírala na hlavu. Pomalu začal červenat vzadu na krku. Mohl cítil moje vypalování děr do jeho hlavy. Ha. Debil. Hnědé vlasy měl zvlněné přes slabě zarudlou kůži. Normálně si udržoval vlasy krátce zastřížěné až u hlavy. Myslím, že by potřeboval ostříhat, protože většina kluků tady si nenechala své vlasy růst déle než palec nebo dva. Nevýraznou šedou košili měl nataženou přes svá široká ramena, napjatá pod mým pohledem. Ohlédl se na mě přes rameno. Nadzvedla jsem obočí. Simon se strnule otočil a nadzvedl rameno, když se zhluboka nadechl. Rozmrzelost ve mě vzplanula a mé prsty pálily. Polovina školy si myslela, že jsem lehká. Moje pozornost klesla zpátky ke knize před ním. Těžká angličtina vystřelila ze stolu a plácla Simona na pravou stranu obličeje. Moje ústa byly otevřená, jak jsem si sedla zpátky. Do prdele. Simon vyskočil a zíral na knihu, která teď ležela na podlaze, jako na nějakého tvora, kterého nikdy předtím neviděl. Náš učitel přimhouřil oči, jak hledal zdroj narušení. “Pane Cuttersi, je tu něco o co by jste se chtěl podělit s třídou?” zeptal se unaveně, znuděným hlasem. “C-co?” koktal Simon. Rozhlédl se zběsile kolem a pak se jeho oči zaměřili zpátky na knihu. “Ne, schodil jsem knihu ze stolu. Omlouvám se.” Hlasitě vzdychl. “No, tak co jí zvednout?” Několik studentů se zasmálo. Simon byl jako červená řepa, když zvedal knihu z podlahy. Položil jí do středu stolu a pokračoval v zírání na ni. Po tom, co se třída uklidnila se učitel otočil zpátky k tabuli, Daemon mě šťouchl svým perem. Otočila jsem se dozadu. “Co to bylo?” zašeptal a jeho oči se zúžily. Nebylo pochyb o pobavení na jeho rtech, když řekl. “Velmi špatný Kotě…” Blake přišel na bio minutu před zvoněním. Dneska měl na sobě klasickou Super Mario Bros košili. “Vypadáš…” “Jako sračka?” dodala jsem a opírala si hlavu v dlaních. Neměla jsem tušení, jak se připravit na setkání s ním po tom incidentu s větví. Hrát, že jsem v pohodě, nebylo něco v čem jsem byla zvlášť zručná. “Chtěl jsem říct, unavená.” Jeho oči se zúžily, když mě pozoroval. “Jsi v pořádku?” Přikývla jsem. “Podívej, ten včerejšek… Promiň, že jsem se vyděsila. Ta větev-” “Vyděsilo tě to?” řekl, s očima upřenýma na mě. “Žádný problém. Šokovalo mě to taky. To všechno se stalo tak rychle, ale já bych přísahal, že se ta větev zastavila.” Naklonil hlavu na stranu. “Jako by byla zastavená po dobu několika sekund.” “Já…” Co jsem měla říct? Zapírat. Zapírat. Zapírat. “Já nevím. Možná vítr ji chytil, nebo něco takového.” “Jo, možná. Každopádně, velká párty se blíží.” Slabě jsem se usmála a ulevilo se mi ze změny tématu. Bylo by to tak snadné? Sakra. Byla jsem lepší lhář než si Daemon myslel. “Jdeš?” “Já bych si to nenechal ujít za nic na světě.” “Dobře.” Pohrávala jsem si se svým perem a vzpomněla si, co Daemon řekl o nechození ven s Blakem. Kašlu na to. “Jsem ráda, že přijdeš.” Blakeův úsměv byl nakažlivý. Povídali jsme si chvilku o párty a čekali na začátek hodiny. Několikrát se jeho ruka otřela o tu moji. A pochybovala jsem, že to byly jen náhody. A líbilo se mi to. Nebylo v tom nic nucenýho, aby to dělal, kromě toho, že se mě možná chtěl dotknout. Zdálo se, že chtěl, abych vše udělala sama, a to ho dělalo tisíckrát atraktivnějším. A dobře, ten jeho chlapecký úsměv tomu dost pomáhal. Viděla jsem ho bez košile, jak surfuje na vlnách. Byl naprosto typ na rande. Zhluboka jsem se nadechla a udělala jsem něco, co jsem jen zřídka kdy dělala. “Můžeš se před tou párty zastavit u mě, jestli chceš.” Jeho řasy byly sklopený a ovívaly jeho zlaté tváře. “To zní dobře. Jako rande?” Začervenala jsem se. “Jo, něco takovýho. Myslím, že to tak jde říct.” Blake se naklonil, jeho dech byl překvapivě chladný na mých tvářích. Mátový. “Nejsem si jistý, jestli se mi líbí “něco takovýho”. Líbí se mi říkat tomu rande.” Můj pohled se setkal s jeho. Malá skvrnka zelené v jeho očích, nebyla zdaleka tak zářivá jako Daemonova-proč pořád o něm přemýšlím? “Můžeme tomu říkat rande.” Opřel se. “To zní líp.” Usmála jsem se a podívala se na svůj sešit. Nebyl to druh rande-večeře a filmy-ale přesto to bylo rande. Vyměnili jsme si čísla. Řekla jsem mu cestu. Vzrušení mnou probublávalo. Plíživě jsem se na něj podívala. Díval se na mě s pokřiveným úsměvem na tváři. Oh, párty se přávě stávala mnohem zajímavější. Odmítla jsem přemýšlet o tom, co Daemon udělá, až mě uvidí přijít s Blakem. Malú část mě napadlo, jestli jsem nepožádala Blakea jenom abych to zjistila. Schoulená na gauči ve čtvrtek po škole si Dee pohrávala s prstýnkem na prstu a držela svůj hlas potichu, kvůli mámě spící nahoře. “Ten nový kluk se zdá, že tě opravdu balí.” Svalila jsem se vedle ní. “Myslíš?” Dee se usmála, ale hned to bylo pryč. “Jo, myslím, že ano. Jsem překvapená, že jsi skutečně v pohodě s tím, přijít s ním na párty. Opravdu jsem si myslela…” “Myslela sis, co?” Uhnula pohledem pryč. “Jen jsem si myslela, že by mohlo být něco mezi tebou a Daemonem.” “Ach, ne, nic mezi námi není.” Kromě prašťenýho mimozemskýho pouta a všech našich tajemství. Odkašlala jsem si. “Nemluvme o tvém bratrovi. Co se děje s Adamem?” Karmínová barva se přehnala přes její bledou tvář. “Adam a já se snažíme trávit více času spolu, víš? Každý od nás očekává, že budem spolu a je tu část mě, která ho má ráda. Starší vědí, že od té doby co je nám oboum osmnáct přicházíme do toho věku.” “Přicházíte do toho věku?” Přikývla. “Jakmile nám je osmnáct, jsme dost staří na to, aby jsme se pářili.” “Co?” Mé oči zpozorněly. “Pařili? Stejně jako, ženili se a dělali děti?” “Jo.” Povzdechla si. “Obvykle se čeká, až dokončíme školu, ale s vědomím, že se stale sbližujeme, Adam a já se snažíme rozhodnout, co chceme dělat.” Pořád jsem byla zaseklá u té věci s pářením. “Starší ti řeknou s kým máš být?” Dee se zamračila. “Ne tak docela. Myslím, že nás chtějí dát dohromady s jiným Luxenem co nejdřív je to možné. Vím, že to zní hrozně, ale naše rasa vymírá.” “Chápu to, ale co když nechceš mít děti? Co když jsi se zamilovala do jinýho kluka, nebo…člověka?” “Byly by z nás vyvrhelové.” Dee zmizela a najednou stála na druhé straně stolku. “Všichni z nich by se k nám obrátily zády. To je to, jak by se zachovaly k Dawsonovi když…kdyby byl ještě naživu a k Bethany. A já vím, že by s ní ještě byl. Dawson miloval Beth.” A láska jejího bratra nakonec vedla k jejich smrti. Sklonila jsem pohled, když jsem cítlila bolest pro zbývající sourozence. “Nutili by tě odejít, nebo tak něco?” Zavrtěla hlavou. “Oni by chtěli, aby jsme odešli, ale nemůžeme, ne bez povolení DOD. Je to velký tlak.” O tom nebylo pochyb. Musela jsem se starat o to, na jakou školu půjdu. Ne o to, jak se co nejdříve nechat zbouchnout. A Daemon chtěl opravdu riskovat všechno a být se mnou? Musel být na cracku. “Co se stalo mezi tebou a Adamem?” Zastavila se před televizí a její ruka běžela přes její kudrnaté vlasy. “Měli jsme sex.” “Tak, ještě jednou?” Ještě před pěti sekundama jsem si byla jistá, že Adam ani Dee nepřitahoval. Deeiny male ruce se jí zachvěly u boků. “Jo, šokující, co?” Zamrkala jsem. “Jo, to je šokující.” “Nevěděla jsem, co k němu cítím. Jako vážím si ho a vypadá dobře.” Začala znovu chodit. “Ale byli jsme jenom přátelé, opravdu. Nebo alespoň, já jsem ho brala jenom jako kamaráda. Nevím, ale každopádně jsem se rozhodla, že chci zjistit, jestli my, víš, dokážeme to. Tak jsem mu řekla, že bychom měli zkusit sex. A udělali jsme to.” Wau, to zní skutečně romanticky. “A jaký to bylo?” Znova zrudla. “Bylo to…bylo to dobrý.” “Dobrý?” Dee se objevila sedíc vedle mě na gauči, ruce méla stočené dohromady. “Bylo to víc, než jen dobrý. Trochu trapný na začátku, dobře, hodně trapný na začátku, ale věci…vyšli.” Nevěděla jsem, jestli mám být za ní šťastná, nebo ne. “Tak co to všechno znamená?” “Já nevím. To je ten problém. Mám ho ráda, ale já nevím, jestli ho mám ráda, protože to předpokládám, nebo jestli je to skutečný.” Spadla na záda, jedno rameno ji vyselo z pohovky. “Já ani nevím, co je to láska. Stejně jako jsem si myslela, že ho miluju, když jsme to dělali. Ale teď? Já nevím.” “Sakra, Dee, já nevím, co na to říct. Jsem ráda, že to bylo…dobré.” “Bylo to skvělé.” Povzdechla si. “Chceš vědět, jak skvělý to bylo? Chci to udělat znovu.” Zasmála jsem se. Jedno nefritově-barevné oko měla otevřené. “Ale teď mám všechny ty…uzly v břiše. Nemůžu na něj přestat myslet, přemýšlím, co si myslí.” “Už jsi se snažila s ním mluvit?” “Ne. Měla bych?” “Uh, jo, právě si to s ním dělala. Pravděpodobně bys mu měla zavolat.” Dee se posadila, s vytřeštěnýma očima. “Co když necítí totéž?” Bylo to zvláštní, vidět Dee takhle, s takovou…lidskou reakcí. “Myslím, že pravděpodobně cítí totéž.” “Já nevím. Byli jsme jen kamarádi a nic víc. Ani jsme nechtěli jít společně na ples.” Byla znovu na nohou. “Ale já si nejsem jistá, jestli má stejný pocit, kvůli mě a jak jsem se chovala. Možná, že ke mě vždycky něco cítil.” “Zavolej mu.” To byla ta nejlepší rada, kterou jsem jí mohla dát, protože jsem neměla žádné zkušenosti v ničem z toho. “Počkej. Použili jste ochranu?” Dee obrátila oči v sloup. “Ještě nejsem připravená na malou Dee. Takže jsme určitě použili ochranu.” Zaplavila mě úleva. Ještě nějakou dobu jsme se u nás poflakovaly, než odešla zavolat Adamovi. Pořád jsem byla šokovaná, že Dee měla sex. Byl to takový velký krok, a to i pro…mimozemšťana. Alespoň to bylo skvělý. Ale mít sex jen proto, aby člověk zjistil, jestli se vám někdo líbí? Kde je romantika? Samozřejmě, kdo jsem byla abych soudila? Pozvala jsem jednoho kluka na rande-a byla jsem si celkem jistá-jen abych zjistila, zda si toho ten druhý všimne. Jo, určitě jsem nebyla ta správná osoba za kterou jít pro vztahovou radu. Chudák Dee. Máma se probudila a objednaly jsme si pizzu, než musela odejít do práce. Během čekání jsme se válely na gauči jako dřív, než táta umřel. Máma mi podala šálek kouřícího kakaa. “Nezapomeň, že tě mám celou sobotu, než budu muset jít do práce, takže si nedělej žádné plány.” Usmála jsem se a obalila ruce kolem teplého šálku. “Jsem celá tvoje.” “Dobře.” Dala si bačkorama-pokryté nohy na konferenční stolek. “Chtěla jsem Ti něco říct.” Napila jsem se a zvedla jsem obočí. Překřížila si kotníky a znovu je prohodila. “Will chce dělat večeři s námi v sobotu, pro tebe k narozeninám.” “Aha.” Slabý úsměv zkřivil její rty. “Řekla jsem mu, že to nejdřív chci probrat s tebou a ujistit se, že ti to nevadí.” Odmlčela se a pokrčila nos. “Ty jsi oslavenkyně a tak.” “A bude mi osmnáct jenom jednou, že?” Usmála jsem se. “To je v pořádku mami, můžeme udělat večeři s Willem.” Její oči se zúžily. Vzala jsem si další hrnek kakaa. “Mám si vzít šaty? Vzhledem k tomu, že je lékař a tak. Oh! Budeme mít nóbl večeři a budeme se bavit o politice a aktuálních událostech?” “Pššt,” usmála se když se usazovala zpátky. “Myslím, že se ti bude líbit. Nemá nos nahoru nebo není arogantní. Je opravdu jako…” Mé srdce udělalo legrační věc. “Jako táta?” Máma se smutně usmála. “Jo, jako táta.” Ani jedna z nás nepromluvila několik minut. Máma se setkala s tátou při jejím prvním ročníku sesterské služby v nemocnici na Floridě. Byl pacient, spadl z paluby a zlomil si nohu, když se snažil zapůsobit na nějakou holku. Ale podle mého otce, v okamžiku, kdy se podíval do maminčiných očí, nemohl si vzpomenout na jméno té druhé holky. Chodili spolu šest měsíců, zasnoubili se a vzali se v tomtéž roce. Já se narodila krátce potom, a mezi nikým nebylo tolik lásky jako mezi nima. Dokonce i když se hádali, láska naplňovala jejich slova. Dala bych cokoli za takový druh vztahu. Dopila jsem zbytek kakaa a zavrtala se blíž k mámě. Zvedla štíhlou ruku a já se přitulila, vdechovala jsem jablkově vonící tělové mléko, které vždycky nosila během podzimu. Máma měla ve zvyku měnit své parfémy a pleťové vody s ročním obdobím. “Jsem ráda, že se s ním setkám,” řekla jsem nakonec. “Připadá mi jako opravdu milý chlap.” “Je.” Políbila mě na temeno. “Chtěla bych, aby s ním tvůj otec souhlasil.” Táta by schvaloval každého, kdo by mámu udělal šťastnou. Byla jsem tam ten den, když nám v nemocnici řekli, že už to nebude trvat dlouho. Stála jsem před jejich ložnicí a slyšela jsem ho říct mámě, aby znovu milovala. To bylo všechno, co chtěl. Zavřela jsem oči. Tento druh lásky by měl porazit nemoc. Tento druh lásky by měl porazit všechno.

KAPITOLA 8

Po třetí jsem seřídila tenké černé popruhy a nakonec to vzdala. Bez ohledu na to, kolikrát jsem tahala za výstřih na šatech, nechystal se výš. Nemohla jsem uvěřit, že mi padnou. Au, sakra, to sedělo moc dobře, s důrazem na obrovský rozdíl mezi tělem Dee a mým. Moje prsa dnes jen mohli přijít a říct “ahoj”. Šaty držely mé poprsí a měli pevné impérium pasu, pak se vlnili v měkkých vlnách, na konci před mými koleny. Tak nějak jsem vypadala sexy. Ale potřebovala jsem tyhle děti skrýt. Prudce jsem otevřela dveře skříně. Věděla jsem, že jsem měla červený svetr, který by nevypadal vůbec špatně s těmito šaty, ale v tom nepořádku jsem ho nemohla najít. Trvalo mi pár minut, než jsem si uvědomila, že byl v sušičce. “Svatá dobroto.” Zasténala jsem, a šla dolů v záplavě černých a klepajících podpatků. Díky Bohu, že máma odešla do práce. Buď by jí trefila mrtvice, nebo by těm šatům zatleskala. První buď by bylo trapné. Zamířila jsem dolů chodbou, nervózní a cítící se špatně. Venku jsem slyšela dveře auta a smích, když jsem vytahovala svetr, zatřásla jsem s ním a vklouzla do něj. Co když jsem udělala něco hloupého? Stejně jako zvedání TV v přední části domu, plného spolužáků. Právě v tu chvíli se ozvalo zaklepání na dveře. Zhluboka jsem se nadechla, přistoupila ke dveřím a prudce je otevřela. “Ahoj.” Blake vstoupil, držel půl tuctu růží v ruce. Jeho oči přese mě projeli. “Páni, vypadáš skvěle.” Usmál se, když mi podával květy. Červenajíc se, jsem vzala růže a vdechovala jejich vůni čistoty. Projela mnou závrať. “Děkuju, ale nemusel jsi.” “Chtěl jsem.” Ou, znovu to klíčové slovo: Chci. “Dobře, jsou překrásné. A ty vypadáš taky opravdu pěkně.” Byl oblečený ve tmavém svetru s V-výstřihem a tričkem pod tím. Ustoupila jsem, a držela blízko sebe růže. Nikdo předtím, mi nedal květiny. “Chceš se něčeho napít předtím, než tam zamíříme?” Blake přikývl a následoval mě do kuchyně. Volby byly omezené, a tak se posadil na mámin chladič vína. Opřel se o pult a rozhlížel se, když jsem hledala vázu pro růže. “Máš všude knihy. Je to opravdu roztomilé.” Usmála jsem se, když jsem postavila růže na pult. “Moje máma to nesnáší. Vždycky se je snaží posbírat.” “A ty je dáváš pořád zpátky, co?” Zasmála jsem se. “Jo, řekl si to dobře.” Posunul se dopředu s chladičem vína v jedné ruce. Jeho pohled klesl a natáhl ruku, zvedajíc stříbrný řetízek. Jeho klouby poslali vlnu po mém hrudníku. “Zajímavý náhrdelník. Jaký je to druh kamene?” “Obsidián,” řekla jsem mu. “Dal mi ho přítel.” “Je to skutečně něco jiného.” Nechal ho spadnout. “Je to skvělé.” “Díky.” Položila jsem na něj prsty, a snažila se odstrčit obrazy Daemona jak mi to přinesl. Hledala jsem, co říct. “Ještě jednou díky za ty kytky. Jsou opravdu pěkné.” “Jsem rád, že se ti líbí. Bál jsme se, že budu vypadat jako pitomec když ti je dám.” “Ne. Jsou perfektní,” usmála jsem se. “Jsi připravený jít?” Dopil a chladič vína opláchl předtím, než ho hodil do koše. Máma by tě milovala za to dobré, neplnoleté pití z části jejího vínového chladiče. “Jasně,” řekl. “Ale mám nějaké špatné zprávy. Můžu zůstat nanejvýš půl hodiny. Na poslední chvíli k nám přijde nějaká rodina. Omlouvám se.” “Ne,” řekla jsem a doufala, že zklamání není slyšet. “To je v pohodě. Nechtěli jsme ti dát moc upozornění.” “Jsi si jistá? Cítím se jako hlupák.” “Samozřejmě. Nejsi hlupák. Přinesl si mi růže.” Blake se usmál. “Dobře, chci ti to vynahradit. Můžeš jít se mnou zítra na večeři?” Zavrtěla jsem hlavou. “Zítra nemůžu. Strávím den s mámou.” “A co pondělí?” zeptal se. “Pustí tě tvoji rodiče ve školní večer?” “Je to jen moje máma, ale ano, ona jo.” “Dobře. Je tu malá indická restaurace, kterou jsem viděl ve městě.” Posunul se blíž. Došlo k mírné vůni vody po holení, která mi připomínala rozhovor, který jsem měla s Lesou o tom, jak kluci voní. Blake voněl dobře. “Tvá hra?” “Jistě.” Rozhlédla jsem se kolem a kousala si ret. “Teď už si připraven jít?” “Jo, pokud uděláš jednu věc.” “Což je?” “No, dvě věci.” Byl o krok blíž a jeho boty se dotýkali mých. Musela jsem zaklonit hlavu, abych se mohla setkat s jeho očima. “Pak můžeme jít.” Cítila jsem trochu závrať, zírajíc do jeho očí. “Co jsou ty dvě věci?” “Musíš mi dát ruku. Pokud je to rychlé rande, musíme to udělat uvěřitelné.” Sklonil hlavu a stále držel můj pohled. “A políbit mě.” “Políbit?” zašeptala jsem. Po jeho rtech se šířil pokřivený úsměv. “Potřebuju si tě zapamatovat, než odejdu. V těhle šatech budeš mít kluky všude kolem sebe.”

“Nevím o tom.” “Budeš. Takže? Je to problém?” Můj dech v plících zpomalil. Naplňovala mě zvědavost. Bude líbat jeho stejné, jako líbat Daemona? Bude svět hořet nebo jen vřít? Chtěla jsem to zjistit, potřebovala jsem zjistit, jestli bych mohla zapomenout na kluka od vedle, v jednoduchém polibku. “Problém,” zamumlala jsem. Jeho ruka našla mou tvář, zavřela jsme oči. Blake zašeptal moje jméno. Moje ústa se otevřela, ale žádná slova nevyšla. Bylo tam jen očekávání a potřeba se ztratit. Zpočátku přejel rty přes moje jen lehce, testoval mou odpověď, jemná podstata byla odzbrojující. Položila jsem ruce na jeho ramena a oni se napnuli, když přejel svými rty přes mé znovu. Jeho polibek se prohloubil, a já se cítila, jako bych plavala v surových emocích. Bylo to povznášející a přesto současně matoucí. Políbila jsem ho zpátky a jeho ruce klesly k mému pasu a přitáhl si mě blíž. Čekala jsem bez dechu mezi polibky, na něco jiného, než neklidné řízení ve mně. Pak jsme najednou ucítila frustraci, hněv a smutek, které nebylo to, co jsem hledala. Blake přerušil kontakt a těžce dýchal. Jeho rty byly zralé a oteklé. “No, teď si tě budu určitě pamatovat, až odejdu.” Sklonila jsem hlavu, mrkajíc. Nic nebylo špatné s touhle pusou. Jiné, a něco tomu chybělo. Muselo to být ve mně. Stres. Se vším co se děje, myslela jsem na moc věcí. A líbat ho, bylo tak rychlé. Cítila jsem se jako jedna z těch knížek co čtu, ponořit se do kluka střemhlav a bez přemýšlení o tom. Praktická Katy, ještě žila uvnitř mě, a ona nebyla šťastná s tím, co jsem udělala. A to bylo víc, než jen to hlodání mrzutého pocitu viny, které do mě dloubalo a říkalo mi, že moje srdce nebylo v tomhle polibku, protože to bylo někde jinde. “Ještě jedna věc,” řekl a jeho ruka našla mou. “Připravená?” Byla jsem? Projel mnou spor. Možná, že kdyby Daemon viděl, jak jsem s Blakem šťastná, nechtěl by cítit naše neskutečné spojení. Cítila jsme se hrozně. “Ano, jsem připravená.” Venku, byli četné vozy, lemující příjezdovou cestu a celou cestu dolů do prázdného domu na začátku naší cesty. “Do prdele. Já myslel, že to měla být malá párty.” Dee opravdu sama sebe překonala. Chtěla udělat řadu papírových luceren a navléct je podél verandy. Prostřednictvím svých oken, po celém prostoru rozšířila silné svíčky, které tiše blikaly. Teplá, příjemná vůně jablkového moštu a koření se vznášela venku a lechtala mi nos a připomněla mi, jak moc jsem milovala vůni podzimu. Lidé uvnitř byli všude, zabalení na gauči, okolní dva kluci ve Wii zápase smrti. Několik známých tváří bylo vypuzených ze schodiště a se smíchem pili z červených plastových kelímků. Blake a já jsme nemohli jít dva kroky bez toho, abychom do někoho nenarazili. Dee utíkala dovnitř a ven z davu, hrající se na hostitelku. Vypadala překrásně v jejích decentních bílých šatech, které poukazovali na temnotu vlasů a barevné smaragdy v jejích očí. Když viděla naše ruce spojené, sotva skryla překvapení…nebo zklamání. Pocit, jako bych dělala něco špatně, jsem se pustila Blakea a pevně ji objala. “Wau, ten dům vypadá skvěle.” “Že ano? Jsem přírodní.” Podívala se přes rameno. “Katy…?” Moje tváře zrudly. “Je to můj…” “Rande,” zazněl Blake, chytil a stiskl moji ruku. “Musím se brzy vrátit, ale chtěl jsem ji doprovodit na večírek.” “Doprovodit?” Podívala se na něj, pak zpátky na mě. “Dobře. No, půjdu…zkontrolovat nějaké věci. Jo.” Pak se vznášela pryč a ztuhlá zpátky. Snažila jsem se nenechat její zklamání dostat se až ke mně. Nemohla vážně chtít, abych byla s jejím bratrem. Jeden z nich už šel dolů touhle cestou s člověkem a podívejme se, jak to dopadlo. Obrovské množství podezřelých zvuků, byly zasílány z temných koutů velkého domu, rozptylujíc mé myšlenky. Pak jsem krátce viděla Adama který, zdá se pronásledoval Dee davem. V duchu jsem si udělala poznámku, zeptat se jí, jak jí nazývají, když s ním odešla. “Chceš něco k pití?” zeptal se Blake. Když jsem přikývla, vedl mě do jídelny, kde jsme mohli vidět několik láhví. Byla tam dokonce mísa punče. Špičatá, bez pochyby. “Měli jsme párty jako tahle u nás doma,” řekl Blake, podávajíc mi červený plastový kelímek. “V plážových domech, ačkoli tam každý cítil moře a opalovací mléko.” “Zníš, jako by ti to chybělo.” “Někdy jo, ale změna není tak špatná. Dělá to život zajímavějším.” Napil se a odkašlal si. “Co do toho dali? Whisky?” Zasmála jsem se. “Tady to ví jen Bůh.” Divoké chichotání přišlo z kuchyně. Obrátili jsme se právě včas, abychom viděli Carissu spěchat z místnosti, s rozmrzlým pohledem na tváři, když byla přišroubovaná k místu ve dveřích, kde byla Dee. “Dee tvoji přátelé jsou šílení.” “Jsou to taky tvoji přátelé,” řekla Lesa suše a přišla za Dee.Viděla Blakea a mě a zastavila se. Pak mě udeřila jejím bokem. “Hurá.” Carrisa si založila ruce na prsou. “Moji přátelé to nechtějí dělat se šlehačkou.”

Vybuchla jsem smíchy při pohledu na Deein zděšený výraz, a zvědavě přešla k Lese. Blake se na mě usmál, jako by se mu líbil zvuk mého smíchu. “Co?” Dee zaječela a vyrazila směrem ke kuchyni. “To musím vidět,” zamumlala Lesa, po rychlém přívalu bílé. Pohlédla jsem na Carissu, jejíchž tváře byly rudé, jako můj svetr. “Děláš si srandu že jo?” Důrazně zavrtěla hlavou. “Nemáš ponětí, co tam Donnie a Becca dělají. “Nejsou to ti dva, co plánovali svatbu po maturitě?” “Jo. A můžu ti říct, že nečekali do svatby s většinou věci!” Zachichotala jsem se. “Úžasné.” Carissa se otřásla. “Nesnažím se být prudérní, ale kdo se tak chová na veřejnosti, nebo v domě svého kamaráda? Myslím, no ták. Je to nechutné.” Zhluboka se nadechla, její tmavé oči se mihli nahoru. “Ahoj Blaku, omlouvám se za to.” “To je v pohodě. Šlehačka se smí používat pouze na koláče.” Musela jsem se podívat jinam, abych zastavila smích. Bylo to trochu hrubé, ale přišlo mi to zábavné. Nejsem si jistá, co to o mně vypovídá. A koho jsem tím ošálila? Minulý pátek jsem byla vzít všechno sexy a těžké v knihovně. Při tom připomenutí, se můj žaludek znovu sevřel a můj pohled těkal po místnosti. Byli jsme krátce přerušení skupinou, která chtěla mluvit s Carissou o jejím starším bratrovi, který byl pryč na vysoké škole. Zapomněla jsem, že má starší sourozence. Mentální poznámka číslo dvě: Vytáhnout hlavu ze zadku. Blake si musel udělat rychle hodně přátel, protože většina lidí s ním mluvila. A spousta dívek se po něm kradmo dívala. Tohle mě naplnilo obscénním množstvím radosti. Naklonila jsme se do Blakeovi paže, většinou na ukázku, a pak jsem tam zůstala, líbily se mi výběžky jeho svalů v horní paži oproti mému hrudníku. Nedávalo to smysl. Ruka na mých zádech se mi obtočila do hedvábných šatů a on se opřel dolů a zašeptal. “Opravdu bych si přál zůstat tu.” Otočila jsem hlavu s úsměvem. “Já taky.” Jeho ruka sklouzla přes mé záda, a zakřivila se kolem mého pasu. Líbilo se mi to-co bylo. Zdálo se, že v blízkosti člověka je přirozené třeba flirtovat, bavit se, líbat se. To všechno se zdálo snadné. Zůstali jsme tak i potom co Carrisa odešla, a pak byl jeho čas odchodu. Šla jsem s ním ke dveřím, s jeho rukou stále na mém pase. “Pořád jdeme na večeři?” zeptal se. “To si piš. Já jsem vlastně-” Můj pohled směroval ke schodům a já jsem věděla, že za sekundu přijde dolů. Vzduch se změnil, byl těžší a teplejší. Šíje na krku se mi chvěla. Blake se zamračil. “Ty si vlastně…co?” Mé srdce se zrychlilo. “Já jsem…já se na to těším.” Začal se usmívat a pak vzhlédl. Jeho oči se mírně rozšířili, a já jsem věděla, že tam byl Daemon. Nechtěla jsem se otočit, ale zdálo se to být nepřirozené. Bylo to jako by uhodil blesk. Nenáviděla jsem jeho vliv na mě, ale současně jsem byla nadšená. Nic okolo toho nebylo jednoduché. Daemon byl oblečený neformálně, v porovnání se zbytkem nás, ale přesto vypadal lépe než jakýkoliv kluk v místnosti. Měl na sobě pár starých, krizově modrých džín a košili, která nesla nějaké dávno zapomenuté jméno kapely. Nepřítomně si zastrčil pramen tmavých vlasů za levé ucho a blýskl vlčí úsměv na někoho, co něco řekl. Ty magnetické oči se třpytili pod tlumených světlem svíček. To bylo poprvé, co jsem opravdu viděla Daemona kolem někoho jiného, než jeho rodiny, nebo přátel, nebo dvou mimo školu. Daemon měl tento účinek na ostatní, bez ohledu na jejich pohlaví. Bylo zřejmé, že lidé chtěli být kolem něj, ale zároveň se báli přijít příliš blízko. Oni byli k němu přitahování stejně, jako jsem byla já. Ať už ho mají rádi nebo ne. Lidé se přiblížili, ale zastavili se několik stop od něj. Ale celou dobu měl oči upřené na mně. Na sekundu jsem kompletně zapomněla, že kluk vedle mě má ruku na mém pase. Daemon se zastavil před námi. “Ahoj…” Blakeova ruka do mě zatlačila když se naklonil kolem. “Nemyslím si, že jsme dostali šanci sami sebe představit, ten den po večeři. Mé jméno je Blake Saunders.” Nabídl mu volnou ruku. Daemon se podíval na Blakeovi ruce a před návratem jeho pohled spočinul na mě. “Já vím kdo jsi.” Oh, Bože. Otočila jsem se k Blakeovi. “To je Daemon Black.” Jeho úsměv zaváhal. “Jo, taky vím, kdo to je.” Se smíchem se Daemon narovnal do své plné výšky a byl o dobrou hlavu vyšší, než Blake. “Je to vždycky pěkné poznat dalšího fandu.” Jo, Blake neměl tušení, co na to říct. Lehce zavrtěl hlavou a podíval se na mě. “No. Musím jít.” Usmála jsem se. “Dobře, díky za…všechno.” Pousmál se, když se naklonil a volně ovinul paže kolem mě. Plně uvědomujíc si intenzivní Daemonův pohled, jsem umístila své ruce na Blakeovi záda, naklonila se nahoru a znovu jsem stiskla mé rty na jeho tvář. Daemon si odkašlal. Blake se mi tiše zasmál do ucha. “Zavolám ti. Chovej se hezky.” “Vždycky,” řekla jsem a pustila ho. S posledním úsměvem hodil pohled na Daemona. Blake se loudal ven. Musela jsem to dát tomu chlapci, on držel své vlastní řazení proti Daemonovi. Podívala jsem se na něj. Mračil se, když jsem si začala pohrávat s obsidiánem kolem mého krku. “Víš, nemohl by si být větší blbec, než se snažíš.” Povytáhl obočí. “Myslel jsem, že jsem ti řekl, aby ses na něho nevěšela.” “Myslela jsem, že jsem ti vysvětlila, že jen protože si řekl, že nemůžu, tak to neznamená, že nebudu.” “Vážně?” Jeho pohled následoval obsidián, a pak sklonil hlavu. “Dnes večer vypadáš opravdu pěkně, Kotě.” Zhoupl se mi žaludek. Musím to ignorovat, musím. “Myslím, že Dee měla plné ruce práce, ale odvedla skvělou práci zdobením domu.” “Nenech se zmást tím, že uvěříš, že to všechno je její práce. Najmula si mě v tom momentu, kdy jsem se dostal domů.” “Ou,” přejelo mnou překvapení. Nemohla jsem si představit Daemona navlíkajíc papírové lucerny bez osvětlení a pak házení jich do ohně. “Oba dva jste odvedli skvělou práci.” Daemonův pohled se znovu prohloubil, a já se pod jeho intenzivním pohledem zachvěla. Proč musel Blake odejít dřív a nechat mě tu s Daemonem? “Kde si vzala tyhle šaty?” zeptal se. “Tvoje sestra,” řekla jsem mu zdvořile. Zamračil se a vypadal z půlky znechucený.” Já ani nevím, co o tom říct.” “Říct co, o čem Kotě?” Daemon ztuhl a já jsem odtrhla můj pohled od něj a přesunula oči na Ash. Držíc můj pohled, se na mě sladce usmála a omotala ruku kolem jeho úzkého pasu. Naklonila se k němu, jako by až příliš znala linii jeho těla. A ona ji znala. Oni spolu pořád chodili a nechodili. Ou, to bylo báječné. On jen dal Blakeovi páchnoucí pohled a teď měl Ash na svoji straně. A Bože, já neměla ráda tohle všechno. Ironie byla taková děvka. “To jsou roztomilé šaty. Jsou Deeiny, že?” zeptala se Ash. “Myslím, že je na sobě měla, když jsme šli spolu nakupovat, ale obvykle na ni vypadali volnější.” Oh, ucítila jsem to jako štípnutí od medúzy. Nepřiměřené emoce mi přiblížili mráz po zádech. Stála tam, v jejích těsných “svetro” šatech, které ji končili palec pod zadkem. “Myslím si, že si zapomněla džíny, nebo spodní část tvého oblečení.” Ash se ušklíbla, ale pak obrátila svou pozornost zpátky k Daemonovi. “Zlato, spěchal si pryč tak rychle. Musela jsem kvůli tobě prohledat celý vrch. Proč nejdeme zpátky do tvého pokoje, a nedokončíme to, co jsme začali?” Pocit úderu do žaludku mě téměř složil. Nemám tušení, odkud to přišlo, nebo proč tohle cítím. Nebylo to rozumné. Nemám ráda Daemona-nemám. Mohl se muchlovat s papežem a i přesto mi to bylo jedno, prostě jsem chtěla políbit Blakea. Ale ty horké pocity tu byly, plížili se prostřednictvím mých žil. Daemon se vymanil z Ashiného objetí, když ho škrábala nad jeho srdcem. Chytil můj pohled a já jsem v očekávání zvedla obočí. Chtěl být se mnou? Jo, vypadalo to tak…mezitím co to dělal s Ash. Otočila jsem se předtím, než bych řekla něco, co by mě potom uvedlo do rozpaků. Deein pronikavý chichot následoval mé kroky. Daemon mluvil, ale bylo to ztraceno v davu lidí. Potřebovala jsem vzduch a vzdálenost. Vyšla jsem na verandu přeplněnou lidmi. Nemohla jsem přijít na to, co se děje. Nebyl tam žádný způsob, jak bych mohla žárlit. To nebylo to, co jsem cítila. A měla jsem nadcházející rande se sexy normálním člověkem. Nebyl tam žádný důvod starat se, ať už Daemon s Ash dělali cokoliv. Pak mě to napadlo, když jsem šla po schodech dolů. O můj Bože, já se starala. Starala jsem se… Starala jsem se o to, že chtěl být nahoře s Ash a dělat s ní věci, které… Nemohla jsem ani zabalit mozek okolo toho, nechtěla jsem mu psychické poškození. Zatočila se mi hlava. Obrázky Ash jak ho líbá mi vysály vzduch z plic. Co se to se mnou stalo? Zmatená, jsem začala chodit. V určitý okamžik jsem vykopla podpatky a odhodila je stranou. Pořád jsem chodila, moje holé nohy oproti studené trávě a štěrku. Nezastavila jsem se, dokud jsem nestála vedle prázdného domu na konci ulice. Získáním několika doušků čerstvého, čistého vzduchu, jsem se snažila získat kontrolu nad svými přeexponovanými emocemi. Část mě věděla, že to co jsem cítila bylo směšné, ale pořád to vypadalo, jako by se svět přestal točit. Cítila jsem se jako bych chtěla explodovat a všechno bylo horké a studené současně. Můj dech se v mé hrudi otřásal. Stiskla jsem zavřené oči a zaklela. To co jsem cítila, nebylo v pořádku. V poslední době jsem byla takhle žárlivá, když všichni blogaři šli na knižní jednání minulý rok a mě máma nechtěla pustit. Sakra, tohle bylo horší. Chtěla jsem křičet. Chtěla jsem tam běžet a vytrhnout každý Ashin pramen vlasů. Žárlivost neměla právo projíždět v mých žilách, oslepovat jakékoli racionální myšlení, které mi zkoušelo říct, že jsem byla blbá. Ale moje krev vřela. Mé dlaně byli zpocené a cítili se cize a studeně. Celé moje tělo se třáslo. Stála jsem tam, ztrácela se ve vířících emocích a chaosu myšlenek, dokud jsem neuslyšela zvuk noh křupajících přes trávu. Postava se posouvala z tmavého stínu a v úseku měsíčního světla se objevili zlaté a modré hodinky. Simon. Můj žaludek se potopil úplně až k mým prstům. Co tady do pekla dělá? Pozvala ho Dee? Neřekla jsem jí, co se stalo mezi námi, ale nebylo pochyb o tom, že slyšela drby. “Katy, si to ty?” Dopotácel se na stranu a opřel se o dům. Měl plně viditelné, oteklé oko, které mělo ošklivý odstín fialové. Modřiny značily jeho obličej. Ret měl roztržený. Zírala jsem na něj. “Co se ti to stalo s obličejem?” Simon zvedl láhev k ústům. “Tvůj přítel mi to udělal s obličejem.” “Kdo?” Napil se a škubl sebou. “Daemon Black.” “On není můj přítel.” “Cokoliv.” Simon se přisunul blíž. “Přišel jsem si promluvit…s tebou. Musíš ho odvolat.” Moje oči se rozšířily. Když Daemon řekl, že se o ten problém postará, neměl ho provrtat. Část mě se cítila špatně za toho frajera, ale bylo to zastíněno tím, že on a jeho přátelé a polovina školy mě volá Skunku. “Musíš mu říct, že jsem to tak nemyslel tu noc. Je…mi to líto.” Vrhl se dopředu a upustil láhev. Ježíš. Daemon mu musel nahnat boží strach. “Musíš mu to říct, musím vše dát do pořádku.” Ustoupila jsem, jak do mě narazila vlna zoufalství a alkoholu. “Simone, myslím, že by sis měl sednout, nebo tak něco, protože…” “Musíš mu to říct!” Popadl mě za ruku vlhkými svalnatými prsty. “Lidé začínají mluvit. Nemůžu mít takový druh sračky…řečený o mě. Řekni mu to, nebo jinak-” Chlupy vzadu na krku se mi postavili. Zuřivost mnou projela jako kulka. Nechtěla jsem být nedostatečně ohrožená. Ne Simonem nebo někým jiným. “Nebo co?” “Můj táta je právník.” Jeho ruka mě stáhla, zakymácel se. “Sakra-” Pak se stalo několik věcí… Spadl ke mně příliš blízko a moje srdce zrychlilo. Hrozný, praskavý zvuk mě ohlušil. Čtyři z pěti oken, vedle kterých jsme stáli, se rozechvěly a pak popraskaly. Velké, zubaté, zlomené pruhy vedly dolů do středu každého okna a pak se malé praskliny šířily dokud se celé okno zachvělo pod neviditelnou silou a explodovalo, posílajíc střepy skla, pršících na nás.

KAPITOLA 9

Simon vykřikl, když uskočil od padajícího skla. “Co to sakra bylo?” Zasáhnuta absolutní hrůzou jsem nehybně stála. Simon zavrtěl rukama a z jeho oblečení vypadlo víc skla. Malé kousky mi překlouzly přes vlasy, některé vypadli a jiné se zasekly v mých zamotaných pramenech. Má ruka byla jako přicvaknutá a já věděla že Deeiny šaty byli roztržené. Další okno se otřáslo. Nevěděla jsem jak to kontrolovat. Panel pokračoval v násilném třepání. Ozvalo se další hlasité trhnutí. Couvající Simon se kouknul z okna na mně. Jeho skleněné oči byli rozšířené. “Ty…” Nemohla jsem popadnout dech. Mým viděním se plazila slabá červeno-bílá záře. Zůstávající okna na druhém patře vibrovali. S bledým obličejem Simon zakopl o vlastní nohy a padl na zem. “Ty…ty záříš. Ty-ty jsi příšera!” Já zářila? “Ne! To nejsem já. Nevím co se děje, ale já to nedělám!” Vyškrábal se na nohy a já vykročila vpřed. Vyhodil ruce do vzduchu a zakymácel se. “Nepřibližuj se! Prostě se ke mně nepřibližuj.” Neschopná cokoliv udělat, jsem ho sledovala chodit kolem domu. Dveře od auta se otevřeli a motor se probudil k životu. Vzdálená část mozku mi řekla, že bych ho měla zastavit, protože byl zřejmě moc opilý, aby řídil. Ale pak explodovalo vrchní okno. Hrbíc se, jsem si zastínila obličej před pršícím sklem odrážejícím se od země a mně. Dech mě řezal v hrdle, dokud nepřistál poslední kus skla. Stála jsem tam ponížená a vystrašená tím, co jsem udělala. Nejen, že jsem opět odhalila své strašidelné schopnosti, ale téměř jsem také Simona změnila v jehelníček. Člověče, já byla tak v prdeli. Přešly minuty, dokud jsem se narovnala a zamířila si to kolem rozbitého skla do těžké řady stromů. Jemný lesk chladného potu se mi rozléval čelem a zbytkový strach mi pořád narážel do žaludku. Co jsem to udělala? Když mi na dohled přišel dům, zacítila jsem známé brnění podél krku. Praskaly listy a větve a já se obrátila. Daemonovi kroky zpomalili, když mě uviděl. Odtlačil nízko visící větev stranou, jak se blížil. “Co tady děláš Kat?” Přešlo několik sekund, než jsem mohla odpovědět. “Právě jsem vyhodila do povětří pár oken.” “Cože?” Daemon přišel blíž, oči rozšířené. “Krvácíš. Co se stalo?” Odmlčel se. “Kde máš boty?” Podívala jsem se dolů na své nohy. “Zula jsem se.” V mžiku oka byl Dameon vedle mě, vybírajíc malé kousky skla. “Kat, co se stalo?” Zvedajíc hlavu, jsem se ostře nadechla. Celou silou do mě narazila panika a sevřela mi hruď. “Procházela jsem se a narazila na Simona-” “Tohle ti udělal on?” Jeho hlas byl tak tichý, že mi vyslal mrazení po páteři. “Ne. Ne! Já na něj narazila a on byl na tebe naštvaný.” Odmlčela jsem se, hledajíc jeho oči. “Říkal, že si ho zmlátil?” “Ano, to jsem udělal.” V jeho hlase nebyla žádná omluva. “Daemone, nemůžeš zbít kluka jenom proto, že o mně špatně mluvil.” “Ve skutečnosti můžu.” Dal si ruku v bok. “Zasloužil si to. Nebudu lhát. Udělal jsem to kvůli tomu, co říkal. Byla to zatracená lež.” Neměla jsem ponětí, co na to říct. Jako kdybych byla němá. “Věděl, co udělal-co se pokusil udělat-a otočit to na tebe?” Daemonův pohled sklouzl k stínu, prosakující mezi stromy. “Nenechám nějakého kreténa mluvit tak o tobě, obzvláště ne jeho, nebo jeho kámoše.” “Wau,” zamumlala jsem, rychle mrkajíc. Někdy zapomínám, jak ochranitelský dokáže Daemon být…nebo děsivý. “Nemyslím, že bych ti měla poděkovat, protože to zní špatně, ale…hm…díky.” “Každopádně to není důležité. Co se stalo?” Nabírajíc několik hlubokých nádechů, jsem to ze sebe vysypala. Když jsem skončila, Daemon kolem mně obmotal ruce, tisknouc mně ke své hrudi. Neodporovala jsem, zatlačila jsem svou tvář do něj a chytla ho po stranách, cítíc se bezpečněji, než kdekoliv jinde. A za to jsem nemohla vinit pouto. Ještě před tím, než se zformovalo, byly pro mě jeho paže v jistém smyslu vždy útočištěm. “Vím, že si to neudělala naschvál Kotě.” Jeho ruka mi na zádech vykreslovala uklidňující kruhy. “Simon byl opilý, takže je velká pravděpodobnost, že si to nebude pamatovat. A pokud jo, tak mu nikdo nebude věřit.” Rostla ve mně naděje. “Myslíš?” “Jo. Lidé si budou myslet, že je šílený.” Daemon se odtáhl, sklánějíc hlavu, abychom byli tváří v tvář. “Nikdo mu nebude věřit, dobře? A pokud začne mluvit já-” “Nic neuděláš.” Vysvobodila jsem se, zhluboka se nadechujíc. “Myslím, že si ho vystrašil do konce života.” “Očividně ne,” zamumlal. “Co sis před tím myslela? Byla jsi naštvaná. Proč?” Do tváří se mi nahrnulo teplo a já začala jít domu. Daemon si dlouze a útrpně povzdechl. Byl těsně při mně. “Kat, mluv se mnou.” “Domů to zvládnu bez tvé pomoci, díky moc.” Podržel mi větev, abych mohla projít. “To doufám. Je přímo tam.” “Neměl bys být teď někde s Ash, vlastně?” Zíral na mně, jako by mi narostli dvě hlavy. Hned jsem svou chybu poznala. “Takže o to tady jde?” “Ne. Nemá to nic společné s tebou-nebo jí.” “Žárlíš.” Zněl samolibě. “Tuhle sázku jistě vyhraju.” Dupla jsem. “Já? Žárlit? Ztratils rozum. Já se nesnažila vystrašit Blakea.” Popadl mě za ruku, zastavujíc mě, jak se objevila moje veranda. “Kdo se zajímá o Bena?” “Blake,” opravila jsem ho. “Cokoliv, myslel jsem, že mě nemáš ráda?” Moje ruka se ve vzduchu zkroutila. Nedokázala jsem zlomit jeho sevření. “Máš pravdu. Nemám tě ráda.” V jeho očích vzplanul hněv. “Lžeš-červenáš se a tak.” Dostala jsem nejhorší případ slovního průjmu. “Před pár dny jsi mě líbal a teď se bavíš s Ash? Tohle děláš? Skáčeš z jedné holky na druhou?” “Ne.” Pustil mi paži. “To nedělám. Ne.” “Jo, nesnáším, že ti to musím říct, ale děláš to.” Stejně jako já. Co to dělám? Nemůžu být na něj naštvaná, když dělám to samé. Ale dělala jsem to. Bylo to směšné. “Bože, začínám být jak ufňukaná holka. Prostě zapomeň, že jsem něco řekla. Můžeš si dělat, co chceš a já nemám žádné právo-” Daemon zaklel, pouštějíc mi ruku. “Dobře, Nemáš ani ponětí, o co jde mezi mnou a Ash. Jenom jsme mluvili. Hrála si s tebou Kat.” “Cokoliv.” Otočila jsem se a šla. “Nežárlím. Nezajímám se, jestli spolu s Ash děláte mimozemské děti. Nezajímá mě to. A upřímně, kdyby nebylo toho hloupého pouta ani by se ti nelíbilo mě líbat. Možná sis to ani neužíval.” Daemon byl najednou přede mnou, bezděčně jsem o krok ustoupila. “Myslíš, že jsem si tvé líbání neužíval? Že jsem o něm nepřemýšlel od té doby každou sekundu? A já vím, že ty taky. Jenom to přiznej.” V díře mého žaludku zahučela pevná smyčka. “Jaký to má smysl?” “Přemýšlela?” “Ach, svatá dobroto, ano, přemýšlela. Ano! Chceš, abych ti to napsala? Napsala textovku nebo e-mail? Budeš se pak cítit líp?” Daemon vyklenul obočí. “Nemusíš být sarkastická.” “A ty tady nemusíš být. Ash na tebe čeká.” Podrážděně naklonil hlavu na stranu. “Vážně si myslíš, že jdu za ní?” “Hm, jo, myslím.” “Kat.” Zavrtěl hlavou, jeho hlas byl plný jemného popření. “Na tom nezáleží.” Zhluboka jsem se nadechla. “Nemůžeme na to prostě zapomenout? Prosím?” Daemon si přejel prstem po obočí. “Já na to nedokážu zapomenout, stejně jako ty.” Frustrovaná jsem se otočila na podpatku a kráčela domů. Napůl jsem očekávala, že mě zastaví, ale po pár úspěšných krocích jsem si uvědomila, že ne. Musela jsem bojovat s nutkáním se otočit a podívat jestli tam pořád je. Dnes jsem ze sebe udělala blázna už dost. Urazila jsem se jako malé dítě na Ash a Daemona, vyřítila se z párty a téměř odpravila Simona. To vše před půlnocí. Nádhera.

KAPITOLA 10

Příchod osmnáctin nebyl tak vzrušující, jak jsem si myslela, že bude, když jsem byla malé dítě, ale staly se některé docela v pohodě věci. Snažila jsem se dělat většinu dne, že se minulou noc nic nestalo. Blake zavolal na informace a já jsem dostala zbrusu nový notebook, který byl už nastavený a se vším nainstalovaný. Předtím, než jsem udělala něco jiného, jsem se přihlásila na svůj blog a rychle napsala příspěvek: “Jsem zpět!” Obrovský kus života, který mi chyběl, se vrátil. I když mě máma od notesu vytáhla pěkně rychle. Strávila jsem zbytek dne cestováním velké vzdálenosti s mámou, abychom navštívili Willa blízko Olivové zahrady. Will měl nedůtklivý druh povahy. Nebyla jsem si jistá, jak se cítí. Ne jednou vzal mamčinu ruku během večeře. Bylo to roztomilé, on byl okouzlující a pohledný, ale bylo to divné, vidět mámu s jiným chlapem. Bylo to divnější, než jsem si myslela. Ale dal mi dárkovou kartu do místního knihkupectví. S bonusovými body. Obvyklý zmrzlinový dort, byl tento rok jiný. Will se k nám doma připojil. “Tady,” řekl, podávajíc nůž pro mámu. “Když to dáš pod horkou vodu, půjde to jednodušeji.” Máma se na něho rozzářila, jako by právě objevil lék na rakovinu. Povídali si, zatímco já jsem se snažila odvrátit oči. Will přede mě umístil kousek dortu. “Děkuji,” řekla jsem. Usmál se. “Bez problémů. Jsem rád, že si se uzdravila z té chřipky. Nikdo nechce být nemocný na jeho narozeniny.” “Jsem druhá,” řekla mamka. Nemohla z něho spustit oči, dokud nebyl čas připravit se na její směnu ve Winchesteru. Will se mnou zůstal v kuchyni, dokončujíc jeho dort, zatímco ticho mezi námi rostlo v nevhodné úrovni epických rozměrů. “Užila sis své narozeniny, tak daleko?” zeptal se, s vidličkou visící z jeho dlouhých prstů. Polkla jsem poslední křupavou část, která byla jediná část zmrzliny, kterou jím. “Jo, bylo to opravdu pěkné.” Will zvedl sklenici a naklonil ji ke mně. “No, pojďme si připít na víc věcí v budoucnosti,” řekl. Zvedla jsem svou a ta zařinčela o tu jeho. Usmál se s vráskou kolem očí. “Plánuji sdílet to tady s tebou a tvou mámou.” Nebyla jsem si jistá, jak se okolo něho cítit, že tu bude ode dneška za rok… Postavila jsem skleničku a kousla si do rtu. Část mě, chtěla být ráda za mámu, ale druhá část se cítila, jako bych zrazovala tátu. Will si odkašlal a sklonil hlavu na stranu, když mě pozoroval. V jeho očích zablikala zábava, byly tak bledé jako moje. “Vím, že pravděpodobně nemáš ráda rozhovor jako tenhle. Kellie mi řekla, jak sis byla s tátou blízká. Chápu tvoji nechuť ke mně.” “Neodsuzuji tu myšlenku,” řekla jsem upřímně. “Je to prostě jiné.” “Jiné není špatné. Ani změna.” Napil se a podíval se ke dveřím. “Tvoje máma je skvělá žena. Myslel jsem si to od té chvíle, kdy přišla do nemocnice, ale byla to ta noc, kdy si byla napadena, takže věci šli z profesionálního hlediska na něco víc. Jsem rád, že jsem tam pro ni mohl být.” Odmlčel se a jeho úsměv se rozšířil. “Zvláštní, jak něco dobrého, může pocházet z něčeho hrozného.” Svraštila jsem obočí. “Jo…to je zvláštní.” Jeho úsměv se naklonil blíž, skoro blahosklonně. Máma se vrátila a tím ukončila jeho naprosto divný pokus o sblížení se se mnou…nebo označení jeho území. Zůstal tu až do chvíle, než odešla do práce, vysávajíc její čas. Šla jsem k oknu a uviděla jejich polibek, než se dostali do samostatných aut. Příšerné. Se západem slunce venku, jsem napsala rychlou recenzi na pondělí, a pak delší na úterý. Delší, protože jsem nemohla zastavit nadšení. Myslela jsem, že jsem měla nového knižního kluka a jeho jméno bylo Tod. Fantastické. Rozhodla jsem se pro jednu z těch otravných stanic v televizi, která hrála pouze hudbu na prázdnou obrazovku. Zastavujíc na kanálu, který nabízí hity z 80.let, jsem to zapla dost nahlas a nemohla jsem slyšet své vlastní myšlenky. Bylo tady prádlo, které bylo potřeba udělat a kuchyň, která by se mohla využít k dobrému čištění. Bylo příliš pozdě vybrat mrtvé rostliny z květinového záhonu. Zahradničení bylo něco, co vždycky pomohlo vymazat moje myšlenky, ale podzim a zima byly pro tohle na prd. Převlékla jsem se do pohodlných spacích šortek, ponožek, které dosahují po kolena s malými soby a termoprádla s dlouhým rukávem. Vypadala jsem jako sexy zmatek. Běžíc po domě, jsem sesbírala všechno oblečení, klouzajíc nějaký čas po dřevěné podlaze. Položila jsem zatížení do pračky a při tom začala zpívat jednu z písní. “V kontaktu s vozovkou. Jsem na lovu. Jsem po tobě.” Přesunula jsem se z prádelny a přeškočila chodbou, s pažemi letájícími okolo mojí hlavy, jako jedna z těch sexy růžových loutek z filmu Labyrinth. “Vůně a zvuk, jsem se ztratil, jsem se našel. Jsem hladový jak vlk. Něco na lince, je to svár a rým-cokoliv, cokoliv, la la la-pusa je živá, vše beží uvnitř a ja mám hlad jako-” Teplo se mi šířilo po krku. “Je to vlastně, já jako já a já si stěžuju. Já jedu po tobě, a ne bla nebo co.” Polekala jsem se hlubokého hlasu, vyjekla jsem a otočila se. Moje noha uklouzla na úseku dobře vyčištěného dřeva a můj zadek sebou plácl na zem. “Do prdele,” vydechla jsem a chytila se své hrudi. “Myslím, že mám infarkt.” “A myslím, že sis poranila zadek,” Smích vyplnil Daemonův hlas. Zůstala jsem ležet přes úzkou chodbu a snažila se popadnout dech. “Co to sakra bylo? Líbí se ti vejít do domů lidi?” “A poslouchat holky absolutně zničit píseň, během několika vteřin? No jo, zvykl jsem si na to. Vlastně jsem několikrát klepal, ale slyšel jsem tvůj…zpěv a tvoje dveře byly odemčené.” Pokrčil rameny. “Tak jsem se pozval sám.” “Všimla jsem si.” Stála jsem a škubla sebou. “Člověče, možná jsem si fakt poranila zadek.” “Doufám, že ne. Snažil jsem se tomu zadku vyhnout.” Blýskl po mě úsměvem. “Tvůj obličej je pěkně červený. Jsi si jistá, že sebou neplácneš po cestě dolů?” Zasténala jsem. “Nenávidím tě.” “Ne, nemyslím si, že ano.” Jeho pohled přešel po mně dolů k mým prstům. Jeho obočí se krok za krokem zvedalo. “Pěkné ponožky.” Otírala jsem si zadek. “Potřebuješ něco?” Opřel se o zeď a dal si ruce do džínů. “Ne, já nepotřebuji nic.” “Tak proč ses mi vloupal do domu?” Znovu pokrčil rameny. “Nechtěl jsem se vloupat, dveře byly odemčené a já jsem slyšel hudbu. Tušil jsem, že jsi tu sama. Proč děláš prádelnu a zpíváš osmdesátileté písně na narozeniny?” Teď mě překvapení pláclo přímo do hlavy. “Jak…jak víš, že mám dnes narozeniny? Nemyslím si, že jsem to říkala Dee.” Daemon se podíval příliš samolibě pro jeho dobro…nebo moje. “Tu noc, kdy si byla napadena v knihovně a já šel s tebou do nemocnice. Když si dávala personálu informace, zaslechl jsem tě.” “Opravdu,” řekla jsem a dívala se na něho. “A ty sis vzpomněl?” “Jo. Každopádně, proč to děláš na svoje narozeniny?” Nemohla jsem uvěřit, že si to pamatoval. “Zjevně trochu kulhám.” “Je to pěkně ubohé. Oh, poslouchej!” Jeho lesknoucí se oči vklouzly směrem k obýváku. “Je to Eye of tiger. Chceš si zazpívat že? Možná běhat po schodech nahoru a pumpovat svými pěstmi ve vzduchu?” “Daemone.” Šourala jsem se kolem něj opatrně, šla do obýváku, zvedla dálkový ovladač a ztišila to. “Vážně co chceš?” Byl přímo za mnou, nutíc mě udělat nepříjemný krok zpět. Být tak blízko k němu bylo vtipné a pro mě špatné. “Přišel jsem se omluvit.” “Co?” Byla jsem šokovaná, ohromená a ještě o něco víc šokovaná. “Přišel si se znovu omluvit? Ani nevím co na to říct. Wau.” Daemon se zamračil. “Vím, že to pro tebe vypadá jako velké překvapení, že mám city a proto se cítím někdy špatně za věci, které jsem možná…způsobil.” “Vydrž. Musím to zaznamenat. Dovol mi vzít si můj mobil.” Otočila jsem se a skenovala stoly pro zásadně nepoužitelný lesklý objekt, který tady nikdy nedostal ohlas. “Kat, nepomáháš mi. Myslím to vážně. Je to…pro mě těžké.” Protočila jsem oči. Samozřejmě omlouvání bylo jen pro něho těžké. “Dobře, je mi to líto. Chceš si sednout? Mám dort. Dort by trochu osladil tvoji povahu.” “Nic mě nemůže obměkčit. Jsem chladný jako led.” “Hardy-har-har? Je vyroben ze zmrzliny a má báječný křupavý prostředek.” “Dobře, to může fungovat. Křupavý prostředek je můj oblibený.” Bojovala jsem s úsměvem, který tahal za moje rty. “Dobře, tak pojď.” V trapném tichu jsme šli do kuchyně, Popadla jsem vlasovou šňůrku z pultu a stáhla vlasy dozadu. “Jak velký kus chceš?” Vytáhla jsem koláč z ledničky. “S jak velkým kusem si ochotna se rozloučit?” “S tak velkým, jak budeš chtít.” Popadla jsem nůž ze zásuvky a měřila jak jsem si myslela, že bude pro něj vhodný kus. “Větší.” Stál mi za rameny. Přesunula jsem nůž na stranu. “Ještě větší.” Obrátila jsem oči a posunula to o pár centimetrů. “Perfektní.” Nůž odmítl spolupracovat, když jsem se snažila odříznout polovinu dortu. Dostalo se to o palec dolů a nechtělo jít dál. “Nesnáším krájení zmrzlých věcí.” “Nech mě to zkusit.” Natáhl se a naše ruce se o sebe otřely, když si ode mě bral nůž. Elektřina tančila nad mou kůží. “Je třeba to dát pod teplou vodu. Pak to řeže přímo skrze něj.” Ustoupila jsem stranou a nechala ho to převzít. Udělal tu samou věc jako Will předtím, a nůž prošel dortem. Spodní knoflík na tričku se mu natáhl přes ramena když jsem se k němu naklonila a dal nůž pod horkou vodu předtím, než uřezal menší kus. “Vidíš? Perfektní,” okomentoval to. Kousajíc do rtu, jsem popadla dva čisté talíře a položila je na pult. “Chceš něco k pití?” “Mléko je vždy dobré, pokud máš nějaké?” Vzala jsem mléko a nalila dvě vysoké sklenice. Popadla jsem stříbrné příbory a pokynula směrem k jídelně. “Chceš jíst tady?” “Ne, nemám rád jezení u jídelního stolu. Vypadá to tak formálně.” Daemon pokrčil rameny a následoval mě do obýváku. Sedla jsem si na gauč a on se posadil na druhý konec. Šťourala jsem se v dortu, neměla jsem opravdu vůbec hlad. Můj žaludek byl plný uzlů. Odkašlal si. “Pěkné růže. Brad?” “Blake” Sekundu jsem neuvažovala o Blakovi, dokud se Daemon neobjevil v chodbě. “Jo, jsou hezké, ne?” “To je jedno.” Zavrčel. “Tak proč si strávila večer sama? Jsou to tvoje narozeniny.” Zamračila jsem se na jeho-do oči bijící-připomenutí. “Moje máma pracuje a já jsem se necítila na to, něco dělat.” Strčila jsem ještě víc do toho dortu. “Není to tak zlé, jak to zní. Strávila jsem mnoho z nich sama.” “Myslím, že bys pravděpodobně mohla preferovat-raději jsem se od té doby nezastavila, hm?” Vzhlédla jsem a sledovala jak nabodl jeho dort vidličkou, dokud neodloučil zmrzlinu od křupavého prostředku. Vzal si kousek křupavé části. “Opravdu jsem se přišel omluvit za minulou noc.” Talíř jsem dala stranou a začala vstávat. “Daemone.” “Počkej.” Zvedl jeho vidličku.“Dobře?” Přikyvujíc, jsem si sedla zpátky. Podíval se dolů na svůj talíř, jeho čelisti se svíraly. “Minulou noc se mezi mnou a Ash nic nestalo.” “Prostě si s tebou hrála. A já vím, že je tomu těžké uvěřit, ale je mi líto jestli…tě to zranilo.” Daemon se zhluboka nadechl. “Na rozdíl od toho, co si o mě myslíš, neskáču z holky na holku. Stejně jako ty. Takže bych si s Ash nezahrával. A nezahrávám. Ash a já jsme nic spolu neměli několik měsíců, ještě předtím, než si přišla.” Cítila jsem zvláštní chvění v hrudi. Nikdy v životě jsem se v sobě tak těžce nevyznala, jako se to stávalo, když přišlo na Daemona. Chápala jsem knihy. Nechápala jsem kluky, obzvlášť mimozemštany. “Věci mezi mnou a Ash jsou složité. Známe se navzájem, protože jsme sem přijeli společně. Každý očekává, že budeme spolu. Zvláště starší, protože jsme ‘přišli do věku’. Čas začít dělat děti.” Otřásl se. Bylo to oficiální. Celkově se mi ten zvuk líbil-po druhé ještě méňě. “Dokonce i Ash od nás očekává, že budeme spolu,” pokračoval Daemon a bodnul do jeho dortu. “A tohle všechno? Já vím, že jí to ubližuje. Nikdy jsem to nechtěl udělat.” Odmlčel se, bojujíc říct správnou věc. “Ani tobě jsem nikdy nechtěl ublížit. A udělal jsem oboje z těch věcí.” Dva červené fleky mu rozkvetly po tvářích. Přejela jsem si rukou po noze a podívala se jinam. Nechtěla jsem, aby věděl, že vidím jak se červená. “Nemůžu s ní být, jak ona chce-jak si zaslouží.” Zarazil se a vydechl. “Každopádně, jsem se chtěl omluvit za minulou noc.” “Já taky.” Kousla jsem do rtu. “Neměla jsem se na tebe tak utrhnout, jako jsem to udělala. Myslím, že mě ta věc s oknem vyděsila.” “To, co jsi udělala minulou noc s okny. No, to bylo jedno děsné zobrazení síly, které nemáš pod kontrolou.” Podíval se na mě, přes snížené řasy. “Přemýšlel jsem o tom. A myslel na Dawsona a Bethany. Ten večer se vrátili z pěší turistiky a on byl pokryt krví. Myslím si, že mu možná ublížila.” “A on ji uzdravil?” “Jo. Nic víc nevím. Oni…oni zemřeli o pár dní později. Mysím, že to je jako rozdělení dvou fotonů. Samostatné, ale stejné. To vysvětluje jak se cítíme navzájem.” Pokrčil rameny. “Já nevím. Je to teorie.” “Myslíš, že všechno, co se se mnou děje, se zastaví?” Nabral poslední kousek dortu a pak položil jeho talíř na kávový stolek. “Můžeme mít štěstí. To, co děláš, možná oslábne v průběhu času, ale potřebuješ být opatrná. Žádný tlak, ale je to hrozba, pro všechny z nás.Nesnažím se být…krutý.Je to pravda.” “Ne, já to chápu. Mohla bych ohrozit vás všechny. Už jsem to několikrát skoro udělala.” Opřel se zády o pohovku, líně, arogantně, rozvaleně, že mi to kroutilo s prstama. “Kontroluju to kolem, jestli někdo neslyšel, to co se stalo. Ačkoli musím být opatrný. Příliš mnoho otázek může dát podezření.” Dotkla jsem se náhrdelníku, když se Daemon obrátil na televizi a usmál se. Osmdesátské kapelní vlasy, jekot o ztracené lásce, hledání pouze jedné ztráty. “Poté, co jsem viděl dříve tvé taneční dovednosti, by ses mohla přemísit přímo do osmdesátých let,” řekl. Obrátila jsme oči v sloup. “Můžeme se o tom již nezmiňovat?” Usmál se, když se ke mně otočil se šibalským pohledem v jeho tváři. “Byla si tak blízko mít chůzi jako egypťan.” “Ty jsi blbec.” Daemon se zasmál. “Věděla si, že jsem měl fialového kohouta?” “Co?” Zasmála jsem se, neuměla jsem si ho představit, zejména okolo těchto částí. “Kdy?” “Jo, Fialovo-černého. Bylo to předtím, než jsme se sem přistěhovali. Žili jsme v New Yorku. Myslím, že jsem si touhle fází prošel. Piersing v nose a všechno,” řekl s úsměvem. Dostala jsem ze sebe smích a on po mě hodil polštář. Zvedla jsem ho a položila si ho do klína. “Byl si skejťák co?” “Něco na ten způsob. Matthew byl s námi. Stal se opatrovníkem našeho druhu. Neměl tušení, co se mnou dělat.” “Ale Matthew-není tak moc starší.” “Je starší, než vypadá. Je mu okolo 38.” “Wau. Zestárnul dobře.” Daemon přikývl. “Přišel ve stejnou chvíli jako my, do stejné oblasti. Myslím, že si myslel, že je za nás zodpovědný, když je z nás nejstarší.” “Kde jste vy lidi?” Jak to ve světě, můžu říct? Přicházejíc prázdno, jsem sebou trhla. “Kde jste všichni přistáli?” Natáhl se, vzal kus tkaniny z mého svetru. “Přistáli jsme blízko Skarosu.” “Skaros?” Svraštila jsem obličej. “Uh, to je na Zemi?” “Ano.” Lehce se usmál. “Je to vlastně malý ostrov blízko Řecka. Je známý pro své skalnaté kraje, kde kdysi stával hrad. Rád bych se vrátil zpět na jeden den. Je to něco jako naše rodiště, myslím.” “Kolik vás tam přijelo?” “Pár desítek, alespoň podle toho, co nám řekl Matthew. Od začátku si nic nepamatuju.” Jeho rty byli sevřené. “Bydleli jsme v Řecku, dokud nám bylo okolo 5, a pak jsme přijeli do Ameriky. Bylo nás tam tak 20 a jakmile jsme dorazili, bylo tam DOD.” Nedokázala jsem si představit, jaké to pro něho a ostatní muselo být. Být tak mladý a přijít z jiného světa, a pak být přímo zatáhnut do rukou cizí vlády, muselo to být děsivé. “Jak to pak šlo?” Podíval se na mě. “Moc dobře ne, Kotě. Nevěděli jsme, že si nás lidé uvědomovali. Vše, co jsme věděli, bylo, že Arumové byli kolem, ale DOD pro nás bylo jako velké překvapení. Zřejmě o nás věděli, od chvíle, kdy jsme se sem dostali. Byly jich stovky, když přišli do Ameriky.” Otočila jsem se k němu, svírajíc polštář u hrudi. “Co s váma udělali?” “Drželi nás v zařízení, v Novém Mexiku.” “No do prdele.” Moje oči byli široké. “Je oblast 51 problém?” Pohlédl na mě se zábavou v očích. “Wau.” Všichni tihle unavení šílenci, kteří se snažili dostat do tábora, měli pro to dobrý důvod. “Myslela jsem, že celá oblast 51 byla chvíli kolem.” “Moji přátele a rodina sem přišli před 15 lety, to ale neznamená, že Luxeni nepřišli dřív.” Zasmál se mému výrazu. “Každopádně, drželi nás tam 5 let. Oni-DOD-Luxeny roky začleňovaly. V té době, jsme se o lidech hodně naučili, a pak když jsme byli…připraveni se plně začlenit, nechali nás jít. Obvykle se starším Luxenem, který by se o nás mohl starat. Vzhledem k tomu, že měl s náma Matthew vztah, umístili nás s ním.” V moji hlavě jsem dělala rychlý výpočet. “Ale vždyť vám bylo jenom 10 let. Žili jste s Matthewem do nedávné doby?” “Věř tomu nebo ne, ale dospíváme jinak než lidé. V deseti jsme mohli jít na výšku.Vyvíjíme se mnohem rychleji, naše mozky a kdoví, co ještě. Jsem vlastně chytřejší, než se chovám.” Další letmý úsměv ozdobil jeho tvář. “Matthew žil s námi, dokud jsme se nepřistěhovali sem. V 15.letech jsme byli docela hodně dospělí. DOD nás sem umístilo s domem a penězy.” No, to asi vysvětluje část našeho státního dluhu. “Ale co lidé? Neptají se vás-uvidíme tvoje rodiče?” Daemon se na mě úkosem podíval. “Vždycky se starší Luxen může vydávat za naše rodiče, nebo se můžeme proměnit ve starší verzi. Proměně se snažíme vyhnout kvůli stopě.” Zakroutila jsem hlavou a sedla si zpět na gauč. Provozování jejích životů od doby kdy jim bylo 15, s Mathewem, který je jen kontroluje. Neměla bych být tak šokovaná. Můj vlastní život byl tak trochu stejný, máma pracuje tak hodně od té doby, co táta umřel. Daemon mě pozoroval tím svým intenzivním způsobem, když jsem se na něho podívala. “Chceš abych odešel?” Byla tam dobrá příležitost-moje šance, říct mu aby šel. ” Ne. Nemusíš jít. Myslím tím, nemám nic na práci, a když taky nemáš co dělat, můžeš zůstat nebo cokoliv…” Nebo by to potřebovalo jen být zticha. Na moment se jeho oči držely mých a v hrudi se mi vyvinul knedlík, hrozící mě celou zkonzumovat. Jeho pohled přešel k mému červenému notesu, uloženém na konferenčním stolku. “Vidím, že někdo něco dostal na narozeniny.” Usmála jsem se. “Jo, dala mi ho máma. Byla jsem bez něho od…no, od té doby.” Poškrábal se na tváři. “Jo, já jsem se za to neomluvil, že ne?” “Ne,” povzdechla jsem si. Zpět k trapné konverzaci. A nejen k ní, vzpomněla jsem si na to, jak jsem ztratila poslední laptop. Daemon si odkašlal. “To se mi nikdy předtím nestalo, celá ta svítící-zatracená-část.” Začervenala jsem se, jak jsem se dívala na můj notebook. “Mě taky.” Jeho pohled se znovu zaměřil na TV. “Svým způsobem se to stalo s Dawsonem. To bylo, jak to Bethany zjistila.” Chvíli bylo ticho a já jsem zatajila dech. Málokdy mluvil o jeho bratrovi. “Muchloval se s ní a ztratil kontrolu. Při líbání se proměnil v plného Luxena.” “Jejda. To muselo být…” “Trapné?” “Jo trapné.” Mezi námi bylo ticho a já si nemohla pomoct, ale zajímalo mě, jestli jsme mysleli na totéž. Jaký to byl pocit líbat se…dotýkat se. Kůži jsem měla nepříjemně horkou, hledajíc něco bezpečného, co bych řekla. “Dee říkala, že jste se hodně stěhovali. Kolik různých míst?” “Na chvíli jsme bydleli v New Yorku, pak jsme se přistěhovali do Jížní Dakoty. Pokud si myslíš, že tam nic není, nežila si v jížní Dakotě. Pak jsme se přistěhovali do Colorada, před příchodem sem. Vždycky jsem byl ten, kdo vyprovokoval změnu v krajině. Je to jako bych hledal něco, co žádné z těch míst nemělo.” “Vsadím se, že New York bylo tvoje oblíbené místo.” “Vlastně ne.” Ukázal trochu zuby, když se lehce zasmál. “Je to tady.” Překvapeně jsem se zasmála. “Západní Virginie?” “Není to tak zlé. Tady nás existuje spousta. Víc než na jakémkoliv místě. Mám tu kamarády u kterých můžu být sám sebou, z celé komunity, opravdu. To je důležité.” “Chápu to.” Svírajíc na hrudi polštář, jsem si na něj položila hlavu. “Myslíš si, že je tady Dee šťastná? Dělá jako by to tu nemohla opustit. Jako nikdy.” Daemon se posunul, čímž měl nohy na gauči.“Dee se chce připravit na svou vlastní cestu v životě a nemůžu ji za to vinit.” Připravuje se na cestu jejím vlastním způsobem-mít sex s Adamem. Napadlo mě, jestli má stále sny jít na vysokou školu do zahraničí. Natáhl se, jako by se chtěl zbavit nějakého napětí, které se na něm náhle usadilo. Posunula jsem se pryč, což mu dalo víc prostoru. “Pokud sis ještě nevšimla, existuje více mužů než žen. Takže ženy jsou spárovany velmi rychle a jsou především chráněny.” Udělala jsem obličej. “Párované a spářené? Chápu, že jste potřební k reprodukci. Ale Dee k tomu nemůže být nucena. Není to fér, měli by jste řídit své vlastní životy.” Podíval se s hlubokým stínem v jeho očích. “Ale my ne, Kotě.” Zavrtěla jsme hlavou. “To není správné,” “To není. Hodně Luxenů o cokoliv jiného neusiluje. Dawson ano. Miloval Bethany.” Daemon přerývaně vydechl. “Byli jsme proti ní. A já si myslel, že je hloupý, že se zamiloval do člověka. Bez urážky.” “V pohodě.” “Bylo to pro něj těžké. Naše skupina tím byla naštvaná, ale Dawson…byl silný.” Daemon se usmál a zavrtěl hlavou. “Pokud by kolonie objevila pravdu, nemyslím si, že by ho změnili.” “Nemohl s ní odejít a být dál od DOD? Možná se stalo tohle.” “Dawson to tu miloval. Byl velký milovník turistiky a přírody. Byl celý jako venkovská-živá bytost.” Daemon se na mě podíval. “Nikdy by neodešel, zejména bez vědomí Dee nebo mě. Vím, že jsou oba mrtví.” Znovu se usmál. “Ty bys měla Dawsona ráda. Vypadal stejně jako já, ale byl mnohem lepší chlap. Jinými slovy nebyl to debil.” V krku se mi tvořila boule. “Jsem si jistá, že bych měla, ale ty nejsi špatný.” Povytáhl obočí. “Dobře, chvílemi se chováš jako pěkný idiot, ale nejsi špatný.” Odmlčela jsem se, držíc pevně polštář. “Chceš vědět, co si o tobě opravdu myslím?” “Měl bych se bát?” Zasmála jsem se. “Že pod tímhle blbcem je opravdu pěkný chlap. Viděla jsem z něj záblesky. Takže i když chci z tebe porazit to svinstvo většinu času, opravdu si nemyslím, že si tak špatný.” Pokrčila jsem rameny. “Můžu se tě na něco zeptat, a ty mi řekneš pravdu?” “Vždycky,” přísahal. Sáhla jsem si na krk a vytáhla roztomilý řetízek. Obsidián mi vstoupil do pohledu a já jsem ho držela v ruce. “DOD je větší starost než Arumové, že?” Zúžil rty, ale nelhal. “Jo.” Proběhla jsem prstem přes zkroucený drátek navrchu krystalu. “Co by dělali, kdyby věděli, že pohybuju věcma jako ty?” “Nejspíš tu samou věc, co by udělali nám, kdyby se to dozvěděli.” Daemon se natáhl a vzal mě za ruku, kterou jsem držela obsidián. Položil prsty přes moje a tím zastavil moje pohyby. “Uvěznili by tě…nebo hůř. Ale já nedovolím, aby se to stalo.” Moje kůže brněla, když navázala kontakt s tou jeho. “Ale jak můžete takhle žít? Jako jen na ně čekat, až najdou víc lidí jako vy?” Jeho prsty se obtočili okolo mých, uzavírajíc přívěšek dokud jsme ho oba nedrželi. “Je to všechno, co znám, všechno, co ví jakýkoliv z nás.” Zamrkala jsem pryč s náhlým přívalem slz. “To je opravdu trochu smutné.” “Je to náš život,” odmlčel se. “Ale neboj se o ně. Nic se ti nestane.” Naše obličeje byli od sebe jen několik centimetrů. Jeho ruka byla stále okolo mojí. Pak mě něco napadlo. “Pořád někoho chráníš že?” Stiskl mi ruku a pak ji pustil. Opíral se o gauč, sáhl jednou rukou dozadu a opřel si hlavu o jeho zakřivený loket. Neodpověděl na moji otázku. “To nebyla moc přátelská, narozeninová konverzace.” “To je v pohodě. Chceš jestě mléko nebo něco?” “Ne, ale chtěl bych se tě na něco zeptat.” Zamračila jsem se a natáhla pravou nohu do malého prostoru, který nezabíral. Byl poměrně velký, takže tam moc místa nenechal. “Co?” “Jak často běháš přes dům a zpíváš si?” Zeptal se vážně. Kopla jsem do něho, ale chytil mi prsty u nohou. “Teď můžeš odejít.” “Vážně miluju tyhle ponožky.” “Vrať mi mou nohu,” řekla jsem. “Není to tím, že mají na sobě soby, nebo že jsou až ke kolenům.” Jako by to byla nějaká velká vzdálenost. “Ale je to tím, že mám rád palčáky na tvých nohách.” Protočila jsem oči a zavrtěla prsty na nohou. “Líbí se mi tak, jak jsou. A neopovažuj se je kritizovat. Nebo tě zkopnu z gauče.” Zvedl obočí a pokračoval v jejich kontrole. “Ponožkové palčáky, co? Nikdy jsem nic takového neviděl. Dee by je měla ráda.” Stáhla jsem nohu a on mi ji pustil. “Cokoliv. Jsem si jistá, že jsou otřepanější věci, než moje ponožky. Nesuď mě. Je to jediná věc, kterou mám ve volnu ráda.” “Jediná věc? Myslel jsem, že si typ člověka, který chce vánoční strom na den Díkůvzdání.” “Vy slavíte Vánoce?” Daemon přikývl. “Jo. Je to lídská věc. Dee miluje Vánoce. Vlastně, si myslím, že miluje myšlenku dárků.” Zasmála jsem se. “Milovala jsem svátky. A jo, opravdu jsem byla na velké vánoční stromky, když byl táta naživu. Chtěli jsme ho postavit při sledování průvodu na den Díkůvzdání.” “Ale?” “Ale mamka není o prázdninách nikdy doma. A já vím, že nebude ani v tomto roce, protože je v nové nemocnici a dostane směnu.” Pokrčila jsem rameny. “O prázdninách jsem vždycky sama, jako nějaká kočičí žena.” Neodpověděl, ale soustředěně mě pozoroval. Myslím, že cítíl, že je mi to nepříjemné přiznat, protože změnil téma. “Takže ten kluk, Bob…” “Jeho jméno je Blake a nezačínej s tím Daemone.” “Fajn.” Naklonil rty. “Tak jako tak, on není problém.” Povytáhla jsem obočí. “Co tím myslíš?” Daemon pokrčil rameny. “Byl jsem trochu překvapený, když jsem byl v tvoji ložnici, když si byla nemocná.” “Nejsem si jistá, jestli to chci vědět.” “Měla si tam plakát Boba Dylana na zdi. Čekal jsem Jonas Brothers, nebo tak něco.” “To myslíš vážně? Ne. Nejsem fanoušek popové hudby. Jsem velký fanoušek Dava Matthewse a starších věcí, jako Dylan.” Vypadal překvapeně, ale pak se pustil do diskuse o jeho oblíbených kapelách a my jsme byli překvapení, že máme stejný vkus. Argumentoval mi, který zakladatel filmu byl nejlepší a jaká reality show byla nehloupější. Hodiny plynuly a já se o Daemonovi dozvěděla víc. A byli to jeho různé stránky, ty jako bych ho zahlédla v minulosti. Byl uvolněný, přátelský a dokonce i hravý, aniž bych ho chtěla praštit do hlavy. Trochu rozhořčeně jsme se dohadovali o nějakých věcech, ale nebyl hlupák. To vše mi najednou připadalo snadné-strach z mojich keců. Bylo po třetí hodině a já si uvědomila, jak dlouho jsme mluvili. Stáhla jsem unavený pohled z hodin a podívala se na něho. Měl zavřené oči a jeho hruď se rovnoměrně zvedala a klesala. Daemon vypadal tak…klidně. Nechtěla jsem ho probudit, vytáhla jsem afgánskou přikrývku z opěradla a opatrně ho přikryla. Popadla jsem menší deku a schovala si pod ni nohy. Mohla jsem ho probudit, ale neměla jsem to v sobě. A jo, byla tam malá část mě, která ho nechtěla nechat jít. Nevěděla jsem, co to pro mě znamená. A moc jsem na to nemyslela. Ne teď. Ne, když jsem si byla jistá, že můj mozek by byl zase fanatik do venkovského kluka. “Děkuju,” líně zamumlal. Moje oči se rozšířily. “Myslela jsem, že jsi spal.” “Skoro, ale zírala si na mě.” Začervenala jsem se. “Nezírala!” Daemon otevřel jedno oko. “Vždycky se červenáš, když lžeš.” “To nedělám.” Cítila jsem zčervenání dolů po krku. “Pokd budeš pokračovat v lhaní, myslím že budu muset odejít,” vyhrožoval mi napůl srdečně. “Nemám pocit, že moje ctnost, je v bezpečí.” “Tvoje ctnost?” Řekla jsem rozzlobeně. “Cokoliv.” “Já vím, jak tě dostat.” Zavřel oči. S úsměvem jsem se schoulila ve svém rohu pohovky. Nikdy jsme neměli měnit program. Někdy později, jsem si vzpomněla na něco, co řekl předtím. “Našel si to?” zeptala jsem se ospale. Jeho ruka mu sklouzla po hrudi. “Našel co, Kotě?” “To, co jsi hledal?” Daemon otevřel oči a podíval se do mých. Otok v hrudi byl zpět, šířil se celým tělem. Byl tam hrot z nějakého-vzrušení? V mém žaludku se ticho natáhlo jako věčnost. “Jo, někdy si myslím, že jo.”

KAPITOLA 11

Když jsem se probudila v pondělí ráno, nebyla jsem si jistá, jak přesně se chovat až uvidím Daemona ve třídě. Odešel z domu, když jsem ještě spala, a neviděla jsem ho ani na setkání s Dee v neděli, které se skládalo ze sledování jejího obličeje přisátého na Adamův. Hádám, že telefonát dopadl dobře. Trávením času s Daemonem v sobotu večer se opravdu něco změnilo mezi ním a mnou. Alespoň to bylo to, co jsem si říkala. Byl to jen jeden dobrý moment v dlouhém řetězci špatných. A já jsem měla větší a lepší věci na přemýšlení. Měla jsem po škole rande s Blakem. Ale moje myšlenky se vrátily zpět k Daemonovi…a hluboké chvění začalo v mém žaludku, když jsem přemýšlela o nás bok po boku na gauči. Hřejivé teplo se chvělo nad mým krkem, zatímco mi Carissa vyprávěla o romantické knize, kterou četla. Měla jsem oči přilepené k ní, ale byla jsem si dobře vědomá toho, že Daemon tam byl. Posadil se za mě. O vteřinu později se stalo něco, co mi podivně chybělo v tom všem, a co mě tak moc vyvádělo z míry. Daemon mě šťouchl do zad svým perem. Lesa povytáhla obočí, ale moudře mlčela, když jsem se otočila. “Ano?” Jeho polovičatý úsměv jsem až moc dobře znala. “Dneska sobí ponožky?” “Ne. Puntíkatý.” “Ponožkové rukavice?” “Normální,” řekla jsem a bojovala s hloupým úsměvem. “Nejsem si jistý, co si o tom myslet,” řekl a poklepal si perem o hranu stolu. “Normální ponožky se prostě zdají tak nudné potom, co jsem viděl ty sobí

ponožky.” Lesa si odkašlala. “Sobí ponožky?” “Ona má jedny ponožky, které na sobě mají soby a jsou trochu jako rukavice pro prsty,” vysvětlil. “Ach, mám pár takových,” Carissa se zazubila. “Ale ty moje mají na sobě pruhy. V zimě je miluju.” Střelila jsem po Daemonovi samolibým pohledem. Moje ponožky byly v pohodě. “Jsem jediný člověk, který se diví, jak jsi viděl její ponožky?” zeptala se Lesa. Carissa ji praštila do ramene. “Bydlíme vedle sebe,” připomněl jí. “Vidím spoustu věcí.” Zavrtěla jsem zběsile hlavou. “Ne, to nevidí. Vidí sotva něco.” “Červená se,” řekl a ukázal na mé tváře modrým víčkem svého pera. “Sklapni.” Zírala jsem na něj a bojovala s úsměvem. “Mimochodem, co děláš dnes večer?” Motýlci vyplnili můj žaludek. Pokrčila jsem rameny. “Mám plány.” Zamračil se. “Co je to za…plány?” “Jen plány.” Otočila jsem se a rychle se zaměřila na tabuli. Věděla jsem, že Daemonův pohled byl upřený na zadní část mé hlavy, ale všechno ve mně se kvůli tomu cítilo docela dobře. Došlo k určitému pokroku mezi mnou a Daemonem. Strávili jsme spolu několik hodin, aniž bychom se navzájem zabíjeli, nebo se podvolili divokému opičímu chtíči. Můj nový notebook byl božský. Simon nebyl ve třídě, takže mě nemohl obvinit z nakopání jeho prdele nebo říct lidem, že mě viděl udělat nadpřirozenou věc s oknama. A já jsem měla večer rande. Tu poslední věc jsem musela spolknout. Opravdu jsem si to musela vyjasnit s Blakem. Nebylo to fér k němu…nebo k Daemonovi. Nebyla jsem připravená náhle věřit Daemonovi, ale nemohla jsem předstírat, že tam něco není. I když by to mohla být jenom mimozemská chřipka. “Tady.” Blake se usmál a posunul svoji misku ke mně. “Zkus něco z toho.” Schovávala jsem svůj výraz, když jsem zatočila vidličkou v nudlích. “Nejsem si tím moc jistá.” Zasmál se. “Opravdu to není špatný. Voní to trochu legračně, ale myslím, že ti to bude chutnat.” Po malém kousnutí, jsem usoudila, že to není tak strašný. Vzhlédla jsem s úsměvem. “Dobře. Není to špatné.” “Nemůžu uvěřit, že poprvé jíš indické jídlo až v Západní Virginii.” Přejela jsem rukou po mých džínama-oděných nohách. Malá svíčka na straně stolu zablikala. “Nejsem v jídle moc dobrodružná. Jsem steak-a-hamburger typ holky.” “No, musíme to změnit, protože nevíš, o co přicházíš.” Blake mrkl. Od něj to vypadalo tak v pohodě. “Thajský je moje oblíbený. Láska ke koření.” Hubená zrzavá servírka došla k nám, aby dolila naše skleničky. Stydlivě se na Blakea usmála. Nemohla jsem jí to mít za zlé. Blake byl jeden z mála kluků, kteří by si mohli sundat svetr a nestydět se za své tělo… Pokusila jsem se sníst o něco víc nudlí. Bavila jsem se, ale když jsem strkala jídlo po talíři, cítila jsem divný cukání v žaludku. Trávila jsem s ním skvělý čas, ale… “Tak… Dnes jsem ve škole něco slyšel,” řekl Blake po tom, co servírka odešla. Sesouvala jsem se na sedačce a spolkla řetězec nadávek. Jen Bůh ví, co slyšel. Pověsti o mně přilétaly jako UFO. “Bojím se zeptat.” Podíval se soucitně. “Slyšel jsem, že Daemon zmlátil nějakého kluka kvůli tobě.” Měli jsme strávit celou dobu bez vytahování Daemona. Trochu jsem klesla ve své kóji. “Jo, trochu jo.” Obě jeho obočí vyskočili překvapením, když se naklonil dopředu. “Řekneš mi, proč?” “Ty jsi neslyšel ty drby?” Přejel si rukou přes svoje chaotické vlasy. “Slyšel jsem spoustu věcí, ale nevěřím jim.”

Byla to poslední věc, kterou jsem chtěla dělat, ale já si řekla, že by slyšel ne-tak-pravdivé části dříve nebo později. Sakra, mohl je už slyšet. Tak jsem mu řekla o svém pekelném rande na plese. Zlost se blýskla v jeho oříškových očích, a když jsem skončila, opřel se. “Jsem rád, že Daemon zmlátil toho čůráka, ale to je trochu extrémní reakce na někoho, kdo je jen “kamarád”.” “Daemon může být…” “Debil,” navrhl Blake. “Jo, tohle, ale je trochu ochranitelský…um, na Deeiny přátele.” Stiskla jsem svou vidličku a cítila všechny druhy trapnosti. “A tak se trochu pomátl kvůli tomu, co Simon říkal. On opravdu není tak špatný. Stačí si na to jen trochu zvyknout.” “No, nemůžu ho za to vinit, ale on je opravdu…chrání tě. Myslel jsem, že mi zlomí ruku, když jsem se tě na párty dotknul.” Posunula jsem talíř k němu a položila jsem si bradu na ruce. Potřebovala jsem mu říct pravdu. Brzy. Ale nechtěla jsem zkazit večeři. Byla jsem celkem srab, ale zdůvodňovala jsem si to tak, že je to v pořádku, když mu to řeknu alespoň na konci večera. Sakra, ani jsem si nebyla jistá, co jsem chtěla říct. Ne, já jsem nechodila s Daemonem, ale nemůžu přestat myslet na to, jak nás to spaluje pokaždé, když jsme si blízko… Tak by bylo asi nejlepší, když se nedostaneš příliš blízko? Povzdechla jsem si. “Dost o Daemonovi. Musí to být těžké, milovat tolik surfování a být tak daleko od pláže.” “To je,” souhlasil. Vzdálený pohled se vplížil do jeho očí. “Surfování je asi jediná věc, při které přestanu na všechno myslet. Když jsem tam na vlnách, nemyslím na nic. Můj mozek je oficiálně prázdný. Je to jen vlny a já. Je tam klid.” “Dokážu to pochopit.” Dlouhou chvíli bylo ticho. “Je to to samé, když zahradničím nebo čtu. Je to jen já a to, co dělám, nebo svět, který čtu, a nic jiného.” “Zní to, jako bys to dělala kvůli útěku.” Neodpověděla jsem, protože jsem o tom nikdy nepřemýšlela tímhle způsobem, ale teď, když to řekl…tak já jsem opravdu používala tyhle věci k útěku. Líně jsem oddělila nudle na mém talíři do skupin. “A co ty? Snažíš se utéct?” Několik vteřin trvalo, než odpověděl. “To je legrační věc, pokus o útěk. Nikdy opravdu nemůžeme utéct. Možná dočasně, ale ne úplně.” Nepřítomně jsem přikývla, hluboce na mě zapůsobilo, co řekl. Byla to pravda. Poté, co jsem dočetla knihu nebo dosázela kytky, táta byl stále mrtvý, moje nejlepší kamarádka byla pořád mimozemšťan, a já jsem byla pořád přitahovaná k Daemonovi. Blake začal mluvit o plánech na prázdniny kvůli dnu Díkůvzdání, který byl příští týden. Byl mimo město po většinu z toho, na návštěvě rodiny. Vzhlédla jsem, můj pohled se přehnal po malé restauraci. Teplo po páteři mnou otřáslo. Oh, svatý peklo to ne. Nemohla jsem tomu uvěřit. To se nemůže dít. Za vysokými příčkami, tmavá hlava se pohybovala přes drobné řady. Spadla jsem zpátky na sedačku, zcela si vědomá jeho a zděšení. To bylo moje rande-moje rande. Co tady dělá?

Daemon plul kolem shluku stolů s elegancí a já záviděla… Ženy přestaly jíst, nebo přestaly mluvit uprostřed rozhovoru, když je míjel. Muži se posunuli zpět, aby mu dali více prostoru. Měl velký vliv na každého, kdo ho viděl. Blake se zamračeně otočil, a jeho ramena ztuhla, když koukal čelem na mě. “Přehnaně ochranitelský typ…?” “Já taky ne…ani nevím, co na to říct,” zamumlala jsem bezmocně. “Ahoj lidi.” Daemon vklouzl na místo vedle mě, a nechal mi velmi málo prostoru. Celá levá strana mého těla byla přitisknutá k jeho-brnění a teplo. “Neruším?” “Ano,” řekla jsem, s ústy dokořán. “Oh, promiň.” Daemon nevypadal upřímně. Nebo jakýkoliv pokus o odchod. Poloviční úsměv se tvořil na Blakeových rtech, jak se posadil a složil si ruce na prsou. “Jak se máš Daemone?” “Já se mám skvěle.” Protáhl se a přehodil ruku podél zadní části naší kóje. “A co ty, Brade?” Blake se tiše zasmál. “Mé jméno je Blake.” Daemonovi prsty poklepaly o zadní část kóje a otřel se o mé vlasy. “Tak co jste dělali, lidi?” “Byli jsme na večeři,” řekla jsem a začala jsem se posouvat kupředu, ale Daemonovi prsty se zahákly kolem zadní části mého roláku a prsty něžně posouval přes moji kůži. Střelila jsem po něm smrtelný pohled a ignorovala husí kůži na nejvyší maximum, na mé kůži. “A myslím, že jsme právě dojedli,” řekl Blake, jeho oči se soustředily na Daemona. “Ne, Katy?” “Jo, jen potřebujeme náš účet.” Velmi nenápadně jsem sklonila ruku pod stolem, našla jsem Daemonovo stehno, a stiskla. Tvrdě. Přitáhl mě zpátky, což způsobilo, že moje koleno narazilo do stolu. “Co máte v plánu dělat po večeři? Chce tě vzít Biff do kina?” Blakeův jemný úsměv začal ochabovat. “Blake. A to bylo v plánu.” “Hmm.” Daemonův pohled se mihl nahoru, a o vteřinu později se Blakeova sklenice převrátila. Zalapala jsem po dechu. Voda vycákla na stůl a přelévala se do Blakeova klína. Vyskočil a zakřičel pár nadávek. Pohyb otřásl stolem znovu. Jeho talíř pikantních nudlí sklouzl-dobře, letěl-na přední stranu Blakeova svetru. Moje čelist poklesla. Svatá matko boží, Daemon držel moje rande jako rukojmí. “Ježíš,” Blake zamumlal, ruce v bok. Popadajíc ubrousky jsem se obrátila na Daemona. Můj pohled sliboval pomstychtivou smrt, když jsem podávala ubrousky Blakeovi. “To bylo opravdu divné,” řekl Daemon a uculoval se. Červenající se Blake vzhlédl od jeho oklepávání rozkroku do sucha. Na okamžik měl oči upřené na Daemona a já bych přísahala, že chtěl přeskočit stůl. A pak se jeho oči uklidnily. Tiše a s tuhými, trhavými pohyby, oprášil hnědé nudle. Servírka spěchala na stranu Blakea s několika dalšími ubrousky. “No, nicméně, jsem tady vlastně z nějakého důvodu.” Daemon zvedl moji skleničku a napil se. “Potřebují tě doma.” Blake zastavil své pohyby. “Promiň?” “Mluvil jsem příliš rychle, Barte?” “Jmenuje se Blake,” odsekla jsem. “A proč mě potřebují doma? Právě teď, v tuto chvíli?” Daemonovy oči se setkali s mými, jeho pohled byl těžký a intenzivně významný. “Něco se stalo a ty to musíš hned zkontrolovat.” “Něco” samozřejmě znamenalo mimozemský věci. Neklid se mi plazil po zádech. Nyní mi jeho náhlé zjevení dávalo smysl. Na pár minut jsem opravdu začínala věřit, že to byla čistá, primitivní žárlivost, a že přijel kvůli sledování nás. Tak moc jako mě to vytáčelo, jsem věděla, že budu muset odejít. Otočila jsem se na Blakea, a trhla jsem sebou. “Je mi to opravdu, opravdu líto.” Blakeův pohled těkal mezi námi, když si bral účet. “To je v pořádku. Věci se stávají.” Cítila jsem se jako nástroj, který vypadal nápomocně při montáži, protože jsem seděla vedle největšího debila vůbec. “Vynahradím ti to. Slibuji.” Usmál se. “To je v pořádku, Katy. Vezmu tě domů.” “To nebude nutné.” Daemon se pevně usmál. “Já to udělám, Biffe.” Chtěla jsem mu vrazit. “Blake. Jeho jméno je Blake, Daemone.” “To je v pořádku, Katy,” řekl Blake a jeho rty se zúžily do tenké linky. “Kašlu na to.” “Tak je to vyřešeno.” Daemon se postavil a tím mi dovolil uhánět ven. Blake se postaral o účet a vyšli jsme ven. Zastavila jsem se u jeho auta a uvědomovala si Daemonův intenzivní pohled. “Je mi to tak moc líto.” “To je v pořádku. Ty jsi ty věci na mě neshodila.” Odmlčel se, obočí zužující se, jak se upřeně díval na něco přes moje rameno. Nemusela jsem dvakrát hádat na co-nebo na koho-to bylo. Vytáhl mobil z jeho zadní kapsy a zkontroloval displej před tím, než ho strčil do džín. “I když to byla ta nejbláznivější věc, jakou jsem kdy viděl. Ale nicméně, udělám všechno proto, abych se vrátil z prázdnin dřív, dobře?” “Dobře.” Začala jsem mu dávat pusu, ale zastavila jsem se. Vpředu byl jeho svetr špinavý a vlhký. Blake se zasmál, naklonil se a dal mi rychlý, suchý polibek na rty. “Zavolám ti.” Přikývla jsem a přemýšlela, jak jedna osoba mohla bez cizí pomoci zničit vše během minuty. Byl to talent. Se zamáváním byl Blake pryč a já byla sama s Daemonem. “Jsi připravená?” zavolal na mě Daemon a držel otevřené dveře na straně spolujezdce. Vyrazila jsem k autu, nasedla a zabouchla za sebou dveře. “Hej!” Zamračil se z vnější strany auta. “Nevybíjej si zlost na Dolly.” “Ty jsi pojmenoval svoje auto Dolly?” “Co je na tom špatného?” Obrátila jsem oči v sloup. Daemon běžel kolem přední části auta a sklouzl dovnitř. Vzápětí, co za sebou zavřel dveře jsem se otočila na svém sedadle a praštila ho do ramene. “Ty jsi takový blbec! Vím, že jsi udělal tu věc se sklenicí a talířem. To bylo tak špatný!” Zvedl ruce, smál se. “Co? Bylo to legrační. Pohled na Boaův obličej byl k nezaplacení. A polibek co ti dal? Co to bylo? Viděl jsem delfíny dávat žhavější polibky než bylo tohle.” “Jmenuje se Blake!” Praštila jsem ho tentokrát do nohy. “A ty to dobře víš! Nemůžu uvěřit, že jsi jednal takhle. A nelíbá jako delfín!” “Z toho, co jsem viděl tak líbá.” “Neviděl si to, když jsme se posledně líbali.” Jeho smích odumřel. Uh…oh. Obrátil se pomalu ke mě. “Ty už si ho líbala předtím?” “To není tvoje věc.” Moje tvář zrudla, což mě prozradilo. Hněv zažehl v jeho magnetických očích. “Nemám ho rád.” Zírala jsem na Daemona. “Vždyť ho ani neznáš.” “Nepotřebuji ho znát, abych viděl, že je tu něco…zkaženýho na něm.” Otočil klíčkem a motor zaburácel k životu. “Nemyslím si, že by si s ním měla chodit ven.” “Ach, to je tak výživný, Daemone. Cokoliv.” Zírala jsem přímo před sebe, objala si své lokty a zachvěla se. Byla jsem tak naštvaná a moje hlava byla dvě sekundy od toho, aby se mi začala točit. “Je ti zima? Kde máš bundu?” “Nemám ráda bundy.” “Tobě udělaly taky něco strašného a neodpustitelného?” Otočil se na automatickou regulaci teploty. Z otvoru vystřelil teplý vzduch. “Shledávám je…nepohodlné.” Povzdechla jsem si nahlas. “Co bylo tak strašně naléhavé, že jsi přešel do “špehovacího” režimu a našel mě?” “Nešpehoval jsem tě.” Znělo to uraženě. “Oh, nešpehoval? Použil jsi snad mimozemskou GPS, aby si mě našel?” “Dobře no, tak nějak.” “Argh! To je tak hrozný.” Vážně jsem pochybovala, že mě Blake znovu zavolá. Ne, že bych ho z toho vinila. Kdybych byla na jeho místě, taky bych nezavolala. Ne, když mě sleduje psychotický mimozemšťan. “Tak v čem je problém?” Daemon počkal, až jsme vyrazili na dálnici. “Matthew svolal schůzi, a ty by si tam měla být. Souvisí to s DOD. Něco se stalo.”

KAPITOLA 12

Vrátili jsme se do jeho domu, před tím než se ukázali ostatní a já se snažila zustat klidná, jak jsem se usadila do křesla v rohu. Daemon nepanikařil, ale on doteď nevěděl o co šlo. Venku se zabouchlo několik dveří od aut. Obmotala jsem si ruce kolem pasu a Daemon se postavil ke mně a sedl si na opěradlo mého křesla. Ash s Thomsonovy dvojčaty vešli první. Adam se na nás usmál před tím než si sedl k Dee, nábídla mu mísu popkornu, kterou svírala a on si nabral. Andrewovi stačil jeden pohled mým směrem a převrátil očima. “Má někdo ponětí proč je tady?” Nesnášela jsem Andrewa. “Potřebuje tu být,” řekl pan Garrison zavírajíc za sebou dveře. Přesunul se do centra obýváku, všechny pohledy se na něj upírali. Mimo školy měl na sobě vždycky džíny. “Chtěl bych udržet tohle malé stmelování krátké.” Ash si uhladila rukou své fialové punčochy. “DOD o ní ví, že jo? Všichni jsme v průšvihu?” Zasekl se my dech. Nebyla jsem naštvaná na opovržlivý tón jejího hlasu. Bylo v sázce mnoho, pokud by o mně DOD něco zjistili, o nich. “Nemám pravdu pane Garrisone?” “Pokud vím, tak o tobě neví,” řekl. “Starší svolali schůzku dnes večer kvůli zvýšené přítomnosti DOD. Zdá se, že něco zaujalo jejich pozornost.” Vpadla jsem zpět do židle s úlevou. Ale pak mně to udeřilo. Možná jsem byla z obliga, ale oni ne. Rozhlédla jsem se po místnosti, nechtíc vidět žádného z nich v potížích. Dokonce ani Andrewa. Adam zíral na máslový kousek popcornu. “Dobře, co viděli? Nikdo neudělal nic špatného.” Dee odložila misku popcornu stranou. “V čem je problém?” Mathewovy ultra jasné oči přešli po místnosti. “Jeden z jejich satelitu zachytil světelnou šou z Hallowenového víkendu a byli v terénu na výzvědy, používajíc nějaký druh přístroje co zachytil zbytkovou energii.” Daemon se ušklíbl. “Jediná věc, kterou najdou je spálený kus země.” “Vědí že mužeme manipulovat se světlem při sebeobraně, takže z toho co jsem pochopil, tohle je zajímá.” Pán Garrison se koukl na Daemona, mračíc se. “Faktem je, že ta energie byla tak silná, že narušila satelitní signál a oni nebyli schopní dostat žádné fotky z té události. Nic podobného se ještě nestalo.” Daemon si držel prázdný výraz. “Hádám že jsem tak úchvatný.” Adam se zasmál pod vousy. “Takže teď si tak silný, abys narušil satelitný signál?” “Jenom narušit signál?” Z pana Garrisona vyšel krátký šťekavý smích. “Ten satelit zničil-satelit byl navrnut k sledování vysokofrekvenčního světla a energie. Zaměřilo se to na Petersburg a ta událost zničila satelit.” “Jak jsem řekl, jsem tak úžasný.” Daemonuv úsměv byl samolibý, ale naplňoval mě nervózní energii. “Wau,” zamumlal Andrew. Jeho oči se leskly respektem. “To je fakt úžasné.” “I když je to úžasné, DOD je velice zvědavá. Starší věří,že tady budou za chvíli, sledujíc všechno. I to, že jsme tady.” Skouknul na své hodinky. “Je naprosto nezbytné, aby jste se všichni chovali co nejlíp.” “Co by na to měli říct ostatní Luxeni?” zeptala se Dee. “V tomto bodě nejsou příliš zaujatí. A nemají na to důvod,” řekl Mathew. “Protože to byl Daemon, kdo zpusobil ten výbuch energie a né oni,” řekla Ash a pak zalapala po dechu. “Podezírá nás DOD, že máme víc schopností?” “Myslím že chtějí vědě tjak to, že byl schopní něco takového způsobit.” Mathew studoval Daemona. “Starší jim řekli, že jsme tady měli rvačku. Nikdo tě do toho nezapletl Daemone, ale už vědí že si silný. Mužeš jejich návštěvu brzy očekávat.” Pokrčil rameny, ale mně probodl strach. Nebyl to Daemon, kdo sejmul Barucka, tak jak by to mohli vysvětlit? A uhádne DOD, že Luxenové jsou mnohem silnější než si uvědomovali, schopni téměř čehokoliv? Pokud ano pak jsou mí přátelé-a Daemon v nebezpečí. “Katy, je důležité, abys byla při Blakovi opatrná,” pokračoval pan Garrison. “Nechceme, aby nás DOD podezřívala, že víš co bys neměla.” “Mluv za sebe,” zamumlal Andrew. Střelila jsem po něm pohledem ale Daemon odpověděl dřív než já.

“Andrew, chystám se srazit-” “Co?” Vykřikl Andrew. “Jenom říkám pravdu. Nemusím ji mít rád, jenom protože si zaslepený hloupým člověkem. Žádný-” Daemon bleskově přešel místnost. Plně obalen v intenzivním červeno-bílém světle popadl Andrewa a praštil ho o zeď s takovou sílou, že obrázky kolem zarachotili. “Daemone!” vykřikla jsem, zvedajíc se na nohy, zatímco pan Garrison zakřičel. Ash vyskočila ze židle, lapajíc po dechu. “Co to děláš?” Popadnouc svou svačinu si Dee povzdechla a opřela se. “Jdeme na to. Popcorn?” Adam si vzal plnou hrst. “Upřímně, Andrew potřebuje nakopat prdel. To, že je tady DOD není Katina chyba. Může ztratit stejně jako my.” Jeho sestra se na něj obrátila. “Takže teď si na její straně? Lidské?” “Tohle není o stranách,” říkám, dohlížejíc na oba kluky. Oba byli v režimu Luxen. Stejně jako Mathew. Nic víc, než intenzivní světlo mužského tvaru, popadl Daemona a strhl ho z Andrewa. Ash na mně dlouho zírala. “Nic z toho by se nestalo kdyby ses tady neukázala. Nikdy bys na sebe nedostala originální stopu. Arum by tě neuviděl a tenhle řeťezec poděláných událostí by se nikdy nestal!” “Ach, sklapni Ash.” Dee na ni hodila prnou hrst popcornu. “Vážně. Katy riskovala život, aby se ujistila, že Arum se nedozví, kde žijeme.” “To je úžasné a švihácké,” odsekla Ash. “Ale Daemon by ze sebe nedělal Ramba, kdyby jeho milovaná láska nebyla každých pět sekund v nebezpečí. Tohle je její chyba.” “Nejsem jeho milovaný člověk!” Zhluboka jsem se nadechla. “Jsem jenom jeho…kamarádka. A to přátelé dělají. Ochraňují se.” Ash převrátila očima. Sedla jsem si. “Tedy, je to přinejmenším to, co dělají lidští přátelé.” “A i Luxené,” řekl Adam, zírajíc na svou sestru. “Někteří to jenom zapomínají.” Se znechuceným povzdechem se otočila a zamířila ke dveřím. “Počkám venku.” Sledujíc ji odcházet jsem přemýšlela, jeslti najde důvod, aby mně ze všeho obvinila, i z těch jejích křiklavých fialových punčocháčů. Ale svým způsobem byla tato situace moje chyba. Byl to muj byzardní výbuch energie, který sem přitáhl DOD. Bolela mně hruď. Pan Garrison od sebe konečně odtrhl chlapce. Andrew se dal do své lidské podoby, oči zúžené na neustále duhovém Daemonovi. “Kámo, to bylo prostě špatný. Klidně mě zkop jak chceš, ale já s ní nebudu v pohodě.” “Andrew,” varoval ho pan Garrison. “Co?” zeptal se, ačkoliv ustoupil. “Skutečně si myslíte, že vydrží vyslýchání od DOD? Protože kvůli tomu, jak jste si s ní blízcí, se jí budou ptát. A ty Daemone, chystáš se opakovat po svém bratrovi? Taky chceš pro ni umřít?” Daemonovo světlo jasněji vzplálo a já věděla, že zase půjde po Andrewovi. Tohle bylo smešné. Bez přemýšlení jsem vystřelila přes místnost a omotola prsty kolem Daemonova zářícího zápěstí. Bilo zvláštní se ho takhle dotýkat. Rukou mi vystřelilo teplo a elektřina. Zátylek mi brněl. “To byla rána pod pás,” řekla jsem Andrewovi, protože někdo musel. “Nezaslouží si, abys mu nakopal zadek Daemone.” “Má pravdu,” řekl Adam. Do té doby jsem si neuvědomila, že byl na druhé straně Daemona. “Ale pokud ho chceš dostat z dohledu na příští víkend po tom komentáři, pomůžu.” “Páni, díky brácho.” Andrew se zamračil. Následovalo napjaté ticho a pak Daemonovo světlo vybledlo a on se usadil spět do své lidské formy. Shlédl na mou ruku obtočenou kolem jeho zápěstí a jeho pohled se zvedl a střetl se s mým. Vzduch nabit elektřinou přešel z jeho kuže na moji, šokujíc mě prásknutím. Pustila jsem mu zápěstí a znehybněla pod jeho intenzivním pohledem. “Tohle je druh pohledu, který si nemůžem dovolit.” Pan Garrison se zhluboka nadechl. “Myslím, že to je na dnešný večer vše. Oba se potřebujete schladit a mít na paměti, že jsou tady. Musíme být opatrní.” Po tom odešly, včetně Dee. Chtěla strávit čas s Adamem a také se chtěla ujistit, že neskončí mlácením Andrewa, což mě zanechalo samou s Daemonem. Měla jsem odejít, ale po Andrewově bezohledném komentáři potřebuju vědět, že Daemon je v pohodě. Následovala jsem ho do kychyně. “Je mi líto, co Andrew řekl. Bylo to špatné.” Daemonova čelist se napla, jak popadl dvě plechovky sody, podávajíc mi jednu. “Co se stalo, stalo se.” “Pořád to není správné.” Jeho oči pátraly v mém obličeji způsobem, který mě nutil se cítit odhalená až do morku kostí. “Dělá ti starosti přítomnost DOD?” Váhala jsem. “Jo.” “Nemusí.” “To se lehčeji řekne než dělá.” Hrála jsem si s otvírákem na plechovce. “Nebojím se o sebe. Myslí si, že si zodpovědný za to, co se stalo-tu šílenou věc s energii. Co se stane pokud si budou myslet že jsi…nebezpečný?” Daemon nékolik sekund neodpověděl. “To není jenom o mně, Kotě. I kdybych to udělal, nikdy to nebylo o mně. Je to o všech Luxenech.” Odmlčel se, sklánějíc pohled. “Víš čemu Mathew věří?” “Ne.” Jeho rty se stáhli do cynického úsměvu. “Věří, že jednoho dne, pravděpodobně ne v naši generaci, ale jednoho dne, můj druh a Arumové vás téměř vyhladí.” “Vážně? To je trochu…” “Děsivé?” říká. Zastrčila jsem si vlasy za ucho. “Nevím jestli to je děsivé. Myslím, Arumové jsou, ale tvůj druh-Luxeni-když dáme tu bláznivou moc stranou…nejste moc odlišní od nás.” “A co tak fakt, že jsme ze světla?” Na to jsem se trochu usmála. “Jo, kromě toho.” “Nutí mě to přemýšlet,” řekl, “že pokud tomu někteří z naší rasy věří, tak proč by se DOD neměla bát?” Měl bod. A já se snažila nenechat svůj strach mě přemoct, ale mozek jsem měla plný divých scenařů. Všechni končili tím, jak ho berou DOD. “Co by udělali pokud by si mysleli, že jsi hrozba? A nezaváděj mně.” “Když jsem byl v areálu předtím, byli tam Luxeni, co se nepřizpůsobili.” V čelisti mu začalo mykat. “Většinou nechtěli být pod dohledem DOD. Ostatní, hádám se zdály jako hrozba, protože se příliš ptaly. Kdo ví?” V ústech jsem měla sucho. “Co se jim stalo?” Přešlo několi sekund než Daemon odpověděl. Každá sekunda, co přešla, zvětšila neklid v mém žaludku. Nakonec přikývl. “Zabili je.”

KAPITOLA 13

Projelo mnou zděšení. Extrémní emoce vyvolaly statickou elektřinu, která spěchala přes mou kůži tak rychle, že jsem to nemohla zastavit. Výbuch energie praštil po místnosti. Shodila jsem neotevřenou plechovku limonády, když dřevo sešrotovalo dlaždice. Židle vyletěla zpod stolu, narazila do mého kolena s takovou silou, že moje noha se pode mnou podlomila. Vyjekla jsem bolestí a ohnula se. Daemon se napnul společně s nákladem nadávek. Objevil se vedle mě a chytil mě vteřinu předtím, než jsem narazila na podlahu. “Whoa, tady, Kotě.” Posunul mi vlasy z obličeje, zvedla jsem hlavu. “Do prdele…” Pomohl mi vstát, uvolněné rameno dal pod moji paži pro podporu a tlačil mě blíž. “Jsi v pořádku?” “Jsem v pohodě.” Kroutila jsem se z jeho objetí a pokusila se přenést svou váhu na nohu. Mokré teplo mi stékalo po noze. Otočila jsem se na moje džíny a našla jsem krev. “Skvělé, jsem přírodní katastrofa.” “Nejspíš s tím budu muset souhlasit.” Střelila jsem po něm temný pohled. S povýšeným úsměvem, mrkl. “Pojď, vylez si na stůl a nech mě se na to podívat.” “Jsem v pořádku.” Nechtěl se o tom se mnou hádat. Jednu chvíli jsem stála-ehm, kulhala-a pak vzduch proletěl kolem mě a já jsem seděla na stole. Moje pusa zůstala otevřená. “Co…jak jsi to udělal?” “Zkušenost,” řekl a položil mou nohu na židli. Jeho prsty se otřely o mou kůži, jak mi vytahoval kalhoty nad koleno. Elektřina tančila po mé noze, a já jsem sebou trhla. “Wau, jsi opravdu katastrofa.” “Fuj, krvácí to všude možně.” Polkla jsem při tom pohledu. “Nebudeš mě uzdravovat, že ne?” “Ehm, ne, protože kdo ví, co by se pak stalo? Mohla by ses proměnit na mimozemšťana.” “Ha. Ha.” Daemon rychle popadl čistý ručník a navlhčil ho. Vrátil se a ne úplně se setkal s mýma očima. Natáhla jsem se pro látku, ale on poklekl a začal jemně vysávat krev. Dával si pozor, aby se tentokrát nedotkl moji kůže. “Co mám s tebou dělat, Kotě?” “Vidíš? Ani jsem nechtěla přesunout židli a letěla na mě jako teplem-naváděná raketa.” Daemon zavrtěl hlavou a pokračoval ve vysoušení krve. “Když jsme byli mladší, věci jako tohle se děly pořád, předtím než jsme mohli ovládat Zdroj.” “Zdroj?” Přikývl. “Energie v nás-říkáme tomu zdroj, protože nás to spojuje zpátky s naší domovskou planetou, víš? Jako zdroj toho všeho. Alespoň, to je to, co naši starší říkají. Každopádně, když jsme byli děti a učili se ovládat naše schopnosti, bylo to šílené. Dawson měl ve zvyku stěhovat nábytek, jako ty. Chtěl si sednout a židle vletěla pod něj.” Zasmál se. “Ale on byl mladý.” “Skvělé. Takže působím na úrovni batolete?” Daemonovi zářivé oči se setkaly s mými. “V podstatě.” Tmavé grafické tričko se napjalo proti jeho hrudi, když položil zkrvavený ručník stranou a opřel se. “Koukej, krvácení se už zastavilo. Není to tak zlé.” Podívala jsem se dolů a uviděla čerstvou ránu na koleně. Jiné, než nechutně vypadající, bylo nahrazeno. “Děkuji ti za vyčištění.” “Žádný problém. Nemyslím si, že budeš potřebovat stehy.” Zlehka přejel prsty kolem řezu. Škubla jsem sebou při kontaktu. Malé brnění se mi mihlo po noze. Daemonova ruka zůstala, když zvedl hlavu. Jeho oči přešly z chladné zelené na tekutý oheň během několika sekund. “Na co myslíš?” Zeptal se. Přesunout se do jeho náruče, políbit ho a dotýkat se ho-to byly věci, na které jsem myslela. Zamrkala jsem. “Na nic.” Daemon pomalu vstal, ale držel můj pohled. Celé mé tělo se napjalo, když se přiblížil a položil ruce po obou stranách mě. Pak se sklonil nad židli mezi námi a opřel si čelo proti mému. Zhluboka se nadechl a kolísavě naráz vydechl. Když promluvil, jeho hlas byl drsný. “Víš, o čem jsem přemýšlel celý den?” S ním to bylo ve hvězdách. “Ne.” Jeho rty se dotýkaly kůže na mé tváři. “Zjistit, jestli vypadáš tak dobře v pruhovaných ponožkách jako v těch sobích.” “Jo.” Jeho hlava se naklonila a jeho úsměv byl líný, arogantní. Dravý. “Věděl jsem to.” Neměla bych to tak nechat. Byla tady celá spousta komplikací: Jeho přístup, spojení mezi námi a moje nové schopnosti, “ve věku školky”. Vtipný, protože už skutečnost, že je Daemon mimozemšťan byla komplikace, kterou jsem považovala za nejméně důležitou. A pak tam byl Blake. Teda vlastně, pokud na mě Blake někdy znovu promluví, což bylo diskutabilní. Ale vzhledem k přerušení Daemona na večeři, jsem se nedostala k promluvení si s Blakem. Ironie byla děvka. Věděla jsem tohle všechno a stejně jsem se neodtáhla. A ani on. Ale ne, on se ještě přiblížil. Jeho zornice začali žhnout a jeho dech vypadal, že se zastavil v jeho hrudi. “Máš vůbec představu, co se mnou děláš?” Zeptal se chraplavě. “Nedělám nic.” Daemon posunul hlavu jen o tolik, že se naše rty otřely jednou…a pak podruhé předtím, než zvýšil tlak. Tento polibek…to nebylo vůbec jako polibky předtím, které se zdály být naštvaný a vyzývající. Jako kdybychom se chtěli líbáním vzájemně potrestat. Ale tohle bylo jemné a měkké, rozpíjení světla. Nekonečně něžný. Stejný jako polibek, který jsme si dali na mýtině té noci, kdy mě vyléčil. Světlo se přehnalo přese mě, když jsme se líbali, ale brzy polibky nestačily. Ne, když pomalý oheň hořel pod mojí kůží-a pod jeho. Přejížděl mi po tvářích, vydechl měkké zasténání, a jeho rty spálily ty moje, když prohloubil polibek, dokud jsme nebyli oba bez dechu od jeho intenzity. Daemon se přiblížil tak blízko, jak jen mohl s židlí mezi námi. Sevřením jeho paží jsem se na něm držela, chtějíc ho blíž. Židle bránila všemu, kromě našich rtů a rukou, před dotykem. Frustrující. Přesunout! Ppřikázala jsem neklidně. Zachvěla se pod mou nohou, a pak těžká dubová židle sklouzla pode mnou, uhýbajíc se našim naklánějícím se tělům. Nepřipraven na náhlou prázdnotu, Daemon vyrazil vpřed, a já jsem nebyla schopná unést neočekávanou váhu. Zřítila jsem se zpět, čímž jsem stáhla Daemona spolu se mnou. Úplný dotek jeho těla, v jedné rovině proti mému, poslal mé smysly do chaosu na plné obrátky. Jeho jazyk přejel dolu, když roztáhl prsty přes mou tvář. Jeho ruka sklouzla na mé straně, chytil můj bok, vybízel mě blíž. Polibky se zpomalily a jeho hruď se zvýšila, vpila mě dovnitř. S posledním přetrvávajícím průzkumem zvedl hlavu a usmál se na mě. Mé srdce se rozbušilo, když se vznášel nade mnou s výrazem, který škubal hluboko v mé hrudi. Pohyboval prsty zpět, po mé tváři, táhl je neviditelnou cestou k mé bradě. “Nechtěl jsem přesunout tu židli, Kotě.” “Já vím.” “Předpokládal jsem, že se ti nelíbilo, kde byla.” “Byla ti v cestě,” řekla jsem. Moje ruce byly stále stočené kolem jeho paží. “Viděl jsem.” Daemon zakryl prsty křivku mého spodního rtu, než mě vzal za ruku a vytáhl mě nahoru. Pustil, opatrně mě pozoroval a čekal. Čekal na… Co se stalo, se pomalu utopilo v daleké mlze v mém mozku. Jen jsem ho chtěla líbat. Znovu. A zrovna potom, co si převzal moje rande s jiným klukem…klukem, kterého bych měla líbat. Nebo ne? Nevěděla jsem nic. “Nemůžeme tohle dělat.” Můj hlas se třásl. “My…” “Máme se navzájem rádi,” řekl, vykročil vpřed a chytil okraje stolu na obou stranách mě. “A předtím, než to řekneš, přitahovali jsme se ještě předtím, než jsem tě uzdravil. Nemůžeš říct, že to není pravda.” Naklonil se a nosem přejel po mé tváři. Projelo mnou zachvění. Jeho rty se přitiskli na místě pod mým uchem… “Musíme přestat bojovat s tím, co oba chceme.” Vzduch byl chycen v mém krku. Zavřela jsem oči, když jeho prsty krok za krokem posouvali dolů můj rolák, zařizující si cestu pro jeho rty k setkání s mým divoce bijícím pulsem. “Nebude to snadné,” řekl. “Nebylo to před třemi měsíci a nebude to ani za tři měsíce.” “Kvůli zbytku Luxenů?” Zaklonila jsem hlavu, mé myšlenky plavaly pod jeho dotyky. Bylo tam něco hříšného-v té troše žhavých polibků, které nechával po celém mém krku. “Zavrhnou tě. Jako-” “Já vím.” Pustil můj rolák a vsunul ruku kolem zátylku mého krku, když se jeho tělo přitisklo na moje. “Přemýšlel jsem o následcích-to je vše, o čem jsem přemýšlel.” Část mě toužila slyšet ho to říkat. Tajemství jsem držela v blízkosti mého srdce, což bylo stejné srdce, které mi skákalo v mé hrudi. Otevřela jsem oči. Jeho zářily. “A to nemá nic společného s poutem nebo Blakem?” “Ne,” řekl, a pak si povzdechl. “Ano, něco z toho souvisí s tím člověkem, ale je to o nás. O tom, co cítíme k sobě.” Byla jsem k němu přitahována na úrovni, která byla téměř bolestivá. Být kolem něj mi způsobovalo spalování každičké buňky mého těla, ale to byl Daemon. Ustoupit mu, bylo jako říkat, že jak se mnou jednal, bylo v pořádku. A to nejdůležitější, nutně mít slepou víru v teorii, že naše pocity byly skutečné. A když se ukáže, že nejsou? Bylo by to srdcervoucí, protože bych byla do něj vážně zamilovaná-zamilovaná víc než jsem už byla. Vykroutila jsem se zpod jeho paží. Tupá bolest projela moji poraněnou nohou, jak jsem se otáčela. “Je to jako ‘nechtěl jsem tě, dokud tě nechtěl někdo jiný’ typ věci?” Daemon se opřel o stůl. “Tohle není to, co to je.” “Tak co to je, Daemone?” Slzy zklamání se mi tvořili v očích. “Proč teď, když před třemi měsíci jsi nemohl vydržet dýchat stejný vzduch jako já? Je to spojení mezi námi. Je to jediná věc, která dává smysl.” “Zatraceně. Myslíš si, že nelituji, že jsem se k tobě choval jako idiot? Omluvil jsem se.” Stál tam, tyčící se nade mnou. “Ty to nechápeš. Nic z toho není pro mě snadné. A já vím, že je to pro tebe těžké. Musíš toho hodně řešit. Ale já mám svou sestru a celý druh se mnou počítá. Nechtěl jsem, aby ses ke mě přiblížila. Nechtěl jsem další osobu, o kterou se budu starat, a bát se o to, že jí ztratím!” Nadechla jsem se a on pokračoval. “Nebylo správný, jak jsem se choval. Já to vím. Ale můžu to dělat líp, než ten…líp než Benny.” “Blake.” Povzdychla jsem si a kulhala pryč od něj. “Mám hodně společného s Blakem. Má rád to, že hodně čtu.” “Já taky,” vyzíval Daemon. “A také blogy.” Proč mám pocit, že jsem se chytala stébla? Daemon zachytil pramen mých vlasů a omotal si ho kolem prstu. “Nemám nic proti internetu.” Srazila jsem mu ruku pryč. “A on mě nemá rád, kvůli nějakému hloupému mimozemskému poutu nebo proto, že nějaký jiný kluk mě má rád.” “Já taky ne.” Jeho oči vzplály. “Nemůžeš udržet tohle předstírání. Je to špatné. Zlomíš tomu klukovi jeho ubohé lidské srdce.” “Ne, nezlomím.” “Zlomíš, protože chceš mě a já chci tebe!” Hluboko uvnitř jsem chtěla být s ním. A chtěla jsem, aby mě chtěl, ale ne kvůli tomu, že jsme byli stejný, rozdělený atom nebo proto, že někdo jiný mě měl rád. Zakroutila jsem hlavou a šla jsem ke dveřím. “Pořád tohle říkáš…” “Co tím myslíš?” Zeptal se. Krátce jsem zavřela oči. “Říkáš, že mě chceš, ale to nestačí.” “Ukážu ti, že to taky udělám.” Tváří v tvář k němu, jsem povytáhla obočí. “Neuděláš.” “Co bylo tohle?” Daemon ukázal na stůl, a já zrudla. Lidé jedí u toho stolu… “Myslím, že jsem ti ukázal, že tě mám rád. Můžu to udělat znovu, pokud ti není jasné, co to bylo. A přinesl jsem ti koktejl a sušenky do školy.” “Strčil sis tu sušenku do pusy!” Zvedla jsem ruce nahoru. Usmál se na to, jako by to byla dobrá vzpomínka. “Stůl…” “Třít se mi o nohu jako pes v říji pokaždé, když jsem kolem tebe není důkaz toho, že mě máš rád, Daemone.” Daemon mlčel a já jsem mohla říct, že se pral se smíchem. “Vlastně, je to způsob, jak si lidé ukazují, že se mají rádi.” “Aha. Fajn. Cokoliv. Nezáleží na tom, Daemone.” “Já nikam nejdu, Kat. A nevzdám se!” Ne, že bych opravdu věřila, že to udělá. Sáhla jsem ke dveřím, ale on mě zastavil. “Víš, proč jsem se chtěl sejít ten den v knihovně?” zeptal se. “Co?” dívala jsem se na něj. “Pátek, co ses vrátila po nemoci?” Přejel si rukou a prohrábl si vlasy. “Měla jsi pravdu. Vybral jsem knihovnu, protože nás tam nikdo nemohl vidět společně.” Moje pusa sklapla. Nepříjemný pocit mi zaplavil hrdlo a způsoboval pálení. “Víš co, vždycky jsem přemýšlela, že je tvoje ego tak velké, když se nechceš pokořit.” “A jako vždy, si skočila do špatného předpokladu.” Jeho oči propíchly ty moje. “Nechtěl jsem, aby ti Ash nebo Andrew dělali spoustu svinstva kvůli mě, jak to udělali s Dawsonem a Beth. Takže pokud si myslíš, že jsem v rozpacích z tebe, nebo nejsem připraven, aby se moje záměry staly veřejnými, pak radši ten nápad vyžeň z hlavy. Protože pokud to je to, co to vyžaduje, potom je to…” Zírala jsem na něj. Co jsem na to sakra měla říct? Jo, část mě tomu věřila. Kolik lidí by vykoplo holku z jídelny, jako to udělal on, a pak se jí začalo dvořit? Ne mnoho. A pak jsem si vzpomněla na kus špaget, visící mu na uchu, slyšela jsem Damenův pobavený smích…od toho dne uplynulo tak dlouho. “Daemone…” Jeho úsměv mě opravdu začal znepokojovat. “Říkal jsem ti, Kotě… Mám rád výzvy!”

KAPITOLA 14

Lesa se na mě prakticky vrhla, když jsem se ve třídě posadila. “Slyšela jsi to?” V polospánku jsem zavrtěla hlavou. Měla bych mít sakra čas jít spát minulou noc, po tom všem s Daemonem. Třepotání v žaludku, musel být výsledek toho, že jsem byla bez snídaně. “Simon je pohřešovaný.” “Pohřešovaný?” Nechtěla jsem věnovat pozornost teplému brnění na krku, nebo Daemonovi loudajícímu se do třídy. “Od kdy?” “Od minulého víkendu.” Lesa se podívala za mě a její oči se rozšířily. “Wau. Tak to je ještě víc nečekané.” Ucítila jsem něco sladkého a známého. Zmatená, jsem se otočila. Jedna růže, plně rozkvetlá, jasně červená, se mi setkala se špičkou nosu. Opálené prsty držely zelený stonek. Zvedla jsem oči. Daemon stál, oči se mu leskly jako zelené pozlátko. Znovu mě poplácal s růží po nose. “Dobré ráno.” Ohromená jsem na něj zírala. “Tohle je pro tebe,” dodal, když jsem nic neřekla. Každý člověk ve třídě na mě zíral, jak jsem omotala chladnými prsty vlhký stonek. Než jsem stačila něco říct, Daemon se posadil. Seděla jsem tam, držíc růži, dokud učitel nevešel dovnitř a nevolal jména. Daemonův hrdelní smích mě zahřál v hrudi. Líně jsem položila růži na stůl, a upřímně jsem si nemyslela, že jsem z něj spustila oči. Když Daemon řekl, že se nevzdá, neměla jsem tušení, že se právě chystá jít odpálit všechny míčky do zdi. Proč by to dělal? Možná, že jen se mnou chtěl mít sex. A to mělo být v pořádku? Nenávist se obrátila v chtíč. Byl proti mně měsíce a teď chce být se mnou. Jde proti přáním jeho druhu? Možná měl tajemství, drogový návyk. Světlo se zachytilo na vlhkosti růže. Vzhlédla jsem, hledajíc Lesain obličej. Dělala pusou: Pěkné. Pěkné? Bylo to pěkně romantické a tisíc dalších věcí, kvůli kterým moje srdce dělalo otočky. Nenápadně jsem se ohlédla na Daemona přes rameno a sledovala jsem ho čmárat na prázdný kus papíru ze sešitu. Měl zamračené obočí, jak se soustředil. Silné, černé řasy skrývali jeho obličej. Zvedl oči a jeho rty se rozšířili do úsměvu. Byla jsem ve velkém problému. Policajti byli v příštích dnech všude, ptali se studentů a učitelů na otázky, týkající se Simona. Daemon a já jsme skončili jako první lidé, s kterýma mluvili. Jako kdybychom byli moderní Bonnie a Clyde, kteří se spikli proti všem atletům. No fakt, že Daemon zbil Simona, nevypadal dobře. Ale policisté se k nám jako k podezřelým nechovali. Po mém prvním a posledním výslechu v ředitelně, jsem se rozhodla, že dva ze státních vojáku jsou mimíci. A také jsem měla dojem, že mají podezření, že vím jejich tajemství. Napadlo mě, jestli někdo nechal mimíky vytáhnout věci z tašky. Ash byla s největší pravděpodobností podezřelá, zvlášť když se Daemon stal nositelem dárků. Jednoho dne mi přinesl okořeněnou dýni, latte-moje oblíbené-pak vejce a slaninu, k snídani croissant, koblihy s polevou ve čtvrtek. Neudělal nic, aby skryl svoje úmysly. Část mého já se pro Ash cítila špatně. Strávila celý svůj život čekáním na Daemona. Nemohla jsem si ani představit, co si myslí-když byl smutek finální pád jejich vztahu, nebo jestli je to jen, že ztratila něco, v co věřila, že bylo její. Kdybych skončila nalezená někde v příkopě, moje sázky budou na Ash, nebo na Andrewa. Adam opustil temnou stranu a teď seděl s Dee na obědě. Oni doslova nemohly udržet svoje ruce od sebe pryč…nebo od potravin. Každou noc, Daemon vysával můj čas. Dohled na mě bylo to, co tvrdil, že dělá, čekal, jestli budu napadena židlí. V jeho světě, to znamenalo přenést se do časové bubliny, která zahrnovala všechny možné způsoby, aby se mohl dostat blízko ke mě. Jako opravdu blízké a přerušené brnění těla. Blake…no, Blake se mnou mluvil ve třídě. V noci mi několikrát psal, vždycky jsem musela počkat, až se Daemon rozhodne odejít dřív, než jsem mu mohla zavolat zpět, ale nedošlo k žádné řeči o jiném termínu. Daemon byl se svou děsící taktikou úspěšný, na co byl nestydatě hrdý. V sobotní odpoledne, jsem byl v marathónu hodnocení. Měla jsem záchvat psaní, když mi někdo zaklepal na dveře. Dokončila jsem moji poslední větu-fascinující debut, srdce zastavující akce, mdloby-hodnou romance před vypnutím svého laptopu. Skrytý význam je: Zapomeň-na svůj úkol, nekrm svoje děti a ukonči svou práci, jen sedíc čti. Jak jsem se blížila ke dveřím, cítila jsem mravenčení na krku. Daemon. Zakopla jsem o obrácený roh koberce a za sekundu srovnala žebrový svetr, který mi sjel, předtím, než jsem otevřela přední dveře. Proklouzli do mě známé pocity úzkosti. Co má v rukávu dnes? Jinými slovy, o kolik víc by mi mohl ještě zkomplikovat život? Moje “žádná pusa” taktika zůstala silná od pondělí. Ale kupodivu, jak nevinné a tajné setkání bylo, pořád tam byla ještě jistá intimita, kterou jsem nemohla popřít. Daemon se měnil. Byla jsem zvyklá na sarkastického, hrubého Daemona. Svým způsobem bylo tuhle verzi jednodušší řešit. Mohli jsme si vyměňovat urážky celý den. Ale tenhle Daemon…tenhle nemohl přestat být laskavý a jemný, vtipný a…můj Bože, přemýšlivý. Daemon čekal na verandě, ruce strčené hluboko v kapsách. Pohled měl upřený do dálky, ale sklopil ho ve chvíli, kdy jsem otevřela dveře. Prošel kolem mě do chodby. Vůně z něho, směs venku a santalového dřeva, ho následovala. Bylo to opojné aroma, všechno zcela jeho. “Dnes ti to sluší,” poznamenal nečekaně. Podívala jsem se dolů na svou šedou mikinu a zastrčila jsem si pramen vlasů za ucho. “Uh, díky.” Odkašlala jsme si. “Takže…co se děje?” Omluva pro trávení času se mnou vždy byla-dávání na tebe pozor-a tak jsem dnes nečekala nic jiného. “Jen jsem tě chtěl vidět.” “Aha.” No, sakra. Hluboce se zasmál. “Myslel jsem, že bychom se mohli jít projít. Venku je pěkně.” Podívala jsem se zpátky na můj notebook a přemýšlela. Trávit s ním čas, nebylo něco, co bych měla dělat. To prostě podporuje jeho…ne-tak špatné chování. “Budu se chovat slušně,” řekl. “Slibuju.” Zasmála jsem se. “Dobře, tak jdeme.” Venku to bylo svěží, tak blízko chladu, jak se jen dalo v okamžiku, kdy slunce zapadlo. Místo toho, aby zamířil k lesu, mě vedl ke svému SUV. “Kam přesně se půjdeme projít?” “Ven,” řekl suše. “No, myslím, že jsem přišla na tu část-ven.” “Víš, ptáš se na moc otázek.” “Říkají mi, že jsem zvědavá.” Naklonil se dopředu a zašeptal. “Myslím, že jsem tu část tvojí osobnosti už poznal.” Udělala jsem na něj obličej, ale byla jsem překvapená. Vlezla jsem na sedadlo spolujezdce. “Už si slyšel něco o Simonovi?” zeptala jsem se poté, co couval z příjezdové cesty. “Neslyšel.” “Já taky ne.” Zlaté pole, červené a hnědé listy byly rozmazané, jak Daemon letěl po dálnici. “Myslíš si, že Arumové mají co dočinění s jeho zmizením?” Daemon zavrtěl hlavou. “Myslím, že ne. Žádného jsem neviděl, ale nemůžeme si být příliš jisti.” Arum beroucí Simona, mi nedával smysl, ale děti tu jen tak nemizeli, aniž by to mělo něco společného s Luxeny a Arumy. Podívala jsem se z okna na známý výhled. Netrvalo mi dlouho, přijít na to, kam jdeme. Zmatená, jsem sledovala Daemona posunujíc SUV z cesty a parkujíc ho podél vchodu do pole, kde děcka dělali večírky. To samé místo, kde jsme bojovali s Baruckem. “Proč tady?” Zeptala jsem se a vylezla z auta. Spadané listí různých barev pokrývalo zem. S každým krokem, se mi noha potápěla hloub o palec nebo dva do listí. Na chvíli, jediný zvuk, který jsme slyšeli, byly naše chodidla, brodící se přes barevné moře listů. “Tohle místo by mohlo držet zbytkovou energii z našeho boje a smrti Barucka.” Obešel spadlou větev stromu. “Dávej pozor, větve jsou všude kolem.” Posunula jsem se kolem jedné, obzvláště drsně vypadající. “Může to znít jako bych to zpackal, ale chtěl jsem se sem vrátit. Nevím proč. Šílené že?” “Ne,” řekla jsem tiše. “Dává mi to smysl.” “Je to celá energie?” “Je to jen zbytek.” Daemon se sklonil a odsunul další spadlou větev z cesty. “Chtěl jsem vědět, jestli něco ucítím. Když to tady bylo DOD zkontrolovat, je dobré být v obraze.” Zbytek cesty jsme šli potichu. Šla jsem trochu za ním, opatrná na nerovném terénu. Cítila jsem podivný hlodaví pocit, když jsme přišli do výhledu. Zem byla pokrytá listím, ale stromy byly stále ohnuté, vypadali ještě strašněji, jak se stáčeli k zemi. Zastavila jsem se na okraji a snažila se najít místo, kde Baruck naposledy stál. Odstrčila jsem mrtvé rostliny z nohou. Pak přišla do výhledu zjizvená země. Půda, zdálo se, že si pamatuje, co se stalo v noci a odmítla na to zapomenout. Tohle místo je jako nemocný hrob. “Země se nikdy nezahojí,” řekl Daemon tiše za mnou. “Nevím proč, ale vzalo to její základ a nic z tohoto místa nevyroste.” Poznamenal, odstrkávajíc listy zpátky, dokud oblast nebyla odkrytá úplně. “Zabíjení mi zpočátku vadívalo.” Odtrhla jsem oči ze spáleného kousku země. To málo, co slunce, které vykukovalo přes mraky, zachytilo, byl odstín jeho kaštanových, tmavých vlasů. Daemon se pevně usmál. “Nelíbilo se mi vzít život. Pořád se mi to nelíbí. Život je život.” “Bylo to něco, co si musel udělat. Nemohl si to změnit. Jen to způsobí těžkou újmu, která na tobě přebývá. Vadí mi vědomí, že jsem…zabila dva z nich, ale-” “Nejsi špatná za to, co si udělala. Nikdy si to nemysli.” Na sekundu se jeho oči setkali s mými. Odkašlal si. “Nic necítím.” Strčila jsem si ruce do kapes mojí mikiny a obalila je kolem mobilu. “Myslíš, že DOD něco našlo?” “Nevím.” Přešel malou vzdálenost mezi námi a zastavil se, když jsem musela zaklonit hlavu, abych ho viděla. “Záleží na tom, jestli používali přístroje, které neznám.” “A pokud mají, co to znamená? Je to něco, čeho bychom se měli obávat?” “To si nemyslím, ani v případě, že hladina energie je vyšší.” Natáhl se a napravil mi pramen vlasů, který mi unikl z copu. “Opravdu jím to nemá, co říct. Zažila si nějaké výbuchy v poslední době?” “Ne.” Řekla jsem, protože jsem ho nechtěla zbytečně trápit. Dnes jsem zhasla světlo v pokoji. A asi o metr přestěhovala mou postel. Jeho ruka mi zůstala na tváři o chvíli déle a pak mi chytil ruku, přiblížil si ji ke rtům a umístil ten nejlehčí polibek na střed moji dlaně. Teplé zachvění přešlo do mojí paže. Zíral na mě přes jeho tmavé řasy, spálil mě jedním pohledem. Moje rty se otevřely a srdce se mi zatřepotalo, jako hodně listů padajících na zem kolem nás. “Přivedl si mě sem jen proto, abys mě tu nechal samotnou?” “To mohla být součást mého hlavního plánu.” Daemon sklonil hlavu a vlasy mu spadly dopředu, otírajíc se o moji tvář. Sklonil ústa k mému hrdlu, vzrušujíc můj tep, pak se jeho rty přitiskli na moje, a moje srdce se zvětšilo. Ucukla jsem a těžce dýchala. “Žádné líbaní,” zašeptala jsem. Sevřel moje prsty. “Snažím se.” “Pak se snaž víc.” Vyklouzla jsem z jeho ruky a o krok ustoupila, strkajíc si ruce zpátky do kapes. “Myslím, že bychom měli zamířit domů.” Povzdechl si. “Cokoliv chceš.” Přikývla jsem. Šli jsme zpátky k autu v tichu. Zírala jsem na zem, ve válce s tím, co jsem chtěla a co potřebovala. Daemon nemohl být obojí. “Přemýšlel jsem,” řekl po chvilce. Ostražitě jsem se na něj podívala. “O čem?” “Měli bychom něco udělat. Společně. Mimo tvůj dům, a procházení se po okolí.” Díval se přímo před sebe. “Mohli bychom jít na večeři, nebo možná na film.” Moje hloupé srdce znovu skákalo. “Zveš mě na rande?” Zasmál se pod vousy. “Přesně tak to zní.” Stromy začali řídnout. V dohledu se objevily velké balíky sena. “Nechceš mě vzít na rande.” “Proč se mi pořád snažíš říct, co nechci?” Zvědavost zbarvila jeho ton. “Protože nemůžeš,” řekla jsem mu. “Nemůžeš chtít nic, co je se mnou, opravdu ne. Možná s Ash-” “Nechci Ash.” Jeho rysy ztvrdly, když se zastavil čelem ke mně. “Kdybych ji chtěl, byl bych s ní. Ale já nejsem. Ona není ta, kterou chci.” “Ani já ne. Nemůžeš mi upřímně říct, že bys riskoval každého Luxena, který by se od tebe odvrátil kvůli mně.” Daemon zavrtěl nevěřícně hlavou. “A ty jsi to zastavila za předpokladu, že víš, co chci a co udělám.” Začali jsme znovu chodit. “Je to jen výzva a spojení, Daemone. Cokoliv, co ke mně cítíš, není reálné.” “To je směšné,” vyplivl. “Jak si můžeš být tak jistý?” “Protože vím, že…” Daemon se objevil přede mnou a jeho oči se zúžily. Udeřil se rukou do hrudi, přímo nad jeho srdce. “Protože vím, co cítím tady. Nejsem typ člověka, který od něčeho utíká, bez ohledu, jak těžké to je. Byl bych raději rostlina, která jde tváří proti cihlové zdi, než strávit zbytek života přemýšlením, jaké by to bylo. A víš co? Nemyslel jsem si, že jsi taky typ, co utíká. Možná jsem se zmýlil.” Ohromeně jsem vytáhla ruce ven a spravila si vlasy. V žaludku se mi tvořili teplé, dobré uzly kroutícího druhu. “Neutíkám.” “Neutíkáš? Protože to je přesně to, co děláš,” tvrdil. “Předstíráš, že to co ke mně cítíš, není reálné, nebo neexistuje. A vím zatraceně dobře, že k Bobbymu nic necítíš.” “Blake,” opravila jsem ho automaticky. Prošla jsem kolem něho a zamířila k autu. “Nechci o tom mluvit.” Zastavili jsme se na pokraji lesa. Dva obří černé SUV byli zaparkované na jedné straně Daemonova auta. Dva muži, kteří stáli u jednoho z nich, blokovali východy, oblečení v černých oblecích. Neklid mnou projel jako studená, tmavá vlna. Daemon se přesunul přede mě, ruce v bok. Jeho svaly sevřelo napětí. Nemusela jsem se ho ptát, kdo to je. Bylo tu DOD.

KAPITOLA 15

Jeden v obleku o krok postoupil, oči měl upřené na Daemona. “Dobrý den pane Blacku a slečno Swartzová.” “Nazdar, Lane,” odpověděl Daemon monotónním hlasem, očividně ho znal. “Dnes jsme vás neočekávali.” Nejistá co mám dělat, jsem přikývla a zůstala zticha, snažíc se udělat tak malou jak jen to je možné. “Přišli jsme do města o něco dřív a uviděli vaše auto.” Lane se usmál a mě naskočila husí kůže. Oči druhého v obleku se stočili na mně. “Co jste tady dělali?” “Minulou noc tady byla párty a my jsme hledali její mobilní telefon.” Daemon se na mně usmál. “Ztratila ho a my ho pořád hledáme.” Telefon v kapse jsem cítila, jako by my vypaloval díru do kapsy. “Takže se setkáme později lidi,” pokračoval Daemon. “Jen co najdeme…” Dveře spolujezdce jednoho z aut expedice se otevřeli a vyšla z nich žena. Měla ledové blond vlasy utáhnuté v pevném drdolu odhalujíc tak ostré rysy, které by vypadali hezky na někom, kdo nevypadá jako by mě mohl sežrat. “Opitý neplnoletý?” Žena se usmála. Připomnělo mi to druh namalované Barbie. Falešnou. Umělou. Nějak špatnou. “Nepili jsme,” řekla jsem, napodobňujíc Daemona. “On to ví lépe. Jeho rodiče jsou jako já. Zabili by ho.” “No, doufala jsem, že se střetneme s tebou Daemone a mohli bychom si dát brzkou…večeři.” Lane pokynul ke své expedici. “Máme jenom pár hodin. Nerad přerušuji vaše hledání a záchranu telefonu.” Na moment jsem si myslela, že bude protestovat, ale pak se obrátil ke mně. “To je v pořádku. Vezmu ji domů, a pak se sejdeme lidi.” “To není nutné,” přerušila ho žena. “Můžeme ji vzít domů a pak se můžete sejít.” Můj puls byl všude a já se podívala na Daemona pro pomoc. Na čelisti se mu napínal sval, jak vedle mně stál, tichý a bezmocný. Věděla jsem, že neexistuje nic, co bych mohla udělat. Nutíc se do úsměvu jsem přikývla. “To je v pohodě. Jenom doufám, že to máte po cestě.” Daemonova pravá ruka se sevřela. “To máme,” odpověděla žena. “Milujeme tyhle cesty tady. Jarní barvy a tak. Připravená?” Koukla jsem se na Daemona, když jsem mířila k SUV. Jeho pobleskující spojivky následovaly mé kroky. Zamumlala jsem poděkování, když mi otevřela zádní dveře. Nastupujíc si, jsem doufala, že neskončím na letáku pohřešovaných osob. Daemon šel do svého vlastního auta, ale zastavil se a kouknul na mně. Přísahala bych, že jsem slyšela jeho hlas v hlavě. Bude to v pořádku. Ale to nemohl být on. Možná to bylo zbožné přání, protože na moment mi žilami procházela ledová voda. Co když bylo tohle naposledy, co ho vidím-co vidím kohokoliv? Co když zjistí, že vím pravdu? Co když vědí, co umím? Teď jsem si přála, abych nechala Daemona mě políbit. Protože pokud zmizím, pak by mi měla dát moje poslední vzpomínka jistý způsob ukončení. Přinutila jsem se pomalu dýchat, jak jsem zvedla ruku, kroutíc na něj prsty předtím, než žena zavřela dveře. Vlezla na místo spolujezdce a otočila se. “Bezpečností pás?” S třesoucíma a zpocenýma rukama jsem se připoutala. Muž za volantem nic neřekl, ale jeho knír vál, jako kdyby těžce oddechoval. “Hm, díky za svezení.” “Bez problému. Jmenuji se Nancy Husher,” řekla a pak pokývla k řidiči. “Tohle je Brian Vaughn. Zná Daemonovu rodinu několik let. Já se jenom vezu.” Tím jsem si jistá. “Ach…to je hezké.” Nancy přikývla. “Daemon je jako jeden z Brianových vlastních, že?” “Ano,” souhlasil Brian. “Nevídáme ho moc často s dívkou. Musí o tobě hodně přemýšlet, když ti pomáhal s hledáním mobilu.” Přecházela jsem mezi nimi očima. “Hádám, že ano. On i jeho sestra jsou velmi milí.” “Dee je panenka. Jak blízcí si jste?” zeptal se Brian. Byla jsem vyslýchaná. Skvělé. “No, jelikož jsme jediní na té samé ulici, tak jsme si svým způsobem blízcí.” Nancy vyhlédla z předního okna. Naštěstí jsem rozeznala, že míříme zpět ke Kettermanovým. “A Daemon? Jak jste si blízcí s ním?” Měla jsem sucho v ústech. “Nejsem si jistá, zda rozumím otázce. “Myslela jsem, že si řekl, že s někým chodí, Briane?” “Ash Thompsonová,” odpověděl. Jako kdyby nevěděly její jméno, ale co, můžu hrát taky. “Jo, myslím, že se v létě rozešli, ale to s námi nemá nic společného.” “Skutečně?” zeptala se Nancy. Potřásla jsem hlavou, rozhodujíc se, že kousek pravdy nikomu neublíží. “Jsme jenom přátelé. Většinu času spolu ani nevycházíme.” “Ale právě jsi řekla, že byl milí.” Sakra. S prázdným výrazem jsem pokrčila rameny. “Muže být když chce.” Zvedla jedno své bledé obočí. “A co Dee?” “Je úžasná.” Vyhlédla jsem z okna. Tohle byl nejdelší výlet. Asi dostanu infarkt, než skončí. Na Nancy bylo něco více než zřejmého, co mě nutilo se kroutit. “A co si myslíš o jejích rodičích?” Zamračila jsem se. Tohle byli vážně divné otázky vzhledem k faktu, že nevědí, že něco vím. “Nevím. Jsou to rodiče.” Brian se zasmál. Byl tenhle chlap skutečný? Znělo to trochu mechanické. “Myslím tím, jestli se ti líbí?” zeptala se. “Nevídám je často. Jenom přicházet a odcházet. Ve skutečnosti jsem s nimi nemluvila.” Setkala jsem se jejím pohledem a přála si, aby mi věřila. “Nepotuluji se kolem jejich domu často, takže na ně nenarážím.” Držela můj pohled ještě několik sekund a pak se otočila. Potom nikdo nepromluvil. Na čele se mi sbíhal pot. Když Brian zabočil do mé ulice, téměř jsem vykřikla úlevou. Auto zpomalovalo a já si už odepínala pásy. “Díky za svezení,” vyhrkla jsem. “Bez problému,” řekla Nancy. “Dávejte si pozor, slečno Swartzová.” Chloupky na těle se mi postavili. Otevřela jsem dveře a vylezla. A právě tehdy s tím nejhorším načasováním my telefon zařval v kapse jako alarm. Zatraceně… Oči my zalétly k Nancy. Usmála se. “Jsem si jistá, že je v pořádku,” řekla Dee znovu. “Katy, oni to dělají pořád. Zastaví se, sledují nás a pořád se chovají divně.” Zastavila jsem se před její televizí, mnula si ruce. Hluboko v mém břichu se zakořenil strach od chvíle, co mě vyložili před domem. “Nerozumíš tomu. Řekl jim, že jsme venku hledali můj mobil a že jsem ho ztratila. A pak před nimi zazvonil.” “Vím, ale co máš za problém?” Adam seděl na gauči, houpajíc nohama. “Neexistuje způsob, aby tě podezřívali, že něco víš.” Ale věděli, že jsme lhali a navíc vypadají příliš chytře, aby to nepostřehli. A nebylo to tak, že bych mohla Dee říct, co jsme tam skutečně dělali. Ne, že by se nezeptala. Vymyslela jsem si pár ubohých výmluv, že chci vidět místo, kde zemřel Baruck. Dee nevypadala zrovna přesvědčeně. Znovu jsem začala chodit sem a tam. “Ale to bylo před hodinou, lidi. Je skoro deset.” “Zlato, je v pořádku.” Vstala jsem a sevřela ruce. “První byli tady a pak ho šli hledat. Všechno, co dělají je, že nás otravují a ptají se.” “Ale proč by to s ním tak dlouho trvalo?” “Protože do něj rádi hustí a on jim rád odmlouvá,” řekl Adam, přitahujíc si vznášející se dálkové ovládání. “Mezi nimi panuje něco jako parazitní vztah.” Slabě jsem se zasmála. “Ale co se stane, pokud zjistí, že já vím? Co mu udělají?” Deeino obočí se svraštilo. “Nezjistí, Katy. A pokud ano, měla by ses víc bát o sebe než o něj.” Přikyvujíc, jsem si uvolnila ruce a znovu si začala vyšlapávat cestičku do koberce. Nerozumějí tomu. Viděla jsem to v Nancyních očích. Věděla, že jsme lhali, ale nechala mě jít. Proč? “Katy,” pomalu začala Dee. “Jsem překvapená, že se tak bojíš o Daemonovo blaho.” Tvářemi se mi rozlilo teplo. Nechtěla jsem se dívat blíž na to, proč jsem tak vyděšená. “Jenom proto, že je…je to Daemon…neznamená, že chci, aby se mu něco stalo.” Pozorně mě sledujíc, nadzvedla obočí. “Jsi si jistá, že v tom není nic víc?” Zastavila jsem se. “Samozřejmě.” “Donesl ti do školy věci.” Adam zaklonil hlavu, zužujíc oči. “Ještě nikdy jsem ho neviděl se tak chovat. Ani s mou sestrou.” “A strávili jste spolu hodně času,” dodala Dee. “Takže co? Tys trávila spoustu času s Adamem.” Jakmile mi to vyšlo z pusy, tak jsem si uvědomila, jak to bylo hloupé. Dee se s lesknoucíma očima usmála. “Jo, měli jsme sex. Hodně sexu.” Adamovi se rozšířily oči. “Wau, Dee, jen to takhle dál rozkřikuj.” Pokrčila rameny. “Je to pravda.” “Ach Bože, tohle se tady neděje.” Přesouvajíc se ke gauči, si sedla vedle červenajícího se Adama. “Tak co se děje?” Sakra. Já tak nesnáším lhaní. “Pomáhal mi s učením.” “Na co?” “Trigonometrii,” řekla jsem rychle. “Propadám v matice.” Dee se zasmála. “Jasně, pokud to říkáš, ale doufám, že víš, že pokud bys ty s mým bratrem něco měla, tak nebudu naštvaná.” Zírala jsem na ni. “A část mě chápe, proč to chcete udržet v tajnosti. Jste známí pro své slovní války a tak.” Zamračila se. “Já jenom chci, abys věděla, že jsem s tím v pohodě. Je to bláznivé a já doufám je připravený na to, co se stane, ale chci, aby byl šťastný. A pokud ho ty děláš šťastným-” “Dobře. Chápu.” Tohle není zrovna druh rozhovoru, který bych chtěla mít s Dee před Adamem. Usmála se. “Přála bych si, abys zvážila svou účast na našem Díkůvzdání. Víš, že jsi vítaná.” “Skutečně pochybuji, že Ash a Andrew by se mnou při stole byli šťastní.” “Kdo se stará o to, co si myslí?” Adam protočil oči. “Já ne. Ani Daemon. A ty bys taky neměla.” “Vy jste jako rodina. Já ne-” Zátylkem se mi rozlilo mravenčení. Bez přemýšlení jsem se otočila a rozběhla se přes pokoj. Rozrazujíc dveře dokořán, jsem vyběhla do vzduchu chladné noci. Vůbec jsem nemyslela. Daemon dosáhl vrchního schodu, když jsem k němu přispěchala, obalujíc kolem jeho krku své paže a pevně ho stiskla. Na chvíli se zdál omráčený, a pak mi jeho paže proklouzly mého pasu. Na chvíli ani jeden z nás nepromluvil. Nepotřebovali jsme to. Já ho chtěla jenom držet-aby on držel mě. Možná nás drželo spojení. Možná to bylo něco nekonečně hlubšího. V tu chvíli mi to bylo jedno. “Wau Kotě, co se děje?” Zahrabujíc se blíž, jsem nabrala hluboký nádech. “Myslela jsem si, že tě DOD odvezla do nějaké laboratoře a zavřela do klece.” “Klece?” Nejistě se zasmál. “Ne. Žádné klece. Jenom si chtěli promluvit. Trvalo to déle, než jsem myslel. Všechno je v pořádku.” Dee si odkašlala. “Ehm.” Pořád naplněná touhou jsem si uvědomila, co dělám. Ach, to není dobré. Rozplétajíc ruce a vykrucujíc se mu z náruče, jsem vycouvala a začervenala se. “Já…jenom byla nadšená.” “Jo, řekla bych, že ano,” řekla Dee, křeníc se jako idiot. Daemon na mně koukal, jako kdyby právě vyhrál v loterii. “Myslím, že tenhle druh nadšení se mi začíná líbit. Nutí mě to přemýšlet o-” “Daemone!” zakřičeli jsme obě. “Co?” Usmál se, rozcuchávajíc Dee vlasy. “Já jenom naznačoval-” “My víme, cos naznačoval.” Dee se mu vykroutila zpod ruky. “A já si vážně chci ponechat večeři v žaludku.” Usmála se na mně. “Vidíš. Daemon je v pohodě.” To vidím. A byl taky zatraceně žhavý, ale zpět k pointě. “Nic netuší, že?” Daemon potřásl hlavou. “Nic neobvyklého, ale byli paranoidní.” Odmlčel se, jeho oči mě vyhledali v matném světle verandy. “Vážně, nemusíš se obávat. Jsi v bezpečí.” O sebe jsem se nebála a sakra chlape, to bylo špatné. Můj pud sebezáchovy byl pocuchaný. A skutečně jsem se odtud potřebovala dostat. “Dobře, potřebuju jít domů.” “Kat…” “Ne.” Odmávala jsem ho, kráčejíc ze schodu. “Vážně musím. Blake volal a já mu musím zavolat. “Boris může počkat,” řekl Daemon. “Blake,” řekla jsem, vkračujíc na příjezdovku. Dee se moudře stáhla dovnitř, ale Daemon šel na okraj verandy. Mé myšlenky, pocity, cítila jsem se příliš vystavená, když jsem se střetla s jeho očima. “Hodně se mně ptaly-hlavně žena.” “Nancy Husher,” řekl, mračíc se. O sekundu stál přede mnou. “Zřejmě je to velký problém v rámci DOD. Chtějí vědět, co se stalo na Halloween. Dal jsem jim Daemon-zeditovanou-verzi.” “Věřili ti?” Přikývl. “Háček, linka i s navijákem.” Otřásla jsem se. “Ale tos nebyl ty Daemone. Byla jsem to já. Nebo my všichni.” “Vím, ale to oni nevědí.” Ztišil hlas, když mi hladil tvář. “A nezjistí to.” Oči se mi zavřely. Teplo jeho ruky uvolnilo něco z mého strachu. “Já se o sebe nebojím. Pokud si myslí, žes vyhodil satelit, můžou tě považovat za hrozbu.” “Nebo si budou myslet, že jsem tak úžasný.” “To není vtipné,” zašeptala jsem. “Vím.” Daemon se přiblížil a předtím než jsem si uvědomila, co dělá, byla jsem opět v jeho náručí. “Neboj se o mně nebo Dee. Zvládneme DOD. Věř mi.” Nechala jsem ho mě držet ještě několik momentů, pohlcujíc jeho teplo, ale pak jsem mu vyklouzla. “Nic jsem ji neřekla. A ten zatracený mobil zazvonil, když jsem vycházela z auta. Věděla, že jsme lhali o tom, proč jsme tam byli.” “Nebudou nás podezřívat, protože jsme lhali o mobilu. Pravděpodobně si myslí, že jsme si vyšli nebo tak něco. Nemusíš se bát Kat.” Úzkost nepovolila. Procházela mnou. Na Nancy něco bylo… Vypočítavého. Jako bychom byli v testu a propadali jsme. Zvedla jsem oči, střetávajíc se s jeho. “Jsem ráda, že jsi v pořádku.” Usmál se. “Já vím.” Mohla bych tady stát, dívajíc se do jeho jiskřivých očí celou noc, ale něco mě nutilo utíkat tak daleko a rychle, jak jen můžu. Něco zlého se blíží. Otočila jsem se a odešla.

KAPITOLA 16

Jak se dalo očekávat, strávila jsem větší část Díkůvzdání poflakováním se sama kolem domu. Máma skutečně dostala směnu, táhnoucí se dvojitou směnu, která ji vytáhla z domu kolem poledne ve čtvrtek až do poledne v pátek. Mohla jsem jít vedle. Oba, Dee a Daemon mě pozvali, ale to by nebylo správný, zničit jejich mimozemské Díkůvzdání. Z části strašidelný nakouknutí jsem udělala z mého okna pokaždé, když jsem venku slyšela zavřít dveře auta a myslela jsem si, že všichni budou na mě ukazovat, jako na tajného mimozemšťana. I Ash přišla se svými bratry a vypadala, jako by šla spíš na pohřeb než na večeři. Části mě se nelíbilo, že tam byla. Jo, žárlila jsem. Hloupý. Ale já chci udělat správnou věc tím, že tam nepůjdu. Byla jsem nervózní troska. Sama jsem dneska převrátila stolek, rozbila tři sklenky a praskla žárovku. Být s lidmi pravděpodobně nebyl dobrý nápad, ale bylo by hezký ztratit se na chvilku v svátečních oslavách. Jediná dobrá věc byla skutečnost, že moje hlava neměla pocit, jako by byla roztrhaná, po těch vylomeninách. Kolem šesté hodiny večer, jsem cítila to známý pálení na zadní straně krku těsně předtím, než Daemon zaklepal. Koule matoucích pocitů se ve mě rozvinula, když jsem spěchala ke dveřím. První věc, kterou jsem si všimla, byla velká krabice vedle něj, a pak vůně pečeného krocana a sladkých brambor. “Ahoj,” řekl, držel hromadu talířů. “Šťastné Díkůvzdání.” Pomalu jsem zamrkala. “Šťastné Díkůvzdání.” “Pozveš mě dovnitř?” Zvedl talíře a vrtěl jimi. “Přišel jsem zanést ti dary ve formě jídla.” Ustoupila jsem stranou. Stále s úsměvem, přešel dovnitř a mávl volnou rukou. Krabice se zvedla z verandy a vlekla se za ním jako pes. Dopadla uvnitř haly. Když jsem zavírala dveře, zahlédla jsem Ash a Andrewa, jak lezli do auta. Ani jeden z nich se nepodíval. Knedlík se mi tvořil v krku, když jsem se obrátila na Daemona. “Přinesl jsem trochu od všeho.” Zamířil do kuchyně. “Je tu krůta, džemy, brusinková omáčka, šťouchané brambory, hrnec zelených fazolek, nějaký jablkový koláč a dýňový… Kotě? Jdeš taky?” Odloupla jsem se od dveří a šla jsem do kuchyně. Prostíral stůl, otevíral nádobí. Já… Já jsem nevěděla, co si mám myslet. Daemon zvedl ruce a dvě depresivní skleněné svícny, které máma nikdy nepoužívala, se vznášely ke stolu. Svíčky přišly jako další a s mávnutím ruky, na jejich knotech vzplály malé plameny. Knedlík rostl, téměř mě dusil. Nádobí a skleničky přiletěli z několika otevřených zásuvek. Mámino víno vyletělo z ledničky a nalilo se do dvou křišťálových sklenic, zatímco Daemon stál uprostřed toho všeho. Bylo to jako scéna vystřižená z Krásky a zvířete. Čekala jsem, až konvice začne zpívat. “A po večeři, mám pro tebe další překvapení.” “Opravdu?” Zašeptala jsem. Přikývl. “Ale musíš si se mnou nejdřív dát večeři.” Šourala jsem se ke stolu, posadila jsem se a pozorovala ho s očima, které byly rozmazané. Donutil mě vzít si talíř, a pak se posadil vedle mě. Odkašlala jsem si. “Daemone, já…já nevím co na to říct, ale děkuji.” “Děkování není nutné,” řekl. “Nechtěla jsi přijít, což chápu, ale neměla bys být sama.” Sklopila jsem pohled, dřív než mohl vidět slzy, shromažďující se v mých očích. Popadla jsem skleničku hořkého bílého vína. Když jsem vzhlédla, měl zvednuté obočí. “Ožralo,” zamumlal. Usmála jsem se. “Možná-pro dnešek.” Šťouchl mě kolenem pod stolem. “Zbašti to, než ti to vystydne.” Jídlo bylo božské. Jakékoliv pochybnosti jsem měla o Deeiných kuchařských schopnostech, zmizely. V průběhu naší malé provizorní večeře, jsem vypila další sklenici vína. Také jsem snědla všechno, co mi Daemon dal na talíř, včetně druhé porce. A v době, kdy jsem bodla vidličkou do dýňového koláče, jsem byla taky trochu opilá, čili jsem začala věřit, že tam bylo víc než jen pouto, co ho pohánělo. Že možná o mě měl starost, proto jsem byla schopna bojovat s tím-tak nějak-a zatraceně dobře jsem věděla, že Daemon mohl, kdyby chtěl. Možná jenom nechtěl. Uklízení po večeři byl podivně intimní zážitek. Naše lokty se několikrát o sebe otřely. Laskavý ticho následovalo, když jsme umývali nádobí, bok po boku. Mé tváře zrudly. Mé myšlenky byly příliš splašené. Příliš mnoho vína. Potom jsem následovala Daemona do haly. Přesunul velkou krabici do obývacího pokoje, aniž by se jí dotkl. Trochu to cinkalo. Seděla jsem na okraji pohovky, založila jsem si ruce a čekala, neměla jsem vůbec ponětí, co má za lubem. Daemon otevřel krabici, sáhl dovnitř a vytáhl zelenou, jehličnatou větev a strčil mě s ní. “Myslím, že máme vánoční stromeček k ozdobení. Já vím, že to není jako v průvodu, ale myslím, že Díkůvzdání-speciál Charlieho Browna ještě běží, a no, není to tak špatný.” To bylo ono. Knedlík v mém krku se vrátil, ale tentokrát nešel zastavit. Vyskočila jsem z pohovky a vyběhla jsem z místnosti. Vytvořené slzy, pak sklouzly po mých tvářích. Emoce mi ucpaly krk, když jsem si je otírala pod očima. Daemon se objevil přede mnou, blokoval mi schodiště. Jeho oči se rozšířily, zorničky zářily. Snažila jsem se odvrátit, ale rychle mě zabalil do svých silných paží. “Neudělal jsem to, abych tě rozplakal, Kat.” “Já vím,” popotáhla jsem. “Je to jen…” “Je to jen co?” Vzal mi tváře do dlaní, palci stíral mé slzy. Moje kůže od toho kontaktu brněla. “Kotě?” “Nemyslím si, že víš, jak moc…něco jako tohle pro mě znamená.” Zhluboka jsem se nadechla, ale hloupé slzy stále padaly. “Nedělala jsem to od…od té doby, co byl táta naživu. A omlouvám se, že brečím, protože nejsem smutná. Jen jsem to nečekala.” “To je v pořádku.” Daemon mě zatáhl dopředu a já šla. Objal mě, držel mě blízko, když jsem zabořila obličej do přední části jeho košile. “Chápu to. Dobré slzy a všechno.” Bylo tam něco teplého a správného v tom, že jsem byla v jeho náručí. A chtěla jsem to popřít, ale poprvé jsem to nechala-prostě jsem to nechala. I když mě Daemon viděl jako obrovskou Rubikovu kostku, kterou musel rozlousknout, nebo jestli to bylo léčivé mojo, na tom nezáleželo. Ne teď. Popadla jsem do hrsti jeho košili a držela. Možná si myslel, že chápe, jak moc to pro mě znamenalo, ale opravdu to nechápal. Daemon to nemohl nikdy pochopit. Zvedla jsem hlavu a natáhla se, sepjala jeho hladké tváře. S jeho pomocí, jsem přivedla jeho rty na mé a políbila ho. Byl to rychlý a nevinný polibek, ale cítila jsem elán celou cestou až ke špičkám u nohou. Odtáhla jsem se a nadechla se. “Děkuji ti. Myslím to vážně. Děkuji ti.” Přejel mi přes tvář zadní stranou prstů, odstranil poslední z mých slz. “Nenech nikoho vědět o mé něžné stránce. Mám reputaci, kterou si udržuju.” Zasmála jsem se. “Dobře, jdeme na to.” Zdobení vánočního stromečku s mimozemšťanem byl jiný zážitek. Přesunul křeslo z místa před oknem s trhnutím brady. Žárovky visely ve vzduchu spolu s blikajícími světly, které nebyly v zásuvce. Smáli jsem se. Hodně. Pořád jsem byla jak přidušená, když jsem přemýšlela nad máminou tváří zítra odpoledne. Bude šťastná, pomyslela jsem si. Daemon klesl stříbrnou ozdobu na moji hlavu, když jsem vytahovala žárovku ze vzduchu. “Díky,” řekla jsem. “Je to typ, který ti padne.” Vůně umělé borovice naplnila obývací pokoj. Sváteční duch se ve mně probudil jako dřímající obr. Usmála jsem se na Daemona a zvedla žárovku, která byla tak zelená, že se téměř vyrovnávala jeho očím. Rozhodla jsem se, že to bude jeho žárovka. Položila jsem ji přímo pod zařící hvězdu. V době, kdy jsme skončili, byla už skoro půlnoc. Sedící na gauči, stehno opřené o stehno, zírali jsme na naše mistrovské dílo. Strom byl trochu jako pozlátko-těžký na jedné straně, ale bylo to perfektní. Duha barevných světel se třpytila. Skleněné žárovky jiskřily. “Miluji ho,” řekla jsem. “Jo, je to dost dobrý.” Naklonil se ke mně, zíval. “Dee ozdobila stromeček ráno. Chce mít všechno ve stejné barvě, ale myslím, že náš stromeček vypadá líp. Je to jako disko koule.” Náš stromeček. Usmála jsem se, líbilo se mi, jak to znělo. Šťouchl do mě ramenem. “Víš, bavil jsem se u toho.” “Já taky.” Daemonovi řasy se sklopily. Člověče, zabíjela bych pro sadu těhle dětí. “Už je pozdě.” “Já vím.” Zaváhala jsem. “Chceš tu zůstat?” Vyklenul jedno obočí. To neskončí dobře. “Nemyslím to takhle.” “Ne, že bych si stěžoval, kdyby jo.” Jeho pohled klesl. “Vůbec ne.” Protočila jsem oči, ale můj žaludek se mi pevně svíral. Proč jsem mu nabídla, aby tu zůstal? Jeho domněnka nebyla tak moc zcestná. Daemon mi nepřipadal jako typ vyznávající PG-13 spací večírky. Vzpomněla jsem si na poslední a jediný čas, kdy jsme sdíleli společnou postel. Zčervenalá jsem stála. Nechtěla jsem, aby odešel, ale já ne…nevěděla jsem, co jsem chtěla. “Jdu se převléknout,” řekla jsem. “Potřebuješ pomoc?” “Wau. Jsi tak galantní, Daemone.” Jeho úsměv se rozšířil, odhalující hluboké dolíčky. “No, tahle zkušenost by byla vzájemně prospěšná. Slibuji.” Nebylo pochyb o tom, že by byla. “Zůstaň!” Nařídila jsem, a pak spěchala po schodech nahoru. Rychle jsem se převlíkla do pyžamových kraťasů a růžovýho teplýho prádla. Nebylo to sexy oblečení na spaní, ale když jsem si umyla obličej a vyčistila si zuby, rozhodla jsem se, že je to ta nejlepší volba. Cokoliv jiného, by podnítilo Daemonovi představy. Sakra, i papírový pytel by ho vyzíval. Odešla jsem z koupelny a zastavila se. Daemon nezůstal. Úsměv mi sklouzl z obličeje. Stál u okna, zády ke mně. “Nudím se.” “Nebyla jsem pryč ani pět minut.” “Mám krátký rozsah pozornosti.” Podíval se na mě, oči se mu leskly. “Pěkné šortky.” Usmála jsem se. Byly tam hvězdy-na mých šortkách. “Co děláš tady?” “Říkala jsi, že můžu zůstat.” Tváří v tvář, jeho pohled se přesunul k posteli. Pokoj se náhle zdál příliš malý, postel ještě menší. “Nevěděl jsem, že jsi měla na mysli pobyt na gauči.” Teď jsem si ani nebyla jistá, co jsem myslela. Povzdechla jsem si. Co jsem to dělala? Přešel místnost, zastavil se přede mnou. “Nechystám se tě kousnout.” “To je dobře.” “Ledaže by si to po mě chtěla,” dodal s ďábelským úsměvem. “Pěkný,” zamumlala jsem a odstupovala jsem od něj. Prostor byl určitě nutný. Ne, že by to teď bylo o moc lepší. S bušícím srdcem jsem sledovala, jak zkopnul své boty a pak strhnul košili. Přesouval se na knoflík u jeho džínů. Mé oči se rozšířily. “Co…co to děláš?” “Přípravu na postel.” “Ale budeš nahý!” Povytáhl obočí. “Mám na sobě boxerky. Co? Čekala si, že budu spát v džínách?” “Minule si spal.” Cítila jsem, že je třeba, sebe samu něčím ovívat. Daemon se zasmál. “Vlastně jsem měl pyžamový spodek.” A měl na sobě tričko… Ale kdo by to sledoval? Mohla jsem mu říct, aby odešel, ale já jsem se otočila a předstírala, že jsem zabraná do knihy na stole. Mrazení vystřelovalo rovnou do mého nitra, když jsem slyšela zavrzání postele pod jeho hmotností. Nabírajíc mělký dech, jsem se otočila. Byl v posteli se založenýma rukama za hlavou a s nevinným pohledem na tváři. “To byl špatný nápad,” zašeptala jsem. “Byl to asi nejchytřejší nápad, jaký jsi kdy měla.” Promnula jsem si boky dlaněmi. “Bude to trvat mnohem déle, než večeře Díkůvzdání a vánoční stromeček, se vyspat.” “Sakra. To je můj celý plán.” Zneklidněná, rozzuřená a nadšená, jsem na něj zírala. Cítit tolik emocí nebylo možné. Hlava se mi točila, když jsem šla k mé straně postele… Oh můj Bože, kdy jsme si rozdělili strany? A rychle jsem vklouzla pod přikrývku. Nechtěla jsem vědět, jestli si nechal džíny, nebo ne. “Můžeš zhasnout?” Temnota sestoupila bez jeho pohybu. Uběhlo několik chvil. “To je šikovná schopnost.” “To je.” Mé oči se zaměřily na bledé světlo nakukující přes závěsy. “Možná jednoho dne můžu být stejně líná jako ty a vypnout světla bez pohybu.” “To je něco, o co usilovat.” Uvolnila jsem se o kousek palce a usmála se. “Bože, ty jsi tak skromný.” “Skromnost je pro svaté a poražené. Já nejsem ani jedno.” “Wau, Daemone, jen wau.” Převalil se na bok a jeho dech míchal vlasy podél mého krku. Srdce mi poskočilo do krku. “Nemůžu uvěřit, že jsi mě ještě nevyhodila.” “Já taky,” zamumlala jsem. Daemon si uvolnil cestu blíž a…ach jo, zbavil se svých džínů. Jeho holé nohy se třely o ty mé a moje tepová frekvence dosáhla vrcholu. “Já jsem opravdu nezamýšlel tě rozplakat, předtím.” Převalila jsem se na záda a zírala na něj. Opíral se na jednom loktu. Něžnost převládala v jeho zářících očí. “Já vím. Celá ta věc, kterou jsi udělal byla prostě úžasná.” “Jen se mi nelíbila myšlenka toho, že jsi sama.” Pomalý a stabilní dech zvedal mou hruď. Stejně, jako když mě dole objal a já ho políbila, chtěla jsem přestat přemýšlet. Nemožné, když jeho oči měly intenzitu tisíce sluncí. Daemon se natáhl, odsunul mi pramen vlasů z tváře konečkama svých prstů. Elektřina se skrze mne mihotala. Nebylo možné popřít přitažlivost-přitažlivost, kterou ani jeden z nás nechtěl nechat odejít. Můj pohled byl upřený na jeho rtech jako narkoman. Vzpomínky na způsob, jak mě donutil se cítit, mě spaloval. Všechno z toho bylo šílené. Pozvala jsem ho, aby zůstal, jsem s ním v posteli a přemýšlela jsem, co jsem z něj byla… Šílená. Vzrušená. Polkla jsem. “Měli bychom jít spát.” Jeho ruka skryla mou tvář a já jsem se ho chtěla dotknout. Chtěla jsem být blíž. “Měli bychom,” souhlasil. Zvedla jsem ruku a přejela jsem prsty přes jeho rty. Byli polštářově měkké, ale pevné. Opojné. Daemonovy oči se rozšířily a můj žaludek se promáčkl. Posunul hlavu blíž a jeho rty se otřely o roh těch mých. Jeho ruce sklouzly z mé tváře dolů na krk, a když sklonil hlavu znovu, jeho rty přejely přes špičku mého nosu. A pak mě políbil. Pomalý…spalující, prsty kroutící polibek, který mě zanechával žhavou pro tak, tak moc víc. Cítila jsem se, jako bych se zamotala do toho polibku, spadajíc do něj. Odtáhl se, se zasténáním a usadil se vedle mě, obalil paži kolem mého pasu. “Dobrou noc, Kotě.” S bušícím srdcem jsem si dlouze povzdechla. “To je všechno?” Daemon se zasmál. “To je všechno…pro teď.” Kousla jsem se do rtu a chtěla jsem své srdce zpomalit. Zdálo se to jako věčnost. Pak nakonec, jsem se zavrtala blíž, až zavinul ruku pod mou hlavou. Obrátila jsem se na svou stranu, opírajíc se mojí tváří na jeho ruce. Naše dechy se smíchávaly, jak jsme tam leželi, dívali se na sebe mlčky, až dokud se jeho oči nezavřely. Již podruhé tu noc, jsem si připouštěla, že jsem se možná v Daemonovi mýlila. Možná jsem ani neznala sama sebe. A tentokrát nebylo na vině víno. Usnula jsem přemýšlením, co myslel tím “pro teď”.

KAPITOLA 17

Když mi Blake napsal a zeptal se mě, jestli se sejdeme v pátek večer v Smoke Hole Diner, nevěděla jsem co dělat. Zdálo se to…špatné mít s ním tak brzo večeři, když jsem minulou noc spala v náručí Daemona. Zrudla jsem. Neudělali jsme nic jiného, než jeden polibek, ale bylo to prostě intimní, ne-li víc. Moje city k němu byly na místě a to co pro mě včera udělal, s večeří a vánočním stromem, znamenalo něco, co jsem nemohla ignorovat. Ale také jsem nemohla ignorovat Blakea. Byl to můj kamarád, a potom co se včera v noci stalo, jsem se potřebovala ujistit, že neočekává víc než přátelství. Protože někde v průběhu dne, i když jsem nepřišla na tu věc s Daemonem, jsem si uvědomila, že měl pravdu v jedné věci. Využívala jsem Blakea. Byl nekomplikovaný a neškodný. Zcela milí kluk a sexy, ale moje city byly pro surfaře vlažné. Nic takového, jako jsem cítila k Daemonovi. A to nebylo správné. Pokud mě měl Blake rád, nemohla jsem ho už dál vodit za nos. Tak jsem mu odepsala a řekla dobře, doufajíc, že to nebude ta nejhorší večeře v mém životě. Počasí se změnilo v momentě, kdy slunce zapadlo za hory. Pohodlný podzimní vzduch byl nahrazený téměř chladnými větry a nebe převzalo nepřetržitě tmavou, zataženou existenci. Přistavila jsem u nejbližšího parkovacího místa u dveří jídelny. Vítr křičel celou cestou a já se děsila pomyšlení na opuštění mého teplého auta. Nemohla jsem si nevšimnout, že na skleněném místě nad restaurací se v pracovní době držel obraz Simona. Ušklíbla jsem se, rozrazila dveře a spěchala do překvapivě přeplněné restaurace. Blake seděl blízko krbu. Vstal a usmál se, když mě viděl. “Ahoj, jsem rad že si přišla.” Když se natáhl, jako by mě chtěl obejmout, předstírala jsem, že jsem si toho nevšimla a sedla si. “Nemůžu uvěřit, jak je chladno. Jaká byla cesta?” Mírně se zamračil, sedl si na své místo a metodicky narovnával příbor kolem předstíraného talíře. “Nebylo to špatné. Nic moc vzrušující.” Když byly příbory dobře umístěné, vzhlédl. “Jaké bylo tvoje volno?” “Ne o moc jiné, než to tvoje.” Odmlčela jsem se, poznávajíc pár lidí ze školy. Byli na sebe namačkaní, pili sodu a jedli velkou pizzu. Chad-kluk, s kterým Lesa randí-na mě zamával a já zamávala zpátky. “Nejsem připravená na to, aby bylo po všem.” Odmlčeli jsme se, zatímco baculatá servírka vzala naše objednávky. Vzala jsem si sodu a košík hranolek a on si objednal polívku. “Doufejme, že to zase neskončí na mě,” zažertoval. Přikrčila jsem se. Pravděpodobně ne, dokud tady Daemon nebyl…zatím. “Opravdu se za to omlouvám.” Blake poklepal na moji ruku jeho brčkem před sloupnutím papíru z celého plastu. “Není to velký problém, věci se stávají.” Přikývla jsem, studujíc pár přes okna. Odkašlal si a zamračil se, opět se jeho oči zúžily na muže ve středním věku u baru, který se nervózně rozhlížel. “Myslím, že ten chlap se snaží vyhnout svému účtu.” “Hm, opravdu?” Blake přikývl. “A myslí si, že tomu unikne. Předtím to tak měl několikrát.” V ohromeném tichu jsem sledovala muže, dávajícího si poslední pití. Postavil se s braním jeho účtenky. “Někdo je vždycky sleduje,” dodal Blake s lehkým úsměvem. Pár, sedící za mužem, oba ve flanelových košilích a opotřebovaných džínech, také sledovali zákazníka, který se snažil utéct. Ten muž se naklonil k ženě a něco ji šeptal. Její těžký obličej se ponořil do zamračení a bouchla rukou o stůl. “Ne-dobří somráci, si vždycky myslí, že můžou získat jídlo zdarma!” Výbuch upoutal pozornost manažera, který bral objednávku u dveří. Obrátil se čelem k překvapenému muži. “Hej! Zaplatil si za to?” Muž se zastavil a zašmátral v kapsách. Zamumlal omluvu a rychle hodil na stůl několik zmačkaných, papírových bankovek. Otočila jsem hlavu k Blakeovi. “Wau, to bylo…zvláštní.” Pokrčil rameny. Čekala jsem, dokud se servírka vrátí s našimi objednávkami a odejde, můj neklid rostl. “Jak si věděl, že to udělá?” Blake foukal na svou lžíci zeleninové polévky. “Dobrý odhad.” “Blbost.” Zašeptala jsem. Jeho pohled se setkal s mým. “Byl to jen šťastný odhad.” Pochyby narůstaly. Blake nebyl mimozemšťan-alespoň jsem předpokládala, že nebyl a věděla jsem, že žádný z Luxenů nemohl číst myšlenky, nebo něco předvídat, ale bylo to prostě hodně divné. Mohl to být šťastný odhad, ale každý instinkt mi říkal, že je to něco víc. Žvýkala jsem hranolky. “Takže, máš hodně šťastných odhadů?” Pokrčil rameny. “Někdy. Je to jen intuice. “Intuice,” řekla jsem a přikývla. “Někdy je to intuice.” “Každopádně slyšel jsem o tom klukovi, co se hledá. To je na hovno.” Náhlá změna tématu byla nepříjemná. “Jo, je to tak. Myslím, že policisté veří že utekl.” Blake zatočil jeho lžící v polívce. “Ptali se Daemona hodně otázek?” zamračila jsem se. “Proč by měli?” Blakeova ruka zklidnila. “No, protože ho Daemon zmlátil. Myslím, zdá se to pravděpodobné, že ho vyslechnou.” Dobře, měl pravdu a já jsem byla ohledně toho nervózní. “Jo, myslím, že jo, ale neměl nic společného s-” Ztuhla jsem, nemohla jsem uvěřit tomu, co jsem cítila. Ztlumené teplo mi vzplanulo mezi mými prsy. To nemůže být pravda. Upustila jsem hranolky zpátky do košíku. Pod mým svetrem splanul obsidián. Zoufale jsem si sáhla kolem krku, tahajíc za řetízek. Když se obsidián uvolnil, omotala jsem kolem něj ruku, cukla jsem sebou, když mi kámen sežehl kůži. Panika se mi drala vzhůru, když jsem zvedla oči. Blake dělal něco se svým zápěstím, ale moje oči se přidali k předním dveřím. Otevřely se. Spadané listí, bylo rozházené po dlaždicích. Nízký hukot konverzace pokračoval, zákazníci nevěděli, jaké monstrum, se mezi ne vmísilo. Z obsidiánu vyzařovalo téměř vařící teplo. Náš stůl tiše zarachotil. Ve dveřích, vysoká a bledá žena s tmavými slunečními brýlemi, které zakryly polovinu jejího obličeje, si prohlížela zákazníky. Její havraní vlasy, visely v tlustých, mizerných pramenech kolem její tváře. Její červené rty se rozšířili do hadího úsměvu. Ona byla Arum. Postavila jsem se sekundu od strhnutí obsidiánu z krku. Mohla jsem se na ni opravdu vrhnout? Nebyla jsem si jistá, ale nemohla jsem tu jen tak stát a nic nedělat. Moje svaly se napjaly. Arum obvykle cestoval ve čtyřech, takže když tady byl jeden, znamenalo to, že další tři jsou někde blízko. V uších mi proudila krev. Byla jsem tak zaujatá Arumkou, že jsem nedávala pozor na Blakea přede mnou. Zvedl jednu ruku. Všichni se zastavili. Všichni. Někteří lidé, měli vidličky na půl cesty k puse. Další byli zastavení v polovině rozhovoru, ústa dokořán v tichém smíchu. Několik jich bylo zastaveno s jednou nohou nad zemí. Servírka zapalovala svíčky s malým zapalovačem. Byla zmrzlá, ale plamen stále lehce tančil. Nikdo nemluvil, nikdo se nepohnul, a nikdo, se zdálo, že nedýchal. Blake? Udělala jsem krok od něj, nejistá, koho bych se měla bát víc-Arumky nebo neškodného surfařského kluka. Arumka nebyla zmražená. Pohnula hlavou ze strany na stranu v rychlém, ladném pohybu, jako by studovala zmražené lidi a já předpokládala několik Luxenů. “Arum,” tiše obvinil Blake. Otočila se, hlavu stále v pohybu. Sundala si brýle a přimhouřila oči. “Člověk?” Blake se zasmál. “Ne tak docela.” A pak se na ni vrhl.

KAPITOLA 18

Blake byl zpropadený nindža. Pohyboval se bleskově, posunul pod Arumku nataženou paži a otočil s ní, dávaje jí rotační kop do zad. Zapotácela se, udělala krok vpřed a otočila se. Vzduch kolem její ruky potemněl s černou energií. Couvla a připravovala se udeřit. Klesajíc, se Blake otočil a vyrazil jí část kůže na noze. Temná energie zablikala, když oba znovu vstali, kroužící kolem sebe v úzkém prostoru mezi stoly a zmraženými lidmi. Nějak jsem tam stála, zmatená a uchvácená touhle podívanou. V Blakově obličeji nebyl žádný výraz. Bylo to, jako kdyby přepnul na superhrdinský režim, a celá jeho bytost byla zaměřená na Arumku. Blake vyrazil vpřed, dlaněmi chytnul Arumčinu bradu a škubal její hlavou dozadu. Zuby zarachotily, a když sklonila hlavu, tmavá olejová látka jí unikala ze rtů. Vybledla, brala na sebe pravou podobu. Její temné tělo bylo silné a kouřové, napjaté proti Blakeovi. Zasmál se. A otočil se tak rychle, že jeho ruka byla jen šmouha, když se potopila hluboko do toho, co se zdálo, že je její hruď. Jeho hodinky…nebyly normální hodinky. Byl to kousek obsidiánu, v tuhle chvíli vnořený do hrudi Arumky. Blake prudce vytáhl ruku zpět, když se ona přeměnila zpět na lidskou podobu, její tvář byla bledá a v šoku. O vteřinu později vybouchla v řítícím se černém kouři, který sfoukl mé vlasy dozadu a naplnil vzduch hořkou vůní. Bez vydechnutí se ke mně Blake otočil a přitiskl něco na hodinky. Položil to zpátky na zápěstí a pak si přejel rukou přes své chaotické vlasy. Zírala jsem na něj, obsidián se rychle zchladil na mé kůži. “Ty jsi jako…Jason Bourne nebo tak něco?” Kráčejíc k našemu stolu, hodil dvacet a deset dolarů na kostkovaný ubrus. “Musíme si promluvit někde v soukromí.” Oči se mi do široka rozšířili a zhluboka jsem se nadechla. Můj svět se právě stal trochu víc šílený, ale pokud jsem se mohla vypořádat s mimozemšťany, mohla jsem se vypořádat s nindža Blakem.

To ovšem neznamenalo, že jsem chtěla někam s ním jít, dokud se nedozvím, kdo sakra je. “Moje auto.” Přikývl a šli jsme ke dveřím. Blake je pro mě podržel otevřené, když čelil zmrzlé restauraci. S mávnutím ruky se začali všichni pohybovat. Nikdo si nevšiml, že byl na minuty zmražen. Byli jsme dva kroky od mého auta, když jsem si uvědomila, že se mi třesou ruce a vzadu na krku cítím brnění. “To si ze mě děláš srandu,” Blake zamumlal, vzal mi ruku a stiskl ji. Ani jsem se nemusela dívat. Nebylo na parkovišti žádný Intimity SUV, které bych mohla vidět, ale Daemon měl přece svůj vlastní speciální způsob cestování v případě potřeby. Vysoký, impozantní stín padl na nás a já jsem zvedla svůj pohled. Daemon stál, černou kšiltovku měl staženou tak nízko, že stínila polovinu jeho obličeje. “Co…co tady děláš?” Zeptala jsem se a pak si uvědomila, že mě Blake drží za ruku. Osvobodila jsem si jí. Daemonova čelist byla tak tvrdá, že by mohla protnout mramor. “Zrovna jsem se tě chtěl zeptat na to samé.” Ach…ach jo, nevypadalo to dobře. Najednou nezáleželo na Arumské holce a nindža Blakeovi. Jenom na Daemonovi a co musel předpokládat. “To není to, co-” “Hele, já nevím, co se děje mezi vámi dvěma nebo cokoliv.” Když Blake mluvil, obtočil ruku kolem mého lokte. “Ale Katy a já si potřebujeme promluvit-” V jednu chvíli Blake mluvil a v další byl tlačen proti oknu Smoke Hole Diner, “šest stop a něco” vysokým mimozemšťanem. Daemonova tvář byla palec od Blakovy, jeho baseballová čepice se tlačila na Blakeovo čelo. “Dotkni se jí znova a budu-” “Budeš co?” Blake odsekl, jeho oči se zúžily. “Co budeš dělat Daemone?” Popadla jsem Daemona za rameno a zatáhla. On se nepohnul. “Daemone pojď, nech ho jít.” “Chceš vědět, co udělám?” Daemonovo celé tělo se pod mojí rukou napjalo. “Víš kde je tvoje hlava a zadek? No, asi se spolu dobře seznámí.” Ach, Bože. Začali jsme získávat publikum. Lidé se dívali ze svých aut. Nebylo pochyb, že celá restaurace byla zevnitř svědkem téhle schůzky. Zkusila jsem je od sebe odtrhnout znova, ale oba mě ignorovali. Blake se ušklíbl. “Rád bych tě viděl to zkusit.” “Možná to pak budeš chtít přehodnotit.” Daemon se nízce zasmál. “Protože nemáš tušení, čeho jsem schopný, chlapče.” “Vidíš, to je legrační věc.” Blake sevřel Daemonovo zápěstí. “Vím přesně, čeho jsi schopný.” Záchvěv se mi přehnal po zádech. Kdo k čertu byl Blake? Chlap ve flanelový košili vyšel z restaurace a povytáhl si kalhoty. Vyplivl sousto, které žvýkal, když se na nás otáčel. “Kluci, skončete tady s tím dřív než někdo zavolá-” Blake zvedl svoji volnou ruku a chlápek ve flanelový košili byl zastaven. S divným pocitem jsem se podívala přes rameno. Všichni na parkovišti byli zmražený. Nebylo pochyb o tom, že byly stejně nehybný i lidé uvnitř restaurace. Červeno-bílé světlo se plížilo podél obrysu Daemonova těla. Nastalo napjaté ticho. Věděla jsem, že je sekundu od toho, aby vytáhnul na Blakea celýho Luxena. Daemonovo sevření se muselo utáhnout, protože Blake zalapal po dechu. “Nezájímá mě, kdo nebo co jsi, ale radši mi dej dobrý důvod, proč nezničit tvůj ubohý život a to velmi rychle.” “Vím, co jsi zač,” Blake se dusil. “To nepomáhá,” zavrčel Daemon a já jsem musela souhlasit. Udělala jsem nervozní pohled na chlápka ve flanelové košili. Pořád tam byl, pusu měl dokořán a předváděl špinavý zuby. Světlo kolem Daemona bylo stále silnější. “Zkus to znovu.” “Právě jsem zabil Aruma, a když jsi arogantní hajzl, nejsme nepřátelé.” Dušení zastavilo další slova a já jsem popadla Daemona za obě ramena. Nebyl tu žádný způsob, jak bych ho mohla nechat uškrtit Blakea. “Můžu pomoct Katy,” Blake zasípal. “Dost dobrý pro tebe?” “Co?” zeptala jsem se a spouštěla ruce. “Jo, vidíš, jenom samotný říkání jejího jména, mě nutí chtít tě zabít. Takžě ne, není to pro mě dost dobrý.” Blakeovi oči se vrhli na moje. “Katy já vím, co jsi zač, čeho jsi schopná a můžu ti pomoct.” Šokovaně jsem na něj zírala. Daemon se naklonil k Blakeovi. Jeho oči byly čistě bílé a zářily jako diamanty. “Dovol mi se tě na něco zeptat. Pokud tě zabiju, rozmrazí to tyhle lidi?” Blakeovi oči se rozšířily a já jsem věděla, že si Daemon nedělá srandu. Neměl rád Blakea od začátku a ten kluk-nebo cokoliv, co byl-zřejmě představoval hrozbu neznámého druhu. Věděl hodně, spíš moc, a věděl co jsem. Co jsem? Oh, seber se. Vystřelila jsem dopředu. “Nech ho jít, Daemone. Potřebuju vědět, o čem to mluví.” Jeho žhnoucí oči byly zaměřeny na Blakea. “Vrať se zpátky Kat. Myslím to vážne, vrať se sakra zpátky!” K čertu… “Nech toho.” Když neodpověděl, zakřičela jsem. “Přestaň! Jen sakra přestaň na pár minut!” Daemon zamrkal a jeho oči se mihly ke mně. Vzhledem k rozptýlení, Blake udeřil rukou přes Daemonovu a odtrhl tak sevření. Vyškrábal se na stranu a udělal tak mezi nima odstup. “Ježisi.” Blake si promnul krk. “Máš problémy s ovládáním vzteku. Je to jako nemoc.” “Je tu lék a říká se mu: Nakopu ti prdel!” Blake se na něj otočil. Daemon vyrazil kupředu a mě se sotva podařilo dostat se před něj. Dala jsem mu ruce na hrudník a podívala jsem se mu do očí, které jsem nepoznávala. “Přestaň. Musíš teď přestat.” Daemonovy rty se stočily do úšklebku. “On je…” “Nevíme, co on je,” přerušila jsem ho, už jsem věděla, co se chystal říct. “Ale on přece zabil Aruma. A neublížil ani mě ani nikomu jinému a měl spoustu příležitostí, aby to udělal.” Daemon hrubě vydech. “Kat-” “Musíme ho vyslechnout Daemone. Potřebuju slyšet, co má na srdci.” Zhluboka jsem se nadechla. “Kromě toho, tyhle lidi byli zmraženy již podruhé. To pro ně nemůže být dobré.” “Nezajímá mě to,” pohledem střelil k Blakeovi a…drahý Bože, ten pohled na jeho tváři by měl přimět Blakea utéct. Ale vysunul svoje široká ramena, ustoupi a otočil svoje diamantové oči na mě. Zarazila jsem se zpátky. “Bude mluvit! A pak se rozhodnu, jestli uvidí nebo neuvidí zítřek!” No, to bylo to nejlepší, v co jsme mohli v tomto bodě doufat. Podívala jsem se zpátky na Blakea, který obrátil oči v sloup. Chlapec měl smrtelné přání. “Můžeš to…uhm, napravit?” mávla jsem na chlapa ve flanelové košili. “Jistě.” Švihl zápěstím. “Policii,” dokončil chlap ve flanelové košili. Obrátila jsem se na chlapa. “Všechno je v pořádku. Děkuji vám.” Otočením dokola, jsem odtlačila návátý vlasy z obličeje. “Moje auto-pokud spolu chlapci, můžete zůstat v takovém uzavřeném prostoru?” Bez odpovědi, Daemon šel a vklouzl na sedadlo spolujezdce. Nechala jsem uniknout roztřesený nádech a zamířila ke straně řidiče. “Je vždycky tak zatraceně háklivý?” zeptal se Blake. Střelila jsem po něm temným pohledem, když jsem otvírala dveře. Nedívala jsem se na Daemona, zapla teplo, pak jsem se obrátila na sedadle a čelila Blakeovi vzadu. “Co jsi zač?” díval se z okna a jeho čelist pracovala. “Stejná věc, jak předpokládám, že jsi ty.” Můj dech byl chycený. “A co si myslíš, že jsem?” Daemon škubl krkem, ale neřekl nic. Byl jako granát, který měl vytáhnutou pojistku. Všichni jsme jenom čekali, až vybuchne. “Nejdřív jsem to nevěděl,” Blake se opřel. “Bylo na tobě něco, co mě k tobě přitahovalo, ale nechápal jsem, co to je.” “Postupuj opatrně, pokud jde o výběr dalšího slova,” zavrčel Daemon. Zavrtěla jsem se na sedadle a svírala obsidián v ruce. “Co tím myslíš?” Blake zavrtěl hlavou a pak se podíval přímo před sebe. “Když jsem tě poprvé uviděl, věděl jsem, že jsi jiná. Pak si zastavila tu větev a viděl jsem tvůj náhrdelník a věděl jsem… Jenom ti, kteří znají strach ze stínů, nosí obsidián.” Sekundy ubíhaly v mlčení. “Pak naše rande…jo, ta sklenice a talíř mi jenom tak nespadli do klína sami o sobě.” Chechtání přišlo ze sedadla spolujezdce. “Dobré časy.” Znepokojení ztrojnásobilo mou srdeční frekvenci. “Kolik toho víš?” “Existují dvě cizí rasy na Zemi: Luxeni a Arumové,” odmlčel se a Daemon se otočil v sedadle. Blake polkl. “Jsi schopný pohybovat věcmi bez dotyku a můžeš manipulovat se světlem. Jsem si jistý, že můžeš dělat i víc. A můžeš také léčit lidi.” Vnitřek auta byl příliš malý. Nebylo tady dost vzduchu. Pokud Blake věděl pravdu o Luxenech, znamenalo to, že DOD taky? Upustila jsem náhrdelník a sevřela volant, moje srdce závodilo. “Jak to víš?” zeptal se Daemon, jeho hlas byl překvapivě vyrovnaný. Chvíli bylo ticho. “Když mi bylo třináct, odcházel jsem z fotbalového treninku se svým přítelem-Chrisem Johnsonem. Byl to normální kluk jako já, s výjímkou toho, že byl super rychlý, nikdy nebyl nemocný a já jsem nikdy neviděl jeho rodiče na nějakých zápasech. Ale koho by to zajímalo, že? Nezajímal jsem se, dokud jsem nebyl blbý a nesestoupil z obrubníku přímo před jedoucí taxík. Chris mě vyléčil. Ukázalo se, že byl mimozemšťan.” Blakeovi rty se stočily do ironického úšklebku. “Myslel jsem, že to bylo docela v pohodě. Můj nejlepší kamarád byl mimozemšťan. Kdo by to řekl? Co jsem nevěděl a co mi nikdy neřekl, bylo to, že mi tím podpálil prdel. O pět dní později, čtyři muži vstoupili do mého domu. Chtěli vědět, kde jsou,” pokračoval, ruce svíral v pěstích. “Nevěděl jsem, co tím myslí. Zabili moje rodiče a moje sestra dostala nárok přede mnou. A když jsem jim pořád nechtěl pomoc, bili mě, dokud jsem nebyl kousíček od konce mého života.” “Ach můj Bože.” Zašeptala jsem zdešeně. Daemon se díval stranou, čelist mu pracovala. “Nebyl jsem si jistý, že opravdu existoval,” řekl Blake a vydal suchý smích. “Každopádně, trvalo mi chvíli přijít na to, že když jste uzdraveni, berete na sebe jejich schopnosti. Svinstva zrovna začali lítat všude, když jsem byl poslán žít se svým strýcem. Když jsem si uvědomil, že můj přítel mě změnil, zkoumal jsem to, jak to jen šlo. Ne, že bych to potřeboval. Arum mě našel znova.” Kyselina vířila v mém žaludku. “Co tím myslíš?” “Arum v restauraci mě nemohl vycítit kvůli beta křemenu-jo, o tom vím taky. Ale když jsme mimo křemenového rozsahu, jsme stejný jako tvůj…přítel pro ně. Jsme skutečně chutnější.” No, to potvrdilo jednu z mých obav. Mé ruce sklouzly z volantu. Neměla jsem tušení, co na to říct. Bylo to, jako kdyby vytáhli koberec zpod mých nohou a obličejem jsem tvrdě plácla o podlahu. Blake si povzdech. “Když jsem si uvědomil, v jak velkém nebezpečí jsem byl, začal jsem trénovat fyzicky a pracovat na svých schopnostech. Dozvěděl jsem se o jejich slabostech prostřednictvím…jiných. Přežil jsem, jak jsem jen mohl.” “To je všechno skvělé, péče a sdílení blbostí, ale jak si skončil ze všech míst zrovna tady?” Podíval se na Daemona. “Když jsem se dozvěděl o beta křemenu, přestěhoval jsem se sem se strýcem.” “Hrozně výhodné.” Zamumlal Daemon. “Jo, to je. Hory. Velmi výhodné pro mě.” “Existuje spousta dalších míst s beta křemenem.” Podezření prosakovalo Daemonovým tónem. “Proč. Tady?” “Vypadalo to jako nejméně obydlená oblast,” odpověděl Blake. “Nemohl jsem si představit, že by tu bylo hodně Arumů.” “Takže všechno to byla lež?” zeptala jsem se. “Santa Monica, surfování?” “Ne, ne všechno byla lež. Jsem ze Santa Monicy a mám pořád rád surfování,” řekl. “Já jsem nelhal tolik jako ty Katy.” Měl pravdu. Blake zaklonil hlavu na sedadlo a zavřel oči. Upadl do stínu a tíhou únavy spustil ramena dolů. Bylo zřejmé, že jeho “zmrazovací show” předtím, ho vyčerpala. “Byla jsi zraněná, ne? A jeden z nich tě uzdravil?” Daemon vedle mě ztuhl. Moje loajalita k mým přátelům by mi nedovolila, abych to potvrdila. Nezradila bych je, ani před někým, kdo může být jako já. Znovu vzdychl. “Neřekneš mi, kdo z nich to byl?” “To není tvoje věc,” řekla jsem. “A jak víš, že jsem jiná?” “Myslíš kromě zjevného obsidiánu, mimozemského doprovodu a větve?” zasmál se. “Jsi plná elektřiny. Koukni se,” natáhl se mezi sedadly a položil svou ruku na moji. Statická elektřina praskala, skákala z nás obou.

Daemon popadl Blakea za ruku a hodil ji zpátky na něj. “Nemám tě rád.” “Pocity jsou vzájemné, kámo.” Blake se na mě podíval. “Je to stejný pocit, jako když se dotkneme Luxenů nebo Arumů, ne? Cítíš jejich kůži hučet?” Vzpomněla jsem si na poprvé, když jsme se dotkli na biologii. “Jak víš o DOD?” “Setkal jsem se s jiným člověkem jako my. Byla pod kontrolou DOD. Zřejmě ukázala svoje schopnosti a oni ji vzali. Řekla mi všechno o DOD a co opravdu chtějí, což nejsou Luxeni nebo Arumové.” Teď měl Daemonovu plnou pozornost. Byl prakticky na zadním sedadle s Blakem. “Co tím myslíš?” “Chtějí lidi jako Katy. Nechtějí dvě hovna z mimozemšťanů. Chtějí nás.” Ledový strach střílel skrze mne, když jsem na něj zírala. “Co?” “Musíš to vysvětlit mnohem líp!” Přikázal Daemon, jak se statická elektřina utvořila v malém autě. Blake se naklonil dopředu. “Opravdu si myslíš, že DOD neví, čeho jsou Luxeni a Arumové schopni? Že po prozkoumávání vašeho druhu po celá desetiletí a desetiletí, nevědí, s čím mají to dočinění? A pokud tomu opravdu věříš, tak si buď hloupý, nebo naivní.”

Další otřes teroru pendloval skrze mne, tentokrát pro Daemona a mé přátele. Dokonce jsem měla pochybnosti, ale oni byli tak přesvědčeni, že skryli svůj talent… Daemon zavrtěl hlavou. “Pokud by DOD vědělo o našich schopnostech, nenechali by nás žít svobodně. Zavřeli by nás.” “Opravdu? DOD zná Luxeny jako mírumilovný druh a vědí, že Arumové nejsou stejný jako ten váš. Mít Luxeny svobodné, se stará o jejich problém s Arumy. Kromě toho, není způsob jak se zbavit Luxena, který způsobí nějaký problém.” Blake ucukl zpátky, když Daemon málem přeskočil sedadlo, ale já jsem ho chytila za svetr. Ne, že bych ho mohla udržet na místě, ale zarazil se. “Podívej, všechno co říkám je, že je větší ryba, kterou DOD chce. A to jsou lidé, mutující na Luxeny. Jsme stejně silní jako vy-v některých případech ještě silnější. Jediná věc je, že jsme unavení mnohem rychleji a trvá nám déle se dobíjet, abych tak řekl.” Daemon se opřel, ruce svíral a rozevíral. “Jediný důvod, proč vás DOD nechává věřit, že vaše velké a špatné tajemství je skryto, je proto, že vědí, co můžete udělat pro lidi,” řekl Blake. “A my jsme to, o co se starají.” “Ne,” zašeptala jsem, můj mozek se proti té myšlence bouřil. “Proč by se měli starat o nás místo nich?” “Páni, Katy, proč by vláda měla zájem o spoustu lidí, kteří mají více síly než samotné tvory, které nás vytvořily? Nevím. Možná proto, že by měli armádu superlidí k jejich použití nebo skupinu lidí, kteří je můžou zbavit mimozemšťanů, pokud by potřebovali?” Daemon tiše zaklel-umělecké dílo s nadávkami. A to mě vyděsilo víc než cokoliv jiného, protože to znamenalo, že Daemon skutečně začíná poslouchat to, co Blake říká. Věří tomu. “Ale jak…jak to, že si silnější než Luxen?” zeptala jsem se. “To je dobrá otázka,” přiznal tiše Daemon. “V restauraci, když jsem věděl, že ten chlap zdrhne ven po jídle? Je to proto, že můžu číst kus jeho myšlenek. Ne všechny z nich, ale stačí vědět, co má v plánu. Můžu slyšet většinu lidí…některý, kteří nejsou zmutováni.” “Zmutováni?” Bože, to slovo přivedlo některé opravdu odporné představy. “Jsi zmutovaná. Řekni mi, byla jsi v poslední době nemocná? Opravdu vysoké horečky?” Obavy rostly tak rychle, že mě přepadla závrať. Na druhém sedadle byl Daemon napjatý. “Můžu říct, podle tvého výrazu, že měla. Nech mě hádat, měla si tak špatnou horečku, že si měla pocit, jako kdyby celé tvoje tělo bylo v jednom ohni? Trvala několik dní a pak ses cítila dobře, dokonce lépe než kdy jindy?” Otočil se k oknu a zavrtěl hlavou. “A teď můžeš s věcmi pohybovat bez dotyku? Pravděpodobně nemáš žádnou kontrolu. Stůl třesoucí se uvnitř, jsem nebyl já. To jsi byla ty. Je to jen špička ledovce. Brzy budeš moct dělat o sakra hodně víc, a pokud nezískáš kontrolu, bude to opravdu zlý. Tohle zatracený místo se hemží DOD, jsou skrytý před očima. A oni zde hledají hybridy. Pokud je mi známo, Luxeni obvykle neléčí lidi, ale stává se to.” Podíval se na Daemona. “Očividně.” Třesoucíma rukama jsem si zastrčila vlasy za uši. Nebyl žádný důvod lhát o tom, co jsem mohla udělat. Měl pravdu. Ježisi. Daemon mě zmutoval. “Tak proč jsi tady, když je to teď takový riziko?” “Ty,” řekl a ignoroval Daemonovo-sotva slyšitelné-zavrčení. “Upřímně, přemýšlel jsem, že se nevrátím. Přestěhuju se, ale je tu můj strýc a…ty. Není moc takových jako my, kteří nebyly chyceni DOD. Musíš vědět, jaký druh nebezpečí jsi uvnitř.” “Ale ty mě ani neznáš.” Zdálo se absurdní, aby riskoval tak moc. “A my tě neznáme.” Zazněl Daemon a jeho oči se zúžily. Pokrčil rameny. “Mám tě rád. Ne tebe Daemone,” usmál se. “Ale Katy.” “Opravdu, opravdu tě nemám vůbec rád.” Můj žaludek se zatočil. To nebyl ten správný čas, připlést to do toho zmatku. Můj mozek byl přetížený. “Blaku-” “Nebylo to řečeno proto, abych tě přiměl říct, že mě máš ráda nebo ne. Jen jsem uvedl skutečnost. Mám tě rád.” Podíval se na mě, oči měl dokořán. “A nevíš, čeho jsi uvnitř schopna. Můžu ti pomoc.” “Blbost,” řekl Daemon. “Pokud potřebuje pomoc s kontrolováním svých schopností, pak to můžu udělat.” “Můžeš? Co děláš, je druhou přirozeností pro tebe. Ne pro Katy. Musel jsem se naučit, jak udržet na uzdě své schopnosti. Můžu jí to naučit. Stabilizovat ji.” “Stabilizovat mě?” můj smích zněl trochu přidušeně. “Co se bude dít? Chystám se vybuchnout nebo tak něco?” Podíval se na mě. “Můžeš vážně zranit sebe nebo ostatní. Slyšel jsem věci, Katy. Někteří zmutovaní lidé…no, řekněme, že to neskončilo hezky.” “Nemusíš ji děsit.” “Nesnažím se o to. Je to jen pravda.” Odpověděl Blake. “A pokud to DOD o tobě zjistí, vezmou tě. A pokud nebudeš moct kontrolovat svoje schopnosti, sejmou tě.” Zalapala jsem po dechu a odvrátila se. Sejmou mě? Stejně jako divoký zvíře? Všechno se to děje příliš rychle. Zrovna včera jsem měla dobrý a normální chvíle s Daemonem. Pouhou věc jsem chtěla od Blakea, který se ukázal, že není vůbec normální. Celou tu dobu jsem věřila, že Blake byl ke mně přitahován, protože chtěl. A on byl ke mně přitahovaný, protože jsme oba byli rádoby X-meni. Ha. Ironie je taková mrcha. “Katy, já vím, že je toho hodně. Ale musíš být připravená. Opustíš tohle město a Arumové po tobě půjdou. To znamená, pokud budeš moct prokluzovat DOD-” “Máš pravdu. Je toho hodně.” Čelila jsem mu. “Myslela jsem si, že jsi normální. A ty nejsi. Říkáš mi, že když se střetnu s DOD, budou po mě střílet. Že když se někdy rozhodnu opustit tohle místo, budu svačinka pro Arumy. A ještě lepší, můžu ztratit úplnou kontrolu bez ohledu na to, jakou sílu mám a vyhladit čtyřčlennou rodinu, a pak být sejmutá! Všechno, co jsem dneska chtěla dělat, bylo, že sním nějaké zatracené hranolky a budu normální!” Daemon potichu hvízdnul a Blake se otřásl. “Nikdy nebudeš normální, Katy. Nikdy znova.” “Nekecej,” odsekla jsem. Chtěla jsem do něčeho praštit, ale potřebovala jsem se sebrat. Pokud jsem se naučila něco z tátovy nemoci, bylo to to, že věci nejdou změnit. Ale mohla jsem změnit způsob, jak se s nima vypořádat. Protože jsem se sem přestěhovala-protože jsem se setkala s Daemonem a Dee-změnila jsem se. Zhluboka jsem se nadechla, a vytáhla hněv, strach a frustraci. Byla potřeba perspektiva. “Co budeme dělat?” “Nepotřebujeme jeho pomoc,” řekl Daemon. “Ale ty jo,” zašeptal Blake. “Slyšel jsem o té věci s oknem a Simonem.” Podívala jsem se na Daemona a on zavrtěl hlavou. “Co si myslíš, že se stane příště? Simon utekl, dělá Bůh ví co. Nebudeš mít tolik štěstí znova.” Simonovo zmizení nebylo štěstí. Nechtěla jsem, aby se na to dívalo tímhle způsobem. Sklopila jsem hlavu, zavřela oči. Led se usadil v mých končetinách. Nebyl tu dál strach jen z odhalení Luxenů, ale ze mě taky. A moje máma. “Jak o nich tolik víš?” zeptala jsem se tichým hlasem. “Dívka, o které jsem ti říkal. Všechno mi řekla. Chtěl jsem jí pomoc…dostat se pryč, ale nechtěla odejít. DOD mělo něco nebo někoho, kdo pro ni hodně znamenal.” Bože. DOD bylo jako mafie. Používali všech nezbytných prostředků. Zachvěla jsem se. “Kdo byla?” “Liz něco,” řekl. “Nevím její příjmení.” Stěny auta se zdály, že se posunuly blíž. Lapená. Cítila jsem se v pasti. Daemon se vařil na sedadle vedle mě. “Víš,” řekl Blakeovi. “Nic mě nezastaví od toho tě zabít. Právě teď.” “Ale ano,” Blakeův hlas byl vyrovnaný. “Je tu Katy a skutečnost, že pochybuju, že si chladnokrevný zabiják.” Daemon ztuhl. “Já ti nevěřím.” “Nemusíš. Stačí jenom Katy.” A to byla ta věc. Nebyla jsem si, jistá jestli mu věřit, ale on byl jako já. A pokud mi pomůže nepoukázat na Daemona a mé přátele, udělám cokoliv. Bylo to tak jednoduché. Všechno ostatní by mělo být hráno naivitou. Podívala jsem se na Daemona. Zíral na podnik, ruku měl na přístrojové desce, jako kdyby ho plast nějak uzemňoval. Cítil se tak bezmocně jako já? Nezáleželo na tom. Já nemohu-nechci ho riskovat. “Kdy začneme?” zeptala jsem se. “Zítra, jestli můžeš,” řekl Blake. “Moje máma odchází do práce po pátý,” polka jsem. Blake souhlasil a Daemon řekl: “Budu tam.” “To není nutný,” odsekl Blake. “To je mi jedno. Nebudeš dělat žádnou zatracenou věc s Katy bez toho, abych tam byl.” Čelil chlapci, znovu. “Já ti nevěřím. Aby bylo jasno.” “Cokoliv.” Blake vylezl z auta. Studený vzduch vletěl dovnitř a já jsem zavolala jeho jméno. Zastavil se s rukou na dveřích. “Co?” “Jak ses dostal pryč od Arumů, když tě napadli?” zeptala jsem se. Blake se odvrátil, očima mžoural na oblohu. “To není něco, o čem jsem připravený mluvit, Katy.” Zavřel dveře a vyběhl pryč, směrem k autu. Seděla jsem tam několik minut a dívala se ven z auta, ne že bych opravdu něco viděla. Daemon si něco zamumlal pod vousy a pak otevřel dveře a zmizel ve stínech kolem restaurace. Opustil mě. Ani jsem si nepamatovala cestu domů. Vjela jsem na příjezdovou cestu a vypla jsem motor, opřela jsem se a zavřela jsem oči. Noc prosakovala do mého tichého auta. Vystoupila jsem a udělala krok, když jsem slyšela z mé verandy zasténání. Daemon mě předběhl domů. Sešel po schodech a jeho baseballová čepice skrývala jeho oči. Zavrtěla jsem hlavou. “Daemone…” “Já mu nevěřím. Nevěřím, sakra žádný věci o něm. Kat.” Sundal si čepici, strčil prsty do vlasů a pak vrazil čepici dolů. “Přichází z ničeho nic a všechno ví. Každý instinkt mi říká, že se mu nedá věřit. Mohl by být kdokoliv, pracovat pro nějakou organizaci. Nevíme o něm nic.” “Já vím.” Najednou jsem byla jenom šíleně unavená. Všechno, co jsem chtěla udělat, bylo, jít si lehnout. “Aspoň tímhle způsobem na něj můžeme dát pozor. Správně?” Vydal krátký, suchý smích. “Jsou i jiné způsoby, jak se s ním vypořádat.” “Co?” Můj hlas se zvedl a byl unášen větrem. “Daemone, nemůžeš myslet…” “Já ani nevím, co si myslím.” Udělal krok zpátky. “A sakra, moje hlava ani není v tuhle chvíli na správném místě.” Byla pauza. “V první řadě, proč si s ním byla?” Mé srdce poskočilo. “Byli jsme si dát něco k jídlu a já jsem-” “Ty jsi co?” Nějak jsem se cítila, jako bych šla do ještě větší pasti. Nejistá, jak odpovědět, jsem neřekla nic. To byla moje největší chyba. Problesklo pochopení a on naklonil bradu nahoru. Na okamžik zeleň jeho očí potemněla do syrových emocí. “Ty jsi šla s Betonem po…” Poté, co jsem strávila noc s ním…zabalena v jeho náručí. Zavrtěla jsem hlavou, potřebujíc, aby to pochopil, proč jsem šla s Blakem. “Daemone-” “Víš, já nejsem opravdu překvapen.” Jeho úsměv byl z poloviny známý a z poloviny hořký. “Líbali jsme se. Dvakrát. Ty si strávila noc s využitím mého těla jako svého vlastního polštáře…a líbilo se ti to. A jsem si jistý, že už si vyšilovala ve chvíli, co jsem odešel. Utekla jsi rovnou k Borisovi, protože on tě vážně nenutí nic cítit. A cítit něco ke mně, tě sakra děsí.” Moje pusa se zavřela. “Nechtěla jsem běžet přímo k Blakeovi. Psal mi, abychom zašli někam na jídlo a nebylo to ani rande Daemone. Šla jsem mu říct-” “Tak co to bylo, Kotě?” vykročil vpřed a díval se dolů na mě. “Očividně tě má rád. Ty si ho předtím líbala. Je ochoten riskovat vlastní bezpečí, aby tě trénoval.” “To není to, co si myslíš. Pokud mě necháš to vysvětlit…” “Ty nevíš, co si myslím,” odsekl. Něco hrozného se rozvinulo v mém žaludku. “Daemone-” “Víš, si neuvěřitelná.” Byla jsem si jistá, že to neznamená nic v dobrém slova smyslu. “V noc naší párty, když sis myslela, že jsem si pohrával s Ash? Byla si tak naštvaná, že si šla ven a vybuchla okna, ukazujíc na sebe.” Trhla jsem sebou. Všechno byla pravda. “A teď děláš-co? Pohráváš si s ním mezi tím, co mě líbáš?” Ale já tě mám ráda. Slova, která nechtěly opustit mé rty. Nevěděla jsem proč, ale nemohla jsem je vyslovit. Ne, když se na mě díval plný hněvu a nedůvěry a ještě hůř, zklamáním. “Nepohrávala jsem si s ním, Daemone! Jsme jen přátelé. To je všechno.” Skepticky stáhl rty do úzké linky. “Nejsem hloupý, Kat.” “Neřekla jsem, že jsi!” Podráždění mě propíchlo, zastiňovalo hlubokou bolest v mé hrudi. “Nedal si mi šanci cokoliv vysvětlit. Jako obvykle, chováš se jako zpropadený “vím to všechno” a odřízneš mě!” “A jako obvykle, jsi ten největší problém, který jsem si kdy mohl představit.” Mrknutím oka, jako kdyby mi dal facku, udělala jsem krok zpátky. “Nejsem tvůj problém.” Můj hlas se zlomil. “Už ne.” Lítost prosakovala jeho hněvem. “Kat-” “Ne. V první řadě jsem nikdy nebyla tvůj problém.” Hněv se mnou řítil jako “mimo kontrolu” lesní požár. “A jsem si pekelně jistá, že nejsem tvůj problém ani teď.” Okna v jeho očích se ke všem těmhle emocím zabouchla, zanechávajíc mě třesoucí se ve tmě. A věděla jsem… Věděla jsem, že jsem mu ublížila víc, než jsem považovala za možné. “Sakra. Tohle” -řekl a mávl rukou kolem mě- “není ani právě teď důležité. Prostě na to zapomeň.” Byl pryč, než jsem vůbec mohla dokončit větu. Ohromeně jsem se otočila, ale nebyl nikde. Bodavá bolest mě udeřila do hrudi a zalila slzami mé oči, když jsem se obrátila zpátky k mým dveřím. Náhlé poznání mě praštilo do hlavy. Celou dobu jsem byla tak zaneprázdněná odháněním ho a říkáním mu, že cokoliv bylo mezi námi, nebylo skutečné. A teď, než jsem si stihla uvědomit hloubku toho, co cítil ke mně-co jsem cítila k němu-byl pryč.

KAPITOLA 19

Celé dopoledne a část odpoledne, jsem chodila po domě jako zombie. Něco mi v hrudi divně pulzovalo. Oči mě bolely, jako by byly plné slz, které nespadnou. Připomnělo mi to měsíce po otcově smrti. S mým srdcem opravdu nic není. Udělala jsem rychlé hodnocení dystopianské novely, kterou jsem přečetla minulý týden a zavřela laptop. Vleže jsem zírala na pavučinu v trhlině stropu. Pravdě bylo těžké čelit. Snažila jsem se to popřít celé dopoledne. Neuspořádaný uzel ucpaných emocí se mi minulou noc vytvořil pod žebry a stále tam ještě byl. Čím dál častěji, se to zdálo těžší a intenzivnější. Měla jsem ráda Daemona…opravdu, opravdu jsem ho měla ráda. Tak moc mě to nahoře bolelo, jak se choval, když jsme se poprvé setkali, že jsem přehlédla moje rostoucí city… Na to, co jsem chtěla a na to, jak se cítil. A teď? Daemon, který nikdy od ničeho neustoupil, odešel dřív, než mi mohl cokoliv vysvětlit. Nebylo úniku. Ublížila jsem mu. Převracejíc oči, jsem zabořila hlavu do polštáře. Stále tam byla jeho vůně. Pevně jsem ho sevřela a zavřela oči. Jak se to mohlo takhle zamotat? A v jakém okamžiku se mi život změnil na divnou sci-fi operu? “Zlato, jsi v pořádku?” Otevřela jsem oči a soustředila se na mámu, která měla na sobě pyžamo a župan s malými propíchnutými srdíčky. Kde vzala ty věci? “Jo, jsem jen unavená.” “Jsi si jistá?” Sedla si na okraj postele a položila mi ruku na čelo. Když usoudila, že nejsem nemocná, trochu se usmála. “Ten vánoční stromek je krásný, zlato.” Narazil do mě spěch z vířících emocí. “Jo,” řekla jsem chraptivě. “To je.” “Kdo ti s ním pomáhal?” Kousla jsem se zevnitř do obličeje. “Daemon.” Rukou mi uhladila vlasy. “To je od něho opravdu milé.” “Já vím.” Odmlčela jsem se. “Mami?” “Ano, miláčku?” Nevěděla jsem, co se ji chystám říct. Všechno bylo tak…komplikované, tak chaotické v pravdě o tom, co moji přátelé jsou. Zavrtěla jsem hlavou. “Nic. Jen že tě miluju.” S úsměvem se sklonila a políbila mě na čelo. “Taky tě miluju.” Vstala a zastavila se u dveří. “Přemýšlela jsem o tom, že bychom tenhle týden mohli mít večeři s Willem. Co si o tom myslíš?” Bylo super, že máma měla skvělý milostný život. “Se mnou v pohodě.” Když odešla do práce, přinutila jsem se vstát. Blake tu může být brzy. Tak jako Daemon, kdyby se ještě ukázal. Šla jsem do kuchyně a vzala si kolu z lednice. Aby mi rychleji uběhl čas, posbírala jsem všechny knihy, z kterých jsem měla kopie a dala je na můj stůl. Knihy prozrazují, že mě můžou udělat šťastnější. Když jsem sešla dolů najít moji kolu-protože, jak se zdálo, se mi někam odkutálela-ve stejné chvíli jsem ucítila známé teplo, šířící se mi podél krku. Ztuhla jsem na nejnižším schodu, držící se rukou zábradlí. Někdo zaklepal na dveře. Seskakujíc ze schodů na zem, jsem spěchala ke dveřím a otevřela je. Bez dechu jsem sevřela kliku. “Ahoj.” Daemon povytáhl jeho tmavé obočí. “Znělo to, jako bys šla rovnou ke dveřím.” Zrudla jsem. “Já, ehm…byla…hledat moje pití.” “Hledat pití?” “Ztratila jsem ho.” Podíval se mi přes rameno a malý úsměv mu hrál na rtech. “Je přímo tam, na stole.” Otočila jsem se a uviděla plechovku červené a bílé barvy, jak se mi vysmívá z rohového stolu. “No, dobře. Děkuji.” Daemon vstoupil dovnitř, otírajíc se o moji ruku, když mě míjel. Kupodivu skutečnost, že se právě pozval sám, mě nenaštvala. Strčil si ruce do kapes a opřel se o zeď. “Kotě…” Rozechvěla jsem se. “Daemone…?” Polovičatý úsměv byl tady, ale postrádal svou obvyklou dávku samolibosti. “Vypadáš unaveně.” Přiblížila jsem se k němu. “No, nespala jsem dobře minulou noc.” “Přemýšlela jsi o mě?” zeptal se potichu. Ani na moment jsem nezaváhala. “Jo.” Jeho oči se rozšířily překvapením. “No, připravoval jsem si celý projev o tom, jak potřebuješ přestat popírat, že hltám všechny tvé probouzecí myšlenky a pronásleduju tvoje sny. Teď si nejsem jistý, co říct.” Opírajíc se o zeď vedle něj, jsem mohla cítit jeho tělesné teplo. “Ty a němý? To je něco pro knihu rekordů.” Daemon sklonil hlavu, jeho oči jsou hluboké a nekonečné jako lesy venku. “Taky jsem dobře nespal minulou noc.”

Posunula jsem se blíž a otřela se o jeho paži. Trochu ztuhl. “Minulou noc-” “Chtěl jsem se omluvit,” řekl a já jsem byla ještě jednou ohromená. Otočil se ke mně úplně čelem a já jsem našla jeho ruku bez toho, abych ji hledala. Jeho prsty se propletly s mými. “Omlouvám se-” Někdo si odkašlal. Byla jsem překvapená. Předtím, než jsem se mohla otočit, Daemon přimhouřil oči, lesknoucí se hněvem. Pustil moji ruku a ustoupil o krok dozadu. Sakra. Zapomněla jsem na Blakea. A zapomněla jsem za sebou zavřít dveře. “Neruším?” zeptal se Blake. “Jo, Barte, ty vždycky rušíš,” odpověděl Daemon. Otočila jsem se a moje srdce splasklo, jako kdyby do něho někdo střelil. Celá délka mých zad se spálila pod Daemonovým pohledem. Blake s trhnutím otevřel dveře a vstoupil dovnitř. “Promiň, že mi to tak dlouho trvalo.” “Škoda, že to netrvalo déle.” Protáhl Daemon líně jako kočka. “A taky škoda, že si se neztratil nebo-” “Byl bych snězený divokými prasaty nebo zabit v hromadné autonehodě. Chápu,” přerušil ho Blake a loudal se kolem nás. “Nemusíš tu být Daemone. Nikdo tě nenutí.”

Daemon se na patě otočil, následujíc Blakea. “Není jiné místo, kde bych byl raději.” Začalo mi bušit v hlavě. Trénovat s Daemone se nezdálo být jednoduché. Pomalu jsem šla do obýváku. Pohledem se dívali dolů. Odkašlala jsem si. “Takže…um, jak to uděláme?” Daemon otevřel pusu, a jen Bůh ví co se chystal říct, ale Blake ho předběhl. “První, co potřebujeme udělat, je přijít na to, co už umíš udělat.” Zastrčila jsem si vlasy dozadu, bylo nepříjemné jak oba na mě zírali…jako bych nevěděla, co to je. “No, nejsem si jistá, jestli je toho hodně, co umím udělat.” Blake sevřel rty. “No, zastavila si větev. A to s okny. To jsou dvě věci.” “Ale já jsem to neudělala úmyslně.” Z Blakea, který měl zmatený výraz, jsem se podívala na Daemona. Znuděně ležel na gauči. “Co si myslím je, že to není vědomé úsilí, víš?” “Aha.” Jeho obočí kleslo. “No, to je zklamání.” Ježíši. Díky. Ruce mi klesly po stranách. Daemonův pohled sklouzl k Blakeovi. “Jak velkou motivací jsi.” Blake ho ignoroval. “Tak to byly náhodné výbuchy síly?” Když jsem přikývla, stiskl si kořen nosu. “Možná to bude jen slábnout?” řekla jsem v naději. “To už by se teď stalo. Podívej, z toho, co jsem se mohl naučit, se stane po mutaci jedna ze čtyř věcí.” Začal kroužit po obýváku, dávajíc mi široký prostor. “Člověk může být uzdraven a pak se to vytrácí po několika týdnech, dokonce měsících. Nebo člověk může být zmutovaný a to zůstane. Objevují se mu stejné schopnosti jako u Luxenů nebo i větší. Pak jsou tu ti, kteří se nějak…sami zničí. Ale ty jsi mimo této etapy.” Díky Bohu, pomyslela jsem si ironicky. “A?” “No, a pak tu jsou lidé, kteří jsou zmutovaní nad rámec toho, co by se dalo očekávat, myslím.” “Co to znamená?” Daemon zabubnoval prsty na opěradlo pohovky. Zírala jsem na ně. Blake si zkřížil ruce na prsou a zhoupl se. “Stejně jako v náladovém-mutantním-vzhledu a v hlavě a to je pro každého jiné.

“Přeměňuji se v mutanta?” vypískla jsem. Zasmál se. “To si nemyslím.” To si nemyslím, nebylo na měřítku vysoké ujištění. Daemon zastavil jeho nepříjemné ťukání. “A jak to všechno víš Flaku?” “Blake,” opravil ho. “Jak jsem řekl, znal jsem jiné jako Katy, co byli zatažení do DOD.” “Uh, aha.” Usmál se Daemon. Blake zavrtěl hlavou. “Každopádně, zpět k důležité věci. Musíme zjistit, jestli je možné to ovládat. Pokud ne…” Než jsem dokonce měla šanci zareagovat, Daemon už byl na nohou u Blakeova obličeje. “Nebo co Hanku? Co když ne?” “Daemone,” povzdychla jsem si. “Za prvé, jeho jméno je Blake. B-L-A-K-E. A opravdu, můžeme to udělat bez “drsný kluk” momentů? Protože jestli ne, bude to trvat věčně.” Otočil se, bodajíc mě s tmavým pohledem, který mi protáčel oči. “Dobře, tak co navrhuješ?” “Nejlepší věc, s kterou bychom mohli začít, je vidět, jestli dokážeš přesouvat věci na povel.” Blake se odmlčel. “A myslím, že do toho můžeme jít.” “Přesunout co?” Blake se podíval po pokoji. “Co třeba knihu?” Knihu? Sakra, kterou z nich? Kroutíc hlavou, jsem se zaměřila na tu, která měla obal dívky, jejíž šaty se přeměnili na lístky růže. Tak hezké. Bylo to o reinkarnaci a mělo to mužskou hlavní postavu, která omdlela-byl úctyhodný a ještě něco navíc. Bože, chtěla bych tak rande… “Soustřeď se,” řekl Blake. Udělala jsem obličej, ale opravdu jsem se moc nesoustředila. Představila jsem si knihu, zvedající se do vzduchu a přicházející mi do ruky, tak jak jsem to viděla dělat Daemona a Dee mnohokrát. Nic se nestalo. Snažila jsem se víc. Čekala déle. Ale kniha zůstala na opěradle pohovky…stejně jako polštáře, dálkové ovládání a mámin časopis-Dobrá domácnost. O tři hodiny později bylo nejlepší, co jsem mohla způsobit, že se konferenční stolek zatřásl a Daemon si zdříml na gauči. Nechápu. Unavená a podrážděná jsem skončila procvičování a vzbudila Daemona tím, že jsem kopla do nohy stolku. “Mám hlad! Jsem unavená! A skončila jsem!” Blakeovo obočí vystřelo nahoru. “Dobře. Můžu tě vyzvednout zítra. Bez problému.” Zírala jsem na něj. Natáhl ruce a Daemon zívl. “Wau Brade, ty jsi tak skvělý trenér. Jsem ohromen.” “Buď zticha,” řekla jsem a pak odvedla Blakea ke dveřím. Na verandě jsem se omluvila. “Je mi líto, že je to tak hnusné, ale teď se cítím jako “epické selhání”. Jako bych byla kapitánem své vlastní lodi, která se potápí.” Usmál se. “Ty nejsi potápějící se loď, Katy. Může to chvíli trvat, ale frustrace stojí za to na konci. Poslední věc, kterou chceš, je dát vědět DOD, že jsi mutant a vidět je, jak přicházejí pro každého, který je za to zodpovědný.” Zachvěla jsem se. Způsobit něco takového by mě zabilo. “Já vím. A…děkuju za to, že chceš pomoct.” Kousla jsem se do rtu a koukla na něj. Možná měl minulou noc Daemon pravdu. Blake hodně riskoval, když byl kolem mě. Nebylo by víc lidí zachráněno, kdyby věděli, že DOD tu byla těžce zakořeněná? Jen jsem nechtěla uvěřit, že to bylo kvůli tomu, co ke mně cítil. “Blaku, já vím že je to pro tebe nebezpečné a nechci-” “Katy, to je v pohodě. ” Položil mi ruku na rameno a stiskl. Ale rychle ji dal pryč, asi se bál Daemona, který by se mohl objevit a náhodou mu zlomit ruku. “Nic od tebe nečekám.” Zaplavilo mě trochu úlevy. “Nevím, co na to říct.” “Nemusíš nic říkat.” Opravdu jsem nevěděla? Důvěra k Blakeovi nabrala skok, ale měl spoustu příležitostí, předat Daemona a mě, ale on to neudělal. Obtočila jsem si ruce kolem pasu proti chladu. “To co děláš tím, že mi pomáháš, je úžasné. Jen jsem ti to chtěla říct.” Blakův úsměv narostl do takového úsměvu, který způsobil, že jeho oříškové oči tančily. “No, to znamená, že můžu trávit víc času s tebou.” Špičky jeho tváří zrudly a on se odvrátil a odkašlal si. “Každopádně, uvidíme se zítra, dobře?” Přikývla jsem. Blake se na mě divně usmál a odešel. Všechny druhy pocitů odešly a já se vrátila zpátky. Daemon nebyl na gauči, samozřejmě. Instinktivně jsem zamířila do kuchyně. Byl tam. Chleba, maso na oběd a majonéza byly rozprostřeny na pultu. “Co to děláš?” Mávl nožem kolem. “Říkala si, že máš hlad.” Srdce mi udělalo přemet. “Nemusel si mi nic dělat, ale díky.” “Mám taky hlad.” Daemon naplácal majonézu na chleba a rovnoměrně rozetřel. Udělal rychle dva se šunkou a sýrem. Otáčejíc se, mi podal můj, když se opřel o pult. “Jez.” Zírala jsem na něj. Usmál se a pak si dal obrovské sousto. Pomalu žvýkajíc, se na mě díval, jak jím a ticho jako by se táhlo do nekonečna. Poté, co šel udělat druhé kolo šunky a sýra, které bylo vlastně jen sýr a majonéza, jsem uklidila. Dokončila jsem mytí rukou a otočila kohoutek, když Daemon položil ruce po obou stranách mých boků a prsty měl zakřivené přes pult. Teplo se mi sunulo nahoru a dolů po zádech a já jsem se neodvážila pohnout. Byl jistým způsobem, tak nějak příliš blízko. “Takže, měla jsi velmi zajímavý rozhovor s Butlerem na verandě.” Jeho dech mi tancoval na krku. Bojovala jsem s chvěním a selhala. “Jeho jméno je Blake a ty jsi poslouchal Daemone?” “Jen jsem dohlížel na věci.” Špičkou nosu se mi otíral o krk a já jsem stáhla prsty z nerezového dřezu. “Takže jeho pomoc je úžasná?” Zavřela jsem oči a zaklela při nádechu. “Oddává se riziku, Daemone. Ať už ho máš rád nebo ne, musíš mu dát oporu.” “Nechci mu dát nic kromě kopance do zadku, který si zaslouží.” Položil si bradu na moje rameno. “Nechci, abys to dělala.” “Daemone-” “A to nemá nic společného s mým bouřlivým odporem k tomu klukovi.” Jeho ruce opustili pult a našli moje boky. “Nebo skutečnost, že-” “Že žárlíš?” řekla jsem a otočila se k němu tváří, takže jsem byla příliš blízko k jeho rtům. “Já? Žárlit na něho? Ne! Co jsem se chystal říct bylo, nebo skutečnost, že má blbé jméno. Blake? To se rýmuje s Flake vločka. No ták.” Protočila jsem oči, ale on se pak narovnal a přitáhl si mě k sobě. Ovinul mi paže kolem pasu a mé záda si přitiskli k přední části jeho těla. Závratné teplo mi nadšeně kolovalo v žilách. Proč…oh proč, musí být vždycky tak zatraceně blízko. “Kotě, já mu nevěřím. Všechno je na něm příliš pohodlné.” Pro mě byli Daemonovi důvody-proč mu nedůvěřuje-zřejmé. Zavrtěla jsem se, abych se zvládla sama otočit a mohla tak stát před ním. Jeho ruce klesly zpátky ke dřezu. “Nechci mluvit o Blakeovi.” Zvedl jedno tmavé obočí. “O čem chceš mluvit?” “Minulá noc-” Chvíli se na mě díval a pak couvl. Ustoupil na druhou stranu kuchyňského stolu, jako by se mě najednou bál. Složila jsem ruce. “Vlastně jsem chtěla dokončit rozhovor, který jsme vedli než přišel Blake.” “Což je o včerejší noci.” “Jo,” řekla jsem pomalu, protahujíc slovo. Daemon se poškrábal na bradě. “Já ani nevím, co jsem ti chtěl říct.” Zvedla jsem obočí. Jaké zklamání. “Podívej, minulou noc jsem byl naštvaný. Byl jsem taky trochu zaskočený s…se vším.” Krátce zavřel oči. “Každopádně, to není důležité. Ta věc s Bartem je-” Otevřela jsem pusu, ale on pokračoval. “Část mě, ho chce sebrat a zbavit se ho. Bylo by to tak snadné.” Moje pusa tentokrát dopadla na podlahu a jeho úsměv byl chladný. “Myslím to vážně, Kotě. Není nebezpečný jen pro tebe, ale pokud si s námi hraje, je nebezpečný pro Dee. Takže ji chci od toho držet dál, jak je to jen možné.” “Samozřejmě,” zamumlala jsem. Nebyl tam žádný způsob, jak ji zapojit. Jeho svalnaté paže byli složené. “A spolu se vším, co bude mít o něm přehled. Takže, si měla včera večer pravdu.” To nebyla část včerejšího rozhovoru, o které jsem chtěla mluvit. Po shlédnutí, jak dotknutý byl, když si myslel, že bych šla s Blakem na rande-a to i přesto, že se zdálo, že to překonal pěkně rychle-a strávením celého dne zklamanými a roztříštěnými pocity, jsem chtěla mluvit o nás. O tom co jsem si uvědomila, když jsem dnes po domě bloumala celý den. “Nelíbí se mi to,ale…” odmlčel se, “ale musím tě ještě jednou požádat, aby jsi to s ním nedělala. Věř mi, že se mi podaří najít něco a že ti dokážu pomoct-nám pomoct.” Chtěla jsem mu říct ano, ale jak se Daemon někoho mohl zeptat, aniž by vzbudil podezření? Pokud bylo DOD všude, kdo mohl říct, že tu nebyl Luxen, který pro ně pracoval? Všechno bylo možné. Protože jsem neodpověděla hned, zdálo se, že věděl, co bylo moje rozhodnutí, protože si povzdechl a přikývl. Tříska se mi zabodla do srdce. “Dobře. Potřebuješ si odpočinout. Zítra je velký den. Víc Butlera. Hurá.” A pak šel pryč. Vlastně vyšel z kuchyně místo toho, aby udělal tu “super rychlou” věc, kterou obvykle dělal. A já jsem tam stála a přemýšlela, proč jsem ho nezastavila a neřekla mu, co si myslím. A co cítím. Odvaha. Opravdu jsem potřebovala najít odvahu a říct mu, jak jsem se včera cítila, než šli věci mezi námi dále.

KAPITOLA 20

Přešli dny a týdny. Každé ráno začalo jako to předtím. Vzbudila jsem se plná závratě, cítíc se, jako bych vůbec nespala. Každý den se mi tmavé kruhy pod očima zvětšovali. Většinu rán jsem s mámou nemluvila, což bylo blbý, protože to byl jediný čas, kdy jsme se vídali. Byla zaneprázdněná prací a Willem, já školou, Blakem a vzdáleným, uzavřeným Daemonem. Který trávil většinu našeho trénování sledováním Blakea, jako když jestřáb sleduje kořist. Mezi mnou a Daemonem se objevil chladný vzduch a nezáleželo na tom, jak často jsem se snažila začít mluvit o našem vztahu, vždy mě rychle přerušil. Mé srdce bolelo. I když se nepřestal zúčastňovat tréninků a zřídka je vynechal, pořád k nim přistupoval chladně. Většinu času stráveného spolu, pozůstával z jeho přesvědčování, že Blake není dobrý. Že na něm bylo něco od základu špatného, opomínajíc fakt, že je hybrid. Jako já. Ale jak přešel víkend a DOD si pro mě nevlítlo do domu, uznala jsem Daemonovu právoplatnou paranoiu. Měl právo nedůvěřovat mu. Vzhledem k tomu, co se stalo s Dawsonem a Bethany, byl podezřívaví ke všem lidem. A Blake dělal to nejlepší, aby ho zvládl. To jsem mu musela přiznat. Ne moc lidí by přicházelo zpět, zejména protože jsem v tom byla tak špatná a Daemon ho nutil cítit se míň než vítaně. Blake byl trpělivý a podporující, zatímco Daemon byl naštvaný růžový slon se špatným postojem. Všechny ty tréninky po škole, ovlivnili všechen můj sociální život. Všichni věděli, že se vídám s Blakem. Nikdo, dokonce ani Dee si neuvědomila, že tam byl i Daemon. Odkdy trávila všechen čas s Adamem, nevěděla kde Daemon byl nebo co dělal. Takže Carissa a Lesa věřili, že s Blakem chodím a já se vzdala snahy je přesvědčit o opaku. A to bylo blbý, protože věřili, že jsem do něj tak zblázněná, že na ničem jiném nezáleží. Bez toho, abych to dělala, jsem se stala jednou z těch holek, které neexistují bez svého přítele. A to jsem ani neměla přítele. Pořád se mě pokoušeli vytáhnout spět do jejich světa, ale pokaždé, kdy mě Dee chtěla vzít nakupovat nebo Lesa si chtěla vyjít na něco k jídlu po škole, jsem je musela odbít. Všechny mé večery byli o tréninku. Nebyl čas na čtení. Nebyl čas na blog. Ty věci, kterými jsem trávila všechen svůj volný čas předtím, teď byli odsunuté stranou. Před začátkem jsem se Blakea vždy ptala stejnou otázku. “Viděls Aruma?” Odpověď byla pořád stejná. “Ne.” A pak se ukázal Daemon a věci se v určitém bodu stali bláznivé. Blake se mě snažil učit, zatímco ignoroval vražedného mimozemšťana, zabírajícího příliš velký prostor. “Technicky vždy, když používáme naše schopnosti, posíláme tam kus sami sebe,” vysvětlil. “Jako například, když chci něco sebrat, jistá moje část to dělá jako moje prodloužení. To je důvod, proč nás používáni našich sil tak vezme.” To mi vůbec nedávalo smysl, ale přikývla jsem. Daemnon protočil očima. “Nemáš ani ponětí, o čem mluvím.” “Vůbec.” Usmála jsem se. “Dobře pak spět k rukám.” Jeho prsty mi sklouzly po křivce ramen a pak to začalo být bláznivé. Daemon byl vzhůru, pryč z gauče v nanosekundě, nutíc Blakea odstoupit. Nabrala jsem hluboký, uklidňující nádech a čelila mimozemšťanovi. Ten na Blakea vražedně koukal. “Myslím, že s tímhle můžu pomoct.” Sedajíc si na rameno gauče, Blake mávl rukou. “Jistě. Jak chceš. Je jenom tvoje.” Daemon se usmál. “To je.” Dlaň mě svědila při pomyšlení na kontakt s jeho tváří. “Nejsem tvoje.” I když moje malá část to chtěla popřít. “Ticho,” řekl, jdouc ke mně. “Co kdybych tě teď umlčela, ty-” “Kotě, tvůj slovník je tak nedámský.” Postavil se za mne, pokládajíc mi ruce na ramena. Pravda je, že statická elektřina z jeho doteku byla mnohem silnější…a lákavější. Naklonil se, tváře na mých vlasech. “Ben na něco kápl, ale pod tímhle je něco dalšího. Kdykoliv používáme naše síly-nabírané ze Zdroje-posíláme část z nás, aby to udělala. Je to jako rozšíření naší fyzické formy.” Daemon dával smysl asi jako Blake, ale šla jsem s ním. “Představ si mít stovky rukou.” Udělala jsem, co řekl. V hlavě jsem si představila, že vypadám jako ta hindská bohyně. Zachichotala jsem se. “Katy.” Blake si povzdechl. “Promiňte.” “Teď vezmi ty ruce a přinuť je ve své mysli se pohnout.” Daemon se odmlčel. “Ty ruce můžeš vidět, můžeš vidět všechny ty knihy po celé místnosti. Že? Vím, že víš, kde každá z nich je.” S vědomím, že pokud promluvím, ztratím koncentraci, jsem přikývla. “V pořádku. Dobře.” Jeho prsty se utáhly. “Teď je přeměn na světlo. Intenzivní jasné světlo.” “Jako…tvoje světlo?” “Jo.” Znovu jsem se nadechla a představila si své hindské ruce jako dlouhé a štíhlé stuhy světla. No jo, vypadali směšně. “Vidíš je?” zeptal se tiše. “A věříš tomu?” Pozastavujíc se před odpovědí, jsem se moc moc snažila uvěřit tomu, co vidím. Ruce oslepujícího, bílého světla byli mé. Jak Daemon a Blake řekli, jsou prodloužením mé bytosti. Představila jsem si, jako všechny ty ruce zvedají knihy, rozptýlené kolem. “Otevři oči,” pokynul mi Blake. Když jsem to udělala, knihy pluly po místnosti. Přesunula jsem je na kávový stolek a seřadila je tam v abecedním pořadí bez toho, abych na ně co i jen položila prst. Prošlo mnou opojné vzrušení. Konečně! Extatická jsem téměř začala skákat a křičet po místnosti. Daemon se uvolnil, jeho úsměv byl podivná směs pýchy a něčeho mnohem víc. Zatahalo mě to za srdce. Tak moc, že jsem se musela odvrátit a můj pohled se srazil s Blakeovým. Usmál se a já se usmála spět. “Já skutečně něco udělala.” “To ano.” Postavil se. “A bylo to zatraceně dobré. Hezká práce.” Obrátila jsem se, abych něco řekla Daemonovi, ale ucítila jsem závan teplého vzduchu a uvědomila si, že místo kde stál, bylo prázdné. Dveře se otevřely a zavřely. Překvapená jsem se obrátila k Blakeovi. “Já…” “Určitě se může pohybovat rychle,” řekl, potřásajíc hlavou. “Já se můžu pohybovat rychle, ale sakra. Ne tak rychle jako on.” Přikývla jsem, zamrkávajíc horké slzy. Poprvé, co jsem udělala něco správně a Daemon utekl. Jak příšerně typické. “Katy,” řekl Blake měkce, obalujíc kole mně své paže. “Jsi v pořádku?” “Jasně.” Vysvobodila jsem se, nabírajíc hluboký nádech. Následoval mě do obývacího pokoje. “Chceš si o tom promluvit?” Dusila jsem se smíchem, ztrapněná. “Ne.” Blake byl po několik momentu tiše. “Možná je to takhle lepší.” “Vážně?” Založila jsem si ruce, odhánějíc slzy. Brečení ničemu nepomůže. Přikývl. “Z toho, co jsem zjistil, vztahy mezi Luxeny a lidmi nefungují. A předtím, než mi řekneš, že mezi vámi nic není, vím to líp. Můžu vidět ten způsob, jakým se na sebe díváte. Ale nebude to fungovat.” Pokud to měla být motivační řeč, tak to rozhodně nefungovalo. Blake zvedl první knihu, přecházejíc rukou po lesklé obálce. “Bude lepší, když zpřetrháš vazby. Nebo on a ještě před tím, než se někdo zraní.” Žaludek mi ztěžkl. “Zraní?” Vážně přikývl. “Koukni na to takhle. Pokud si bude myslet, že po tobě půjde DOD, co si myslíš že udělá? Bude riskovat svůj život, správně? A pokud DOD zjistí, že si byla zmutovaná, pak budou chtít vědět, kdo to udělal. Jejich první odhad bude on.” Právě jsem mu chtěla říct, že to nebyl Daemon, ale to by prostě znělo podezřele a zatraceně, pokud neměl pravdu. Daemon byl zřejmý podezřelý. Sedla jsem si a třela si rukou čelo. “Nechci, aby se někdo zranil,” řekla jsem na konec. Blake si sedl vedle mně. “Chceme to vůbec někdy? Ale jenom zřídka to změní výsledek, Katy.” Na trigonometrii následujícího dne mě Daemon poklepal perem po zádech. “Dnes nepřijdu na trénink,” řekl tiše. Rozlilo se ve mně zklamání. I když Daemon obvykle nebyl tou nejnápomocnější osobou na sezeních, skutečně jsem věřila, že důvod, proč jsem byla schopná pohnout těmi knihami, byl on. A jo, taky jsem se těšila až ho uvidím. Povzdechla jsem si. Přinutila jsem se pokrčit rameny a hrát lhostejnou. “Dobře.” Jeho smaragdově zbarvené oči se setkaly s mými na krátký okamžik a pak si sedl spět, kreslíc si po sešitě. Cítíc se jako zamítnutá, jsem čelila třídě a pomalu vydechla. Carissa mi na stůl hodila poskládaný lístek. Zvědavá, jsem ho otevřela. Proč ta :( tvář? Sakra, to jsem byla tak průhledná? Načmárala jsem rychlou odpověď. Jenom unavená. Slyšela jsem, že máš nové brýle. To byla pravda. Měli zebrový potisk. Podařilo se mi hodit ji lístek nazpátek. O učitele jsme se nebály-bylo diskutabilní, jestli dohlédne na konec učebny. Ten chlap dělal Santa Clause s mladistvým vzhledem. O pár sekund byl lístek opět na mé lavici. Usmála jsem se, když jsem ho otevřela. Díky. Lesa chce, abych ti řekla: “Daemon dnes vypadá žhavě.” Musela jsem souhlasit. Zasmála jsem se pod vousy a odepsala. Daemon vždycky vypadá žhavě!!! Natahujíc se do uličky, jsem chtěla dát lístek spět na Carrisinu lavici. Před tím, než mohl papírek vůbec jenom opustit mé prsty, mi ho někdo vytrhl. Syn oslího zadku! Ústa my spadla překvapením a tváře mi zaplály. Otáčejíc se na židli, jsem koukala na Daemona. Držel si lístek na hrudi a culil se. “Posílání lístečků je špatné,” zamumlal. “Dej mi to spět,” zasyčela jsem. Potřásl hlavou a otevřel lístek k mému-a jsem si jistá, že i k Carrisinmu a Lesinmu-zděšení. Chtěla jsem zemřít, když jsem pozorovala ty zářivé oči rychle skenovat lístek. Věděla jsem, kdy se dostal k mé části, protože jeho tmavé obočí vylétlo vzhůru. Usmál se, používajíc ústa k odvíčkování pera a napsal něco. Sténajíc, jsem koukla na Lesu a Carrisu. Lesina ústa byly dokořán a Carrisiny tváře se podobaly mým. Bože, on si tedy dával načas. Daemon nakonec složil lísteček a podal mi ho spět. “Tady to máš, Kotě.” “Nesnáším tě.” Otočila jsem se právě včas, protože učitel skenoval třidu. Když šel spět k tabuli, držela jsem lístek jako bombu. Pomalu a opatrně jsem tu zatracenou věc otevřela. A zemřela o trochu víc. (Opravdu!?! Nemyslím si, že to vydržím až do příštího roku. To mě zabije! ) Tato poznámka už nikdy nespatří světlo světa. Znovu jsem složila lístek a strčila ho do tašky, mé pohyby byli tuhé a celé mé tělo hořelo. Daemon se zachechtal. Několik dní jsme s Blakem pracovali o samotě. Nebylo překvapením, že věci šli hladčeji bez Daemonovi ohrožující přítomnosti. S Blakeovým vedením jsem se posunula ze schopnosti pohybovat malými objekty na krátkou dobu, k přeskupení celého obývacího pokoje jedinou myšlenkou. Pokaždé, co jsem byla úspěšná, byl Blake hrozné šťastný a já se o to snažila také-protože to bylo dobré-ale pořád tam byla dávka zklamání, na konci každého úspěchu. Chtěla jsem svůj úspěch sdílet s Daemonem a on tady nebyl. Blake se nakonec přesunul k těžším věcem, pokoušejíc se mě naučit ovládat mocnější věci, díky příšerné sérii “pokus a omyl”. Poprvé, co jsem byla schopná ovládat oheň, skončilo něčím, o čem bych přísahala, že to jsou popáleniny druhého stupně na prstech. Ukázal mi řad bílých svíček a mým cílem bylo rozsvítit je najednou, díky koncentraci. Bylo mi dovoleno se každé dotknout a po několika hodinách zírání na ně se skutečně prázdným žaludkem, jsem dokázala zapálit jednu, pomocí představování plamene v mysli a držení si toho obrázku. Když jsem to zvládla, už jsem se nemohla dotýkat svíček. Namísto toho jsem musela vytvořit plamen jenom pomocí pohledu. Blake mávl rukou přes svíčky a všechny knoty se zažehly malým plamenem. “Klíďo píďo,” řekl a pak to udělal znovu. Plameny vyhasli. “Jaks to udělal-zhasnout je? Můžou to Luxené dělat?” Usmál se na mně. “Můžou kontrolovat jenom věci, spojené z nějakou formou světla, ne? Takže pohybování, zastavování věcí a ohně a všechno ostatní je jejich parketa. Můžou vyprodukovat dostatek energie na vytvoření elektřiny a pohánění bouřky.” Přikývla jsem, vzpomínajíc jaká byla bouřka v den, kdy se vrátil Daemon od jezera a pan Garrison na něj čekal. “A je to jako tahání atomu ze vzduchu kolem nás, takže ano, mohou vytvořit vítr. My jsme v tom jenom lepší, to je vše.” “Pořád to opakuješ, ale já nechápu jak.” Pokrčil rameny. “Mají jenom jeden druh DNA.” Odmlčel se, mračíc se. “Pokud mají DNA. Ale pro dobro odůvodnění, řekněme že ano. My v sobě máme dva rozličné druhy DNA. Jako nejlepší z obou světu.” Ne moc vědecké. “Každopádně, skus to.” Šťouchl mě kolenem. Udělala jsem přesně to samé, jako když jsem držela svíčku, ale něco se pokazilo. Prsty se mi zapálili jako na čtvrtého července. “Do prdele!” Blake vyskočil a táhl mě sebou. Jak mě táhl do kuchyně, dostavil se šok a on mi strčil ruce do proudu studené vody. To bylo poprvé, co jsem slyšela Blakea klít. “Katy, chtěl jsem po tobě, abys zapálila svíčky ne své zatracené prsty! Není to zas tak těžké. Ježíši.” “Promiň,” zamumlala jsem, sledujíc svou pokožku se měnit na nehezké stíny růžové a pak červené. Netrvalo dlouho, než se mi kůže svraštěla a naskočili mi puchýře. “Nemusíš být schopná kontrolovat oheň nebo ho začít,” poznamenal, jemně mi obalujíc prsty do ručníku. “Pokud ano, nemělo by tě to spálit. Oheň by byl tvou součástí. Ale co to bylo? To byl skutečný oheň.” Zamračila jsem se, když mi prsty pulzovali. “Počkej chvilku. Existuje šance že nemůžu pracovat s ohněm a tys mě to nechal dělat?” “Jak jinak bych zjistil tvá omezení?” “Sakra!” Osvobodila jsem si ruku, zuřivá. “To není v pohodě Blakeu. Co bude dál? Budu se snažit zastavit pohybující se náklaďák tím, že před ním budu stát ale jejda, nepodařilo se, a tak jsem mrtvá?” Blake protočil oči. “Měla bys toho být schopná. Přinejmenším doufám.” Znechucená jím, jsem se vrátila ke svíčkám. Potřebujíc si něco dokázat, jsem to zkoušela znovu a znovu. Nedokázala jsem zapálit svíčky bez toho, abych se jich dotkla a nezáleželo na tom, jak moc jsem se snažila. Následující ráno jsem musela vyjít s dobrou výmluvou pro mámu. Zahrnovalo to něco stupidního, jako položení si ruky na zapálenou plotnu, ale věřila mi a dokonce jsem dostala i nijaké slabé prášky proti bolesti. Později v noci mi Blake vysvětlil, že nikdy nebyl schopen nikoho vyléčit. Když jsem se ho zeptala, kdy a proč se mu naskytla taková příležitost, nedostal možnost odpovědět. Na krku mi naběhlo teplé mravenčení a o pár sekund někdo zaklepal na dveře. Vystřelila jsem. “Daemon.” “Ho hó.” Blake vyzařoval tolik falešného nadšení, kolik jen mohl zahrát. Ignorujíc ho, jsem sprintovala k předním dveřím. “Ahoj,” vydechla jsem, cítíc horko a závrať, když jsem ho uviděla. Nikdy mě nepřestalo ohromovat, jak zarážející je Daemon. “Pomáháš dnes?” Daemonův pohled klesl k mým obvázaným rukám a přikývl. “Jo. Kde je Bilbo?” “Blake,” opravila jsem ho. “Je v obývacím pokoji.” Zavřel ze sebou dveře. “Co se týče tvé ruky…” Když se mně na to Daemon zeptal dřív ve třídě, vyhnula jsem se odpovědi, protože jsem skutečně pochybovala, že si bude myslet, že to, jak se to stalo, bylo košer. Poslední věc, co jsme potřebovali bylo, aby chtěl zabít Blakea kvůli mé pošetilosti. “Popálila jsem se včera na sporáku.” Pokrčila jsem rameny, dívajíc se na konečky jeho černých bot vykukujících z džínů. “To…je…” Povzdechla jsem si. “Amatérské?” “Jo, vážně amatérské, Kat. Možná by ses měla držet na chvíli dál od sporáku?” Protáhl se kolem mně a zamířil do obývacího pokoje. Následovala jsem ho s vědomím, že ho nemůžu ani na chviličku nechat o samotě s Blakem. Blake mu věnoval vlažné zamávání. “Hezké od tebe, že ses opět přidal.” Usmívajíc se, se Daemon svalil vedle Blakea a natáhl ruce přes opěradlo gauče, vytěsňujíc ho. “Vím, že jsem ti chyběl. Už je to v pořádku, jsem tady.” “Jo,” řekl Blake, znějíc skutečně originálně. Začaly jsme s hýbáním věcí a Daemon neřekl moc, ani “wau” nebo “gratuluju”, ale sledoval mě. Neustále. “Hýbání věcí je jenom salónní trik, vážně.” Blakeova ruka byla přitisknutá k jeho hrudi. “Wau.” Daemon naklonil hlavu na stranu. “To jsi zjistil jenom teď?” Blake ho ignoroval. “Dobrá správa je, že to teď dokážeš udělat na povel, ale to neznamená, že máš kontrolu. Doufám v to, ale nevíme to jistě.” Sakra. Blake byl někdy takový pesimista. “Mám nápad. Budeš mi muset úplně věřit. Pokud tě o něco požádám, nemůžeš na mě vypálit s tisícem otázek.” Odmlčel se, zatímco se Daemonovy oči zúžili. “Potřebujeme vidět něco úžasného.” Úžasného? Hýbala jsem věcmi bez toho, abych se jich dotkla! To je v mé knize celkem úžasné. Ale na druhou stranu, tady byl ten ohnivý pokles. “Dělám co můžu.” “A pořád to není dost.” Hlasitě vydechl. “Dobře. Zůstaň.” Koukla jsem na Daemona, když Blake zmizel do haly. “Nemám tušení co chce dělat.” Daemon vyklenul obočí. “Hádám, že to bude něco, co se mi nebude líbit.” Jako kdyby bylo něco, co by se mu mohlo líbit… Co nevěděl nebo nechápal bylo, že po mě Blake nešel. Ani jednou, odkdy se mě snažil obejmout na večeři. Ale možná to byla jenom stará obyčejná nechuť. Zatímco jsme čekali, jsem slyšela otevřít šuplík v kuchyni. Pak řinčení příboru. Jen to ne, další sklo k rozbití. Blake se vrátil a zastavil se ve dveřích s jednou rukou za zády. “Připravená?” “Jasně.” Usmál se a pak se napřáhl. Světlo se odrazilo od ostří kovu. Nože? A pak mi na hruď letěl řeznický nuž. Křik se mi zasekl v hrdle. Vystřelila jsem rukama, zděšená a zpanikařená. Nůž se zastavil uprostřed pohybu. Zmražen několik centimetru od mé hrudi, špičatý a čelící mě. Prostě tam zůstal, zastaven. Blake tleskal. “Věděl jsem to!” Zírala jsem na něj, jak se mi vracely mé kritické schopnosti myšlení. “Co to sakra bylo Blakeu?” Najednou se stalo víc věcí. Teď, když byla má koncentrace zlomena, padl nůž na zem, neškodně dopadajíc na podlahu. Blake pořád tleskal. Vypustila jsem několik nadávek, které by přinutili mámu brečet a Daemon který zřejmě oněměl z toho, co Blake udělal, se probral. Vystřelil z gauče jak raketa, přeměňujíc se do své pravé podoby. O úder srdce později, měl Blakea připíchnutého na zdi, osvětlujíc obývací pokoj intenzivním červeno-bílým světlem. Natáhla jsem si krk a zašeptala. “Svatý kouř.” “Hej! Hej!” Zakřičel Blake, rukama mlátíc do světla. “Musíš se ovládat. Katy nebyla v nebezpečí.” Daemon neodpověděl, ne tak, že by ho Blake mohl slyšet, každopádně ale já ano. Hlasitě a jasně. A je to. Zabiju ho. Okna se začali třást. Všude kolem naplnili vzduch malé obláčky omítky. Daemonovo světlo vzplanulo, pohlcujíc Blakea a na příšerný moment jsem si vážně myslela, že ho zabil. “Daemone!” vykřikla jsem, obcházejíc kávový stolek. “Přestaň!” Ale zazněl zvuk praskání, jako ohřívání vzduchu a elektřiny po úderu bleskem. Pořád v Luxenské formě Daemon uskočil a nechal ho jít. Blake přistál na nohách a zapotácel se na stranu, když vstal. Daemon hučel a zamířil k Blakeovi ale já se dostala mezi ně. “Dobře vy dva. Musíte sakra přestat.” Blake si přešel oběma rukama po hrudi, narovnávajíc si košili. “Já nic neudělal.” “Hodils na mně zatracený nůž,” střelila jsem mu zpátky. To jsem neměla říkat protože jsem slyšela Daemona říkat: Přepůlím ho. “Přestaň.” Ve světle se objevila ruka a po tváři mi přešel prsty. Ten dotek byl měkký jako hedvábí a krátký, trvajíc jenom půlku sekundy a já pochybovala, že ho vůbec Blake zahlédl. Pak jeho světlo zablikalo. Stál tam v lidské formě, třesouc se sotva zadržitelným vztekem, oči bílé a ostré jak led. “Co sis sakra myslel?” “Nebyla v žádném nebezpečí! Pokud bych si myslel, že to nezvládne, nehodil bych to na ni!” Daemon mě obešel, jeho velké ruce byly stočené do pěstí. Člověk nebo mimozemšťan, Daemon dokáže způsobit vážné škody. “Nebyl způsob, jakým bys to mohl vědět” Ne na sto procent!” Blake na mně upřel své rozšířené, prosící oči a potřásl hlavou. “Přísahám, že jsi nikdy nebyla v nebezpečí, Katy. Pokud bych si myslel, že to nedokážeš zastavit, neudělal bych to.” Daemon znovu zaklel a já se pohnula, blokujíc ho. “Kdo to udělal?” Požadoval Daemon. Z jeho těla sálalo teplo. “Vlastně, Kiefer Sutherland. V originálním filmu Buffy,” vysvětlil. Když jsem na něj pořád zírala, usmál se. “Bylo to v telce pár nocí dozadu. Jeden na ni hodil a ona ho chytila.” “To byl Donald Sutherland-otec,” opravil ho k mému velkému překvapení Daemon. Blake pokrčil rameny. “To je to samé.” “Já nejsem Buffy!” zakřičela jsem. Jeho rty rozšířil úsměv. “Jsi rozhodně roztomilejší než Buffy.” A to nebyla moc dobrá věc k řečení. Daemon nízce zavrčel. “Chceš zemřít? Protože dnes opravdu tlačíš na pilu, kámo. Jsem smrtelně vážný. Vážně to přeháníš. Můžu tě držet proti té zdi, dokud ti nedojde šťáva. Můžeš mě blokovat navždy? Ne? Nemyslím si, že jo.” Blake zatnul čelist. “Jasně. Promiň. Ale pokud by to nebyla schopná chytit, zastavil bych to. Stejně jako ty. Žádný úraz. Žádná chyba.” Uvnitř Daemona se vystavěla bouřka vzteku a já pochybovala, že ho dokážu zastavit znovu, pokud by šel po Blakeovi. Napjala jsem se. “Myslím, že to pro dnešek stačilo.” “Ale-” “Blaku, vážně si myslím, že bys měl jít,” řekla jsem významně. “Dobře? Myslím, že potřebuješ jít.” Blake mi koukl přes rameno a zdá se, že to pochopil, protože přikývl. “V pořádku.” Zamířil ke dveřím a pak zastal. “Ale vedla sis skvěle, Katy. Nemyslím, že si uvědomuješ, jak úžasné to bylo.” Podlahu rozklepal hluboký mručivý zvuk a Blake vypadl. Až když jsem zaslechla vrčení jeho motoru, oddechla jsem si. “Už víc ne,” řekl Daemon tiše. “Nikdy.” Pomalu jsem se otočila. Jeho oči pořád dělaly tu svítící věc. Zblízka byli vlastně krásné, zvláštní, ale taky skutečně pozoruhodné. “Mohl tě zabít Kat. S tím nejsem v pohodě. A ani nebudu.” “Daemone, nesnažil se mně zabít.” Vypadal nevěřícně. “Zbláznila ses?” “Ne.” Unavená jsem se sehnula a zvedla obrovský nůž sériového vraha. Jak jsem ho držela, uvědomila jsem si, že jsem zastavila nůž, svištící na mou hruď. Čelila jsem Daemonovi, polykajíc. Pořád vykřikoval. “Nechci už, abys s ním trénovala. Nechci ani, abys mu byla poblíž. Ten kluk nemá všech pět pohromadě.” Zmrazení čehokoliv byla velká věc. Byl to jeden z nejmocnějších způsobů použití Zdroje, Blake a Daemon to řekli, s výjimkou využitý jako zbraně. “Chystám se mu dát plastiku. Nemůžu…” “Daemone,” zašeptala jsem. “…uvěřit, že to udělal.” Najednou kolem mně svíral paže, tisknouc mě k své hrudi. Nějakým zázrakem jsem ho nebodla. “Ježiši Kat, mohl ti ublížit.” Poněkud šokována blízkým kontaktem, kterému se vyhýbal od toho večera, kdy mi udělal sendvič, jsem se nejdřív nepohnula. Celé jeho tělo hučelo. Ruka, která se zvedla a omotala se mi kolem krku, se mírně třásla. “Koukni, očividně jsi získala nějakou kontrolu. Můžu ti pomoct na tom pracovat,” řekl, pokládajíc bradu na vrch mé hlavy a Bože, jeho ruce…jeho tělo bylo tak teplé a tak dokonalé. “Tohle se nesmí opakovat.” “Daemone.” Můj hlas byl na jeho hrudi tlumený. “Co?” Mírně se odtáhl, snižujíc bradu. “Já to zmrazila.” Nadzvedl obočí. “Hm?” “Já zmrazila nuž.” Uvolnila jsem se, mávajíc kolem sebe. “Nejenže jsem to zastavila, ale taky zmrazila. Ta věc prostě vysela ve vzduchu.” Zdá se, že ho to taky udeřilo. “Svatý…” Zasmála jsem se. “Bože, to je fakt velké, ne?” Daemon přikývl. “To je. Je to…velká věc.” Prošlo mnou vzrušení. “Nemůžeme přestat trénovat.” “Kat-” “Nemůžeme! Podívej, házení nožů po mně není v pořádku. A Bůh ví, že z toho co udělal, nejsem zrovna nadšená, ale fungovalo to. Ono to vážně fungovalo. Posouváme se někam-” “Které části z “mohl tě zabít” si nerozuměla?” Daemon couvl, což většinou znamenalo, že byl vážně ale vážně naštvaný. “Nechci, abys s ním trénovala. Ne, když riskuje tvůj život.” “Neriskuje můj život.” Až na zapálení prstu a tu příhodu s nožem-ale pořád, risk za to stál. Pokud bych tihle schopnosti mohla ovládat a skutečně je použít k ochraně Daemona a Dee, pak bych už nebyla jenom člověk, nebo spíš zmutovaný člověk, který je krůček od jejich odhalení světu. “Nemůžeme přestat,” usoudila jsem. “Budu schopná to kontrolovat a použít Zdroj stejně jako ty a Dee. Můžu ti pomoct-” “Pomoct s čím?” Daemon na mně zíral, pak se zasmál. “Pomoct s bojem s Arumi?” Dobře. Tak dalece jsem zatím nezašla, ale teď když to zmínil, tak proč ne? Podle Blakea mám potenciál být silnější než Daemon. Překřikujíc si ruky na hrudi, jsem si poklepala okrajem nože na ruku. “Jo, co kdybych ano?” Znovu se zasmál a já mu chtěla nakopat zadek. “Kotě, ne.” “Proč ne? Pokud můžu ovládat Zdroj a pomoct, proč ne? Můžu bojovat.” “Myslím, že důvody jsou dost velké,” zakřičel a všechen humor zmizel. “Po prvé, jsi člověk.” “Ani ne.” Zúžil oči. “Dejme tomu, že jsi zmutovaný člověk. Ale jsi člověk, který je set sakra slabší a bezbrannější než Luxen.” Pomalu jsem vydechla. “Nevíš jak slabá nebo bezmocná budu plně vycvičená.” “Jak myslíš. Po druhé, nemáš žádný důvod jít proti nim. To se nikdy nestane.” “Daemone-” “To se nestane, dokud budu naživu. Chápeš? Nikdy nepůjdeš po Arumech. Nezajímá mně, jestli můžeš zastavit svět od otáčení.” Snažila jsem se potlačit vztek. Jednu věc, kterou jsem nesnášela víc, než Daemonovu prskající prudérnost bylo, když mi říkal, co mám dělat. “Nevlastníš mě, Daemone.” “To není o vlastnictví, ty malej blázínku.” “Blázínku?” Zírala jsem na něj. “Nenadávej mi, když mám v ruce nůž.” Ignoroval to. “Po třetí, na Blakeovi je něco špatně. Neříkej, že to nevidíš nebo necítíš.” “Ach, ne-” “Nic o něm nevíš-nic hlubšího než, že má rád surfování a blog. Velká věc.” “Tohle nejsou dostatečné důvody.” “Protože nechci, abys byla v nebezpečí-co tohle? Je to zatraceně dobrý důvod?” zakřičel a já vyskočila. Odvrátil pohled, nabírajíc několik hlubokých nádechů. Neuvědomila jsem si, že za tím vším bylo tohle. Každá moje část zjemněla a má nálada sklouzla jako roztápějící se vločka. “Daemone, nemůžeš mě zastavit jenom, abys mě chránil.” Jeho hlava se otočila zpátky. “Já tě potřebuju ochránit.” Potřebuju-bylo tak silné slovo, že mi to vzalo dech i srdce. “Daemone, jsem polichocena-skutečně, ale tvoje práce není ochraňovat mě, ale Dee. Nejsem tvoje další zodpovědnost.” “Sakra, že nejseš Dee! Ale jsi moje zodpovědnost. Já tě do tohohle bordelu dostal. A já tě do něj nezatáhnu hloub!” Hlava se mi točila. Jeho důvody pro mé zastavení tréninku s Blakem byli správné, ale úplně špatně. Potřebuju mu dokázat, že nejsem zodpovědnost nebo něco, co třeba neustále hlídat. Pokud to tak cítí a dostane se kvůli mně do ohrožení, může ztratit svůj život nebo Dee. “Nepřestanu,” řekla jsem. Daemon na mně zíral. “Záleží ti vůbec na tom, že tě nechci takhle ohrozit? Že nebudu usnadňovat něco tak idiotského, jako je cvičení se na boj s Arumi?” Trhla jsem sebou. Au, to bolelo. “Chtít pomoct tvému druhu je idiotské?” Čelist se mu napjala. “Jo, to je.” “Daemone,” zašeptala jsem. “Chápu, že se staráš-” “Ne nechápeš. To je ten problém!” Odmlčel se, tahajíc to vše spět a nasávajíc spolu s tím vzduch z pokoje. “Nebudu se tohohle účastnit. Myslím to vážně, Katy. Vybrala sis to, pak…cokoliv. Nebudu to mít před obličejem, stejně jako každý podělaný den s Dawsonem. Neudělám další chybu a neschválím to.” Ostře jsem se nadechla. Hruď mě bolela při pomyšlení na to, jak nese celou vinu… Vinu, která mu nenáleží. “Daemone-” “Jak to bude, Katy?” Podíval se na mně-smrtelně vážně. “Řekni mi to teď.” “Nevím, co ti na to říct,” zašeptala jsem a slzy mě pálili v očích. Nevidí to? Tím, že tímhle projdu, mu dá lepší šanci, že se to nezvrhne jako s Dawsonem a Bethany…že budu schopná se postarat o sebe a chránit ho, protože jednoho dne to bude potřebovat. Daemon ustoupil, jako bych ho uhodila. “To je chyba. To si neměla říkat.” Jeho tvář se zatvrdila a oči se změnili na ledovce. Ten chlad, vyzařující z něj, mě mrazil až do morku kostí. Nikdy nevypadal tak vzdálený, jako právě teď. “Skončil jsem!”

KAPITOLA 21

Část mě chtěla další den vynechat školu, ale nebylo to, jako bych se mohla schovat navždy. Neočekávaně, byl Daemon mimo vidění. Neviděla jsem ho nikde v hale, a ani když jsem si brala věci ze skříňky před obědem. Vůbec se neukázal. Jako bych ho mohla pronásledovat po celé zatracené škole. “Ahoj,” řekl Blake, procházejíc kolem mě. “Nevypadáš o nic lépe.” Přes bio, mi můj obličej skoro uvízl v učebnici. Povzdechla jsem si, zavírajíc skříňku. “Jo, dnes se dobře necítím.” “Hladová?” Když jsem zavrtěla hlavou, zatahal za můj batoh. “Já taky ne. Znám místo, kam můžeme jít-žádné jídlo a žádní lidé.” Pro mě to znělo dobře, protože poslední věc, kterou jsem právě teď mohla strávit, bylo sledovat Adama a Dee, jak při obědě jdou na druhou metu. Ukázalo se, že místo, které měl Blake na mysli, bylo prázdné hlediště. Perfektní. Seděli jsme vzadu, opírajíc nohy na sedadlech před námi. Blake si z jeho batohu vytáhl jablko. “Uklidnil se včera večer Daemon?” Vnitřně jsem zasténala. “Jo…ne úplně.” “Toho jsem se bál.” Nastala pauza, když kousl do lesklého červeného ovoce. “Opravdu si nebyla v žádném nebezpečí. Kdyby si to nezastavila, jeden z nás by to udělal.” “Já vím.” Posunula jsem se dolů a položila hlavu na zadní stranu mého sedadla. “On mě jen nechce vidět zraněnou.” A skutečně to bolelo říct, protože jsem věděla, že tady byla míle dlouhá cesta dobrých úmyslů, za tím, co minulou noc říkal, ale potřeboval mě vidět jako rovnocennou. Ne jako někoho, kdo je slabý a potřebuje zachránit. “To je obdivuhodné.” Blake se usmál na své jablko. “Víš, já nemám rád hlupáky, ale on se o tebe stará. A omlouvám se. Nechtěl jsem mezi vámi dvěma způsobit potíže.” “Není to tvoje chyba.” Poklepala jsem mu na rameno, nepřekvapená, že jsem dostala trochu šok. “Všechno bude v pohodě.” Blake přikývl. “Můžu se tě na něco zeptat?” “Jasně.” Dal si další sousto, než pokračoval. “Je Daemon ten, kdo tě uzdravil? Ptám se, protože mi to může dát lepší přehled tvojí síly, když budu vědět, kdo tě změnil.” Úzkost se rozkvetla. “Proč si myslíš, že to byl on?” Blake se na mě ostře podíval. “To by vysvětlovalo, proč jste si vy dva tak blízcí. Můj kámoš a já jsme si potom byli blízcí. Skoro vždycky jsem věděl, když byl kolem. Poté, co mě uzdravil, jsme byli jako dvě poloviny stejného celku. Bylo to silné…pouto.” Léčení mě, bylo tak zakázáno, že by ze mě ani armáda Arumů nemohla dostat, že to byl Daemon. “To je dobré vědět, ale to není argument.” Zvědavost ze mě dostala to nejlepší. “Řekl si, že jste si byli blízcí. Bylo to jako…že tě přitahoval?” “Co?” smál se. “Ne. Byli jsme jako bratři, ale spojení-bez ohledu na to, že nám to oni dokážou udělat-nás nenutí něco cítit. Jen se prostě cítíš blíž k tomu, kdo tě uzdravil. Je to silnější než rodinné pouto, ale ne na sexuální nebo emocionální úrovni.” Sklonila jsem řasy dřív, než mohl vidět příval čerstvých slz, z kterých mi hořely oči. Skvělé. Byla jsem největší sráč naživu. Celou dobu, jsem do Daemonovi tváře házela mimozemské spojení a to nebylo to, co ho pohánělo. “No, to je dobré vědět.” Můj hlas zněl pro mě divně. Každopádně…proč je to, kdo mě uzdravil tak důležité?” Podíval se na mě, jako by pochyboval o mém IQ, když dojedl své jablko. “Protože jsem slyšel, že jak silný byl Luxen, který tě uzdravil, je údaj o tom, jak moc silná můžeš být ty. Alespoň to je to, co jsem pochytil od Liz. Její síla a omezení byly spojené s tím, kdo ji uzdravil. Stejně jako u mě.” “Aha.” Dobře, to vysvětlovalo, jak jsem odstřelila satelit do vesmíru. Daemonovo ego mohlo být v grafech, kdyby to věděl. Začala jsem se usmívat, ale pomyšlením na něj se mi obnovila bolest v hrudi. “Což je důvod, proč jsem si myslel, že to byl Daemon, ale on je zatraceně silný. Bez urážky, ale ty jsi opravdu neudělala nic mimořádného, takže…” “Páni, díky?” Zasmála jsem se jeho zamračenému pohledu. “Každopádně, to není nikdo, koho bys očekával a to je vše, co jsem ochotna o tom říct, jo?” “Tak dobře.” Zvedl ohryzek jablka a zamračil se. “Ty mi nevěříš, že?” Chtěla jsem rychle říct, že mu věřím, ale zastavila jsem se. Alespoň někdo si zasloužil mou upřímnost. “Neber si to osobně, ale teď si myslím, že důvěra je něco, co není jednoduché dát, vzhledem k okolnostem.” Blake se podíval stranou a usmál se. “Dobrý nápad.” Pokud bych v příštích deseti letech chtěla vidět nůž, potřebovala bych dlouhodobou psychiatrickou péči. Trávení času s nožem, který byl na mě hozený, nebyla moje představa zábavy. Naštěstí, jsem byla schopna je všechny zastavit. A bez Daemona se Blake nezastavil. Do konce tohoto týdne, přestěhoval svou pozornost na házení nesmrtících věcí na mou hlavu, jako byly polštáře a knihy. Po několika hodinách bych zvládla umění nejedlé fabriky. Nikdy jsem nenechala knihy, aby mě praštili nebo spadli na zem. Zdálo se mi to jako svatokrádež. Zdálo se to jako krok zpět, že Blake to odstartoval s noži a ukončil s polštáři, ale pochopila jsem jeho hlavní plán. Moje schopnost byla také vázaná na moje emoce-jako strach. Potřebovala jsem být schopná, dostat se do těchto silných pocitů a použít je, když jsem nevyšilovala. A také bylo zapotřebí, získat nad nimi kontrolu, když jsem byla šílená. Zasténala jsem, když jsem zvedala všechny polštáře z podlahy a knihy z konferenčního stolku, dávajíc je zpátky tam, kde patřily. “Unavená?” Blake komentoval, hovící u zdi. “Jo.” Zívla jsem. “Víš, jak jsou Luxeni unavení z používání svých sil?” Blake vzal poslední knihu, umísťujíc ji, kde chtěl-TV stojan. “Jo, a pamatuju si, že si říkal něco o nás, že jsme unavení rychleji než oni.” “V tomto smyslu, jsme jako Luxeni. Oni používají více energie k dělání věcí, “celé posílaní části z nich” věc. Jsme na stejném způsobu, ale oni dokážou jít mnohem déle než my. Nevím proč. Má to něco společného s tím, že máme půl cizí DNA, ale musíme být opatrní Katy. Čím víc schopností používáme, tím slabší jsme. A rychleji.” “Skvělé,” zamumlala jsem. “Takže by tě Daemon opravdu mohl držet u zdi celou noc?” “Jo.” Zastavil se vedle mě. “Cukr pomáhá. Ale taky Melody kámen.” “Co?” Třela jsem si zadní část krku, když jsem spadla na gauč. “Je to typ krystalu-velmi vzácného opálu.” Sedl si vedle mě, tak blízko, že se jeho stehna přitiskly na moje. Posunula jsem se. “Co to dělá?” Položil si hlavu na polštář a dal mi nevyvážené pokrčení ramen. “Z toho, co jsem se naučil, to může pomoct zvýšit naše síly. Možná je dokonce stabilizovat, takže bychom se neunavili tak jako Luxeni.” Celý krystalový podnikání mi nedávalo smysl. Znělo to jako spousta novoročních keců, ale na druhou stranu… “Máš jeden?” Blake se zasmál. “Ne, je těžké se k nim dostat.” Popadla jsem jeden z polštářů, dala si ho pod hlavu a zavřela oči, přitulená k ramenu pohovky. “No, tak si myslím, že to je jen já a cukr.” Chvíli bylo ticho. “Děláš to opravdu dobře. Učíš se rychle.” “Ha! Neřekl jsi, že to byl týden trénování.” Zívla jsem. “Možná, že to nebude tak těžké. Dostanu kontrolu nad mými schopnosti…a všechno se vrátí do normálu.” “Věci nebudou nikdy normální, Katy. Jakmile vyjdeš ven z rozsahu beta křemene, Arum tě najde.” Gauč na moji straně klesl, ale byla jsem příliš unavená, abych otevřela oči. “Ale pokud to budeš opravdu ovládat, budeš se moct bránit.” A to je to, co jsem chtěla. Postavit se vedle Daemona, ne se za ním krčit. “Ty si takový nositel dobrých zpráv. Víš to?” “Tak jsem to nemyslel.” Polštář pode mnou se posunul ještě víc a já cítila Blakeovi prsty, odstrkávajíc mi vlasy na stranu. Prudce jsem otevřela oči a zvedla se, otáčejíc se obličejem k němu. “Blaku.” Sedl si zpátky a položil si ruku na stehno. “Omlouvám se, nechtěl jsem tě vyděsit. Jen jsem se chtěl ujistit, že jsi v pohodě.” Bylo to všechno? Nebo tam bylo víc? Oh, člověče, to bylo tak trapné. “Věci jsou teď opravdu komplikované.” “Pochopitelně,” řekl, sedíc. “Líbí se ti, že?” Přitiskla jsem si polštář k hrudi, nevěděla jsem, co říct. “Nelži.” Smál se, když jsem se zamračila. “Vždycky se červenáš, když lžeš.” “Nevím, proč to lidi říkají. Moje tvář není lidský detektor lži.” Hrála jsem si s roztřepeným vláknem, s vědomím, že potřebujeme tuhle konverzaci, obzvlášť dokud spolu budeme pracovat. “Je mi to líto. Právě teď-” “Katy to je v pohodě.” Položil ruku na moji a konejšivě ji mačkal. “Opravdu tě mám rád. Ale tolik se toho u tebe děje, a pravděpodobně něco z toho začalo předtím, než jsem přišel sem. Takže je to v pohodě. Skutečně.” První opravdový úsměv po dvou dnech se mi objevil na rtech. “Díky za to, že jsi tak…chápající.” Blake vyskočil z gauče, přejel si rukou vlasy. “No, mám čas…být trpělivý. Nikam neodcházím.” Seděla jsem ve třídě, snažíc se soustředit na to, o čem Lesa a Carissa mluvili. Moje kůže měla střídavě teplé a studené záblesky. “Takže Katy, poflakuješ se se surfařem nějak moc.” Lesa povytáhla obočí. “Chceš se s námi podělit o podrobnosti?” Zavrtěla jsem se na mém sedadle. “Ne. Jen se poflakujem.” “Jen se poflakujem,” zopakovala Lesa šibalsky, “je jako kód pro-mít sex.” Carisse spadla čelist. “Ne, to ne!” “Zřejmě si ještě nechodila s moc klukama odsud.” Lesa si sedla zpátky na svoji židli, stahujíc těsnou kudrlinu. “Vlastně, skoro všichni kluci kolen, je kód pro sex.” “V tomhle musím souhlasit s Carissou. Poflakování se, se nerovná sexu, naposledy jsem-” Mravenčení mi střelilo po krku a můj srdeční tep vzrostl. Zahlédla jsem Daemona, procházejícího dveřmi a zaměřila jsem se na Lesin obličej, jako by byla moje záchrana. Daemon proklouzl kolem mého místa a vzal si místo za mnou. Sevřela jsem okraje notesu, doufajíc, že si náš učitel nechtěl vzít sladce na čas, dostat se do třídy. Propiska mě šťouchla do zad. Projela mnou neuvěřitelná závrať. Pomalu jsem se otočila. Nemohla jsem pochytit nic z jeho střeženého výrazu. “Vidím, že jsi byla…zaneprázdněná,” řekl, se sníženými řasami. Blbá část, v bydlení vedle Daemona byl fakt, že viděl skoro všechno, co jsem udělala. A to znamenalo, že věděl, že stále trénuju s Blakem. “Jo, nějak tak.” Daemon se lokty posunul přes stůl, když si vzal bradu do dlaní. “Tak co dělá, Bobo?” “Je to Blake,” řekla jsem potichu. “A ty víš, co jsme dělali. Jsi více-” “To se nestane.” Pak se zasmál pod vousy, ale nebyl tam žádný humor, jak se posunul trochu blíž. Jeho duhovky se prohloubily. “Opravdu si přeju, aby sis to myslela.” “A já si přeju, aby sis to myslel ty.” Daemon neodpověděl. Přitáhl si lokty zpátky k němu a zkřížil si ruce na prsou. Náš rozhovor byl zřejmě u konce. Otočila jsem se zpátky, cítíc se blbě. Ranní hodiny se vlekly. Lesa na mě čekala venku před bio, zastavujíc mě od toho, jít dovnitř. “Můžu se tě na něco zeptat?” řekla a podívala se kolem. Vzdychla jsem. “Jasně.” Zatáhla mě k opuštěné skříňce. “Co se děje? Před Halloweenem si políbila Daemona, jednou si šla ven s Blakem, a teď si s ním šla znovu, ale mezi tebou a Daemonem se nepopiratelně něco děje.” Udělala jsem obličej. “Páni, to zní, jako bych byla taška nebo tak něco.” Lesa udělala obličej. “Nejsem jako jedna z těch, která jde po zostuzení děvek. Věř mi. Jsem jen zvědavá. Máš vůbec ponětí, co děláš?” Jeden z důvodů, proč jsem měla ráda Lesu? Nikdy nechodila kolem horké kaše. Řekla to, co si myslela, a proto jsem k ní byla víc otevřená, než ke komukoli jinému. “Upřímně řečeno, nevím. Myslím, že jsem to… Já…nerandím s Blakem. A nerandím ani s Daemonem.” “Nerandíš?” Opřela jsem se o chladnou ocel a povzdechla jsem si. “Je to složité.” “Nemůže to být tak složité,” řekla. “Koho máš ráda?” Zavírajíc oči, jsem nakonec vypustila hlas. “Daemona.” “Ah-ha!” narazila do mě kyčlí. “Počkej. Jak je to komplikované? Daemon ti dává hodně času. Každý to vidí, i když si vy lidi jdete pořád po krku. A ty ho máš ráda. Jaký je problém?” Jak jsem ji mohla vysvětlit, jak zpackané všechno bylo? “Je to jen opravdu složité. Věř mi.” Lesa se zamračila. “Budu tě muset vzít za slovo, protože Blake prochází chodbou.” Otočila se tak rychle, že to bylo, jako by chytila moje vykukující tričko. Bio bylo normální. Když jsme byli ve škole, Blake se choval jako obvykle, jako bychom nebyli mutanti, nebo něco, a já jsem si ho za to vážila. Tady jsem mohla být normální, jak zvláštní to bylo. Zjistila jsem, že na oběd podávají studené lasagne a salát, který voněl legračně. Mňam. Naplácala jsem si něco na talíř, zatímco jsem měla chuť na jahodový koktejl. Pochybovala jsem, že bych ho dneska mohla získat. Dameon mi přestal nosit pohoštění od té doby, co jsme začli trénovat. Chybělo mi to. Chyběl mi on. Dee a Adam byli spojení ústy, když jsem si sedla. Podívala jsem se na Carissu. Obrátila oči v sloup, ale já se usmála. Můj blbý milostný život byl stranou, byla jsem stále v klubu na úskalí lásky. Jedinou věcí, kterou jsem se upřímně nemohla zabývat, bylo to, jak moje máma chodí s Willem, na které jsem dostala dlouhý pohled včera předtím, než odešla do práce. Blee. “Budeš jíst ten salát?” zeptala se Dee. “Je roztomilé, jak si se přestala líbat kvůli jídlu.” Zasmála jsem se, tlačíc můj tácek směrem k ní. “Ahoj Adame.” Jeho tváře zrudly. “Ahoj Katy.” “Je mi to líto. Pracovala jsem na chuti k jídlu.” Dee se usmála. “A já ztratila mojí,” zamumlala Carissa. Blake nepřišel do jídelny vůbec, ale Daemon ano. Sedl si na místo vedle Andrewa a Ash. Proti své vůli jsem ho pozorovala. Daemon vzhlédl, držíc koktejl. Usmál se. Bastard. Podívala jsem se na Dee. “Jak můžeš tohle jíst? Přísahám, že okraje salátu jsou hnědé. Je to nechutné.” Adam se zasmál. “Dee dokáže sníst cokoliv.” “Taky můžeš,” nabídla mu rajče na její vidličce. “Dáš si?” “Dobře,” posadila jsem se zpátky. “Pokud ho budeš krmit, budu si muset najít nový stůl.” “S tím naprosto souhlasím,” přidala se Carissa. Dee obrátila oči v sloup, ale slitovala se. “Já se ráda dělím. Co je na tom špatně?” Když se na mě podívala, její výraz měl naději. “Jsem ráda, že si s námi jedla dnes…sama.” Nepohodlně jsem přikývla a zaměřila se na rozebrání mých lasagní. Nesnášela jsem vrstvené jídlo, pokud do toho nebyla zahrnutá čokoláda a arašídové máslo. Oběd a odpolední hodiny konečně skončili a já spěchala na poštu, vyzvednout si poštu dříve než Blake přijde. Když jsem usadila harampádí a balík na zadní sedadlo, zahlédla jsem jedno auto z černé expedice, zaparkované na okraji parkoviště, jako kdyby museli náhle zastavit u krajnice a nechat motor běžet. Mohla by to být jakákoli expedice, říkala jsem si, když jsem zavírala dveře, ale mráz mi tančil po zádech a všechny drobné chloupky se mi na ruce postavily. Možná jsem si vyvinula nějaký zlý šestý smysl spolu s mými mimozemskými kouzly? Šla jsem na místo řidiče, s jedním okem na expedici. Kouř sršel z výfuku a dusil vzduch. Najednou, se dveře spolujezdce otevřely a já uviděla dva lidi. Brian Vaughn, důstojník DOD, který vlastnil nejděsivější smích vůbec, se nakláněl nad cestujícího, popadajíc dveře. Jeho ústa byli úzké, vztekle se oháněl, když tápal po dveřích jednou rukou, zatímco jeho druhá paže obepínala dívku na sedadle. Šilhajíc, jsem se ještě jednou podívala na dívku, když jsem vlezla do mého auta a chtěla se odtamtud dostat. Poslední věc, kterou jsem potřebovala, bylo, aby mě Vaughn přichytil, jak na něj zírám, ale…já znala tu holku. Viděla jsem její tvář na letáku, připevněném na skle okna FOOLANDu. Její hnědé vlasy měla stažené dozadu, těsně z její bledé, útlé tváře. Její oči netančili smíchem, když se otočila ke dveřím, sledujíc Vaughna, který ji zatáhl, zavírajíc ji uvnitř…mě zavírajíc venku. Její oči byly prázdné. Ale byla to ona. Byla to Bethany.

KAPITOLA 22

Bethany-Dawsonova přítelkyně-je naživu. A byla s DOD. Znělo to šíleně a já jsem to popírala celou cestu domů, ale byla to ona. Ta tvář se vypálila do mé paměti. Chodila jsem po domě, dokud se neukázal Blake, omráčená tím, co by to mohlo znamenat. Jedním pohledem se na mě podíval a zamračil se. “Vypadáš jako bys viděla ducha.” “Myslím, že viděla.” Moje ruce se otevřely a zavřely. “Myslím, že jsem viděla Bethany s tím chlápkem z DOD.” Blake se zamračil. “Kdo je Bethany? Bylo špatné říkat o tom Blakeovi, ale potřebovala jsem to někomu říct. “Bethany byla Dawsonova přítelkyně. Dawson byl bratr Daemona a Dee. Byli údajně napadeni Arumem a zabiti, ale jejich těla byla odvezena DOD před tím, než je Daemon nebo Dee mohli vidět.” Porozumění zasvítilo v jeho očích. “Člověče, byl jsem zvědavý… Všichni Luxeni přicházejí ve třech.” Přikývla jsem. “Ale jestli je to opravdu ona, a jsem si jistá, že je to ona, co to znamená?” Blake seděl na rameni křesla, otáčel dálkovým ovladačem znovu a znovu nad jeho rukama…bez doteku. “Jak blízko si Dawson a Bethany byli?” Pak mi to došlo. Všechno se to zdálo tak jasné. Stěny se trochu naklonily a panika udělala díru v mém hrudníku. “Ach můj Bože, Dawson uzdravil Bethany. To je to, co si všichni myslí. To, že se nějak zranila a on ji uzdravil. A mohl ji změnit-zmutovat, správně?”

Blake přikývl. “Ach, člověče…” “A vsadím se, že Bethany je přezdívka pro Elizabeth a…jak vypadala ta holka-ta holka, co ti řekla o DOD, jmenovala se Liz?” Pozvedl obočí. “Měla hnědé vlasy, trochu tmavší než ty tvoje. Ostré rysy, ale opravdu hezká.” Všechno to začalo do sebe zapadat. “To je šílený. Jak o ní DOD mohlo vědět? Ona a Dawson zmizeli jen pár dní po tom, co se to mezi nima stalo, pokud…pokud někdo, kdo o tom měl podezření, že byla Bethany uzdravena, to neřekl DOD.” Můj žaludek se stáhl, když jsem si stáhla vlasy do chaotického culíku. “Kdo by to udělal? Někdo z Luxenů?” “Nevím. Už se to stalo v minulosti, že DOD měli Luxeny, kteří pro ně byly uši a oči,” řekl Blake a mnul si čelo. “Člověče, tohle je na hovno.” Na hovno-to ani nemohlo pokrýt. Tohle znamenalo, že někdo blízký Blackům, je zradil tím nejhorším způsobem. Skrz mě šlehal vztek. Otočila jsem se zrovna, když závěsy vylítly, jako kdyby nával vzduchu vstoupil do místnosti. Malá smršť knih a časopisů se pohybovala přes pokoj, otáčející se a otáčející se. “Wau, uklidni se, Storme.” Zamrkala jsem a smršť se rozpadla. S povzdechem jsem zvedala knihy a časopisy, nyní rozházené po celém pokoji. Puls mi hučel v uších, když se moje mysl prohnala přes to, co jsem zjistila. “Pokud má DOD Beth, pak co udělali s Dawsonem? Myslíš si, že je ještě naživu?” Tahle myšlenka vyvolala naději. Pokud by byl Dawson naživu bylo by to…bylo by to jako kdyby byl můj otec ještě naživu. Můj život by se změnil. Daemonův a Deein život by se změnil k lepšímu. Byli by zase rodina… Blake mě jemně uchopil za ruku, otáčejíc mě k němu. “Já vím, na co myslíš. Jak krásné by to pro něj bylo, být stále naživu, ale Katy, DOD nechce Dawsona. Chtěli Bethany. A udělají cokoliv, aby získali kontrolu nad zmutovanými lidmi. Pokud DOD řeklo jeho rodině, že je mrtvý…” “Ale nevíš jestli řekli pravdu,” protestovala jsem. “Proč by ho udržovali naživu, Katy? Pokud je to opravdu Liz-Beth-potom mají to, co chtějí. Dawson by byl mrtvý.” Nemohla jsem tomu uvěřit. Byla tam šance, že je naživu a nebyl tady žádný způsob, jak bych se sebou mohla žít, aniž bych to řekla Daemonovi nebo Dee. “Katy nemůže být naživu. Jsou nemilosrdní,” trval na svém a jeho sevření bylo pevnější na mém rameni. “Chápeš to, že jo?” zatřásl mi rukou. Tvrdě. “Chápeš?” Překvapena jeho zarputilostí, zvedla jsem bradu. Mé oči se setkaly s jeho, a něco v těch jeho bylo špatně, způsobem, který byl trochu mimo a strašidelný, jako když se usmál a hodil mi nůž na hlavu. Ledový pocit stékal mými žílami. “Jo, chápu. To asi nebyla ani ona.” Polkla jsem s nuceným úsměvem. “Blakeu, můžeš mi pustit ruku? Bolí to.” Zamrkal a pak se zdálo, že si uvědomil, že mi drží ruku. Pustil ji a dusil se smíchem. “Promiň. Já jenom nechci, aby tvoje naděje vylítly nahoru a pak spadli dolů. Nebo si udělala něco bláznivého.” “Ne, moje naděje nevylítli nahoru.” Třela jsem si ruku a ustoupila. “A co bych vlastně mohla dělat? Nikdy bych to neřekla Daemonovi nebo Dee, kdybych si nebyla jistá.” Uvolnil se a usmál se. “Dobře. Pojďme začít trénovat.” Přikývla jsem, popadla předmět a doufala, že na to Blake zapomene. Náš trénink se skládal ze zmrazování věcí a jakmile odešel, utíkala jsem pro mobil. Byla skoro půlnoc, ale stejně jsem napsala Daemonovi. Můžeš přijít? Čekala jsem deset minut předtím, než jsem napsala znova. Je to důležitý!!! Uplynulo dalších deset minut a já se začala cítit jako jedna z těch psychotických přítelkyň, které psaly klukům plno keců, dokud neodpověděli. K čertu s ním. S nadáváním, poslala jsem mu ještě jednu sms. Je to o Dawsonovi. Ani ne o minutu později, jsem ucítila nával tepla na krku. Žaludek se mi převracel a kroutil, dveře se otevřeli. “Daemone…” Moje slova mi na rtech zemřeli a mé oči se rozšířily. Musela jsem ho vzbudit, protože… Žádná košile. Zase. Muselo být méně než 30 stupňů pod nulou, ale on přede mnou stál ve flanelových, pyžamových kalhotách a v ničem jiném, ale skvěle, dokonale tvarovaná kůže se napínala přes jeho tvrdé svaly. Nezapomněla jsem, jak vypadal bez trička, ale moje paměť k němu nebyla spravedlivá. Daemon vstoupil dovnitř, oči měl vytřeštěné a zářící. “Co o Dawsonovi?” Zavřela jsem dveře s bušícím srdcem. Co když, říct mu to, bude chyba? Co když je Dawson mrtvý? Jen bych podělala Daemonův život ještě víc. Možná bych měla poslechnout Blakea. “Kat-” Daemon netrpělivě odsekl. “Promiň.” Prošla jsem kolem něj, dávajíc pozor, abych se nedotkla žádného kousku jeho odhalené kůže a šla jsem do obýváku. Praskání přede mnou a on si položil ruce v bok. Zhluboka jsem se nadechla. “Viděla jsem dneska Bethany.” Daemon trhnul hlavou na stranu a zamrkal jednou, pak podruhé. “Co?” “Dawsonova přítelkyně-” “Já vím, co jsi řekla,” přerušil mě, přejíždějíc oběma rukama přes své rozcuchané vlasy. Na chvilku jsem byla rozptýlená způsobem, jak se jeho svaly na rukách a ramenech vlní. Soustředění. “Jak si můžeš být jistá, že to byla ona, Kat? Nikdy jsi ji neviděla.” “Viděla jsem ji na letácích se ztracenými lidmi. Je to tvář, na kterou nezapomenu.” Sedla jsem si a mnula si ruce na kolenou. “Byla to ona.” “Sakra…” Daemon si sedl vedle mě na gauč, pustil ruce mezi nohy. “Kde jsi ji viděla?” Dívala jsem se na zmatek, lemující jeho tvář a nechtěla jsem nic víc, než ho nějak utěšit. “Na poště, po škole.” “A ty jsi čekala až do teď, než si mi to řekla?” Než jsem stačila odpovědět, rozesmál se potichu. “Protože jsi měla trénink s Bilbo Pytlíkem a musela jsi počkat než odejde, aby sis se mnou mohla promluvit?” Mačkajíc si kolena, jsem trhla bradou. Daemon měl být první člověk, za kterým jsem měla jít. Byla jsem šokovaná tím, co jsem viděla a trénink nebyl zdaleka tak důležitý nebo dobrou výmluvou. “Je mi to líto, ale říkám ti to teď.” Přikývl a vrátil se pohledem na vánoční stromeček. Zdálo se to jako věčnost, co jsme ho zdobili. “Sakra, já ne…já ani nevím, co na to říct. Beth je naživu?” Přikývla jsem se stisknutými rty. “Daemone, viděla jsem ji s Brianem Vaughnem. Je s DOD. Zajeli na krajnici a dveře auta se otevřeli. To je to, jak jsem je viděla. Zavřel dveře a rozzlobeně se podíval.” Daemon pomalu otočil hlavu směrem ke mně a naše pohledy se do sebe uzamkly. Čas se táhnul. Množství emocí procházelo jeho očima, měnící je od jasně zelené do tmavé bouřlivé barvy. Viděla jsem ten moment, kdy pochopil, co říkám a v té sekundě se jeho celý svět začal rozpadat a přestavěl se během několika vteřin. Podezření, že Dawson uzdravil Bethany a potom skok k Dawsonovu a Bethanynu zmizení kvůli DOD ne Arumů, nebyl těžko udělatelný skok. Ne potom, co zjistil, že mým uzdravením, mě Daemon také změnil. Pak do mixu hodil Blakea, plus všechno to, co nám řekl o DOD a jejich hledání zmutovaných lidí. Daemon byl chytrý. Vyskočil na nohy a během několika vteřin byl venku ze své lidské podoby a oslepoval mne. Jeho světlo vzplanulo do odstínu červeno-bílé, když se ostrý kovový zvuk nesl po místnosti. Zvedl se vítr, žárovky na vánočním stromečku blikaly. Byla s DOD? Pošeptal mi jeho hlas, napjatý vztekem. DOD je za to zodpovědné? Vždycky mi trvalo chvilku, si zvyknout, že slyším Daemonův hlas v mé hlavě a ze zvyku jsem odpověděla ústně. “Já nevím, Daemone, ale to není ta nejhorší část všeho. Jak by DOD mohlo vědět, co se stalo mezi Dawsonem a Bethany, pokud…” Pokud jim to někdo neřekl? Jeho pulsující světlo a výbuchy naplňovalo místnost teplem. Ale Dawson neřekl ani mě, že ji uzdravil nebo, že se něco stalo. Jak by to někdo mohl vědět? Pokud ještě někdo kromě mě měl podezření, co se stalo, a nezradil nás… Přikývla jsem, aniž bych si byla jistá, jestli se na mě dívá nebo ne. Všechno, co jsem viděla, byla jeho forma, žádné rysy, žádné oči. “To je to, co si myslím. Musel tu být někdo, kdo to věděl, a to nás opravdu omezuje na zásobu podezřelých.” Uplynulo několik chvil a teplo v místnosti i nadále stoupalo. Potřebuji vědět, kdo nás zradil. A pak se postarám o to, aby si přáli, aby nikdy nepřistáli na téhle planetě. S očima dokořán jsem stála a stahovala jsem si rukávy svetru. S polknutím jsem vzala šanci. Daemone? Jeho světlo zablikalo. Slyšel jsem Tě. Další důkaz toho, že naše spojení nikam nezmizelo. Vím, že jsi celý žhavý na pomstu, ale co je důležitější…co když je Dawson ještě naživu? Daemon se přesunul ke mně a drobné kapičky potu vyrazily na mém čele. Pak nevím, jestli bych měl být šťastný nebo smutný. Byl by naživu, ale kde? DOD by ho mělo a pokud by to tak bylo, jaký by měl život? Po dobu dvou let? Jeho další slova zněly přiškrceně a to i v mé hlavě. Co by s ním dělali? Slzy naplnily mé oči, rozmazávaly jeho světlo. Je mi to líto, Daemone. Je mi to opravdu líto. Ale jestli je naživu, potom je naživu. Natáhla jsem se, protahovala ruku skrz světlo a dotkla jsem se jeho hrudi. Světlo chaoticky pulzovalo a pak se uklidnilo. Moje prsty hučely. To něco musí znamenat, ne? Ano, ano to znamená. Pak ustoupil a o vteřinu později byl ve své lidské podobě. “Musím zjistit jestli je můj bratr naživu-a pokud není…” Podíval se stranou, čelist mu pracovala. “Musím vědět proč a jak zemřel. Je jasné proč by chtěli Beth, ale mého bratra?” Posadila jsem se zpátky a dlaní si otřela čelo. “Já nevím-” Daemon vzal moji ruku tak rychle, že jsem zalapala po dechu. “Co to děláš?” Otočil mi ruku a svraštil čelo. “Co to je?” “Hm?” Podívala jsem se dolů a mé srdce se zadrhlo. Hluboká, purpurová modřina se stáčela na mém zápěstí, přesně tam, kde mě dřív popadl Blake. “To nic není,” řekla jsem rychle. “Bouchla jsem se předtím o pult.” Jeho oči se zvedly a propichovaly ty mé. “Jsi si jistá, že se stalo tohle, protože přísahám pokud ne, řekni mi to a ten problém bude vyřešen.” Přinutila jsem se zasmát a protočit oči extra navíc. V mé mysli nebylo pochyb o tom, že by Daemon udělal Blakeovi něco strašného, i když to byla nehoda. Pro něj neexistovaly žádné odstíny šedé. “Ano, Daemone, to je všechno co se stalo. Bože.” Studoval mě, couvl a posadil se na pohovku. Uplynula nějaká chvíle. “Neříkej o tom Dee, jo? Ne, dokud nezískáme nějaké vodítko nebo něco. Nechci, aby něco věděla, dokud si nebudeme jistí.” Skvělý. Další lhaní, ale chápala jsem proč. “Jak získáš nějaké vodítko?” “Říkala jsi, že jsi viděla Bethany s Vaughnem, ne?” Přikývla jsem. “No, já náhodou vím, kde bydlí. A nejspíš ví, kde Beth je a co se stalo s Dawsonem.” “Jak víš, kde bydlí?” Usmál se, trochu zle. “Mám své způsoby.” Nová panika omotávala své ledové prsty. “Počkej. Oh ne, nemůžeš po něm jít. To je šílený a nebezpečný!” Daemon vyklenul své uhlově černé obočí. “Jako kdyby ses starala o to, co se se mnou stane, Kotě.” Moje pusa se otevřela. “Já se starám, pitomče! Slib mi, že nebudeš dělat nic hloupého.” Pár vteřin na mě koukal, jeho úsměv přešel ve smutný. “Nebudu slibovat něco, co vím, že nedodržím.” “Argh! Ty jsi tak podělaně frustrující. Neřekla jsem ti to proto, aby si šel ven a udělal něco hloupého.” “Neudělám nic hloupého. I když to, co mám v plánu, je riskantní a šílený, ale je to dobře promyšlená úroveň hlouposti.” Protočila jsem oči. “To je uklidňující. Mimochodem, jak víš, kde bydlí?” “Vzhledem k tomu, že jsme obklopeni lidmi, kteří potencionálně chtějí škodit mé rodině, mám tendenci držet si o nich přehled, jako oni si udržují přehled o mě.” Naklonil se dozadu, protáhl si ruce, dokud se jeho záda neohnula. Dobrý Bože, musela jsem se podívat jinam. Ale ne dřív, než jsem zachytila záblesk uspokojení v jeho očích. “Bydlí v podnájmu v Moorefield, ale nejsem si jistý, který z nich to je.” Posunula jsem se na gauči a zívla jsem. “Co budeš dělat? Sledovat jeho blok?” “Ano.” “Co? Máš James Bond fetiš?” “Možná,” odpověděl. “Potřebuju jenom auto, které není snadno rozpoznatelné. Má tvoje máma zítra práci?” Pozvedla jsem obočí. “Ne, je zítra večer pryč a bude tam pravděpodobně spát, ale-” “Její auto by bylo ideální.” Přesunul svojí váhu na gauči a byl teď tak blízko, že jeho holá ramena se tlačila na moje. “I když Vaughn viděl její auto, nebude tušit, že patří jí.” Posunula jsem se. “Nenechám tě půjčit si mámino auto.” “Proč ne?” Pomalu se posouval, usmívající se. Okouzlující úsměv-ten stejný, který použil na mámu, když se poprvé setkali. “Jsem dobrý řidič.” “O to nejde.” Přesunula jsem se na rameno gauče. “Nemůžu tě jen tak nechat, vzít si její auto beze mne.” Zamračil se. “Nejseš do toho zapojená.” Ale chtěla jsem do toho být zapojená, protože to šlo přese mě. Zavrtěla jsem hlavou. “Chceš auto mojí mámy, pak dostaneš mě, spolu s ním. Je to “dva v jednom” speciál.” Daemon nyní sklonil bradu, díval se přes husté řasy. “Dostat tě? Teď to zní jako mnohem zajímavější dohoda.” Moje tváře zrudly. Daemon už mě měl, ale ještě to nevěděl. “Jako v partnerství, Daemone.” “Hmm.” Daemon zablikal u dveří. “Buď připravená zítra po škole. Odkopni Bartoloměje všemi nezbytnými prostředky. A neříkej mu o tom ani slovo. Ty a já si budeme hrát na špiony sami.”

KAPITOLA 23

Vytvořila jsem nějakou chabou výmluvu, o nutnosti trávit čas s mámou a tím se velmi úspěšně zbavila Blakea. Získat klíče od mámy, nebylo příliš obtížné. Zhroutila se z dvojité směny, jakmile se dostala domů, a já jsem věděla, že nebude vzhůru, aby si všimla, že její auto je pryč. Čekali jsme, dokud se setmělo a to bylo kolem pěti třiceti. Daemon se se mnou setkal venku a snažil se mi vzít klíčky. “Ne. Mámino auto znamená, že řídím já.” Zamračil se na mě, ale přivlastnil si místo spolujezdce. Jeho dlouhé nohy byly nepřizpůsobivé pro stísněné sezení. Vypadal, jako by chtěl zvětšit auto. Zasmála jsem se a Daemon se zamračil. Zapla jsem rockovou stanici, a on to změnil na stanici se staršími písničkami. Moorefield byl jen patnáct minut daleko, ale byla to nejdelší, zatracená cesta v mém životě. “Tak jak si vyloučila Butterův obličej?” zeptal se, než jsme vyjeli z příjezdové cesty. Střelila jsem po něm špinavý pohled. “Řekla jsem mu, že mám plány s mámou. Není to, jako bych trávila každou minutu s Blakem.” Daemon si odfrkl. “Co?” Podívala jsem se na něj. Díval se z okna, jednou rukou svíral podělanou kliku. Sakra. Jako kdyby bylo moje řízení tak špatné. “Co?” zopakovala jsem. “Ty víš, co s ním dělám. Není to, jako bychom se spolu poflakovali a koukali se na filmy.” “Opravdu vím, co s ním děláš?” zeptal se tiše. Moje ruce sevřely volant. “Ano.” Sval na čelisti mu pracoval, a pak otočil své tělo ke mně, jak nejlépe mohl, vzhledem k omezenému prostoru. “Víš, celý tvůj život nemusí zahrnovat trénink s Bradleyem. Můžeš si dát volno.” “Mohl si se k nám připojit. Líbilo se mi…když si pomáhal a když si tam byl,” přiznala jsem a cítila, jak mi hoří tváře. Chvíli bylo ticho. “Znáš můj postoj k tomu, ale musíš se zastavit a přestat se vyhýbat Dee. Chybíš ji. A to, to jen zpackalo.” Vina mě žvýkala malými-jako břitva-ostrými zuby. “Je mi to líto.” “Tobě je to líto?” řekl. “Proč? Protože jsi mizerný přítel?” Podruhé mnou probleskl hněv, divoký a teplý jako ohnivá koule. “Nesnažím se za to, že jsem mizerný přítel Daemone. Ty víš, co dělám. Jsi ten, kdo mi řekl, abych ji z toho vynechala. Jen řekni Dee, že se ji omlouvám, ano?” Známý problém byl v jeho hlase. “Ne.” “Nemohli bychom si o tom promluvit?” “A to bude také ne.” Ale neřekl nic jiného, kromě toho, že mi dal směr k pozemku, kde Vaughn žil. Zaparkovala jsem uprostřed cesty mezi podezřelými šesti domy, vděčná, že moje máma tónovala okna jejího auta. Pak Daemon začal znovu. “Jak probíhá tvůj trénink?” “Pokud by ses přes sebe dostal, věděl bys to.” On se usmál. “Už jsi schopná zmrazovat věci? Přesouvat objekty v okolí?” Když jsem přikývla, přimhouřil oči. “Už si měla nějaké neočekávané výbuchy energie?” Kromě celého toho mini cyklónu v obývacím pokoji poté, co jsem viděla Bethany, jsem neměla. “Ne.” “Tak proč ještě trénuješ? Smyslem pro tebe bylo, získat kontrolu. A tu máš.” Chtíc bouchnout hlavou o volant, jsem zasténala. “To není jediný důvod, Daemone. A ty to víš.” “Samozřejmě, že nevím.” Odsekl, tlačíc se zpět proti jeho sedadlu. “Bože, jak já miluju, když všichni mluvíte o mé osobní záležitosti, ale nechcete se na ní podílet.” “Mám rád mluvení o tvé osobní záležitosti. Je to obvykle zábavné a vždy dobré pro smích.” “No, já ne,” odsekla jsem. Daemon si povzdechl, jak se kroutil v sedadla a snažil se získat pohodlí. “Tohle auto je na hovno.” “Byl to tvůj nápad. Já na druhé straně si myslím, že to auto má perfektní velikost. Ale taky to může být tím, že nejsem velká jako hora.” Uchechtl se. “Jsi velká jako malá, roztomilá, sexy panenka.” “Pokud řekneš prázdná panenka, ublížím ti.” Namotala jsem si řetízek s obsidiánem kolem mých prstů. “Máš to?” “Ano, madam.” Zírala jsem přes přední sklo, chycená mezi touhou být na něho naštvaná, protože to bylo snadné a chtít si to vysvětlit. Tolik toho ve mně bublalo, že by nic nevyšlo. Povzdechl si. “Jsi vyčerpaně sklíčená. Dee si dělá starosti. Nezastaví se v otravování mě, abych se na tebe šel podívat a zjistil, co se děje, protože se s ní nechceš poflakovat.” “Aha, takže se zase vracíme k té věci, jak udělat tvou sestru šťastnou? Žádáš si za to bonusové body?” Zeptala jsem se předtím, než jsem se mohla zastavit. “Ne.” Natáhl se, chytil moji bradu v jemném sevření, nutíc mě, abych se na něj podívala. A když jsem to udělala, nemohla jsem dýchat. Jeho oči vířily. “Mám strach. Bojím se pro tisíc různých důvodů a nesnáším to… Nesnáším ty pocity, jakože s tím nemůžu nic udělat. Že se historie bude opakovat a ačkoli to vidím tak jasně jako den, nemůžu to zastavit.” Jeho slova mi otevřely díru v hrudi a najednou jsem myslela na tátu. Když jsem byla malá a rozčilovala se, obvykle kvůli něčemu hloupému, jako že jsem chtěla nějakou hračku, nikdy jsem nemohla dát svoji frustraci do slov. Místo toho jsem měla záchvat, nebo trucovala. A táta…vždycky říkal totéž. Použij svoje slova, Kitty-cat. Použij svoje slova. Slova byla nejmocnější nástroj. Jednoduchá a často podceňována. Mohli léčit. Mohli zničit. A já jsem potřebovala použít slova nyní. Obtočila jsem prsty kolem jeho zápěstí, vítajíc záchvěv, který mi jeho dotyk dal. “Omluvám se,” zašeptala jsem. Daemon se zatvářil zmateně. “Za co?” “Za všechno! Za nepoflakování se s Dee, a že jsem hrozná kamarádka k Lese a Carisse.” Zhluboka jsem se nadechla a jemně vytáhla ruku pryč. Podívala jsem se z čelního skla, zamrkávajíc slzy zpátky. “A omlouvám se za to, že nemůžu zastavit trénink. Beru to, proč to tak nechceš. Opravdu. Chápu, že nechceš, abych byla v nebezpečí a že nevěříš Blakeovi.” Daemon se opřel o sedadlo, a já se donutila pokračovat. “Nejvíc ze všeho vím, že se bojíš, že skončím jako Bethany a Dawson-bez ohledu na to, co se s nimi opravdu stalo-a že mě chceš od toho ochránit. Chápu to. A to…to mě zabíjí… Vědět, že ti to ubližuje, ale ty musíš pochopit, proč musím být schopná ovládat a používat svoje schopnosti.” “Kat-” “Nech mě to dokončit, jo?” Podívala jsem se na něj, a když přikývl, nadechla jsem se. “To není jen o tobě a o tom, co chceš, nebo čeho se bojíš. Je to i o mě. O mé budoucnosti a mém životě. Je pravda, že jsem nevěděla, co se svým životem dělat, když přišlo na vysokou školu, ale teď čelím budoucnosti, kde pokud vyjdu z rozsahu beta křemene, budu lovena. Stejně jako ty. Moje máma bude v nebezpečí, pokud mě Arum uvidí a bude mě sledovat domů. A pak je tady ten celý bordel s DOD.” Stiskla jsem rukou obsidián. “Musím být schopná se bránit a chránit lidi, na kterých mi záleží. Protože nemůžu očekávat, že budeš vždycky tady, abys mě ochránil. Není to správné, nebo fér ani k jednomu z nás. To je důvod, proč trénuju s Blakem. Ne, abych tě naštvala. Ne, abych s ním byla. Dělám to proto, abych se mohla postavit vedle tebe, jako bychom si byli rovni, a ne být někdo, koho musíš chránit. A dělám to taky pro sebe, takže se nebudu muset spoléhat na někoho, aby mě zachránil.” Daemon snížil řasy, stíníc si jeho oči.

Vteřiny prošli v tichu a pak řekl. “Já vím. Vím, proč to chceš udělat. A respektuju to. Opravdu.” Věděla jsem, že přídě nějaké “ale”. Cítila jsem to v kostech. “Ale je těžké ustoupit a nechat, aby se to stalo.” “Nevíš, co se stane, Daemone.” Přikývl a pak se obrátil k oknu spolujezdce. Jedna ruka přešla nahoru, třela jeho čelist. “Je to těžké. To je všechno, co ti o tom můžu říct. Budu respektovat to, co chceš udělat, ale je to těžké.” Vydechla jsem a neuvědomila jsem si, že jsem držela na jemném povzdechu a přikývla. Věděla jsem, že už o tom nebudu nic víc říkat. Respektování mého rozhodnutí, bylo lepší než omluva. Aspoň jsme teď byli na stejné straně, a to bylo důležité. Koukla jsem se na něj. “Mimochodem, co budeme dělat, když uvidíme Vaughna?” “Přemýšlet nad tím, jak daleko před námi ještě je.” “Wau, to byl dobrý plán.” Odmlčela jsem se. “Opravdu pochybuju, že je Bethany v jednom z těchto domů. To by bylo příliš nebezpečné.” “Souhlasím, ale proč ji mají takhle na veřejnosti?” Zeptal se otázku za milion dolarů. “Kde by ji mohl kdokoliv vidět?” Zavrtěla jsem hlavou. “Mám dojem, že Vaghn nebyl příliš šťastný. Možná, že utekla.” Podíval se na mě. “To by dávalo smysl. Ale Vaghn, no, byl vždycky grázl.” “Znáš ho?” “Ne moc dobře, ale začal pracovat s Lanem několik měsíců před tím, než Dawson zmizel.” Poslední slovo se zdálo, že se srazilo s jeho jazykem, jako by byl ještě seznámen s možností, že Dawson nebyl mrtvý. “Lane byl náš instruktor, Bůh ví jak dlouho, a pak se s ním ukázal Vaughn. Byl tam, když nám řekli o Dawsonovi a Bethany.” Dameonovo hrdlo pracovalo. “Lane vypadal trochu naštvaný. Jako by Dawson nebyl jen věc, co zemřela, ale člověk. Možná, že v průběhu let narostlo mezi nimi spojení. Koukni,” -odkašlal si- ” Dawson měl takový účinek na lidi. I když byl chytrák, nemohla sis pomoct, ale mělas ho ráda. Každopádně, to Vaghnovi bylo úplně jedno.” Nevěděla jsem co říct, tak jsem dosáhla přes malý prostor mezi námi, a stiskla mu ruku. Podíval se na mě jasnýma očima. Za ním spadlo několik tichých sněhových vloček a na malý okamžik položil jeho ruku na moji. Něco nekonečného vzplanulo mezi námi-silnější než fyzické, což bylo divné, protože to pohánělo všechny fyzické věci ve mně. Pak se odtáhl a pozoroval sníh. “Víš, o čem jsem přemýšlel?” Proč jsem se ještě neplazila přes střed auta do jeho klína? Sakra, protože mě napadlo právě to, ale auto bylo příliš malé pro tyhle druhy lumpáren. Odkašlala jsem si. “O čem?” Opřel se o sedadlo a pozoroval sníh, stejně jako já. “Pokud DOD ví, co dokážeme udělat, pak nikdo z nás není v bezpečí. Ne, že bychom někdy byli v bezpečí, ale tohle všechno mění.” Otočil hlavu směrem ke mně. “Nemyslím si, že jsem řekl díky.” “Za co?” “Za to, že jsi mi řekla o Bethany.” Odmlčel se, za jeho rty tahal pevný úsměv. “Potřebuješ to vědět. Já bych-počkat.” Dvě světla se otočila na ulici. To bylo přinejmenším po páté, ale bylo to jedno z SUV. “Máme jednoho.” Daemonovy oči se rozšířili. “Je to expedice.” Dívali jsme se na černou expedici, jak zpomalila a zajela na příjezdovou cestu jednopatrového domu se dvěma byty. I když byli okna v autě tónované, chtěla jsem sklouznout na sedadle dolů a skrýt svou tvář. Dveře řidiče se otevřely a Vaghn vystoupil. Zamračil se na nebe, jak se odvážilo obtěžovat ho sněžením. Další dveře auta se zavřely a postava se přemístila do světla. “Zatraceně,” řekl Daemon. “Nancy je s ním.” “Neměl si opravdu v plánu si s ním promluvit, že ne?” “Jo, tak trochu jsem měl.” Ohromená jsem zavrtěla hlavou. “To je šílené. Co si hodlal udělat? Přepadnout ho v jeho domě a dostat z něj odpovědi?” Když přikývl, zalapala jsem po dechu. “Tak co dál?” “Na další věci jsem ještě zcela nezapracoval.” “Panebože,” zamumlala jsem. “Stojíš za hovno v celé téhle špionážní věci.” Daemon se zasmál. “No, dnes večer nemůžeme nic dělat. Pokud by jeden z nich zmizel, pravděpodobně by to neměl být takový velký problém, ale dva z nich by znamenalo příliš mnoho otázek.” Zvedl se mi žaludek, když jsem viděla, jak agenti mizí do domu. Vevnitř se zapnulo světlo, a štíhlá postava se posunula před okno, zatahujíc závěsy. “Hmm. Soukromá parta, že?” “Možná dostávají nějakou “podvolenou, kočičí zajatkyni” bombu.” Podívala jsem se na něj. “Ou.” Blýskl zuby. “To rozhodně není můj typ.” Jeho pohled mi klesl ke rtům, a část mě se zachvěla, v reakci na teplo z jeho pohledu. “Ale teď to mám totálně v mysli.” Byla jsem bez dechu. “Jsi pes.” “Pokud mě budeš hladit, budu-” “Ani nedokončuj tu větu,” řekla jsem, bojujíc s úsměvem. Jen usmívání ho povzbuzovalo, a nepotřeboval žádný další důvod k rošťárnám. “A shoď tem nevinný pohled z tváře. I tak vím-” Obsidián vzplanul tak rychle, ohřívajíc můj svetr a hrudník, jako by mi někdo dal horké uhlí na kůži. Vyjekla jsem a trhla sebou do sedadla, bouchajíc hlavou o střechu. “Co?” “Arum,” zalapala jsem po dechu. “Nedaleko je Arum! Ty na sobě nemáš žádný obsidián?” Bdělá a napjatá jsem se rozhlédla po temné silnici. “Ne, nechal jsem ho v autě.” Šokovaná jsem na něj zírala. “Vážně? Nechal si jedinou věc, která zabíjí tvého nepřítele v autě?” “Nepotřebuju to, abych ho mohl zabít. Zůstaň tady.” Začal otevírat dveře, ale já ho popadla za paži. “Co je?” “Nemůžeš se dostat z auta. Jsme přímo před jejích domem! Uvidí tě.” Ignorovala jsem rostoucí strach, že vždycky přišel Arum. “Jsme stále dost blízko ke skalám?” “Jo,” zavrčel. “Chrání nás asi padesát mil v každém směru.” “Pak stačí sedět v klidu.” Vypadal, jako by tu představu nechápal, ale vzal ruku z dveří a opřel se. O pár vteřin později, se stín posouval ulicí, tmavší než noc sama. Proplul k obrubníku, unášený přes trávník, pokrytý tenkou vrstvou sněhu, a zastavil se před domem Vaughna. “Co to sakra bylo?” Dameon položil ruce na palubní desku. Arum nabral formu, přímo tady, venku. Byl oblečený jako jeden, kterého jsme viděli minule: Tmavé kalhoty, černá bunda, ale žádné sluneční brýle. Jeho bledé blond vlasy se mírně hýbaly, když přistoupil ke dveřím a přitiskl prst na zvonek. Vaghn otevřel dveře a ušklíbl se. Jeho ústa se pohybovala, ale nedokázala jsem rozeznat, co řekl. Pak se posunul na stranu, nechávajíc Aruma, vstoupit do domu. “Svaté opičí koule,” řekla jsem, s očima doširoka otevřenýma. “To se prostě nestalo.” Daemon se opřel, jeho hlas byl napjatý vztekem, když promluvil. “To se stalo. A myslím si, že jsme zjistili, jak DOD ví, čeho jsme schopni.” Zmatená jsem na něj zírala. “DOD a Arumové spolupracují! Sladké mimozemské děti… Proč?” Daemon svraštil obočí, a zavrtěl hlavou. “Vaghn řekl jméno-Residon. Přečetl jsem to z jeho rtů.” Tento nový vývoj nebyl dobrý. “Co budeme dělat teď?” “To, co chci udělat, je vyhodit do povětří jejich barák, ale to by upoutalo příliš velkou pozornost.” Sevřela jsem rty. “O tom není pochyb.” “Musíme vidět Mathewa. Hned.” Matthew žil v Boondock. Což bylo dál, než jsme byli, a když sníh stále sestupoval dolů, neměla jsem tušení, jak dostanu mamčino auto domů. Jeho dům byl velký srub, postavený na straně hory. Opatrně jsem se vydala cestou vzhůru, po jeho strmé, štěrkem vysypané příjezdové cestě, kterou by se mámin Prius neodvážil zdolat. “Pokud spadneš a zlomíš si něco, budu naštvaný.” Daemon mě chytil za ruku, když jsem začala prokluzovat. “Promiň, ne všichni z nás umí být úžasní-” Vyjekla jsem, když mi vklouzl kolem ramen až na záda a zvedl mě do náruče. Daemon s námi uháněl po příjezdové cestě. Vítr a sníh mi foukal do tváře. Postavil mě dolů a já jsem se závratí klopýtla na stranu. “Mohl bys mi dát příště varování?” Usmál se, když zaklepal na dveře. “A propásnout ten tvůj pohled? Nikdy.” Někdy jsem ho vážně jen chtěla praštit do obličeje, ale taky by mě zahřálo na všech správných místech, vidět tuhle jeho stránku znovu. “Jsi nesnesitelný.” “Jako bys měla ráda můj druh snesitelnosti.” Předtím, než jsem stihla odpovědět, Pan Garrison otevřel dveře. Jeho oči se zúžily, když mě viděl stát vedle Daemona, třesoucí se. “To je…nečekané.” “Potřebujeme si promluvit,” řekl Daemon. S pohledem upřeným na mě, nás pan Garrison zavedl do řídce vyzdobeného obývacího pokoje. Stěny byli holé dřevo a oheň v krbu praskal, vyzařujíc teplo a vůni borovice. Nebyla tu žádná vánoční dekorace. Potřebujíc se rozmrazit, jsem se posadila blízko ohně. “Co se děje?” zeptal se pan Garrison, když zvedl malou sklenici, plnou červené tekutiny. “Předpokládám, že je to něco, co nechci vědět, s ohledem na to, že je tu s tebou ona.” Zkontrolovala jsem sebe předtím, než jsem něco řekla zpět. Ten muž byl mimozemšťan, ale také měl kontrolu nad moji známkou z bio. Daemon si sedl vedle mě. K mé velké úlevě, jsme se na cestě sem dohodli, že panu Garrisonovi neřekneme, že jsem byla uzdravena. “Myslím, že bychom měli začít od začátku, a ty si budeš pravděpodobně chtít sednout.” Pohnul rukou, točíc rubínovou kapalinou ve sklenici. “Ach, to začíná dobře.” “Katy včera viděla Bethany s Vaughnem.” Obočí pana Garrisona vystřelilo vzhůru. Dlouho se nepohnul, a pak se napil. “To není to, co jsem očekával, že řekneš. Katy jsi si jistá, že to byla Bethany, koho jsi viděla?” Přikývla jsem. “Byla to ona, pane Garrisone.” “Mathew, říkej mi Mathew.” Udělal krok zpátky a zavrtěl hlavou. Cítila jsem se, jako bych právě dokončila nějaký velký úkol, posunujíc náš vztah na základní úroveň křestního jména. Mathew si odkašlal. “Opravdu nevím, co na to říct.” “Je to ještě horší,” řekla jsem a mnula si ruce. “Vím, kde jeden z DOD důstojníků žije a dnes večer jsme tam byli.” “Co?” Matthew sklonil sklenici. “Zbláznili jste se?” Daemon pokrčil rameny. “Zatímco jsme sledovali jeho dům, ukázala se Nancy Hausherová, a hádej kdo další?” “Santa?” řekl Matthew suše. Nahlas jsem se zasmála. Wau, přece jen měl smysl pro humor. Daemon to ignoroval. “Ukázal se Arum a oni ho pustili dovnitř. Dokonce ho pozdravili jménem Residon.” Matthew dopil celý nápoj a postavil sklenici na krbovou římsu nad krbem. “To není dobré, Daemone. Vím, že tam chceš vtrhnout a zjistit, jak to, že je Bethany stále naživu, ale to nemůžeš. Je to příliš nebezpečné.” “Chápeš, co to znamená?” Daemon vykročil vpřed, držíc ruce dlaněmi vzhůru. “DOD má Bethany. Vaughn byl jedním z důstojníků, kteří přišli a řekli nám, že jsou oba mrtví. Takže o ní lhali. A to znamená, že mohli lhát i o Dawsonovi.” “Proč by měli Dawsona? Řekli nám, že je mrtvý. Samozřejmě Bethany není, ale to neznamená, že je naživu. Tak to vypusť z hlavy Daemone.” V Daemonových hlubokých, zlatých očích zableskl hněv. “Pokud by to byl jeden z tvých sourozenců, vypustil bys to z hlavy?” “Všichni moji sourozenci jsou mrtví.” Matthew kráčel přes místnost a zastavil se před námi. “Vy jste všechno, co mi zbylo! Nebudu tu stát a vtipkovat s falešnou nadějí, že jsi málem umřel nebo hůř!” Daemon si sedl zpátky vedle mě a zhluboka se nadechl. “Taky jsi pro nás rodina. A Dawson také byl tvoje rodina, Matthew.” Bolest se zableskla v Matthevových ultra-jasných očích, a podíval se jinam. “Já vím. Já vím.” Popošel ke křeslu a ztěžka se posadil, potřásajíc hlavou. “Upřímně řečeno, bylo by nejlepší, kdyby nebyl naživu, a ty to víš. Nedokážu si ani představit…” “Ale když je, musíme něco udělat.” Daemon se odmlčel. “A když je opravdu mrtvý, pak…” Pak jaký druh závěru by to mohl být? Už věřili, že byl mrtvý a zjistili, že to nebyl Arum, který roztrhl jejich otevřené staré rány a pustil na ně sůl. “Ty to nechápeš, Daemone. DOD by nemělo zájem o Bethany, pokud…pokud by ji Dawson neuzdravil.” Blake tohle celou dobu říkal. Potvrzení mě uklidnilo. “Co tím chceš říct Matthew?” zeptal se Daemon, držíc krok s “nemít o tom ani páru”. Matthew si promnul čelo, a škubl sebou. “Starší…nemluví o tom, proč nemáme dovoleno léčit lidi a mají pro to dobrý důvod. Je to zakázáno, a to nejen z důvodu rizika o vystavení na naší straně, ale kvůli tomu, co to dělá s člověkem. Vědí to. A já taky.” “Co?” Daemon se podíval na mě. “Víš, co se stane?” Přikývl. “Mění to lidi, spojuje to jeho nebo její DNA s naší. Musí to být pravda, když s tím chtějí pracovat. Lidé převezmou naše schopnosti, ale ne vždycky se to udrží. Někdy to vybledne. Někdy člověk zemře, nebo změní opačný účinek. Ale pokud to bude úspěšné, tvoří to mezi nimi spojení.” Jak Matthew pokračoval, Daemon se stával více rozrušený a taky oprávněně. “Spojení mezi člověkem a Luxenem, po masivním hojení je nerozbitné a na buněčné úrovni. To si vezme oba dva spolu. Jeden nemůže přežít, pokud druhý zahyne.” Moje pusa byla otevřená. Blake mi to neřekl, ale to znamenalo… Daemon byl na nohou, hruď se mu zvedala s každým drsným, bolestivým nádechem. “Pak, pokud je Bethany naživu…” “Pak by i Dawson měl být naživu.” Dokončil Matthew a zněl unaveně. “Pokud by ji ve skutečnosti vyléčil.” A on musel… Nebyl tam žádný jiný důvod, proč by DOD mělo o Bethany zájem. Daemon zíral do ohně, kroutíc a točíc s ním. Opět jsem chtěla udělat něco, co by ho utěšilo, ale co jsem mohla opravdu udělat, aby bylo něco z toho lepší? Zavrtěla jsem hlavou. “Ale právě jsi řekl, že nemůže být naživu.” “To byl můj nejslabší pokus, přesvědčit tohohle, aby sám sebe zabil.” “Věděl…věděl si tohle celou dobu?” Nespravedlivé emoce vyplnili Daemonův hlas. Jeho forma začala slábnout, jako kdyby ztrácel veškerou kontrolu. “Věděl?” Matthew zavrtěl hlavou. “Ne. Ne! Věřil jsem, že oba jsou mrtví, ale pokud ji vyléčil, změnil jí. A pokud je ona naživu, pak musí být naživu i on. Ale je to velké…pokud je to založené na tom, zda-li Katy opravdu poznala někoho, koho nikdy nepotkala.” Daemon se posadil, oči se mu leskly v záři ohně. “Můj bratr je naživu. On je…on je naživu.” Zněl ohromeně, dokonce, ztraceně. Chtělo se mi pro Daemona brečet… Mělce jsem se nadechla. “Co si myslíte, že s ním chtějí udělat?” “Nevím.” Matthew stál nejistě, a já jsem přemýšlela, kolik toho vypil už předtím, než jsme přijeli. “Ať je to cokoliv, nemůže to být…” Nemohlo to být dobré. A já jsem měla potápějící se podezření. Podle Blakea, mělo DOD zájem o získání více zmutovaných lidí. Co je lepší způsob, jak toho cíle dosáhnout než, že chytí Luxena a nutí ho, aby to udělal? Zloba rostla. Ale kdyby to byla pravda a oni chtěli úspěšně změnit člověka, jak mohl Dawson opravdu chtít je léčit, když ho do toho nutili? Nedodržoval-li to, a pokud ano, co se stalo s těmi lidmi? Matthew už to řekl. Pokud se změna neudržela, byly strašně zmutovaní, nebo zemřeli. Můj Bože, co to mohlo udělat s člověkem…s Dawsonem? “DOD to ví, Matthew. Oni vědí, co dokážeme.” Řekl nakonec Daemon. “Pravděpodobně to ví od začátku.” Matthew zahýbal řasami, a setkal se s Daemonovým pohledem. “Nikdy jsem opravdu nevěřil…abych byl upřímný. Jediný důvod, proč jsem nikdy neřekl můj názor, bylo, protože jsem nechtěl, aby si někdo z vás dělal starosti.” “A starší…vědí to taky?” “Starší jsou jen vděční, že mají místo k životu v míru a byli v podstatě odděleni od lidské rasy. Nebudou strkat hlavy do písku, Daemone. Pokud nic jiného, pravděpodobně by si vybraly nevěřit, že naše tajemství není bezpečné.” Matthew se podíval na prázdnou sklenici. “Je to…pro ně jednodušší.” Znělo to neuvěřitelně hloupě a taky jsem to řekla. Matthew se na odpověď usmál. “Drahé děvče, ty nevíš, co to je být hostem, že? Představ si, že žiješ s vědomím, že tvůj domov a všechno, by se mohlo pod tebou roztopit jako šlehačka v každém okamžiku. Ale musela by si vést lidi, aby byli v klidu a šťastní…v bezpečí. A nejhorší by bylo, vyjádřit nejtemnější z tvých obav obyčejným lidem.” Odmlčel se a podíval se znovu na sklenici. “Řekni mi, co by lidé udělali, kdyby věděli, že mimozemšťané žili mezi nimi?” Zčervenala jsem. “No, pravděpodobně by vyváděly a bláznili.” “Přesně tak,” zamumlal. “Naše druhy se příliš neliší.” Potom už nic opravdu neřekl.

Seděli jsme tam a ztratili se v naších vlastních problémech. Moje srdce se rozpraskalo na milion kousků, protože jsem věděla, že Daemon teď chtěl spěchat k Vaughnovi a Nancy, ale nebyl tak bezohledný. Byla tady Dee, a jakákoli akce, kterou by udělal, by ji mohla ovlivnit. A zřejmě by to mělo vliv i na mě. Pokud by zemřel, zemřela bych i já. Nemohla jsem se na to ani plně soustředit. Ne teď, se vším ostatním, co se děje. Rozhodla jsem se, že nad tím budu vyšilovat později, až odejdu. “A co ta věc s Arumem?” zeptala jsem se. “Nevím.” Matthew si dolil sklenici. “Nedokážu ani pochopit důvod, proč s nimi DOD spolupracuje a co by mohli dokonce získat. Arum absorboval naše síly, ale nikdy neléčil-nic v takovém rozsahu. Měli jiný tepelný charakteristický rys, než my, takže se správnými nástroji, mohlo DOD vědět, že se nejedná o nás. Ale kdyby potkali Aruma nebo Luxena na ulici, není tam žádný způsob, jak nás rozeznat.” “Počkat!” Zastrčila jsem si vlasy dozadu, dívajíc se na tichého Daemona. “Co když DOD zachytilo Aruma, věříc, že to byl Luxen, na to jste pomysleli taky, ne? Nucení přizpůsobit se lidskému světu? Nevím, co přizpůsobení se znamená, ale jsem si jistá, že je to nějaký druh pozorování, tak by si to nakonec zjistili, a to zejména s tepelným-rysem?” Matthew vstal, šel ke skříňce v protějším rohu. Otevřel ji, vytáhl hranatou láhev a nalil si do sklenice. “Když jsme byli přizpůsobeni, nikdy neviděli naše schopnosti. Takže pokud uvolníme teorii, že to nějaký čas věděli, zkoumali naše schopnosti na Luxenech, kteří by nám neřekli, že DOD si je vědomé, co můžeme udělat.” Nevolnosti prudce vyrostly. “Říkáte, že tihle Luxeni mohly být…” “Mrtví,” řekl, otočil se a napil se. “Nejsem si jistý, jak moc ti toho Daemon řekl, ale byli tam Luxeni, kteří se nepřizpůsobili. Byli utraceni…jako divoké zvířata. Bez nejbujnější fantazie věřili, že oni použijí nějaké Luxeny ke zkoumání jejich schopností, aby se o nás dozvěděli, a pak se jich zbavili.” Nebo je poslali zpátky jako špiony-ti, kteří by mohli dávat pozor na ostatní, informujíc DOD s jakoukoli podezřelou aktivitou. Zdá se to paranoidní, ale to, o čem mluvíme, byla vláda. “Ale to nevysvětluje, proč by Arum spolupracoval s DOD.” “To ne.” Matthew se přestěhoval ke krbu. Opřel se loktem o krbovou římsu, kroužíc rubínovou tekutinou v jeho druhé ruce. “Bojím se vytvářet si teorie, co by to mohlo znamenat.” “Část mě teď nezajímá ani jedno.” Daemon konečně trochu promluvil, ale zněl unaveně. “Někdo zradil Dawsona. Někdo to musel říct DOD.” “Mohl to být kdokoliv,” řekl Matthew unaveně. “Dawson se nesnažil skrývat svůj vztah s Bethany. A jestli je někdo pozorně sledoval, mohl mít podezření, že se něco stalo. Všichni jsme je sledovali, když se dali poprvé dohromady. Jsem si jistý, že někteří z nás se nezastavili.” To Daemona opravdu neuklidnilo. Ne, že bych očekávala, že ano. Krátce poté, jsme v tichosti opustili Matthewův dům, uvízlí někde mezi nadějí a zoufalstvím. Při máminém autě, jsem mu podala klíče, když o ně požádal. Mířila jsem k místu spolujezdce, a pak se zastavila. Otočila jsem se, šla zpátky k němu a omotala moje ruce kolem jeho napjatého těla. “Je mi to líto,” zašeptala jsem a pevně ho mačkala. “Na něco přijdeme. Dostaneme ho zpátky.” Po chvíli váhání, mě jeho paže obejmuly a držel mě tak pevně, jak jsem k němu mohla být. “Já vím,” řekl proti vršku moji hlavy, s pevným a silným hlasem. “Dostanu ho zpět, i kdyby to byla poslední věc, co udělám.” Část mě, to už věděla a měla strach z toho, co byl Daemon ochoten obětovat pro svého bratra.

KAPITOLA 24

Daemon si nepřál, aby jeho sestra věděla, že Dawson s největší pravděpodobností žije. Slíbila jsem to hlavně proto, že jsem chápala, že představování, co se s Dawsonem děje právě teď, bylo pravděpodobně horší než vědět, že je mrtvý. Daemon nechtěl sdílet tuhle bezmocnost s jeho sestrou. Byl tento typ chlapa a já jsem ho za to respektovala. Ale byl tam rostoucí příliv smutku za jeho bratra a já jsem si přála, abych ho mohla vzít pryč. Během příštích pár dní jsem měla tréninky s Blakem a potom, co odešel, já a Daemon jsme jeli do Moorefield. Brian se nevrátil domů od té noci, co jsme viděli jeho a Nancy s Arumem. Neměla jsem tušení, co Daemon plánoval, ale cokoliv to bylo, nenechala jsem ho to dělat samotného a pro jednou nebyl tvrdohlavý v tom, dělat všechno sám. Ve čtvrtek před vánočními prázdninami, Blake a já jsme pracovali na manipulaci se světlem. Bylo to těžší než zmrazení objektu. Musela jsem to vytáhnout ze sebe, proniknout do schopností a k tomu jsem neměla skutečné porozumění.

Po hodinách frustrace jsem nebyla schopná vyprodukovat ani jiskru smrtícího světla. Blake vypadal, jako by chtěl běžet hlavou proti zdi. “Není to tak těžké Katy. Máš to v sobě.” Moje noha klepala o podlahu. “Snažím se.” Blake seděl na rameni křesla a mnul si čelo. “Můžeš teď snadno pohybovat věcmi. Tohle by nemělo být o moc těžší.” Dělal zázraky pro mé sebevědomí. “Podívej se na to takhle. Každá buňka v tvém těle je uzavřena ve světle. Obrázek v tvé mysli tahá všechny tyhle buňky dohromady a cítí světlo. Je to teplé. Mělo by to vibrovat a hučet. Je to jako blýskání ve tvých žilách. Mysli na něco, když se cítíš tímhle způsobem.” Zívla jsem. “Snažila jsem se.” Vystřelil ze židle, pohybující se rychleji, než jsem ho kdy viděla. Popadl mě za zápěstí až se jeho palec a ukazováček setkali, když se mi díval do rozšířených očí. “Nesnažíš se dost, Katy. Jestli nemůžeš manipulovat se světlem, pak…” “Pak co?” zeptala jsem se. Blake se zhluboka nadechl. “Tak prostě potom…když nedokážeš kontrolovat nejsilnější část z tebe, je tu šance, že nikdy nebudeš opravdu pod kontrolou. A nebudeš nikdy schopná se bránit.” Napadlo mě, jestli to bylo tak těžké pro Bethany. “Snažím se. Slibuju.” Pustil mi zápěstí a prohrábl si vlasy. Pak se usmál. “Mám nápad.” “Ach ne.” Zavrtěla jsem hlavou. “Vůbec se mi nelíbí tvoje nápady.” Vrhl na mě úsměv přes rameno a vytáhl klíčky z kapsy. “Říkala si, že mi věříš, že jo?” “Jo, ale to bylo předtím, než si mi hodil na hrudník nůž a chytil moje prsty na ohni.” Blake se zasmál a já se zamračila. Nic z toho nebyla sranda. “Neudělám nic takového. Myslím, že stačí se odsud dostat. Dát si něco k jídlu.” Opatrně jsem přešlápla z jedné nohy na druhou. “Opravdu? To…nezní jako špatný nápad.” “Jo, proč si nevzít bundu a dát si něco k jídlu.” V poslední době jsem měla pořád hlad, takže vyhlídky na tučné jídlo to zpečetilo. Popadla jsem robustní svetr, natáhla si ho a následovala Blakea k jeho autu. Nebylo tak velké, jakým tady kluci jezdili, ale bylo pěkné a zbrusu nové. “Tak jsi v náladě pro?” Tleskl rukama o sebe a zahříval je, dokud se motor neprobudil k životu. “Cokoliv, co mi způsobí přibrání deset liber.” Zapnula jsem se. Blake se zasmál. “Znám právě takový místo.” Tisknutá na sedadlo, rozhodla jsem se zeptat na otázku, která mě sužovala od chvíle, co jsme s Daemonem mluvili s Matthewem. “Co se stalo s Luxenem, co tě uzdravil?” Jeho ruka sevřela volant až mu zbělaly klouby. “Já… Já nevím. A nevědomost mě zabíjí, Katy. Dal bych cokoliv, abych to zjistil.” Dívala jsem se na něj a smutek se plížil do mě. Vzhledem k tomu, že Blake byl tady, jeho přítel musel být naživu. S největší pravděpodobností ho mělo DOD. Začala jsem o tom něco říkat, ale přestala jsem. V poslední době jsem se začínala cítit víc a víc divně kolen Blakea. Nemohla jsem si na to vzpomenout, a možná to bylo jenom kvůli tomu, že Daemon to pořád opakoval, kdy mohl, ale už jsem Blakeovi tolik nevěřila. “Proč se ptáš?” Podíval se na mě, obličej propracovaně tvrdý. Pokrčila jsem rameny. “Byla jsem zvědavá. Je mi líto, co se stalo.” Přikývl a ani jeden z nás na chvíli nic neřekl. To nebylo až do chvíle, když jsme absolvovali výstup do Moorfield, kdy jsem začala být nervózní. “Je pro nás bezpečné jet tak daleko? Skály mají rozsah jen padesát mil, ne?” “To je jen hrubý odhad. Budeme v pořádku.” Přikývla jsem, ale nemohla jsem setřást náhlý strach, vlnící se kolem mých útrob. Každou míli dál, co mě vzal Blake z domu, jsem začínala být neposedná. Arumové byly očividně kolem, dokonce ví, kdo jsme, protože to vypadalo, že by mohly spolupracovat s DOD. Bylo to neuvážený, dokonce hloupý. Ruce mi běhaly po džínách a dívala jsem se z okna, když si Blake broukal rockovou píseň. Sáhla jsem do kabelky a vytáhla svůj mobil. Pokud jsme vážně byli pod ochranou beta-křemene, Blake by měl být v pohodě s tím, že dám Daemonovi vědět. “Nejsi jedna z těch dívek, které říkají svým klukům každý pohyb, který udělají, že ne, Katy?” Blake kývl na můj telefon a usmál se, ale humor nedosáhl k jeho očím. “Kromě toho, jsme tady tak jako tak.” Nebyla jsem jedna z těch dívek, ale… Zaparkoval na parkovišti malého klubu, který se chlubil nejlepšími křidýlky v Západní Virginii. Vánoční osvětlení zdobilo asfaltově černá okna. Obrovská socha horolezce střežila vchod. Všechno to vypadalo neuvěřitelně normálně. V duchu jsem vinila Daemona, že mě donutil pochybovat o Blakeovi. Strčila jsem telefon zpátky do kabelky a zamířila do restaurace. Večeře byla podivně napjatá. Nic jako první dvě schůzky s Blakem. Snažila jsem se ho přimět, aby mluvil o surfování, ale to bylo jako bolestivé mačkání skla a úplně zbytečné. Mluvila jsem o tom, jak moc mi chyběl blog a čtení, zatímco on posílal sms na svém telefonu. Nebo hrál hru-nebyla jsem si jistá. Jednou jsem si myslela, že slyším prasečí chrochtnutí. Nakonec jsem přestala mluvit a zaměřila jsem se na trhání kůže z mých křídel. Bylo po šesté a my jsme seděli u malého stolku, dopíjeli jsme naše třetí pití, když už jsem to nemohla vydržet. “Jsi připravený?” “Ještě pár minut.” To byl druhý set “ještě pár minut”. Posadila jsem se zpátky, zhluboka jsem se nadechla a začala počítat červené čtverečky na flanelové bundě nějakého chlápka. Už jsem znala nazpaměť vánoční koledu, kterou hráli znovu a znovu. Podívala jsem se na Blakea. “Jsem opravdu připravená jít domů.” Otrávenost se rozhořela v jeho oříškových očích, přeměňující skvrnky na tmavě hnědou. “Myslel jsem, že prostě půjdeme ven a prostě posedíme.” “Jo, ale sedíme tady, ani spolu nemluvíme, zatímco ty hraješ nějakou “prase propichující” hru na tvém telefonu. Vážně, tohle pro mě není zábava.” Opřel se lokty o stůl a položil si hlavu do dlaní. “O čem chceš mluvit, Katy?” Moje podráždění se zvedlo při tónu jeho hlasu. “Snažila jsem se s tebou mluvit o všech možných tématech přes hodinu.” “Takže, děláš něco o Vánocích?” zeptal se. Zhluboka jsem se nadechla a dala jsem volnou ruku mé náladě. “Jo, máma vlastně není pro jednou v práci. Děláme něco s Willem.” “Doktor? Zní to, jako by to brali dost vážně.” “Jo berou.” Stáhla jsem si svetr blíž, třesouc se, když se otevřely dveře. “Jsem si jistá, že je to jediný důvod, proč-” Blakeův telefon zazvonil a on ho okamžitě zkontroloval. Otrávená, jsem zavřela pusu a zírala na prázdný stůl za ním. “Jsi připravená?” zeptal se. Setsakramentsky děkuju Bohu. Popadla jsem kabelku a vstala, vyšla jsem bez čekání až si vezme účet. Moje boty praskaly nad pokrývkou sněhu a ledu. Jakmile nastal listopad, všechno co bylo, byl sníh, napadl palec nebo dva každých pár dní. Byla to jako jedna obrovská předehra k vánici. Blake se ke mně připojil o pár minut později, mračil se. “Cesta k čekání.” Zvedla jsem oči, ale neřekl nic, když jsme nastoupili do auta. Zamířili jsme zpátky na silnici v tichu. S rukama pevně na hrudi, jsem si připadala jako nasraná přítelkyně, což bylo tak špatné. Nebyly jsme jako tohle, ale bylo to, jako kdybychom se vraceli z pekelného rande. A aby bylo všechno ještě horší, jel rychlostí babičky. Moje noha nadskočila zlostí a netrpělivostí. Chtěla jsem jenom jít domů. Žádný trénink dneska večer. Chystala jsem se vzít podělanou knížku a přečíst si ji pro zábavu. Pak bych blogovala. Zapomněla bych na Blakea a na tuhle stupidní, zasranou mimozemskou sílu. Můj pohled klesl na moje boty. Na podlaze bylo něco tvrdého a štíhlého pod tenkou podrážkou mé boty. Přesunula jsem nohu na stranu a procházející dálniční světlo se odrazilo od něčeho zlatého a lesklého. Zvědavě jsem se začala sklánět. Ve stejném okamžiku bez jakéhokoliv varování, obsidián pod mým svetrem vzplanul. Blake uhnul autem mimo silnici do příkopu. Nabitá energií, moje srdce se rozbušilo, jak mi teplo z obsidianu pálilo kůži. “Poblíž je Arum.” “Já vím.” Vypnul motor a čelist měl pevně stáhnutou. “Vypadni z auta, Katy.” “Co?” zaječela jsem. “Vypadni z auta!” Natáhl se a vyháknul můj bezpečnostní pás. “Trénujeme.” Uvědomění se usadilo, tvrdé a děsivé. Udělala jsem roztřesený nádech, obsidián nadále zvyšoval teplotu. “Přivedl si mě z bezpečnosti beta-křemene záměrně!” “Pokud jsou tvoje nejsilnější schopnosti spojené s tvými emocemi, pak potřebujeme zjistit, jak se k nim dostat. Když všechny emoce ucítíš a uvidíš, co všechno jsi schopná udělat, pak je to trénink s menším nadšením. Jako jsme to udělali s nožem a pak polštářem.” Natáhl se přese mě a otevřel dveře auta. “Arumové nás vycítí lépe než Luxeny. Je to věc DNA. Luxeni mají vestavěný maskování ve své DNA. My ne.” Můj hrudník se zvedl a rychle spadl. “Nikdy jsi mi to předtím neřekl.” “Byla si v bezpečí beta-křemene. Nebyl to problém.” Zděšeně jsem se na něj dívala. Co kdybych šla s mámou nakupovat mimo dosah, aniž bych to věděla? Byly bychom nejspíš napadeny. Staral se někdy Blake o moji bezpečnost? “A teď vypadni,” řekl. Samozřejmě, že ne. “Ne! V žádném případě nebudu venku s Arumem! Jsi blázen-” “Budeš v pořádku.” Znělo to, jako kdyby mi říkal, abych přednesla projev před školou, a ne být tváří v tvář s vraždícím mimozemšťanem. “Nedovolím, aby se ti něco stalo.” Pak vystoupil z auta, zmizel v hustých stromech a nechal mě samotnou v autě. Příliš ohromená na to se pohybovat, jsem zírala do pronikavé tmy. Nemohla jsem uvěřit, že to udělal. Pokud přežiji dnešní večer, zabiju Blakea. Inkoustově černý stín klouzal po silnici a následoval Blakea cestou, kde vešel do lesa. Výbuch světla explodoval, zaplnil oblohu, ale rychle vyhasl, když jsem uslyšela Blakeův bolestný výkřik. Vyškrábala jsem se z auta, zabouchla jsem dveře a zamžourala do tmy. “Blakeu?” Po několika chvílích bez odpovědi, panika se mi v krku drápala nahoru. “Blakeu?” Zastavila jsem se na okraji lesa, obezřetně do něj vstoupila. Svírala jsem svůj svetr blízko a zachvěla jsem se z nepřirozeného ticha, které mě obklopovalo. Seru na to. Otočila jsem se a zamířila zpátky k autu. Zavolám mámě. Zavolám i Daemonovi. Není tady… Stín se držel v přední části dveří spolujezdce, než jsem mohla udělat další krok. Temný a mastný, tvořil se, dokud se neobjevil obrys člověka blokující moji cestu. “Sakra,” zašeptala jsem.

Vzal na sebe lidskou podobu muže. Překvapivě podobný tomu, kterého jsem viděla venku před Vaughnovým domem. “Ahoj, maličká. Nejsi něco…zvláštního?” Utíkala jsem pryč, můj svetr pleskal jako křídla, když jsem vyrazila. Běžela jsem rychle, rychleji, než jsem kdy běžela. Tak rychle, že malé vločky sněhu, házené větrem proti mé tváři, jsem cítila jako malé oblázky. Nebyla jsem si jistá, jestli se mé nohy dotýkají země. Ale bez ohledu na to, jak rychle jsem běžela, Arum byl rychlejší. Tmavý, kalný stín se objevil vedle mě a pak přede mnou. Sklouzla jsem po ledu a sněhu a popadla jsem svůj obsidián. Připravena strčit ho kamkoliv má ruka přistane. Předvídajíc pohyb, ruka se zformovala a vylítla. Zasáhl mě do břicha. Vylítla jsem do vzduchu a přistála na boku. Nepříjemná bolest vystřelila skrz mé kosti. Otočila jsem se na záda a mrkáním dostávala sníh z řas. Teď jsem věděla, proč byl Daemon tak neústupný ve vynechání mě z boje s Arumy. Dostala jsem na prdel a to boj ani nezačal. Tmavý zákeřný stín se vplížil do mého vidění. Mimo lidskou podobu, když promluvil, jeho hlas byl hrozivý šepot mezi mými myšlenkami. Nejsi Luxen, ale jssi něco mimořádného. Jaké ssíly máš? Síly? Síly mi dal Daemon, když mě přeměnil. Arum je dostane, když mě zabije. Ale když zabiju Aruma předtím, odstřihnu tím Daemona a Dee. Blake věřil, že schopnost-Zdroj-stále ve mně existuje. Musel a pokud ne, tak umřu. A chtěla jsem být schopná se sama bránit. Ne ležet tady. Ne, čekat na někoho, kdo mě zachrání. Co to říkal Blake o obrázku? Blýskání v žilách a buňky obklopené ve světle? Arum se nade mnou naklonil; úponky černého kouře byly tlusté a chladnější než tvrdá zem. Kouř, objevil se jasný úsměv. Jednodušší než jssem si mysslel. Zavřela jsem oči a představovala jsem si každou divnou buňku, jakou jsem kdy viděla ve třídě bio, obklopenou světlem a myslela jsem na moment-kdy jsem poprvé cítila blesk v mých žilách. Držela jsem obraz, když jako kartáč přejeli Arumovi studené prsty po mé tváři. Zažrala jsem se do zaplavující, červeno-žhavé lávy proudící v mých žilách. Začalo to s praskáním-malé světlo pálilo za mými víčky. Podivný pocit se rozšířil po mé paži, opařující horkem. Světlo za mýma očima bylo červeno-bílé; zdroj energie byl naprosto destruktivní, rozšiřující se ve své složitosti. Cítila jsem to hořet v mých žilách, šeptal tisíce slibů. Volalo mě to, vítalo doma. Čekalo to, přemýšlelo, kdy věnuji pozornost volání. Vítr bičoval sníh z pode mně, když jsem vstala. Když jsem otevřela oči, Arum klouzal zpět, přesouvající se mezi člověkem a Arumem. Teď jsem byla na nohou, sotva jsem dýchala. Cítila jsem to a bylo to vzrušující a děsivé současně. Každý nerv v mém těle ožil a chvěl se v očekávání. Chtělo to být použito, tato síla. Zdálo se to jako nejpřirozenější ze všech věcí. Moje prsty zahnuté dovnitř. Svět kolem mě byl rozsvícen v červené a bílé. Zničit! Arum se přesunul zpět do své pravé podoby, rozprostřený a nekonečný jako noční obloha. Praskající zvuk přicházel ze mě a Zdroj se valil z mých prstů, zarážel se do Aruma alarmující rychlostí. Otočil se do vzduchu, ale Zdroj ho následoval. Nebo jsem ho následovala já? Ale on se přesouval do formy tak rychle, že to bylo závratný. Ztuhl a pak se rozbil na milion tenkých cárů skelných stínů. Obsidián ochladl na mé kůži. “Perfektní,” řekl Blake a zatleskal. “To bylo děsivě neuvěřitelný. Můžeš zabít Aruma jedním zásahem!” Vlny elektřiny se vrátily ke mně, a červeno-bílá mlha se rozplynula. Když Zdroj odešel, tak odešla většina mé energie. Obrátila jsem se k Blakeovi, pocit něčeho jiného nahradilo prázdnotu, kterou Zdroj po sobě zanechal. “Ty…ty jsi mě nechal samotnou s Arumem.” “Jo, ale podívej se na to, co jsi dokázala.” Vykročil kupředu, usmál se na mě, jako bych byla oceněný žák. “Zabila jsi Aruma, Katy. Udělala si to všechno sama.” Zhluboka jsem se nadechla a bolelo to. Všechno bolelo. “Co kdybych nebyla schopná zabít Aruma?” Zmatek označoval jeho výraz. “Ale jsi.” Ustoupila jsem a trhla sebou, uvědomila jsem si, že mám promočené kalhoty a lepí se na moji chladnou, odřenou kůži. “Co kdybych to neudělala?” Blake zavrtěl hlavou. “Tak…” “Tak bych umřela!” Moje ruka se třásla, když jsem si jí položila na bok. Celá moje záda pulzovala od pádu. “Staráš se o to vůbec?” “Samozřejmě, že ano!” Posunul se dopředu, pokládal ruku na mé rameno. Vyjekla jsem, když jiskra bolesti projela dolů do mé ruky. “Ne…nedotýkej se mě.” V rychlosti byl zmatek pryč a nahradil ho hněv. “Přeháníš, když bys měla oslavovat. Udělala jsi něco…úžasného. Nechápeš to? Nikdo nedokáže zabít Aruma jedním výbuchem.” “Nezajímá mě to.” Začala jsem kulhat zpátky k autu. “Chci se vrátit domů.” “Katy! Nechovej se takhle. Všechno je v pořádku. Udělala jsi-” “Prostě mě vezmi domů!” zakřičela jsem a slzy měla na krajíčku. Nedovolila jsem jim propuknout naplno. Vzhledem k tomu, že s ním něco nebylo v pořádku. “Já prostě chci jet domů!”

KAPITOLA 25

Běžela jsem pozdě na trigonometrii poslední den školy před prázdninami. Uvolnila jsem se na svém místě a trhla sebou. Byla tu dobrá šance, že jsem si minulou noc zlomila zadek. Sedání bylo velmi bolestivé. Lesa povytáhla obočí, když viděla, jak se snažím sednout si pohodlně. “Jsi v pořádku?” zeptal se Daemon, což mě donutilo trochu nadskočit. “Jo,” vydechla jsem, když jsem se opatrně otáčela na půl cesty, překvapená, že mě nešťouchnul. “Jenom jsem špatně spala.” Jeho oči byly ostré. “Spala jsi na podlaze nebo tak něco?” Suše jsem se zasmála. “Cítím se tak.” Daemon mě zastavil v otáčení. “Kat…” “Co?” Znepokojení plulo skrze mne. Když se na mě podíval, cítila jsem se, jako bych byla vystavena až do morku kostí. “To je jedno.” Opřel se a přimhouřil oči, když si založil ruce. “Pořád platí dnešek?” Kousla jsem se do rtu a přikývla jsem. Udělala jsem si v duchu poznámku, abych vyzvedla nějaké energetické nápoje po cestě domů. Když jsem se dostala minulou noc domů, brutálně jsem napadla mamčinu tajnou, čokoládovou skrýš. Neudělalo to nic, aby mi to pomohlo doplnit mou energii. Uvolňujíc, jsem se otočila. Zaťala jsem zuby a ignorovala vzplanutí bolesti. Mohlo to být horší. Mohla jsem teď být mrtvá. Sezení během vyučování bylo k hovnu na entou. Moje tělo bolelo od pádu na ledovou, tvrdou zem minulou noc. Jediný štěstí bylo, že Blake nebyl na bio a nebyla jsem si jistá, jak se kvůli tomu cítím. V noci jsem ležela vzhůru a přehrávala jsem si, co se stalo. Nechal by mě Blake se vážně zranit nebo zemřít, kdybych nebyla schopná využít Zdroj na Aruma? Neměla jsem odpověď a to mě trápilo. Vycházela jsem z bio, když na mě Matthew zavolal. Počkal, dokud nebyla třída prázdná předtím, než promluvil. “Jak se cítíš, Katy?” “Dobře,” řekla jsem překvapeně. “Vy?” Matthew se pevně usmál, když se opřel o roh stolu. “Vypadala jsi, jako by si byla v bolestech během hodiny. Doufejme, že moje přednáška nebyla tak špatná.” Zrudla jsem. “Ne, to není vaší přednáškou. Minulou noc jsem špatně spala. Teď jsem celá rozbolavělá.” Podíval se stranou. “Nechci tě zdržovat, ale jak je…” Teď jsem pochopila, proč mě opravdu zastavil. Podívala jsem se na otevřené dveře. “Daemon je v pořádku. Myslím tím, je v pořádku, jak jen může být, hádám.” Matthew zavřel oči. “Ten kluk je pro mě jako syn…oba, on a Dee. Nechci ho vidět dělat cokoliv šíleného.” “Nebude,” řekla jsem mu, chtějíc toho muže ujistit. A taky jsem nechtěla, aby věděl, že Daemon pronásledoval Vaughna. Pochybovala jsem, že by se přes to přenesl dobře. “Doufám v to.” Matthew se na mě podíval očima podlitýma krví. “Některé věci je dobré opustit…nepoznaný, víš? Lidé hledají odpovědi a nejsou vždycky rádi za to, co dostanou. Někdy je pravda horší než lež.” Obrátil se zpátky ke svému stolu, který byl zaneřáděný hromadou papírů. “Doufám, že budeš spát lépe, Katy.” Uvědomila jsem si, že jsem byla propuštěna a opustila jsem třídu vyvedená z míry na maximum. Pil Matthew, zatímco byl v práci? Vzhledem k tomu, že to byl nejpodivnější rozhovor, který jsme spolu kdy měli. A byl to nejdelší rozhovor s ním o samotě. Na obědě jsem se připojila ke svým přátelům a snažila jsem se zapomenout na minulou noc. Sledovat muchlování Dee a Adama, bylo dobrým rozptýlením. Během několika vzácných okamžiků, kdy neměla pusu připojenou k té jeho, mluvila o tomto víkendu a o Vánocích. Pokaždé, když se na mě podívala, jako by tam byl smutek v jejích očích. Mezi námi se tvořila propast a chyběla mi. Tak moc se mi stýskalo po mých přátelích. Když škola skončila, šla jsem do skřínky pro moji knihu angličtiny, protože jsem tam měla papír, kdy zase začne škola. Zrovna jsem ho strkala do batohu, když jsem uslyšela své jméno. Podívala jsem se napnutá, když jsem uviděla Blakea. “Hele…nebyl jsi na bio.” “Přišel jsem dneska pozdě.” řekl a opřel se o skřínku vedle mě. “Nemůžu dělat trénink dneska nebo během Vánoc. Jedu navštívit rodinu s mým strýcem.” Sladká úleva zaplavila můj systém, nechávajíc mi závrať. Po minulé noci jsem si nebyla jistá, zda chci pokračovat v tréninku s Blakem, navzdory mojí potřebě, být schopná se bránit. Teď prostě není čas, mluvit o ničem z toho. “To je v pohodě. Doufám, že se budeš bavit.” V jeho očích byl vzdálený, uzavřený pohled, když přikývl. Odkašlala jsem si. “No budu muset jít. Uvidíme se když-” “Počkej,” přistoupil blíž. “Chtěl jsem s tebou mluvit o včerejší noci.” Zavřela jsem svoji skřínku, když jsem s tím chtěla prásknout. “Co s tím?” “Vím, že jsi naštvaná.” “Jo, jsem.” Postavila jsem se k němu čelem. Mohl opravdu nechápat, proč jsem naštvaná? “Minulou noc si riskoval můj život. Co kdybych nepoužila Zdroj? Byla bych teď mrtvá.” “Nenechal bych ho, aby ti ublížil.” Upřímnost naplnila jeho slova a oči. “Byla jsi v bezpečí.” “Modřiny od shora dolů na jedné straně mého těla mi říkají, že jsem si ublížila.” Vyfoukl podrážděný dech. “Pořád nechápu, že z toho nejsi šťastnější. Síla, kterou jsi ukázala, byla úžasná.” Posunula jsem tašku z mého pohmožděného zadku. “Podívej, můžeme mluvit o tréninku, když se vrátíš?” Tvářil se jako by chtěl argumentovat, protože zelené tečky v jeho očích se prohloubily a pěnily, ale otočil tvář a vydechl tvrdý povzdech. Chtěla jsem být pryč ze školy, být doma v posteli a být pryč od něj. Pryč od toho kluka, kterému jsem dřív věřila, že je normální…kdysi věřila, že mi chce pomoc, protože jsme si byli podobní a teď jsem si nebyla jistá, jestli se opravdu staral, zda vůbec přežiju jednu z jeho vzdělávacích technik. Převlíknout si propocený a teplý oblečení, když jsem se dostala domů, byla první věc, kterou jsem udělala a prospala jsem většinu večera. Máma byla pryč, když jsem vstala. Udělala jsem si sendvič a začala shromažďovat všechny knížky, které jsem dostala za poslední měsíc. Skládala jsem je vedle mého notebooku a snažila se zaostřit kameru jinam, než přiblížení do mého nosu, když jsem ucítila dobře známé brnění jako teplý dech na zadní straně krku. Podívala jsem se na hodiny. Nebylo ještě ani deset hodin. S povzdechem jsem vstala a šla jsem ke dveřím, otevřela jsem je ještě předtím, než mohl Daemon zaklepat. Stál tam s rukou ve vzduchu. “Opravdu začínám nemít rád ten fakt, že víš, když jdu,” řekl a zamračil se. “Myslela jsem, že jsi to miloval. To ti neumožňuje být tak dobrý pronásledovatel.” “Už jsem ti to říkal. Nepronásleduji tě.” Šel za mnou do obýváku. “Používám to k tomu, abych na tebe dal pozor.” “V tom je rozdíl?” Seděla jsem na gauči. Daemon seděl přímo vedle mě, jeho stehno se tlačilo na moje. “Je v tom rozdíl.” “Někdy mě tvoje logika děsí.” Přála jsem si, abych si mohla převlíknout něco jiného. Byl v džínech a svetru, ale vypadal dobře. A moje teplé oblečení mělo na sobě jahody. Trapný. “Tak co tady děláš tak brzo?” Opřel se do polštářů, byl ještě blíž než předtím, vonící jako ostré podzimní ráno. Proč-oh-proč, musel být vždycky tak blízko? “Bill dneska nepřišel?” Zastrčila jsem si vlasy za ucho, ignorujíc šílený nával touhy, vlézt mu do náruče. “Ne. Ne, dělá něco s rodinou.” Jeho oči se zúžily na notebook. “Co to děláš? Tvoříš jedno z těch videí?” “Měla jsem to v plánu. Neudělala jsem ani jedno, ale pak ses objevil. Plán zničen.” Usmál se. “Pořád ještě můžeš jedno natočit. Slibuji, že se budu chovat slušně.” “Jo, to se nestane.” “Proč ne?” Zvedl ruku a kniha na vrcholu hromady vystřelila směrem k němu. “Hele mám nápad. Mohl bych předstírat, že jsem on.” “Co?” Zamračila jsem se, když mi ukázal na blonďáka na obalu. “Počkej. Nemyslíš-” Daemon se zachvěl a na jeho místě byla přesná replika modela z obalu, vpravo dole kudrnaté kadeře blond vlasů, dětsky modré oči a zadumaný pohled. Wau, takový fešák. “Ahoj…” “Ach můj Bože.” Rýpla jsem do jeho zlaté tváře. Opravdová. Zasmála jsem se. “To nemůžeš udělat. Lidé by šílely.” “Ale určitě by to přineslo hodně pozornosti.” Mrkl. “Byla by to zábava.” “Ale to je obálkový model,” -vzala jsem si od něj knížku a zamávala s ní- “někde je to fyzická osoba. Nejspíš by byl zvědavý, jak skončil v mém “Můj Mailbox” videu.” Našpulil své plné rty. “Máš pravdu.” Model z obálky vybledl a objevil se Daemon. “Ale nenech se odradit. Jdi do videa. Já budu jako tvůj asistent.” Snažila jsem se zjistit, jestli byl vážný nebo ne a zírala jsem na něj. “Já nevím.” “Budu úplně zticha. Budu jenom pro tebe držet knížky.” “Nemyslím si, že máš schopnost být úplně zticha. Nikdy.” “Slibuji,” řekl s úsměvem. Tohle pravděpodobně skončí katastrofou, ale představa, že je na videu, mi způsobovala závrať a pobavení. Upravila jsem web kameru tak, aby byl v záběru a spustila záznam. Zhluboka jsem se nadechla a začala dělat svůj video-blog. “Ahoj, tady je Katy z “Katy’s Krazy Obsession”. Omlouvám se za tak dlouhou nepřítomnost. Škola a…” -moje oči vyrazily k Daemonovi na zlomek vteřiny- “věci stáli v cestě, ale tak jako tak, mám hosta. To je-” “Daemon Black,” odpověděl za mě. “Já jsem ten chlap, který jí nechává v noci vzhůru a fantazírovat o mě.” Moje tváře zrudly, když jsem do něj vrazila loktem. “A to není tak moc pravda. Je to můj soused-” “A ten chlap, kterým si posedlá.” Přinutila jsem se k slabému úsměvu. “Je velmi egoistický a rád slyší svůj hlas, ale slíbil, že zůstane zticha. Správně?” Přikývl a andělsky se usmál do kamery, ale jeho oči se míchaly s pobavením. Jo, byl to špatný nápad. “Myslím, že čtení je sexy.” Daemon se pro sebe usmál. Moje obočí vylítlo až na čelo. “Jo, líbí se ti teď?” “Ach, ano, a víš, o čem si ještě myslím, že je sexy?” Naklonil celý obličej do obrazu a kývl směrem ke mně. “Blogeři jako tahle. Sexy.” Protočila jsem oči a plácla ho do ruky. “Vrať se,” zašeptala jsem. Daemon se opřel a snažil se v dalších pěti minutách zůstat zticha. Podal mi každou knihu, neschopný zdržet se komentáře a vzal mě za své rukojmí během celého nahrávání. Jako: “Ten chlap vypadá hloupě,” nebo “Co je to za posedlost padlými anděli?” A moje oblíbený bylo, když držel knihu před mým obličejem a řekl: “Tenhle sekací chlap zní jako můj typ chlapa. Zabíjí lidi k přežití.” Na konci záznamu už jsem ani nemohla skrýt můj stupidní úsměv, přilepený na mé tváři. “A to je pro dnešek všechno. Díky za sledování!” Daemon mě prakticky srazil, aby se mohl dostat k poslednímu komentáři. “Nezapomeňte. Jsou tam hustější věci, než padlý andělé a mrtvý kluci. To jen říkám.” Mrkl. Představila jsem si celou legii omdlévajících žen. Tlačila jsem ho stranou, trhla jsem sebou a klikla na OFF na mé web kameře. “Líbí se ti vidět se na nahrávce?” Pokrčil rameny. “Byla to legrace. Kdy uděláš další?” “Příští týden, pokud dostanu další knihy.” “Další knihy.” Jeho oči se rozšířily. “Nečetla jsi ani jednu z těch deseti knih, o kterých si teď mluvila.” “To neznamená, že nechci mít víc knih.” Usmála jsem se jeho nevěřícímu výrazu. “Nebyla jsem v poslední době schopná moc číst, ale budu, a pak bych neměla nic nového ke čtení.” “Neměla si čas kvůli němu a to je směšný.” Podíval se stranou, čelist mu pracovala. “Čtení je něco, co miluješ. Taky blogování a ty jsi kompletně tyhle věci odhodila.” “Neodhodila!” “Jsi trošku lhářka,” odsekl. “Já jsem zkontroloval tvůj blog. V posledním měsíci si udělala jen pět příspěvků.” Moje čelist dopadla na podlahu. “Ty jsi taky sledoval můj blog?” “Jak jsem řekl předtím, já nesleduju. Já na tebe jenom dohlížím.” “A jak jsem řekla předtím, tvoje úvaha je chybná.” Naklonila jsem se dopředu a zavírala svůj laptop. “Víš, co jsem dělala. To, do značné míry pohltí můj čas-” “Co to sakra je?” vybuchl, popadl zezadu moje oblečení a tahal ho. “Hey!” Otočila jsem se, ignorujíc čerstvý bodnutí bolesti. “Co to děláš? Ruce pryč, mofo.” Vzhlédl, oči zářící s nádechem zoufalství a msty. “Řekni mi, proč tvoje záda vypadají, jako by si vypadla z okna v druhém patře?” Ach, blbost. Stoupla jsem si a zamířila do kuchyně, abych vytvořila nějaký prostor. Daemon byl hned za mnou, když jsem brala kolu z ledničky. “Já… Já jsem upadla při tréninku s Blakem. O nic moc nejde.” Znělo to uvěřitelně a pravda by ho poslala do vražedného vzteku a to právě teď nikdo nechce. A Daemon nepotřeboval něco dalšího, čím by se stresoval. “Řekla jsem ti, že jsem špatně spala, protože jsem si myslela, že by sis ze mě dělal srandu.” “Jo, já bych si z tebe dělal srandu…trochu, ale Ježíš, Kat, určitě sis nic nezlomila?” Ne tak úplně. “Jsem v pohodě.” Obavy leptaly jeho tvář, když mě sledoval kolem stolu, oči neohrožený. “Ty ses v poslední době hodně zraňovala.” “Ani ne.” “Nejsi neohrabaná, Kotě. Tak jak se tohle stalo?” Postupoval vpřed, pohybující se jako predátor, který se chystá vrhnout na kořist. Najednou jsem si nebyla jistá, co je horší: On pohybující se rychlostí světla nebo s pomalými, vypočítavými kroky, které mi vysílaly mráz po zádech. “Uklouzla jsem v lese tu noc, co jsem se o tobě dozvěděla.” Připomněla jsem mu. “Pěkný pokus,” zavtěl hlavou. “Běžela si rychle uprostřed černého lesa. I já bych…” zamrkal, “no, možná ne já, ale normální lidé by spadli. Jsem prostě hrozně moc úžasný.” “No…” Bože, byl plný sám sebe. “Vypadá to, že to bolí.” “Jenom trochu.” “Tak mě to nech spravit.” Natáhl se s rozmazanými prsty. “Počkej,” ustoupila jsem. “Co chceš dělat?” “Léčení ti nemůže ublížit. Ne v tuhle chvíli.” Snažil se mě znovu dotknout, ale já odhodila jeho ruku. “Jen se snažím pomoc!” Přesunula jsem se do kouta. “Nepotřebuji, aby si mi pomohl.” Sval v jeho čelisti začal pracovat, když otočil hlavu. Vypadal, jako by se vzdal, ale pak se jeho ruce stočili kolem mých boků a o sekundu později seděl na gauči v obýváku a já jsem byla v jeho klíně. Ohromeně jsem na něj zírala. “To není fér!” “Nemusel bych to udělat, kdyby si přestala být tak šíleně tvrdohlavá a dovolila mi, abych ti pomohl.” Daemon mě stále držel, ignorující mé protesty, když vsunul ruku pod moje oblečení, posouvaje ruku proti mé dolní části zad. Vyšilovala jsem z elánu, který tvořil jeho dotek. “Můžu ti pomoct cítit se líp. Je směšný, že mě nenecháš.” “Máme nějaké věci na práci, jako sledování lidí, Daemone. Prostě mě nech.” Kroutila jsem se, snažila se vysvobodit a zasténala jsem bolestí. Nevím, proč jsem nechtěla, aby mne uzdravil; už jsme dokázali, že nevyvinu odpor k tomu, být k němu blízko. Ale měl už kolem sebe tolik lidí, kteří na něj spoléhali. “Ne,” řekl. Teplo vzplanulo proti mým zádům, příjemné a opojné, hrozící, že mě pohltí. Jeho rty se pozvedly v jednom rohu, když uslyšel můj měkký nádech. “Nemůžu být s tebou, když vím, že jsi v bolestech, dobře?” Moje pusa se otevřela, ale nic jsem neřekla. Daemon se podíval stranou, zaměřený na prázdné místo na zdi. “Vážně tě trápí, moje bolest?” zeptala jsem se. “Necítím to, jestli je to to, na co si se ptala.” Odmlčel se a tiše vydechl. “Jen vědomí, že jsi zraněná, je dost na to, aby mě to trápilo.” Sklonila jsem oči a přestala bojovat. Jenom jednu ruku měl na mě a já jsem jí cítila v každé buňce. Když Blake řekl, mysli na něco, co cítíš jako blýskající teplo, myslela jsem na Daemonův dotek…způsob, jak líbá. To bylo to, co jsem cítila, když jsem narazila na Zdroj a zničila Aruma. Celá ta léčící věc měla uspávací účinek. Bylo to jako ležet na slunci nebo vlézt pod útulnou přikrývku. Nedostatek spánku a jeho dotyk, který mě omýval v neustálých, uklidňujících vlnách. Relaxovala jsem v jeho volném objetí a položila jsem si hlavu na jeho rameno a zavřela oči. Jeho dotek-léčivé teplo, se potopilo hluboko do mé kůže, skrz pohmožděné svaly a kosti. Po nějaké době jsem si uvědomila, že mě už nic nebolí, ale on mě stále drží. Potom Daemon vstal a choval mě v náručí. Pohnula jsem se. “Co to děláš?” “Beru tě do postele.” Mé tělo vzplálo po těchto slovech. “Můžu chodit.” “Můžu tě tam vzít rychleji.” A taky vzal. V jednu chvíli jsme byli v obýváku, obklopeni blikajícími světly na vánočním stromečku a v další jsme byli v mé ložnici. “Vidíš?” Byla jsem jím ohromena…položil mě na postel a odkryl přehoz bez doteku. Tak šikovná schopnost, když máte plné ruce. Daemon stáhl přikrývku až váhavě, když se na mě podíval dolů. “Cítíš se líp?” “Jo,” zašeptala jsem, neschopna uhnout pohledem. S ním stojícím nade mnou, jeho oči tak ostré v kontrastu s temnotou, vypadal jako něco, co vyšlo přímo z mých snů…nebo knih, které jsem četla. Jeho krk pomalu pracoval. “Můžu…?” Nastalo ticho a moje srdce se zadrhlo. “Můžu tě jenom držet? To je všechno…to je všechno, co chci.” Uzel se utvořil v mém krku a můj hrudník se stáhl a přerušil můj hlas. Nechtěla jsem, aby odešel, a tak jsem přikývla. Úleva blikala přes jeho stoickou tvář, změkčila tvrdé linie a pak prošel kolem jeho strany, odkopl boty a vklouzl do postele vedle mě. Přisunul se blíž, natáhl ruku a já jsem se přesunula, zkroutila se k jeho tělu, hlavu posazenou do prostoru mezi jeho ramenem a hrudníkem. “Jsem něco jako tvůj tělo-polštář,” přiznal s úsměvem v hlase. “I když na mě slintáš.” “Já neslintám.” Usmála jsem se a položila ruku na jeho srdce. “Co sledování Vaughna?” “To může počkat do zítřka.” Naklonil hlavu na stranu, jeho rty byly proti mým vlasům, když mluvil. “Odpočiň si, Kotě. Budu do rána pryč.” Pod mojí rukou, stabilní tlukot jeho srdce sehraný s mým vlastním, mírně zrychleným. Bylo to uzdravení nebo být si tak blízko? Nevěděla jsem. Ale než jsem se nadála, propadla jsem se do nejhlubšího, nejklidnějšího spánku za poslední týden.

KAPITOLA 26

Naštvaný zvuk “KATY ANN SWARTZOVÁ!” zakřičený a následovaný chraplavým mužským smíchem bylo to, co mě probralo z uspokojujícího oparu hlubokého spánku. Oči se mi rozlepily a já se snažila vzpomenout si, kdy mě naposled máma nazvala celým jménem. Á jasně, bylo to před lety, když jsem se snažila pohladit dítě vačice, které se nám nějak dostalo na balkón. Máma stála ve dveřích mé ložnice, oblečená v županu, ústa dokořán. Za ní stál Will, na tváři měl zvláštní, spokojený úsměv. “Co?” zamumlala jsem. Můj tvrdý polštář se pohnul. Podívala jsem se dolů a cítila své tváře vzplanout. Daemon byl pořád v mé posteli. A já na něm napůl ležela. Jednu ruku měl omotanou kolem mé, tisknouc si ji k hrudi. Ó můj Bože… Zahanbená na epické úrovni, jsem si osvobodila ruku. “Není to tak, jak to vypadá.” “Není?” Mamá si založila ruce. “Jsou jenom děti,” řekl Will a zašklebil se. “Alespoň jsou oblečení.” “To nepomáhá,” střelila spět. Začala jsem si sedat, ale Daemonova ruka kolem mého pasu zpevněla, když se na mně převalil, mazlíc se mi s krkem. Chtějíc umřít tisícinásobně, jsem do něj strčila. Ani se nehnul. Otevřel oči do úzkých štěrbin. “Hmm, jaký máš problém?” Významně jsem koukala na dveře. Mračíc se, otočil hlavu a zmrznul. “Ach, wau, trapné.” Odkašlal si, když stáhl ruku z mého pasu. “Dobré ráno paní Swartzová.” Máma se pevně usmála. “Dobré ráno Daemone. Myslím, že je čas, abys šel domu.” Daemon pak odešel tak rychle, jak jen to je v lidských silách. Máma šla dolů bez slova. S vědomím, že jsem v průšvihu, jsem prošla kolem Willa v chodbě. Byl bosý. Očividně jsem tady nebyla jediná, kdo měl chlapa v posteli. Našla jsem ji strkat kávovou konvici do kávovaru. “Mami, není to, jak si myslíš. Slibuju.” Otočila se, pokládajíc si ruce v bok. “Mělas v ložnici kluka. V posteli. Co si mám myslet?” “Zdá se, že si taky měla přespávačku.” Napravila jsem kávovou konvici, aby nebyla napůl z kávovaru. “Já jsem dospělá. Já můžu mít v posteli kohokoliv, mladá dámo.” Will se z chodby zasmál. “Musím nesouhlasit. Doufám, že jsem jediný ve tvé posteli.” “Á,” zasténala jsem, míříc k lednici pro džus. Máma zúžila oči na svého přítele. “Tak tohle děláš, když pracuji přes noc Katy?” Povzdechla jsem si. “Ne mami, přísahám. My…studovali jsme a zaspali.” “Studovali jste v tvé ložnici?” Uhladila si pár rozcuchaných vlasů z obličeje. “Nikdy jsem ti nemusela dávat pravidla, ale teď vidím, že potřebuješ nějaké.” “Mami,” zasténala jsem, koukajíc na Willa. “No tak…” “Žádný kluci v tvé ložnici. Nikdy.” Vytáhla smetanu do kávy. “Žádný kluci v jakékoliv části domu přes noc.” Posadila jsem se a usrkávala z OJ. “Můžeš přestat mluvit o klucích v množném čísle? Ježíši.” Nalila si šálek kávy. “Blake je tady pořád. A pak je tady Daemon. Takže jo, kluci v množném čísle.” Naježila jsem se. “Žádný z nich není můj kluk.” “To mě má uklidnit, že jeden z nich byl ve tvé posteli?” Vzala si šálek kávy a pak svraštila nos. “Miláčku, jenom se bojím, abys neudělala něco hloupého.” Postavila jsem se a podala jí cukr, na který zapomněla. “Nedělám nic hloupého. Nic se s nimi neděje. Jsme jenom přátelé.” Poslední prohlášení ignorovala. “Nemůžu tu být často a musím ti věřit. Prosím, řekni, že jste byli…opatrní.” “Ó můj Bože, mami, nemám sex.” Její pohled mi řekl, že nebyla zcela přesvědčená. “Jenom se ujisti, že budeš opatrná. Nechceš být mladá maminka.” “Ach, dobrý Bože,” zašeptala jsem, skrývajíc si tvář do dlaní. “A obávám se,” pokračovala. “Nejdřív to byl Daemon, pak se zdá, že ses začala vídat s Blakem, ale teď…” “Já ani jednoho nevídám,” řekla jsem už posté. “Vypadali jste si velice blízcí.” Will se opřel bokem o dřez, pozorujíc nás. “Ty a Daemon.” “Tohle vážně není vaše starost,” řekla jsem naštvaná, že je svědkem tak soukromé a nesnesitelně trapné konverzace. “Katy,” odsekla máma. Will se zasmál. “Ne. To je v pořádku Kell. Má pravdu. Tohle není moje starost. Ale vypadá to, že s Daemonem máte svoji historii.” Na malý moment mi jeho úsměv někoho připomněl… Falešný. Umělý. Nancy Husherová. Otřásla jsem se. Bože, jsem paranoidní. “Jsme jenom přátelé.” “Přátelé, co se při spaní drží za ruce?” Pohlédla jsem na mámu, ale byla zaměstnaná studováním dna svého šálku. Cítíc se odhalená, jsem si založila ruce. “Je mi to líto, mami, že jsem tě rozesmutnila. Už se to nestane.” “To doufám.” Umyla si šálek s menším mračením. “Poslední věc, co teď chci, je vnouče.” Hotová s touhle konverzací jsem se protiskla kolem Willa a šla do obýváku. Ach, máma si myslí, že dělám děti. Dokonce i já jsem byla tou myšlenkou rozrušená. Popadla jsem svůj batoh z podlahy a sedla si na gauč. Když jsem vzhlédla, viděla jsem mámu s Willem v chodbě. Šeptal jí něco a ona se tiše zasmála. Než jsem se mohla odvrátit, políbil ji…ale naše oči se střetli. O několik hodin později byl Will pořád v domě-v mém domě. Ne jeho. Takováhle budou mé soboty, když nebude máma pryč? Sledování těch dvou, jak pracují na křížovkách mezi mazlením se? Chtěla jsem si vydrápat oči. Způsob, jakým na mně civěl, mě nutil cítit se, jako by mi zpod kůže lezlo tisíce špinavých švábů. Musela to být paranoia, ale nemohla jsem popřít fuj faktor. Skutečně rychle jsem si zkontrolovala blog a zjistila, že mám přes dvacet komentářů na mém IMM. Zvědavá, na náhlé komentáře lásky, jsem je přešla. Některé mluvili o knihách, co mám. Jiné o klukovi, který vedle mně seděl. Sakra. Unesl mi blog. Nandávajíc si sluchátka, jsem si pustila pár písniček, zatímco jsem četla úkol z angličtiny. Máma se objevila někdy později a já si vytáhla sluchátka, doufajíc, že nebudeme mít další konverzaci o sexu. Zvlášť, když jsem věděla, že Will byl hned v kuchyni, chovajíc se jako doma. “Miláčku, je tu Dee.” Pak podešla blíž a zavřela mi učebnici. “A než řekneš, že si zaneprázdněná nebo máš plán s klukem, musíš vstát a jít si s ní promluvit.” Dala jsem si poslední sousto svého studeného Pop-Tartu a zamračila se. “Oooukej…” Odstrčila si boční ofinu. “Nemůžeš strávit všechen čas jen studováním a poflakováním se s Blakem nebo kýmkoli.” Nebo kýmkoliv? Jako bych měla nějaký dlouhý seznam kluků. Povzdechla jsem si, když jsem se postavila. Než jsem opustila místnost, přichytila jsem ji zírat na vánoční stromek a zajímalo by mě, na co myslela. Dee čekala venku, viděla jsem bílou. Trvalo mi několik sekund uvědomit si, že její býlý svetr splývá s pozadím. Těžce sněžilo, až natolik, že jsem stěží viděla hranici lesa o pár metrů dál. “Ahoj,” řekla jsem nepřesvědčivě. Mrkla a její oči se mi ihned odvrátily od tváře. “Ahoj,” řekla s nuceným nadšením. “Doufám, že nevyrušuji.” Opřela jsem se o dveře. “No, právě jsem se začala učit na angličtinu. Tak nějak se z toho chci dostat.” “Ach.” Její růžové rty se skroutily dolů. “No, bude to muset počkat. Jdeme sledovat film.” Ustoupila jsem. Se vším, co se dělo a všechny ty lži…bylo těžké být poblíž Dee. “Možná jindy, protože jsem vážně zaneprázdněná. Co tak příští víkend?” Nečekala jsem na odpověď a začala jsem zavírat dveře. Dee udělala tu “super rychlou” blbost a zase otevřela dveře. Vypadala jako vzteklý malý skřítek. “To bylo extrémně neslušné Katy.” Začervenala jsem se. Nemohla jsem to popřít a pořád ji to neodehnalo. “Promiň. Jsem jenom zavalená školou.” “Tomu rozumím.” Otevřela dveře ještě víc. “Ale jdeš na film se mnou a Adamem.” “Dee-” “Z toho nevycouváš.” Její oči se střetly s mými a já v nich viděla bolest. Polkla jsem, odvracejíc se. “Vím, že ty a Daemon jste…no, cokoliv mezi vámi je a cokoliv děláš s Blakem a já trávila spoustu času s Adamem, ale to neznamená, že nemůžeme být přátelé.” Zhoupla se na patách a sepnula ruce pod bradou. “Stačí si dát boty, Katy a jít do kina se mnou. Prosím. Chybíš mi. Prosím.” Jak bych mohla říct ne? Mírně jsem se otočila, špehujíc mámu, která stála ve dveřích kuchyně. Výraz na její tváři mě prosil taky. Byla jsem mezi nimi chycená a ani jedna nevěděla, že se snažím držet dál od Dee pro její vlastní dobro. “Prosím,” zašeptala Dee. Vzpomněla jsem si, jak mi Daemon říkal, že jsem na nic kámoška. Nechtěla jsem ní být a Dee si to nezasloužila. Přikývla jsem. “Nech mě popadnout nějakou mikinu a boty.” Vyskočila vpřed a dala mi rychlé, pevné objetí. “Budu čekat přímo tady.” V případě, že bych chtěla zdrhnout, předpokládám. Házejíc na mámu pohled, jsem popadla mikinu z křesla a vklouzla do páru kotníkových bot z falešné ovčí kůže. Dávajíc si do kapsy džínů peníze, jsem zamířila ven do svěžího prosincového odpoledne. Sníh pokryl zem a kvůli tomu mi klouzalo pod botami. Dee vedle mně poskakovala a pak vyrazila, házejíc se Adamovi do náruče. Chichotajíc se, ho políbila na vrch blond hlavy a pak se vysvobodila. Držela jsem se zpátky, ruce zastrčené do mikiny. “Ahoj Adame.” Vypadal překvapený, že mě vidí. “Ahoj, takže jdeš s námi?” Přikývla jsem. “Úžasné.” Kouknul na Dee. “A co…?” Dee obešla jeho SUS, věnujíc svému příteli postraní pohled. Vklouzla jsem na zadní sedadlo. “Pozvali jste…někoho jiného?” Usedajíc, se na mě obrátila čelem. “Ach jo, ale je to v pohodě. Uvidíš.” Adam se otočil na příjezdové cestě a já ucítila teplé brnění podél krku. Neschopná se zastavit, jsem se otočila, toužíc ho vidět. Daemon stál na verandě, oblečený jenom v džínách i když na to bylo pořád zima. Přes rameno měl přehozený ručník. Nemožné, ale přísahala bych, že se naše pohledy vyhledali. Sledovala jsem ho, dokud mi dům nezmizel z dohledu, jistá že počkal, dokud mě už nemohl vidět. Naštvala jsem se, když jsem zjistila, koho Dee pozvala. Ash Thompsonová na nás čekala ve filmovém divadle. Věnovala mi svůj typický pohled mrchy a kráčela před námi, nějak schopná pohupovat boky v těsných džínách a čtyř-centimetrových podpatcích po zledovatělém chodníku. Já bych si zlomila krk. Jsem to ale šťastlivec, skončila jsem usazená mezi Ash a Dee. Ponořila jsem se do svého křesla, ignorujíc Ash, když jsme čekali na zhasnutí světel a začátek filmu. “Čí to byl nápad, aby se vybral zombie film?” žádala Ash, chovajíc kbelík popkornu větší než její hlava. “Byla to Katy? Tak nějak sdílejí společný vzhled.” “Ha ha,” zamumlala jsem, pozorujíc popkorn. Vsadím se, že toho nebylo moc mezi jejíma ušima, na čem by zombie přežil. Na druhé straně vyčistili Adam a Dee misku s cukrovím. Namočila si čokoládovou tyčinku v sýrové omáčce a mně se zvedl žaludek. “To je tak nechutný.” “Neodsuzuj to,” řekla, pořádně si ukousajíc. “Je to nejlepší z obou světů. Čokoláda a sýr, což je důvod, proč je C moje oblíbené písmeno abecedy.” “Víš,” řekla Ash, nakrčujíc nos. “Vlastně musím souhlasit s oživlou mrtvolou dívky zde. Je to nechutné.” Zamračila jsem se. “To vypadám tak hrozně, nebo co?” Ash řekla “ano” v tu samou chvíli, co Dee “ne”. Založila jsem si ruce a vykopla nohy na prázdné sedadlo přede mnou. “To je jedno,” zamumlala jsem. “Takže,” řekl Adam, natahujíc ty slova, “klape vám to s Blakem?” Ještě víc se ponořujíc do sedadla, jsem spolkla řetězec kleteb, deroucí se mi na jazyk. “Jasně, je to švihák.” Ash si odfrkla. “No, trávilas s ním hodně času.” Dee mě sledovala, když si namočila další tyčinku. “Musí to jít skvěle.” “Koukni, budu upřímná.” Ash scvakla máslový pukanec v ústech. “Mělas Daemona-Daemona. A já vím, jak dobrý to je. Věř mi.” Projela mnou vlna žárlivosti tak rychle, že jsem ji chtěla ten popkorn nacpat do krku. “Jsem si jistá, že je.” Uchechtla se. “Každopádně, nechápu, proč ses ho vzdala kvůli Blakeovi. Je roztomilý a tak, ale nemůže být tak dobrý jako-” “Ach!” Dee svraštila tvář. “Můžeme nemluvit o tom, jak dobrý je v čemkoliv, bez toho, abych potřebovala terapii? Díky.” Ash se zachechtala a zatřásla kbelíkem popkornu. “Jenom říkám-” “Nezajímá mně, co říkáš.” Popadla jsem plnou hrst jejího popkornu, zčásti jenom proto, abych ji viděla zužovat oči. “Nechci mluvit o Daemonovi. A s Blakem nechodím.” “Přátelé s výhodami?” zeptal se Adam. Zasténala jsem. Jak to, že dnešek skončil u mého neexistujícího sexuálního života? “Vůbec žádné výhody.” Pak už se mně přestali ptát na Daemona a Blakea. Uprostřed filmu vstali tři mimozemšťané a vrátili se s víc jídlem. Vyzkoušela jsem čokoládu v sýru a bylo to tak hnusné, jak jsem očekávala. I když jsem byla zastrčená při Ash, bavila jsem se. Čas jsem strávila sledováním jednoho zombie za druhým, jak jedí různé části lidí, a zapomněla jsem na všechno, co se děje. Věci bili normální. Usmívala jsem se a vtipkovala s Dee, když jsme opouštěli filmové divadlo. Slunce už zapadlo a parkoviště osvětlovala měkká záře pouličních lamp a vánočních světýlek. Drželi jsme se dál od Adama a Ash ruku v ruce. “Jsem ráda, že jsi přišla,” řekla tiše. “Bavila jsem se.” “Já taky. Je mi líto…omlouvám se, že jsem moc nebyla poblíž.” Vánek se jí pohrával s kadeřemi, házejíc je přes obličej. “Je všechno v pořádku…s tebou? Chci říct, že vím, že se toho hodně stalo od té doby, co ses sem přestěhovala. A já se bála, že ses rozhodla, že se mnou už nechceš kamarádit kvůli tomu, co jsem a všemu, co to sebou přináší.” “Ne. V žádném případě.” Rychle jsem ji uklidňovala. “Nezajímalo by mě, ani kdybys byla lamodlak. Pořád si moje nejlepší kámoška Dee.” “Už dlouho to tak nevypadalo.” Slabě se usmála. “A co je mimochodem lamodlak?” Zasmála jsem se. “Je to lama a člověk, jako vlkodlak.” Svraštila nos. “To je bizardní.” “Jo, to je.” Zastavili jsme u Adamova auta. Ash si pohrávala se svými klíči, když si prohlížela nehty. Znovu začalo sněžit, každá vločka tlustší než ta předchozí. Zavřela jsem oči, a když jsem je otevřela, sníh zastavil. Přesně jako tehdy, v mrknutí oka.

KAPITOLA 27

Když byl táta naživu, milovala jsem Vánoce. Oba jsme byli ti lidé, kteří odbíhali několik let na vánoční ráno. Za úsvitu jsem běžela dolů, seděla sama před vánočním stromečkem a trávila časné hodiny Vánočního rána čekáním, až se rodiče vzbudí. Jenže rituál se přerušil, když táta zemřel. Poslední tři roky, jsem dělala skořicové bochánky sama, plníc vzduch jejich sladkou vůní, a když máma přišla domů z práce, vyměnili jsme si dárky. Tento rok to bylo jiné. Když jsem se vzbudila, vůně skořice již pronikala do vzduchu a Will byl dole. Na sobě měl kostkovaný župan a sdílel kávu s mámou. Zůstal tu přes noc. Zase. Když mě uviděl stát ve dveřích, vstal a objal mě. Ztuhla jsem a ruce mi nešikovně visely podél těla. “Veselé Vánoce,” řekl a poplácal mě po zádech. Zamumlala jsem to samé, když jsem k němu byla zády, vědomá si toho, že máma na gauči zářila. Otevřeli jsme dárky…jako dřív s tátou. Možná, že to bylo to, co mě nechalo v podivné náladě, která přetrvávala celé dopoledne a pronásledovala mě na každém kroku, odhodlaná zničit mi prázdniny. Máma šla nahoru do sprchy poté, co viděla Willa a mě pracovat na večeři. Vytahoval prosklenou šunku z trouby. Jeho pokusy o krátký rozhovor byly značně ignorovány, dokud to dělal. “Žádné další návštěvy přes noc?” Zeptal se s mazaným, spikleneckým úsměvem. Šlehala jsem bramborovou kaši silněji, přemýšlejíc, jestli se snažil být dobrý chlap z obrázku, takže bych nedala mámě žádné kecy o něm. “Ne.” “Ne? Jako kdybys mi to řekla, že?” Pustil rukavice z trouby na pult, dívajíc se na mě. “Ten hoch se zdá jako milý kluk,” pokračoval Will a vytáhl jeden z nožů, který mi Blake hodil na hlavu. “I když je trochu intensivní.” Odmlčel se, obočí mu kleslo, když držel nůž nahoře. “No, tak jako jeho bratr.” Málem jsem upustila stěrku. “Mluvíš o Dawsonovi?” Will přikývl. “Byl z těch dvou trochu víc otevřený, ale stejně intenzivní. Jednal, jako by každou chvíli mohl svět skončit a každou sekundu by se mělo žít naplno. Nikdy jsem ten dojem neměl z Daemona. Je trochu zdrženlivější, hm?” Zdrženlivější? Zpočátku jsem to chtěla popřít, ale Daemon byl vždy…ovládající se. Jako kdyby to nejdůležitější ze sebe držel zpátky. Řezajíc do pařící šunky, se Will zasmál. “Všichni z nich byli opravdu nepropustní. Myslím, že to přichází s tím, být trojčata. Jako Thompsonovi děcka.” Můj puls bezdůvodně skákal všude možně. Šla jsem znovu pracovat na bramborách. “Zníš, jako bys je znal docela dobře.” Pokrčil rameny, když přesouval několik tlustých plátků na jeden z efektních maminčiných porcelánových táců, které neviděly světlo světa několik let. “Je to malé město. Do značné míry znám každého tady.” “Nikdo z nich se o tobě nikdy nezmínil.” Postavila jsem misku na pult a vzala mléko. “Nevím, proč by měli.” Natočil se ke mně, usmívající se. “Nemyslím si, že si dokonce uvědomují, že Bethany byla moje neteř.” Karton mléka mi vyklouzl z prstů, odrážející se od pultu a padající na zem. Pěnivá bílá tekutina tekla přes dlaždice. Přesto jsem stála zmrazená. Bethany je jeho neteř? Will pustil nůž a popadl několik papírových ubrousků. “Kluzký prevít, ne?” Přitahující k tomu, jsem se sehnula a popadla krabici. “Bethany byla tvoje neteř?” “Jo takový smutný příběh a jsem si jistý, že jsi ho slyšela.” “Slyšela.” Dala jsem mléko zpátky na pult a pomohla mu uklidit můj nepořádek. “Je mi líto…co se stalo.” “To mě taky.” Hodil ubrousky do koše. “Zničilo to moji sestru i jejího manžela. Přestěhovali se pryč jen po měsíci nebo tak nějak. Myslím, že tu nemohli zůstat žít, připomínalo jim ji to. Pak také kluk od Cuttersů zmizel, stejně jako Bethany a Dawson. Je to zatracená škoda, že tolik mladých lidí zmizelo.” Ani jednou Daemon nebo Dee neřekli slovo o Willovu vztahu k Bethany, ale ani o ní nemluvili moc často. Utrápená Willovýma příbuznýma a zmínkou o Simonovi, jsem dokončila dělání brambor v tichu. Měl rád jejich venkovský styl-na kůži. Fuj. “Je tu něco, o čem, jsem tě chtěl ujistit, Katy.” Will před sebou sepjal ruce. “Nesnažím se nahradit místo tvého otce.” Překvapená, kam směřuje rozhovor, jsem se na něj podívala. Díval se zpátky, bledé oči měl vyrovnané a pevně se na mě dívaly. “Vím, že je to těžké, když jeden z rodičů jde dál, ale já tu nejsem, abych ho nahradil.” Předtím, než jsem stačila odpovědět, mě poplácal po rameni a odešel z kuchyně. Šunka se chladí na pultu, se šťouchanými brambory jsem skončila, a také byli zapečené makarony. Až do té doby jsem byla hladová, ale při zmínce o mém otci, všechna chuť k jídlu zmizela. Hluboko v sobě jsem věděla, že se Will nesnaží zaujmout jeho místo. Žádný muž nemohl nahradit otcovo místo, ale dvě velké slzy mi stékaly po tvářích. První Vánoce bez něj jsem brečela, ale poslední dva roky ne. Možná jsem brečela teď, protože to bylo poprvé, kdy se tento skutečný svátek s mámou, týkal někoho jiného než mého táty. Loket se mi zachytil o okraj mísy, jak jsem se otočila a ta padala dolů z pultu. Bez přemýšlení jsem zmrazila mísu, takže moje tvrdá práce neskončila na zemi. Popadla jsem ji ve vzduchu a položila zpátky na pult. Otočila jsem se a zahlédla stín na chodbě, přímo u dveří do kuchyně. Dech v krku mi ztuhl, jak dva kroky těžší než má moje máma přešli halu a začaly stoupat po schodech. Will. Viděl mě? A když jo, proč tady nevyváděl, jak jsem zmrazila misku ve vzduchu? Když jsem se probudila následující den po Vánocích, zjistila jsem, že Will už rozebral stromek. To mu samo o sobě vysloužilo vážné negativní body. To nebyl jeho strom, aby ho dával dolů. A já jsem si chtěla nechat ty zelené žárovky, které teď byly zabalené v podkroví, kde bych se neodvážila jít. Přidalo to k mojí rostoucí nechuti k tomuto člověku a začala jsem předvídat nějaké vážné problémy v budoucnosti. Viděl mě zastavit mísu? Nevěděla jsem… Mohla to být náhoda, že strýc dívky, která byla zmutovaná stejně jako já, se teď točí kolem mé mámy? Zdálo se to nepravděpodobné. Ale neměla jsem žádné důkazy, a za kým bych teď mohla jít? No, byl tady jeden člověk. Byla to hodina potom, co máma odešla do práce, a chvíle, než jsem šla nahoru, když jsem cítila teplo na krku. Zastavujíc se na chodbě, jsem čekala bez dechu. Ozvalo se zaklepání na dveře. Daemon čekal na verandě, ruce měl v kapsách a černou baseballovou čepici posazenou tak nízko, že mu schovávala horní část obličeje. Pohled zvýraznil jeho smyslné rty, kterými upozorňoval na křivý úsměv. “Jsi zaneprázdněná?” Zavrtěla jsem hlavou. “Chceš se projet?” “Jasně. Jen si vezmu na sebe něco teplého.” Spěchala jsem hledat boty a mikinu s kapucí, a pak se k němu venku připojila. “Jdeme zkontrolovat Vaughna?” “Ne tak úplně. Je tu něco, co jsem objevil.” Vedl mě k jeho SUV a čekal, dokud jsme oba nenastoupili, než pokračoval. “Ale nejdřív…měla si dobré Vánoce? Chtěl jsem se zastavit, ale viděl jsem tvou mámu doma.” “Bylo to dobré. Will s námi strávil den. Bylo to divné. A co ty?” “Bylo to v pohodě. Dee skoro zapálila dům, když se snažila udělat krocana. Kromě toho, to nebylo moc zábavné.” Vyjel z příjezdové cesty. “Tak…jak velké problémy jsi měla po sobotě?” Zrudla jsem a byla jsem vděčná za tmu. “Měla jsem přednášku o tom, nedělat moji mámu babičkou.” Daemon se zasmál, a já si povzdechla. “Teď mám pravidla k dodržování, ale nic vážného.” “Omlouvám se.” Usmál se, když mi dal postranní pohled. “Nechtěl jsem usnout.” “To je v pohodě. Tak kam jedeme? Co jsi zjistil?” “Vaughn se v neděli večer vrátil domů asi na deset minut. Sledoval jsem ho mimo Petersburg k tomuhle skladu v průmyslovém parku, který nebyl použit roky. Zůstal tam několik hodin a pak odešel, ale byli tam dva důstojníci, kteří zůstali.” Přibrzdil, když jelen uháněl přes silnici. “Něco tam drží.” Vzrušení se skrze mě hemžilo. “Myslíš, že tam drží Bethany…nebo Dawsona?” Podíval se na mě a rty sevřel do tenké linky. “Já nevím, ale musím se tam dostat a někdo to potřebuje sledovat venku, zatímco tam půjdu.” Cítíc se užitečná jsem přikývla. “Co když stráže drží hlídku?” “Neudělají nic, dokud se Vaughn neukáže. Ted je doma. S Nancy.” Zkroutil rty. “Myslím, že se mezi nimi něco děje.” Bylo to jak Will a moje máma. Strašné. Přemýšlejíc o tom, mi připomnělo něco, na co jsem se potřebovala zeptat. “Víš, že mámin přítel je strýc Bethany?” “Ne.” Jeho zamračení se prohloubilo, když se zaměřil na silnici. “Nikdy jsem se nesnažil ji poznat. Sakra, nesnažil jsem se poznat žádnou lidskou holku.” V břiše jsem cítila divné třepotání. “Takže si nikdy…předtím s lidskou holkou nerandil?” “Randil? Ne.” Rychle se na mě podíval, zdálo se, že se rozhoduje, co říct dál. “Poflakoval se s nimi? Jo.” Třepotání se proměnilo v rozpáleného hada, stáčejícího se kolem mých vnitřností. Poflakovat se… Poflakovat se-mysleli si to všichni o mě a Blakeovi? Chtěla jsem něco uhodit. “Mimochodem, nevěděl jsem, že byli příbuzní.” Odstrčila jsem žárlivost. Teď na to nebyl čas. “Nemyslíš si, že je to divné? Myslím to, jak je spojený s Bethany, která byla něco jako já, a on si pohrává s mojí mámou. Víme, že někdo musel zradit Dawsona a Bethany.” “Je to divné, ale jak by mohl vědět, co se stalo? Potřeboval by mít někoho vevnitř, kdo ví o procesu hojení a vědět co hledat.” “Možná je nasazený.” Daemon se na mě ostře podíval, ale nic neřekl. Ta možnost byla znepokojující, Will mohl využívat moji mámu k tomu, aby na mě dával pozor. Získaní si její důvěry, spaní v její posteli…zabila bych ho. Po chvíli, si Daemon odkašlal. “Přemýšlel jsem o tom, co nám řekl Matthew-ta věc se spojením DNA.” Každý sval v těle se mi napjal a já hleděla přímo před sebe. “Jo…?” “Později jsem s ním mluvil a zeptal se ho na spojení. Jestli to mohlo způsobit, aby někdo něco cítil. Řekl, že ne. Ale já jsem to už věděl. Myslel jsem si, že bys to měla vědět.” Zavírajíc oči, jsem přikývla. Samozřejmě, že jsem to už věděla. Sevřela jsem ruce do těsných pěstí. Málem jsem mu řekla, že to vím, ale zatáhnout sem Blakea, by opravdu pokazilo tenhle moment. “A co ta věc s tím, že když zemřeš ty, zemřu já?” “Co s tím?” řekl, s očima upřenýma na silnici. “Není nic, co bychom s tím mohli udělat, kromě toho, abychom se zabili.” “Je toho víc, než to,” řekla jsem a pozorovala stáčející se bílé kopce, kolem kterých jsme jeli. “Víš, jsme opravdu spojení dohromady. Jako, navždy…” “Já vím,” řekl potichu. Nebylo nic, co bych k tomu chtěla dodat. Přijeli jsme k opuštěnému průmyslovému parku skoro o půlnoci. Daemon jel kolem, aby se ujistil, že okolo nejsou žádná auta. Byli tu tři budovy, seskupené v blízkosti oblasti, pokryté v bílé barvě. Jedna byla přikrčená, jednopatrová zděná budova a jedna v prostředku byla několik podlaží vysoká, dostatečně velká k uložení obřího tryskáče. Daemon zamířil za jednu z těch budov, parkujíc SUV mezi dvěma přístřešky, kde byl jediný vchod vpředu. Obrátil se ke mně a vypnul motor. “Potřebuju se dostat do té budovy.” Ukázal na tu jednu vysokou. “Ale ty musíš zůstat v autě, zatímco to udělám. Potřebuju mít oči na silnici, a nevím, jak dlouho tam zůstanu.” Strach přepadl můj žaludek. “Co když tam někdo je? Chci jít s tebou.” “Postarám se o sebe. Potřebuješ zůstat tady, kde si v bezpečí.” “Ale-” “Ne, Katy, zůstaň tady. Napiš mi, když někdo půjde dovnitř.” Sáhl po dveřích. “Prosím.” Vzhledem k tomu, že nebylo jiné volby, jsem nic neudělala, když Daemon vyklouzl z auta. Vrtěla jsem se na místě, když jsem ho viděla zmizet kolem strany budovy. Vypustila jsem dech, o kterém jsem ani nevěděla, že jsem ho zadržela. Dívala jsem se před sebe a vedla mé oči, aby se upřeli na hlavní silnici. Co když tam byla Bethany? Sakra, co když tam byl Dawson? Nemohla jsem na to myslet…a co by to znamenalo. Všechno by se změnilo. Třela jsem si ruce o sebe, naklonila se dopředu a sledovala silnici. Moje myšlenky se vracely k Willovi. Kdyby byl nasazen, pak bych byla v háji. S největší pravděpodobností mě viděl použít moje schopnosti. Ale kdyby byl nasazen, tak proč okamžitě nekontaktoval DOD? Něco se s mojí teorií neslučovalo. Můj dech začal dělat malé obláčky mraků v rychlém ochlazení vevnitř. Uběhlo jen deset minut, ale bylo to jako věčnost. Co tam Daemon dělal? Prohlížel si památky? Posunula jsem se a snažila se udržet se v teple. V dálce jsem spatřila dvě velké světla, pronikající do tmy. Zatajila jsem dech. Prosím odjeďte. Prosím odjeďte. Auto zpomalilo, když se blížilo ke vchodu do průmyslového parku. Srdce mi závodilo, když jsem si uvědomila, že je to černá expedice. “Sakra.” Vytáhla jsem z kapsy mobil a poslala rychle Daemonovi textovku: Společnost. Když neodpověděl, a neviděla jsem ho vylézt ze skladu, začala jsem se cítit neklidně. Expedice mi zmizela z dohledu, pravděpodobně parkovalo vepředu. Obrátila jsem se na sedadle, napínala kůži, dokud mě neboleli prsty. Ne Daemone. Nechtěla jsem nechat strach nebo jeho zavádějící pokus držet mě v bezpečí, aby mě zastavil od pomoci Daemonovi. Vtáhnutá do studeného závanu vzduchu jsem otevřela dveře a tiše za sebou zavřela. Zůstávajíc ve stínu jsem se vplížila do rohu budovy, kolem visacího zámku vrat. Nebyli tu žádná okna, jen ocelové dveře, u kterých jsem neměla žádnou naději je otevřít poté, co jsem zkusila zámek. Nad dveřmi, tam bylo něco vloženého do cihel, kulaté a lesklé v měsíčním světle, ale příliš tmavé na to, rozeznat barvu. Podívala jsem se zpátky na vrata, které byli ideální na vykládku nákladu. Také měli kulatý objekt vložený přes dveře. Přikrčila jsem se na okraji budovy, natahovala krk, abych mohla vidět přes dveře. Cesta byla čistá. Moc se mi neulevilo. Pokračovala jsem kolem rohu, zůstávajíc blízko boku. Vepředu jsem viděla další dveře. Bylo to, kde šel Daemon? Kousajíc se do rtu, jsem se plížila blíž ke vchodu. Koutkem oka jsem zahlédla pohyb. Zatajila jsem dech a opřela se o zeď, když dva muži, oblečení v černém prošli kolem a tiše mluvili. Oranžová záře cigarety vzplála, pak ve vzduchu blikala a zhasla, když spadla na zem. Byla jsem v pasti. Naprostý děs mi vynutil vzduch z plic tak rychle, že jsem měla závrať. Moje svaly byli zablokované, když jsem otočila hlavu. Ten vyšší chlap-kuřák-vzhlédl. Věděla jsem, v jakou sekundu se na mě podíval. “Hej!” Zařval kuřák. “Stůj!” Stejně jako peklo. Odtlačila jsem se od zdi, a vyrazila pryč. Udělala jsme pár metrů předtím, než zaječel znovu. “Zastav! Nebo budu střílet!” Zastavila jsem se a zvedla ruce do vzduchu. Každý nádech, který šel dovnitř a ven z mých plic, mě bolestně řezal. Sakra. Sakra. Sakra. “Zvedni ruce nahoru a otoč se,” nařídil kuřák. “Hned.” Dělajíc podle instrukcí, jsem se otočila na místě. Byli jen pár kroků ode mne a elegantně vypracovaná černá zbraň mířila přímo na mě. Byli oblečení jako polo vojáci, nebo tak něco, v plné bojové výbavě. Ježíš, na co Daemon narazil? “Zůstaň tady,” řekl ten kratší a blížil se ke mně. “Co tady děláš?” Sevřela jsem pusu a cítila jsem opojný příval Zdroje, sdružující se mi v žilách, vyvolaný strachem. Statická elektřina rostoucí pod mým oblečením, mi stavěla drobné chloupky na těle. Vyžadovalo to vyvolat sílu…použít. Ale využít toho, by odhalilo to, co jsem byla. “Co tady děláš?“ ten menší se ptal znovu, teď jen o nohu dál. “Já jsem…se ztratila. Hledala jsme silnici.” Kuřák se podíval na menšího důstojníka. “Blbost.” Srdce mi bušilo tak silně, že jsem měla pocit, jako by mi mělo vyskočit z hrudi, ale držela jsem si Zdroj uzamčený v žilách. “Myslím to vážně. Doufala jsem, že to bylo něco jako návštěvnické centrum. Vyjela jsem na špatném výjezdu.” Ten bližší snížil o zlomek palce zbraň. “Dálnice je několik mil odtud. Musela jsi špatně zajet už dávno.” Dychtivě jsem přikývla. “Já nejsem odsud. A všechny cesty a značky vypadají stejně. Jako města, všechno to zní stejně.” Odbíhala jsem od tématu, hrála si na hloupou dívku. “Snažím se dostat do Moorefieldu.” “Ona lže,” odplivl si kuřák. Nějaká naděje, která ve mně vzplanula, zemřela v ohnivé havárii. Kuřák přišel blíž, držíc zbraň, vyškolenou na mě. Natáhl jednu ruku a položil mi ji na tvář. Jeho ruka smrděla po cigaretách a dezinfekci. “Vidíš,” řekl ten menší a dával si pistoli zpátky do pouzdra, připojeném na jeho stehně. “Ona se jen ztratila. Začínáš být paranoidní. Jdi zlato, vypadni odsud.” Kuřák zavrčel a popadl mě za druhou tvář, ignorujíc jeho partnera. Něco teplého a ostrého bylo v jeho dlani. Strach odřezával můj srdeční tep. Byl to nůž? “Ztratila jsem se. Přísahám-” Červená-horká, píchající-ostrá bolest dělala pruhy přes moji tvář, řezajíc dolů po krku a přes rameno. Otevřela jsem ústa k výkřiku, ale nic nevyšlo. Bolest se na mě vrhla ve vlnách. Temnota se přibližovala napříč zrakem, a já jsem zdvojnásobila přerušení kontaktu s tím, co držel v ruce. “Ježíši.” Řekl ten menší. “Máš pravdu. Je to jedna z nich.” Spadla jsem na kolena, když bolest ochabla, nechávajíc tupou bolest, pulzující v mé kůži. Hltajíc vzduch, jsem si položila ruku na tvář, očekávajíc, že najdu svoji kůži roztrhnutou, ale bylo to jen teplé. “Říkal jsme ti to.” Kuřák mě chytil za ruku a strhl mě dopředu. Když jsem zvedla hlavu, měl jeho zbraň přitisknutou mezi mýma očima. “To, co je v téhle hlavni, bude daleko horší. Takže se radši zamysli, než odpovíš na následující otázku. Kdo jsi?” Byla jsem oněmělá a strach mě držel paralyzovanou. Zatřásl se mnou. “Odpověz mi.” “Já…já…” “Co se to tady děje?” ptal se nový hlas, přicházející zpoza těch dvou mužů. Kuřák ustoupil na stranu, srdce mi kleslo. Byl to Vaughn. “Našli jsme ji plížit se kolem.” Řekl kuřák a znělo to, jako by právě chytil největšího sumce doposud. “Je to jedna z nich.” Vaughn se zamračil, když se přiblížil a jeho huňatý knír vlál, jak těžce dýchal. “Dobrá práce. Tuhle vezmu.” Nemohla jsem dýchat. Vaughn byl uvnitř, tam kde byl Daemon. Chytil Daemona a udělal mu něco? Jestli jo, byla to zcela moje chyba. Raději bych začala s tím, že mu řeknu, že jsem viděla Bethany. Možná jsem nekontrolovala, kde kámen šel, ale jako bych ho tlačila dolů z kopce. “Jsi si jistý?” zeptal se menší. Vaughn přikývl, sáhl dolů, chytil mě za ruku a vytáhl mě na nohy. “Chvíli jsem tuhle sledoval.” “Klece by měli být upravené.” Řekl kuřák a neochotně pustil moji druhou paži. “Chvíli trvalo na ní pracovat. Možná ji budeš chtít zdvojnásobit.” Klece? Vyschlo mi v puse. Menší důstojník se na mě podíval a zúžil oči. “Protože jsme tuhle chytili, neměli bychom dostat odměnu?” “Odměnu?” zeptal se Vaughn tiše. Kuřák se zasmál. “Jo, jako s tou druhou. To byla jedna za sakra odměnu. Husher nebude vědět nic jiného tak dlouho…jak jsme ji zaneřádili.” Předtím, než se můj mozek mohl vyrovnat s tím, co měl na mysli, mě Vaughn vytlačil na stranu. Dost na to, abych ztratila rovnováhu a dopadla na zem. Zvedl ruku. Blesky mu praskali kolem paže, vyzařujíc červeno-bílou, jak to obklopilo jeho tělo, dokud nebyl nic víc, než světlo. Zalapala jsem po dechu, když jsem si uvědomila, že Vaughn byl…Daemon. “Zatraceně!” Zařval kuřák a sáhl po zbrani. “Je to trik!” Pulzující světly a sílou, vypustil energii. Prvního zasáhl kuřáka a poslal ho o pár metrů dál. Světlo se prohnulo a trefilo do menšího důstojníka. I on letěl do strany budovy. Bylo tam ohavné prasknutí a on spadl na zem, kůže a oblečení mu kouřilo. Muž se jednou zachvěl, a pak se jeho tvář změnila v…popel. “Ach můj Bože,” zašeptala jsem. Mírný vánek se pohyboval dolů po budově, pohnul se spadlým mužem. Kousky něj se vyšvihli do vzduchu, plovoucí pryč, dokud z něho nic nezbylo. To samé se stalo s kuřákem. Nic z něho nezbylo. Daemonovo světlo ztlumovalo, a když jsem se na něj podívala, byl v lidské podobě. Očekávala jsem, že nadhodí, že jsem nezůstala v autě, ale vše, co udělal, bylo, že se natáhl dolů, chytil mě za ruku a jemně vytáhl na nohy. Baseballová čepice skryla jeho oči, ale jeho rty byly stisknuté v tak těžké, nepoddajné lince. “Musíme se odsud dostat.” Souhlasila jsem.

KAPITOLA 28

Když jsme byli zpátky u nás doma, seděli jsme na gauči, proti sobě s nohama zkříženýma. Držela jsem kouřící šálek horkého kakaa, který mi Daemon položil mezi ruce, ale nemohla jsem získat dost tepla. Docházelo mi všechno, co se stalo…končící s mužem, měnícím se v popel. Připomnělo mi to videa atomové bomby dopadající na Hirošimu. Výbuch tepla byl tak intenzivní, že obrátil lidi na popel a natrvalo usadil jejich stíny do budov. Zajeli jsme jejich autem do lesa. Daemon ho usmažil a spaloval, dokud nebylo nic k zanechání. Veškeré důkazy o tom, že jsme tam byli, byly odstraněny, ale nakonec lidem budou chybět dva muži a otázky se budou kolem motat, zejména od jejich rodin. Vzhledem k tomu, že měli rodiny… Baseballová čepice byla hozená na stole, ale v očích Daemona jsem nemohla nic přečíst. Byl potichu celou cestu zpět. Stiskla jsem teplý hrnek. “Daemone…jsi v pořádku?” Přikývl. “Jo.” Napila jsem se doušku kakaa a sledovala jsem ho z pod mých řas. “Co bylo uvnitř budovy?” Promnul si zátylek, když zavíral oči. “V prvních dvou místnostech nebylo nic. Jen prázdné kancelářské prostory, ale je zřejmé, že byly hodně používané. Byly tam všude prázdné šálky, plné popelníky. Dál, kam jsem se dostal, byly…klece. Asi tak deset; jedna vypadala, že byla nedávno použitá.” Nevolnost mě uvnitř válcovala. “Opravdu si myslíš, že v nich drželi lidi?” “Luxeny? Ano. A možná další jako ty.” Položil si ruce na nohy. “V jedné kleci byla zaschlá krev. Ve všech z nich byly řetězy a pouta, obalené v tom temně rudém kamenu, který jsem nikdy předtím neviděl.” “Viděla jsem ho venku před budovou, nad dveřmi. Byl lesklý, připadal mi černý, protože už byla tma.” Postavila jsem hrnek stranou. “A on mi položil něco na tvář, a Bože…bolelo to jako čert. Zajímalo by mě, jestli to bylo to samé, co jsi viděl.” Jeho půvabné rty se v rozích naklonily. “Jak se teď cítíš?” “Naprosto v pořádku.” Mávla jsem na něj. “Viděl si něco dalšího?” “Neměl jsem čas jít nahoru, ale měl jsem pocit, že něco…něco nahoře bylo.” Vstal s ladnou elegancí, sepjal ruce za hlavou. “Musím se tam dostat zpátky.” Moje oči ho sledovali. “Daemone, je to příliš nebezpečné. Lidé si uvědomí, že ti muži chybí. Nemůžeš se tam vrátit.” Otočil se čelem ke mně. “Můj bratr by tam mohl být, nebo něco, co mi řekne, kde můj bratr je. Nemůžu jen tak odejít, protože je to příliš nebezpečné.” “Já tomu rozumím.” Stoupla jsem si a sevřela ruce. “Ale k čemu je dobré pro Dawsona-nebo pro Dee-když tě chytí?” Daemon se na mě díval několik dlouhých okamžiků. “Musím něco udělat.” “Já vím, ale musí to být víc promyšlené než jakýkoliv z tvých plánů zatím byly.” Ignorovala jsem záblesk vzteku v jeho jasném pohledu. “Protože si mohl být dnes večer zajat.” “Já se o sebe nebojím Kat.” “Tak to je problém!” Jeho oči se zúžily. “Nezapojil bych tě do toho kdybych věděl, že vycouváš.” “Vycouvám?” Ta událost dnes večer zesílila všechno, co jsem cítila a byla jsem přetížená…sekundy od zhroucení, sezení někde v rohu. Možná taky houpající se v tom rohu. “Já jsem ta, kdo tě zapojil. Já jsem viděla Bethany.” “A já jsem souhlasil, že se mnou poprvé půjdeš.” Přejel si rukou po svých chaotických vlasech a hrubě vydechoval. “Kdyby si zůstala v tom autě, měl bych čas, zkontrolovat horní patro.” Otevřela jsem pusu. “Byl by si uvnitř chycen. Vystoupila jsem z auta, protože si neodpovídal na moji sms! Kdybych tam zůstala, oba bychom byli v těch klecích.” Jeho tváře zrudly, když se odvrátil. “Dobře. Oba dva jsme právě teď vytočený. Měli bychom to dnes večer nechat. Trochu si odpočinout. Cokoliv.” Nechtěla jsem to nechat, ale měl pravdu. Zkřížila jsem si ruce. “Fajn.” S posledním pohledem, sebral čepici ze stolu a obrátil se k odchodu. Zastavil se na konci gauče. Ramena se mu třásla a jeho hlas vyšel v šepot. “Nikdy jsem předtím nezabil člověka.” Najednou, jeho vytočení dávalo smysl. Nebyl to jen pocit bezmoci, že není schopen nic udělat. Potřeba ho utěšit, dotknout se ho, se stala fyzická. Natáhla jsem ruku, pokládajíc mu ji na rameno. “To je v pořádku.” Daemon setřásl mou ruku a zamračil se. “Není to v pořádku, Katy. Zabil jsem dva lidi. A nedělej…prostě nedělej nic.” Trhla jsem sebou, více z použití mého skutečného jména než jeho jednání. Daemon zablikal ven a přední dveře se zabouchly. Natáhla jsem obě ruce nad hlavu a kousla jsem se do rtů dostatečně silně, abych cítila kovovou pachuť, vymršťující se mi do pusy. Daemon by se nevrátil do toho skladu. Ani za milion let. Ani já jsem nemohla přesvědčit sama sebe… Spánek v noci nepřišel snadno a strávila jsem větší část následujícího dne napnutá jako luk. Pořád jsem kontrolovala vedlejší příjezdovou cestu, ujišťující se, že Daemonovo auto tam pořád je. Mohl prostě prosvištět cestou zpátky do skladu bez svého SUV, ale když jsem viděla auto, dalo mi to nějakou úlevu. Příštích pár dní zimních prázdnin se táhly. Většinu času jsem čekala, že SWAT vtrhne do mého domu s otázkami, co se stalo s důstojníky. Ale nic se nestalo. Den před Silvestrem se zastavila Dee. “Líbí se ti moje nové boty?” Vystrčila jednu štíhlou nohu. Černé kožené kozačky končily těsně pod koleny. Podpatek byl vražedný. “Daemon je pro mě sehnal.” “Jsou úžasný. Jakou máš velikost?” Zasmála se a pak si strčila lízátko zpátky do pusy. “Dobře, předtím, než mi řekneš ne, už jsem to vyřešila s Ash.” Zamračila jsem se. “Vyřešila co?” “Ash pořádá malou silvestrovskou párty v jejím domě. Bude tam jenom pár z nás. Daemon jde.” “Uh, pochybuju, že Ash je v pohodě s tím, abych šla na její párty.” “Ne, ona je.” Dee zasvištěla obývákem jako chycený motýl. “Slíbila, že s tím bude v pohodě. Myslím, že si u ní narostla.” “Jako plíseň,” zamumlala jsem. Ze sledování Dee se mi točila hlava. “Já nevím.” “Ale no tak, Katy. Můžeš dokonce pozvat Blakea, jestli chceš.” Udělala jsem obličej. “Nebudu ho zvát.” Náhle se zastavila, lízátko vyselo z jejích prstů. “Máte problémy?” Zeptala se s nadějí. “Víš, kdybych s ním vážně chodila, měla bych problém s tím, jak šťastně zníš, ale jelikož s ním nechodím, jsem v pohodě.” Její oči se zúžily podezřením. “Pak co se mezi vámi děje?” “Vůbec nic,” povzdechla jsem si. Sála lízátko několik chvil, když mě pozorovala. “A nic se neděje s mým bratrem. Správně? Plíží se kolem domu bez důvodně.” Našpulila jsem rty. “Dee…” “Je to můj bratr, Katy. Miluju ho. A ty jsi moje nejlepší kamarádka, i když se tak v poslední době nechováš.” Vrhla rychlý úsměv předtím, než pokračovala. “Tak mám pocit, jako bych uvízla mezi vámi. A vím, že ani jeden z vás mě tam nedostal, ale já chci…vás oba šťastný.” Zajímavý, jak jsme skončili u tohohle rozhovoru. S povzdechem jsem si sedla. “Dee, je to opravdu složité.” “Nemůže to být tak složité,” odvětila a zněla jako Lesa. “Vy lidi se máte rádi, a já vím, že Daemon může hodně riskovat vztahem s tebou, ale on bere tenhle risk.” Dee si sedla vedle mě, její tělo hučelo energií. “Nicméně, si myslím, že si potřebujete promluvit nebo…já nevím. Prohloubit vaše vášně.” Začala jsem se smát. “Ach můj Bože, to myslíš vážně?” Usmála se. “Takže s námi zítra večer půjdeš?” Stejně tak moc, jako jsem chtěla vidět dům Thompsonů, protože bych se vsadila, že je super snobský a cool, jsem stále nebyla rozhodnutá. “Budu o tom přemýšlet.” “Slibuješ?” Šťouchla mě loktem. “Udělalo by mě to opravdu šťastnou, kdybys šla.” Párty s nimi zněla lépe, než to, co jsem měla v plánu já, což bylo nic. Dee chvilku zůstala, půjčila si nějaké knihy a pak odešla. Potom, kolem večeře, se objevil Will s čínou. Nechtěla jsem odmítnout jídlo, ale neměla jsem náladu na konverzaci.

Máma se prakticky vznášela kuchyní, potěšená “dobrý přítel” raušem. Když odešli, strávila jsem zbytek večera čtením, dokončující knížku pro můj blog, a začínala jsem novou, kterou jsem neměla naplánovanou číst. Mít čas na čtení bylo příjemný a uvolňující. Cítila jsem, že se moje staré já plíží zpět. Ne plachá Katy, ale ta která udělala, co chtěla, protože si to užila. Když bylo skoro deset, odložila jsem knihu a uvažovala jsem o zkontrolování Daemona. Vrátil se do skladu beze mě? Byla velká šance, že jo. Snažící se rozptýlit sebe samu, jsem se přihlásila do jednoho zpravodajského serveru a hledala jsem jakoukoliv zprávu o dvou důstojnících, kteří se ztratili. Kontrolovala jsem to každý večer bez výsledku. Ale dnešek byl jiný. Titulek Charleston Gazette psal: Dva důstojníci ministerstva obrany se ztratili, naposledy byli viděni v blízkosti Petersburgu. Zastavil se mi dech, když jsem si prohlížela článek. Důstojník Robert McConnell a důstojník James Richardson byli naposledy viděni v blízkosti Petersburgu 26. prosince a od té doby o nich nikdo nic neslyšel. Orgány neřekli povahu jejich jednání v Grant County, ale žádáme každého, kdo viděl důstojníky nebo ví cokoliv, prosím kontaktujte nás na naší Tip lince. Pod článkem byly dva obrázky. Poznala jsem je okamžitě. Kniknutím pryč z webové stránky, jsem okamžitě otevřela nový webový vyhledávač. První jsem vygooglovala Nancy Husher a nenašla jsem nic. Kuřák zmínil její příjmení, říkal, že by nebyla naštvaná, kdybych nebyla…neudělala binec. Otřásla jsem se. Myslela jsem si, že bude v nějakém vztahu k DOD, ale bylo to, jako kdyby ta žena na internetu neexistovala. Moji další hledací obětí byl mámin přítel. Bylo tam poměrně málo stránek, které odkazovaly na řadu lékařských ocenění, ale nic, co by dokazovalo spojení s Bethany. Ale bylo tam něco, co o něm zanechalo špatnou pachuť v mých ústech. Jeden článek jehož titulek zněl: Místní lékař překonává leukémii, podporuje financováním nové centrum onkologické péče v Grant County. Očima jsem prohlédla článek. Byl to Will. Byl tam jeho obrázek, s největší pravděpodobností pořízený v průběhu léčby, protože jsem poznala ten “kosti vyčerpaný” vzhled. Nemohla jsem tomu uvěřit. Ví to máma? Myslím, rakovina není důvod s někým nechodit, ale po všem, čím si prošla s tátou? Mohla by jít přes něco takového jako je, že se rakovina vrátí zpátky? A pokud se mi vlastně začne líbit chlápek-pokud není nasazený-vypořádám se s tím znovu? Vrátila jsem se na vyhledávací stránku, nemohla jsem zbavit mozek této nové skutečnosti. Zastavující se, beru šálek kakaa a vracím se k mému amatérskému vyšetřování. Moje prsty se vznášejí nad klávesnicí, zatímco pocit viny mi zrudl mé tváře. Pak, s přikrčením, googluji Blake Saunders, říkajíc sama sobě, že chci jenom vidět jeho starý blog, protože mi nikdy neřekl jeho jméno. První link našel nějakého školního atleta, ale tažením dolu na první stránce vidím novinový článek o vraždě jeho rodičů. Kliknutím na odkaz, čtu smutnou, opravdu smutnou zprávu o úmrtí jeho rodičů a sestry. Nazývanou jako brutální vloupání. Je tam dalších pár článků se stejným uvedením a pak najdu nekrolog jeho rodičů, což mě přivede k pohřebnímu ústavu, sídlící v Santa Monice. Slunné pole. Kdo sakra pojmenuje pohřební ústav Slunné pole? Vrtíc hlavou, jsem se napila kakaa a kliknu na obrázky na stránce jeho rodiny. Mladší Blake byl roztomilý a taky jeho sestra. Můj žaludek se stáhnul, když jsem uviděla na obrázku jeho a jeho mladší sestru, hrající si na houpačce. To dítě bylo tak mladé a její smrt pravděpodobně strašná. Zamrkala jsem zpět horké slzy, dojatá někým, koho jsem ani nikdy nepoznala. To prostě nebylo fér nebo správné. Smrt obvykle nebyla ani jednou z těchto věcí, ale tohle…tohle bylo špatné. Pořád jsem procházela obrázky, zastavujíc na starší fotce Blakeovýho táty. Mohla jsem vidět podobnost v jednoduchém úsměvu a oříškových očí. Muž vedle jeho otce vypadal zvláštně povědomě. Sdílel některé stejné znaky jako Blakův táta, ale jeho tvář byla kulatější. Některé ze snímků měly dole popisek, ale tenhle ne. Prošla jsem hltavě přes několik dalších fotek a pak jsem se zastavila na té, která vypadala jako sešlost rodiny o svátcích. Naklonila jsem se blíž, postavila hrníček předtím, než jsem ho mohla upustit. Ostré bodnutí prořízlo můj dech, když jsem dostala opravdu dobrý pohled na chlapa, který byl na fotce s Blakeovým tátou. Ten muž měl ruku položenou na ramenou mladšího Blakea a usmíval se do foťáku z pod hustého, světle hnědého kníru. Titulek níže, označující ho jako Briana Vaughna. Myšlenky bojovaly v mé hlavě, jak jsem znovu rychle klikala na nekrolog, přelétajíc přežívající členy rodiny. Brian Vaughn byl uveden jako nevlastní bratr zesnulého-Blakeova táty. Můj překvapený smích vyšel přiškrceně a já stála a rozhlížela se po místnosti očekávající, i když jsem si vlastně nebyla jistá, co hledám. Šok do mě narazil a já se snažila udržet příliv hněvu na uzdě. Blake měl vztah k důstojníkovi DOD. Jaká…náhoda. Začala jsem přecházet podél obývacího pokoje, můj dech přicházel drsně a rychle. Ta nelogická část mozku se snažila přesvědčit sama sebe, že je to jenom náhoda, že to byl jiný Brian Vaughn, který vypadal jako ten důstojník DOD. Ale tvrdá realita toho, že jsem se nechala zmást…umožnila sama sobě hrát jim přímo do rukou DOD, mě porazila. Jeho vztah k DOD vysvětluje, jak Blake věděl tolik o Luxenech a přeměněných lidech. Proč se tolikrát ptal na to, kdo mě vyléčil. Jak bezohledně a nebezpečně se choval na jeho tréninkových hodinách. Já ani nevěděla, kde Blake bydlel. Ale věděla jsem, kde Vaughn bydlel. Zastavila jsem sebe před saháním na mé klíčky od auta. Nebyl žádný způsob, jak jít do Vaughnova domu. Co bych dělala? Vloupala se tam? Tohle bylo horší než typický Daemonovi plány. Rozervaná mezi touhou mluvit s Daemonem a hodit problém přes palubu, dokud nebudu vědět s čím mám to dočinění, sedla jsem si a přitáhla kolena k hrudi. Mohla jsem být takhle hrozně oklamaná? Celý čas pracovat s někým, kdo byl vázaný k DOD? Hněv a strach se stále střídaly, svíraly mě několik minut, pak jsem toho nechala a umožnila druhé emoci, aby se mě držela. Moje oči našly klíčky od auta. Vaughn nebyl doma, a Blake prohlašoval, že je pryč z města dokud nezačne škola, na návštěvě rodiny s jeho…strýcem. A tohle by mohla být skvělá příležitost, jak zjistit, jestli bych mohla najít nějaký důkaz, který by ukazoval na Blakeovu práci s DOD. “Zatraceně!” Vybuchla jsem a vyskočila na nohy. Vztek se stal žijícím, dýchajícím tvorem uvnitř mě, barvícím vše na červeno-bílé světlo. Něco z toho bylo zaměřeno na mě, ale většina z toho měla cíl. Blake byl v mém domě, mluvil s mojí mámou, získal mou důvěru a políbil mě. Tento druh zrady se dostal tak hluboko, že zanechal trvalou stopu na mé duši. Daemon byl poslední člověk, za kterým jsem právě teď potřebovala jít. Pokud Blake pracoval pro DOD, potřebovala jsem Daemona udržet od toho co nejdál. Alespoň dokud jsem nevěděla, že neodletí a neudělá ještě něco hloupějšího, než co udělám já. Konec přemýšlení, popadla jsem mikinu a stáhla si ji přes hlavu. Vzala jsem si klíčky a mobil a odešla z domu. Udělala jsem neuvěřitelné množství stupidních věcí v mém životě. Mazlení s mládětem vačice byla jedna z nich, vběhnutí pod kamion byla další. Dokonce jsem jednou byla tak naštvaná ohledně pirátských knih, že jsem dala manifest na můj blog, který téměř nedával žádný smysl. Tohle však pravděpodobně bude na špičce seznamu. Ale jak jsem vrazila na dálnici, ruce svíraly volant, byla jsem nyní hodně odlišnou osobou. Mohla bych nakopat většinu prdelí, kdyby to bylo potřeba a nemohla jsem nechat Blakea s tímhle zmizet. Zaparkovala jsem auto dvě ulice dolů od místa, kde bydlel Vaughn a vyšla ven do chladného vzduchu, který voněl sněhem. Přetáhla jsem si kapuci přes hlavu, strčila ruce do středové kapsy a šla jsem zpátky pěšky směrem k Vaughnovu domu. Ta ironie z nadávání Daemonovi kvůli jeho nedostatku plánů mnou neprošla, ale teď jsem pochopila, že některé situace volaly po dobře promyšlené hlouposti. Tohle byla jedna z nich. Vaughnův dům vypadl prázdný, když jsem se zezadu přiblížila. Naštěstí, dva domy blízko tomu jeho byly oddělený. Jeden z nich měl označení “zabavený” a druhý byl prostě tmavý. Začaly padat malé vločky sněhu, když jsem se začala plížit kolem předních dveří. Můj dech vycházel ven v obláčkách, visel ve vzduchu jako mraky. Příjezdová cesta byla prázdná. S vědomím, že to neznamená, že dům byl zcela bez lidí, jsem přemýšlela co dělat. Nejela jsem celou cestu až sem, abych se podívala na vnějšek domu. Chtěla jsem tam. Chtěla jsem najít důkazy spojující Blakea s Vaughnem a chtěla jsem zjistit, jestli tam je něco o umístění Dawsona a Bethany. Šla jsem k zadní části domu a zkusila dveře. Bylo zamčeno, jak se dalo očekávat, ale vzpomněla jsem si, jak se Daemon a Blake zmiňovali, jak je snadné zámky zmanipulovat. Měla by to být hračka. Alarmový systém by byl úplně jiný příběh. Stiskla jsem dveře, zavřela oči a představovala jsem si zámek. Hrnoucí se statická elektřina se plazila dolů z mých rukou, skákala ze špiček mých prstů skrz dřevo. Cvaknutí zámku znělo v mé hlavě jako deaktivace jaderné bomby. Na moment jsem se připravovala na to, co by mě mohlo čekat na druhé straně dveří. Pokud by tam někdo byl, musela bych se bránit. Myšlenka ublížit někomu, případně zabít ho nebo ji, mě znechucovala, ale věděla jsem, že ten, kdo by to byl, by se dvakrát nezastavoval před zamknutí mě do klece. Říkala jsem si, co můžu dělat, otevřela jsem dveře a pomalu vstoupila do kuchyně. Světlo nad sporákem vrhalo na místnost měkké světlo. Zavřela jsem za sebou dveře a zhluboka se nadechla. To je šílené. Plížila jsem se dopředu a děkovala za tenkou podrážku na mých botách. Nesmělá Katy nikdy víc…posunula jsem se na starou dobrou vloupající. Mačkala jsem si ruce pod rukávy mé mikiny a přesouvala se chodbou. Jídelna byla prázdná s výjimkou srolovaného spacáku na podlaze. Dvě pohovky byly opřeny o stěnu v obýváku. Nebyla tam žádná televize. Připomínalo mi to modelové domácnosti, kde bylo všechno falešné. Naskakovala mi z toho husí kůže. Zadržující dech, jsem šla nahoru po schodech. Nic na tomhle domě nevypadalo realně. Neměl domácí pach jako zbytky jídla nebo parfém. Voněl prázdně. Na vrcholu schodiště byla koupelna, která byla jistě používaná. Byly tam vlasové přípravky na umyvadle-gel a dva zubní kartáčky. Můj žaludek byl stažený, když jsem odešla z koupelny. Všechny dveře ložnic byly otevřené. Každá z nich měla jenom postel a prádelník. Všechny byly prázdné. Poslední pokoj na konci chodby byl něco jako kancelář. Velký stůl byl v jinak prázdné místnosti. Na vrcholu byl monitor, ale žádný pevný disk. Přesunující se ke stolu, vytáhla jsem hlavní zásuvku. Nic. Zkontrolovala jsem bočný zásuvky, stávající se frustrovanou, když byly všechny prázdné. Trhnutím jsem otevřela tu poslední. “Jackpot,” zašeptala jsem. Vytáhla jsem ze dna složku, která byla silná a těžká. Zvedala jsem složku ven opatrně, položila jsem ji na stůl a otevřela ji. Byly tam fotografie, stovky fotek. Třásly se mi ruce, když jsem nimy listovala. Bzučení plnilo mé uši, jak jsem otáčela fotku po fotce. Na jedné jsem šla od mého auta před školou v krátkých rukávech. Bylo tam několik fotek z venku Smoke Hole Diner, zobrazující mě a Dee sedící před oknem, pak jedna z nás vycházející ze dveří, moje ruka v dlaze a smějící se Dee. Několik dalších fotek ukazující nás společně ve škole, na mé verandě a v jejím autě. Byla tam jedna, na které jsme se objímaly před FOOLANDem, první den, kdy jsme se poznaly. Pak tam byly fotografie Daemona, přimhouřený oči a tvář pevně staženou, když ztratil nervy a šel kolem svého SUV, klíče sevřené v ruce. Na další stál na jeho verandě, v tričku a džínách, se mnou na jeho schodech, dívající se na něj. Vzala jsem jednu, držící ji na světle, které přicházelo oknem. Byla jsem v červených dvou dílných plavkách, stojící na břehu jezera. Dívala jsem se stranou a Daemon mě pozoroval, usmívající se-opravdu usmívající se-pro mě naprosto nevědomý. Nevěděla jsem, že se kolem mě někdy usmál v té době. Upustila jsem fotku jako by mi pálila kůži. A byla pro mě na bizardní úrovni. Bylo tam toho víc. Fotky zaznamenávající od chvíle, kdy jsem se sem přestěhovala až do několika dní zpátky. Byly tam fotky mojí mámy mířící do práce, některé s ní a Willem. Nebyly tam žádné fotky Blakea a mě společně. Ale nejhorší fotka, která mě málem poslala do kolen byla ta, kde mě Daemon nese od jezera tu noc, co jsem byla nemocná. Fotka byla tmavá a zrnitá, ale já jsem rozeznala bílou košili na spaní, způsob jakým moje ruka bezvládně visela, pohled čisté koncentrace na Daemonově tváři, když měl jednu nohu na schodech verandy. Sakra, můžou mě sledovat teď? Nemohla jsem si dovolit myslet. Pocit zneužití se prořízl skrz kosti a kůži. Pozorovali nás od začátku. Chtěla jsem vzít všechny ty fotky. Chtěla jsem je spálit. Tam, kde by měl být strach, byl už jenom vztek. Kdo jim dal právo to dělat? S hněvem tak silným, že jsem ho mohla ochutnat, jsem posbírala fotky a umístila je zpátky do složky. Věděla jsem, že je nemůžu vzít. Strčila jsem je zpátky do šuplíku a stála jsem se stále se třesoucíma rukama. Dno šuplíku v jednom rohu trčelo nahoru. Strkajíc složku zpátky, šáhla jsem dolů a hmatala kolem, dokud jsem neuchopila hranu. Odloupla jsem spojující papír pryč a uviděla několik listů papírů. Většina z nich byly příjmy, které se zdály být divně skryty, vzhledem ke všemu. Byly tam bankovní stvrzenky, ukazující peněžní převody. Moje oči kašlaly na částky. Další proužek papíru s adresou a písmeny DB napsaný pod ní. Dawson Black? Dee Black? Daemon Black? Strkajíc papírek do kapsy, jsem zastrčila spojující papír zpátky dolů a položila na něj složku. Zavřela jsem dveře, pocit strnutí, když jsem se zastavila. “Co tady děláš?” dožadoval se hlas.

KAPITOLA 29

Na tu otázku, mi srdce poskočilo v krku. Prudce jsem sebou trhla, nechávajíc příval energie pohybovat se podél mojí kůže. Ale v okamžiku, kdy jsem zavírala oči a uviděla člověka, stojícího ve dveřích, jsem zalapala po dechu. Měsíční světlo přicházelo z okna a zaplavilo bledou tvář Bethany, když vstoupila do místnosti. Džíny a tričko visely na jejím hubeném těle. Její špinavé vlasy byly zacuchané v chomáčích. “Co tady děláš?” “Bethany?” zaskřehotala jsem. Naklonila hlavu na stranu. “Katy?” Její hlas napodobil můj. Zaskočená tím, že znala moje jméno, jsem na ní zírala. “Jak víš, kdo jsem?” Tajuplný, slabý úsměv, ji zatahal za rty. “Každý ví, kdo jsi,” řekla zpěvavým hlasem, který mi připomínal dítě. “A já taky.” Polkla jsem. “Myslíš DOD?” “Myslím ty, kteří se dívají, to ví. Vždycky to vědí. Vždycky v to také doufají. Kdykoliv se dostaneme blízko,” odmlčela se, zavřela oči a povzdechla si. “Doufají, že se dostaneme blízko.” Ou, člověče, tahle kočka byla praštěná jako Humpty Dumpty. “Beth, DOD tě zajalo?” “Zajalo?” Zachichotala se. “Nemůžu tu už déle být. On to ví. Ačkoli mě pořád chytají. Je to skoro jako hra. Nikdy nekončící hra, kde nikdo opravdu nevyhraje. Přišla jsem sem…za mou rodinou. Moje rodina je již zde.” Vzdychla. “Opravdu tu nemůžeš být. Uvidí tě. Vezmou tě.” “Já vím.” Otřela jsem si svoje zpocené dlaně o džíny. “Beth, můžeme-” “Nevěř mu,” zašeptala a podívala se po pokoji. “Já mu věřila. Věřila jsem mu se svým životem, a podívej se, co se stalo.” “Kdo? Blake?” Ne? Jako by mi to chtěla říct… “Koukni, můžeš jít se mnou. Můžeme tě udržet v bezpečí.” Narovnala se a zavrtěla hlavou. “Teď pro mě nemůžeš nic udělat.” “Ale můžeme.” Udělala jsem krok vpřed a natáhla se k ní. “Můžeme ti pomoct, ochránit tě. Můžeme získat zpátky Dawsona.” “Dawsona?” prohlásila a oči se jí rozšířily. Přikývla jsem a doufala, že jsem našla klíč k tomu, aby mě poslouchala. “Ano Dawsona. Víme, že je naživu-” Bethany pohodila rukou a vypukl hurikán síly, který narazil do mojí hrudi, zvedajíc mě na nohy. Narazila jsem na zeď s takovou silou, že přísahám, že jsem slyšela prasknout omítku. Zůstala jsem tam, přišpendlená několik stop nad zemí, ruce a nohy umístěné na zdi. Zřejmě vytáhnutí Dawsonova jména nebylo správné. Přestěhovala se tak rychle, že jsem ji neviděla, dokud nestála pode mnou. Dlouhé, neúhledné prameny vlasů se ji zvedly z ramen, vlály kolem ní jako novodobé medúzy. Její nohy se odlepili od země a obrys jejího těla se rozmazal, až byla zahalená v modravém světle. Během několika vteřin byla na úrovni mých očí. Zatraceně…nikdy jsem Blakea neviděla něco takového udělat. “Pro mě není žádná naděje,” řekla, upustila dětský hlas. “Nejsem si jistá, jestli je nějaká naděje pro tebe. Takže by si měla odejít, vzít šance s Arumem, nebo dopadneš jako já.” Ledový strach mi tekl po zádech. “Bethany…” “Poslouchej mě a poslouchej dobře.” Teď byla někde nade mnou, dívajíc se dolů, její hlava se skoro dotýkala stropu. “Každý je lhář. DOD?” Zasmála se, vysoce pronikavým smíchem. “Oni ani neví, co mají v plánu. Oni se blíží.” “O čem to mluvíš?” Snažila jsem se odstrčit hlavu od zdi, ale ona mi to nedovolila. “Beth, kdo se blíží!?” Modré světlo ji zahalilo úplně. “Musíš jít! HNED!” Najednou jsem spadla ze zdi, dopadajíc na podlahu před dveřmi s hlasitým zavrčením. Vyšplhala jsem se na nohy a otočila jsem se. Bethany vypadala jako Luxen, s výjimkou, že její světlo bylo modré a méně intenzivní. Plula nad stropem, její hlas jsem zaznamenala v hlavě. Jdi. Jdi, než bude pozdě. Jdi! Impuls energie mě vyšťouchl ze dveří přes chodbu. Nedala mi moc na výběr. Na vrcholu schodiště jsem se otočila a snažila se ještě jednou. “Bethany, můžeme-” Sklouzla po zdi dolů a zvedla obě ruce. Předtím, než jsem stihla zakřičet, jsem se převrhla na nejvyšším schodu a padala dozadu dolů po strmých schodech. Zastavila jsem se nohou před koncem, odrazila se ve vzduchu, jako bych byla zavěšená na bungee šnůře. Moje nohy seskočili na přistání, a já jsem najednou stála. Jdi! Její hlas naléhal. Dostaň se daleko odsud! Já šla. Moje ruce byly studené a třásly se v době, kdy jsem otočila zapalování v mém sedanu. Sníh neustále klesal, dělal povlak na ulicích. Potřebovala jsem se dostat domů předtím, než tady uvíznu. Měla jsem špatné pneumatiky. Ne na zápas s více než jedním centimetrem sněhu. A já jsem to opravdu nechtěla rozebírat tady. To byly věci, o kterých jsem byla zaneprázdněná přemýšlet. Musela jsem nechat všechno ostatní na uzdě, dokud se nedostanu domů, a pak mohu úspěšně vyšilovat. Teď už jsem se potřebovala jen odsud dostat bez vyjetí ze silnice a naražení do stromu. Na půli cesty do mého domu, se blížili dvě světla, zrychlující ve druhém pruhu, ve směru, odkud jsem právě přijela. Auto se blížilo ke mně a vzadu na krku jsem cítila brnění. Pneumatiky SUV zapištěly, když se otočil a spěchal za mnou. “Zatraceně,” zašeptala jsem a podívala se na palubní desku. Bylo to blízko do půlnoci. Daemon mě sledoval celou cestu domů, opakovaně mi volal. Ignorovala jsem volání, se zaměřením se na stále rostoucí nedostatek viditelnosti kvůli sněhu. Ve chvíli, kdy jsem zaparkovala na mé příjezdové cestě, byl na straně mého auta, otevřel mi dveře. “Odkud se k čertu vracíš?” zeptal se. Vylezla jsem z auta. “Kam si šel ty?” Podíval se na mě. “Mám pocit, že je to stejné místo, odkud ses vrátila, ale říkám si, že nemůžeš být tak hloupá.” Můj pohled uzamkl ten jeho, když jsem stála pěvně na nohách před ním. “No, protože je to tam, kam si šel, myslím, že to znamená, že jsi taky hloupý.” “Ty jsi tam vážně šla, viď?” Znělo to nevěřícně, když mě následoval dovnitř. “Prosím, řekni mi, že to není tam, kam si šla. Že jsi šla jen ven na půlnoční jízdu.” Střelila jsem po něm nevýrazným pohledem přes rameno. “Šla jsem k Vaughnovi.” Několik okamžiků šel a díval se na mě. Vločky sněhu roztály a vlhčili lokny, přiléhající mu k tváři. “Jsi blázen.” Sundala jsem si mokrou mikinu a odhodila ji stranou. S jen tílkem vespod, se drobné rány šířili přes mou kůži. “Tak jako ty.” Jeho plné rty se zkroutili do grimasy. “Dokážu se o sebe postarat, Kotě.” “Já to dokážu taky.” Odhodila jsem si vlasy dozadu. “Nejsem bezmocná Daemone.” Stál chvíli v klidu, a pak jeho tělem projelo zachvění. V další sekundě byl přede mnou a chytil moje studené tváře. “Já vím, že nejsi bezmocná, ale jsou tu věci, které bych já udělal a ty ne. Věci, o kterých vím, že by si s nimi nemohla nikdy žít, ale já můžu. Co by si udělala, pokud by tě někdo viděl? Co bych udělal já, pokud by tě zajali nebo…” Daemon to nedokončil, ale já věděla, kam se chtěl dostat.

Dnes jsem mohla být zajatá nebo hůř, ale on se nestaral o to, že by spojení mohlo způsobit jeho vlastní smrt. Bál se o mě. Nevím, proč jsem udělala to, co jsem udělala dál. Možná to bylo tím, co všechno se dnes večer stalo. Nebo možná to byl tón jeho hlasu. Strach za jeho slovy. Příliš mnoho emocí ve mně vzrůstalo. Vevnitř jsem se cítila záludná, naklánějící se v jednom směru a pak v dalším. Sepjala jsem jeho tváře. Byli teplé jako vždy-dotek slunečního světla. Jeho kůže byla hladká a vibrovala mi pod rukama. Naklonila jsem se a on se nepohnul…nebo nedýchal. Jako vůbec. S vědomím, že jsem mu to mohla udělat, mě naplňovalo opojným přívalem moci. Zavírajíc oči, jsem přejela rty přes jeho. “Kotě,” zavrčel hrubě. Tiše jsem ho políbila, posouvala ruce do jeho hedvábných loken, nechávajíc část klouzat mi mezi prsty. Ochutnala jsem v něm svoji vlastní rostoucí touhu, mou vlastní potřebu a zármutek. Vzrušující a děsivé. Odtáhla jsem se. “Kotě,” řekl znovu napjatým hlasem. “Nemůžeš se k tomuhle dostat a pak zastavit. To není tak, jak to funguje.” Zírala jsem na něj, dech se mi zastavil v plících. “Ne když si moje.” Daemon s námi zacouval a sklouzl po zdi, stáhl si mě do klína, takže jsem si na něj obkročmo sedla. “A ty jsi moje!” Položila jsem si ruce na jeho ramena, když položil jeho ústa na moje. Tenhle polibek byl líný, průzkumný…a smyslný. Pro jednou jsem nebojovala s hloubkou mé reakce. Uvítala jsem to, prospívalo mi teplo, vlnící se skrze mne. Prohloubila jsem polibek. Udělal zvuk v zadní části krku a jeho paže se kolem mě obtočily, přitiskujíc mě k němu. Moje prsty našly prameny vlasů, stáčející se mu na šíji a pohrávali si s nimi. Nemohla jsem se ho nabažit…nikdy jsem nemohla. Nemohla jsem si vzpomenout na takový pocit k někomu jinému. Nemohla jsem si vzpomenout být takhle políbená, kýmkoliv jiným. Nejsem si jistá, jak dlouho jsme se líbali, ale zdálo se to jako věčnost a současně to nebylo dostatečně dlouho. “Počkej. Počkej.” Vydechla jsem a mírně se odtáhla. Zavřela jsem oči, hluboce jsem se nadechla. “Důležitá věc.” Jeho ruce klesly na moje boky, stáhl mě dolů a přitáhl k sobě. “Tohle je důležité.” “Já vím.” Zalapala jsem po dechu, když jeho ruce sklouzly pod lem mého tílka a škádlily okraj mého hrudního koše. “Ale tohle je opravdu důležité. Něco jsem našla ve Vaughnově domě.” Daemon se zklidnil a otevřel oči. Byly svítící. Krásné. Moje. “Byla si uvnitř Vaughnova domu?” Přikývla jsem. “Jo, šla jsem do jeho domu.” “Děláš kariéru zločince?” zeptal se tiše.

Když jsem zavrtěla hlavou, jeho rty se stočili v rozích dolů. “Jsem zvědavý, jak ses dostala do jeho domu, Kotě.” Kousla jsem se do rtu, připravujíc tak sama sebe. “Odemkla jsem dveře.” “Jak…?” “Stejným způsobem, jako bys to udělal ty.“ Sval mu vyskočil v jeho čelisti. “Neměla bys takové věci dělat.” V rostoucím nepohodlí jsem sebou zavrtěla. Jeho objetí zesílilo. Pokud bychom se začli dohadovat o tom, co jsem udělala a co jsem neměla dělat, nikdy bychom se přesto nedostali. “Našla jsem věci. A taky jsem někoho potkala.” Snažila jsem se vstát, ale jeho ruce byli kolem mě sevřené. “Chystáš se mě vůbec nechat jít?” Dal mi napjatý úsměv. “Ani náhodou.” Povzdechla jsem si, skládajíc si upjatě ruce v malém prostoru mezi námi. “Oni nás sledují, Daemone. Od chvíle, kdy jsem se přistěhovala.” Jeho oči zaplály takovým způsobem, že jsem mohla říct, že tohle všechno půjde opravdu dobře. Řekla jsem mu o těch fotkách, stvrzenkách a peněženích převodech. “Ale to není všechno. Bethany se ukázala.” “Co?” Najednou jsme oba stáli. On ustoupil, potřebujíc prostor. “Mluvila s tebou o Dawsonovi?” “Ach, koukni, ona ne…no, ona nereagovala dobře na jeho jméno.” Dal mi rozvážný, měřený pohled. “Vysvětli mi to.” “Ona je druh chodícího mimozemského nindži na mém zadku.” Cítíc se příliš teple, jsem popadla culík a točila jím nahoru. “Hodila mě proti zdi.” Jeho obočí vystřelilo v zájmu. Protočila jsem oči. “Ne takovým způsobem, ty perverzáku. Je jako extrémně bláznivý mutant. Dokonce udělala taky tu zářivou věc.” Daemon si mnul bradu. “Řekla ti něco užitečného?” Řekla jsem mu, co řekla, zpracovávajíc skutečnost, že většina z toho, co řekla, nedávala smysl. “Myslím, že je praštěná. Ona vyletěla, když jsem zmínila Dawsona. A nedala mi moc na vybranou, nutit ji k výslechu. Odtáhla mě z domu.” “Zatraceně,” řekl polohlasem a otočil se. “Kromě získání společnosti jednoho z důstojníků DOD, to byla moje poslední naděje zjistit, kde by Dawson mohl být.” “Našla jsem ještě něco jiného.” Hrabala jsem se v kapse a vytáhla útržek papíru. “Našla jsem tohle.” Daemon si to vzal a jeho oči se rozšířily. “Myslíš, že zkratka DB je pro Dawsona Blacka?” “Je to možné.” Pevně sevřel papír. “Můžu použít tvůj laptop? Chci vidět, kam nás tahle adresa zavede.” “Jasně.” Přešla jsem ke stolku, otevřela počítač a rychle vypnula webové stránky, na kterých jsem hledala. Nechtěla jsem mu říct o možném zapojení Blakea v tomhle všem. Ne když Daemon vypadal neuvěřitelně děsivě a já jsem neměla tušení, jak hluboko do toho byl zapojený Blake. Daemon si sedl vedle mě a rychle napsal adresu v Google Mapách. Moderní technologie byla děsivá. Ne, že nám to dalo směr přímo k prahu dveří, ale on byl schopen vytáhnout to na satelitu a vidět, že to byla kancelářská budova v Moorfieldu. Kousala jsem si nehet, když si čmáral směry. “Jdeš?” “Chci, ale teď potřebuju první rozsah místa. Zítra to zkontroluju, a pak se později vrátím.” Strčil si kus papíru do kapsy a podíval se na mě. Naděje mu zářila v očích. “Díky, Kat.” “Tak nějak jsem ti něco dlužila, že jo?” Promnula jsem si ruce, třesoucí se. “Ty jsi zachránil můj zadek hodně krát.” “A jak krásný zadek to je, ale riskovala si tím příliš, že si to udělala.” Sáhl za mě, trhl přikrývkou a přehodil mi ji přes ramena. Držel okraje dohromady, upřeně vyhledával mou tvář. “Proč jsi to udělala?” Sklopila jsem oči. “Jen jsem o všem přemýšlela, a chtěla jsem vidět, co tam bylo.” “Bylo to šíleně nebezpečné, Kotě. Nemůžeš něco takového znovu udělat. Slib mi to.” “Dobře.” Chytil mě pod bradou, naklonil moji tvář k jeho. “Slib mi to.” Ramena mi klesly. “Nemůžu… Dobře. Slibuju. Ale musíš mi slíbit to samé. Já vím, že toho nenecháš. Chápu to, ale musíš být opatrný a nevyklouzneš beze mě.” Daemon se zamračil. “Tebe by se to nemělo týkat.” “Ale týká,” trvala jsem na svém. “Nejsem křehký člověk, Daemone. Jsme v tom společně.” “Společně?” Uvažoval nad tím slovem a pak se pomalu usmál. “Dobře.” Váhavě jsem se usmála. “Takže to znamená, že půjdu až zkontroluješ tu adresu.” Přikývl s rezignovaným úsměvem. Mluvili jsme o fotkách, a jak moc toho DOD ví. Bral porušení soukromí o hodně líp, než já, ale zjistila jsem, že byl na to všechno zvyklý. “Co si myslíš, že Bethany myslela tím “oni přicházejí”?” zeptala jsem se. Byl natažený proti opěradlu pohovky, obrázek lehkosti a líné arogance, ale já jsem věděla, že byl stočený těsně. “Nevím.” “Myslím, že to nemusí nic znamenat. Myslím tím, že je trošku praštěná.” Daemon přikývl, díval se přímo před sebe. Hodně vteřin trvalo, než znovu promluvil. “Nemůžu si pomoct, ale zajímalo by mě, jaký je můj bratr teď. Jakože je rád? Pomátl se? Nemyslím si, že bych se…s tím vypořádal.” Hrudník mě bolel od zoufalství v jeho hlase. Zítřek by mohl něco přinést a věci byly opravdu až ve vzduchu mezi námi, ale on…on mě potřeboval. Kousek po kousku jsem se k němu přibližovala. Moje důvěra váhala, s téměř divokým pohledem, on měnil moji cestu. Posunujíc se dopředu, jsem se k němu doplazila, natočila hlavu tak, že byla na jeho rameni. Prudce se nadechl, a já zavřela oči. “I když je…pomatený, dokážeš se s tím vypořádat. Dokážeš se vypořádat se vším. Vůbec o tom nepochybuju.” “Ne?” “Ne.” Velmi pomalu mi přehodil paži kolem ramen. Cítila jsem jeho bradu spočinout na vrcholu mé hlavy. “Co budeme dělat, Kotě?” Moje prsty se kroutily při hluboké oktávě jeho hlasu. “Nevím.” “Mám pár nápadů.” Porazila jsem úsměv. “Jsem si jistá, že ano.” “Chceš je slyšet? I když, jsem lepší v ukázkové části než v té mluvené.” “Nějak, ti věřím.” “Pokud tomu tak není, vždycky ti můžu dát ukázku.” Odmlčel se a já jsem mohla slyšet úsměv v jeho hlase. “Vy knihomolové milujete ukázky, ne?” Zasmála jsem se. “Dělal si výzkum na mém blogu?” “Možná,” odpověděl. “Jak jsem už řekl, dávám na tebe pozor, Kotě.”

KAPITOLA 30

Následující den ráno jsme si Daemon a já ověřili kancelářskou budovu v Moorfieldu. Mysleli jsme si, že by to mohlo být prázdné, vzhledem k tomu, že byl svátek, ale celý komplex kanceláří byl plný aut. Stahující čepici přes jeho obličej, vyskočil z auta a zkontroloval kancelář na ulici. Když se vrátil, usmál se na mě a rychle vyjel z komplexu. “Zdá se, že to je advokátní kancelář. Hlavní budova má nejméně dvě nadzemní podlaží. Na Nový rok mají zavřeno a samozřejmě v neděli. Špatnou zprávou je, že jsou vybaveni poplašným systémem.” “Sakra. Znáš cestu kolem, že?” “Usmažit jejich systém. Pokud to udělám dost rychle, neměl bych vyvolat poplach. Ale to není všechno. Nad vchody a okny je ten stejný, zatracený, načernalo-červený drahokam.” Jeho rty se nahnuly výš. “I když je to dobré… Cokoliv ty kameny jsou, musí něco znamenat.” To ano. Dawson tam teď mohl být. “Co když je to hlídané?” Daemon neodpověděl. Věděla jsem, co to znamená. Udělal by cokoliv, aby dostal svého bratra. Někteří lidé by si mohli myslet, že je to špatné, ale já jsem to chápala. Pokud by to byla moje máma, nebo někdo, nikdo by nebyl v bezpečí. “Kdy se vrátíš?” Znovu, byl zticha. A já věděla, že to znamená, že mi to nechtěl říct, protože měl v plánu udělat to na vlastní pěst. Tlačila jsem na tu záležitost celou cestu domů, ale on se tomu vyhýbal. “Takže, jdeš na tu párty k Ash?” zeptal se, měnící nakonec téma. “Nevím.” Pohrávala jsem si s knoflíkem na svetru. “Neumím si představit, že mě tam chce, ale zpátky k-” “Já tě tam chci.” Podívala jsem se na něj, můj hrudník otekl do bodu prasknutí. Způsobem, který mě srazil a zanechal za sebou tak lahodně láskyplný způsob. Daemonovy oči sklouzly ke mně. “Kotě?” “Dobře. Půjdu.” Aspoň budu schopná dávat na něj pozor tam, protože jsem věděla, že nepůjde během dnešního večera zkontrolovat kanceláře. Nebo alespoň to bylo to, co jsem si říkala. Fakt, že mě tam chtěl, nepřevýšil význam mého dohlížení na něj. Párty nezačínala dřív jak v devět a on mířil jít brzy pomoct Adamovi s několika věcmi. Předpokládala jsem, že pojedu domů s Dee, ale Daemon s mazaným mrknutím řekl, že mě vezme domů on. Když jsem se vrátila, povídala jsem si s mámou, než odjela do práce. Zdálo se, že ráda slyší, že strávím Silvestra s Dee. Samozřejmě, jsem vypustila část o tom, že mě Daemon odveze domů. Popadla jsem knihu z pultu a šla jsem si nahoru odpočinout. Kupodivu jsem omdlela po pětadvaceti stránkách městského fantasy románu. O nějaký čas později, mě probudil zvuk zavírání dveří. Otočila jsem se a mračící se, jsem směřovala očima od dveří, pak přes můj prádelník, kolem dveří od skříně, a přes tichého, ztuhlého Blakea. Blake? Prudce jsem se zvedla, ale v návalu alarmující rychlosti, se natočil dopředu a sevřel mi rukou rameno. Strach mě řezal s ostrými-jako břitva-hroty. Vzpínala jsem se, srazila mu ruku a zvrhle jsem se vyštrachala z postele. “Hej! Hej, uklidni se, Katy.” Blake přešel kolem postele, s rukama zdviženýma v neškodném gestu. “Nechtěl jsem tě vyděsit.” Můj puls byl všude možně, jak jsem couvala proti mému stolu, srdce mi bušilo. Vidět ho v mém pokoji, bylo nečekané a děsivé. “Jak…jak si se sem dostal?” Trhl sebou, když si rukou prohrábl své krátké vlasy.

“Klepal jsem pár minut, ale neodpovídala si. Já…nějak jsem se dostal dovnitř.” Stejným způsobem, jakým jsem se dostala do Vaughnova domu já. Moje oči se vrhly na dveře za ním a všechno, na co jsem mohla myslet, bylo, kdo byl jeho strýc, jak hluboko musel být zapojený v DOD…a jak nebezpečný mohl být. “Katy, omlouvám se. Nechtěl jsem tě vyděsit.” Připlížil se blíž, a já jsem cítila nával elektřiny, pohybující se mi po ruce, v reakci na vnímanou hrozbu. Nějak to vycítil a zbledl. “Dobře. Co máš za problém? Nechci ti ublížit.” “To už jsi udělal,” řekla jsem, polykající. Vypadal zraněně, když spustil ruce. “To je důvod, proč jsem sem přišel hned, jak jsem se vrátil zpátky do města. Měl jsem celý týden na přemýšlení o tom, co se stalo s Arumem, a je mi to líto. Chápu, proč jsi naštvaná.” Odmlčel se a díval se kajícně.

“To je to, proč jsem tady. Jen jsem chtěl probrat ty věci.” Mluvil pravdu? Moje ruce se na bocích otevřely a zavřely. Cítila jsem se jako zvíře v kleci se žádnou cestou ven. “Je zřejmé, že přijít do tvého domu, nebyl dobrý nápad.” Blake se usmál. “Jen jsem chtěl s tebou mluvit.” Donutila jsem se uklidnit. “Dobře. No, můžeš mi dát pár vteřin?” Blake přikývl a vycouval z místnosti a já jsem klesla proti mému stolu, závrať s adrenalinem. Nevěděl, že jsem objevila jeho vztah s Vaughnem a to znamenalo, že jsem měla navrch. A jestli opravdu pracoval s DOD, potřebovala jsem se sakra uklidnit. Nebyl zdaleka tak nebezpečný, když věřil, že nemám o ničem ponětí, než kdyby to věděl. Rychle jsem se převlíkla do úzkých džínů a roláku. Celou cestu dolů, jsem se zhluboka, pravidelně nadechovala. Blake čekal v obýváku, sedící na gauči. Dala jsem mu úsměv, který jsem necítila. “Promiň. Jenom si mě zaskočil. Nemám ráda, když se lidé…prostě ukážou v mé ložnici jako takhle.” “Pochopitelně.” Pomalu vstal a pak jsem si všimla bledosti na jeho kůži, zvyšující se stíny pod očima. “Znova to neudělám.” Mé oči se posunuly k mému laptopu a najednou jsem si přála, abych si vyčistila historii vyhledávání. Posunula jsem se po místnosti s pocitem, jako bych vstupovala do pohyblivého písku. Nevěděla jsem, jak s ním mluvit, dokonce, jak se na něj dívat. Byl pro mě teď cizí. Někdo, bez ohledu na to, jak neškodně právě v této sekundě vypadal, komu jsem nemohla věřit. Část mě chtěla na něj zuřit a druhá chtěla běžet ven. “Musíme si promluvit,” řekl rozpačitě. “Možná by bylo lepší, kdybychom si šli dát něco k jídlu?” Moje nedůvěra prudce vzrostla. Zachmuřeně se zasmál. “Myslel jsem Smoke Hole Diner.” Váhala jsem, nechtěla jsem s ním nikam jít, ale také jsem nechtěla být s ním sama v domě a být venku na veřejnosti bylo lepší volbou. Podívala jsem se na hodiny na stěně. Bylo skoro sedm. “Musím být zpátky za hodinu.” “Proveditelné,” zazubil se. Sklouzla jsem do svých bot a popadla telefon. Pořád sněžilo, takže jsme se rozhodli pro jeho auto. Podívala jsem se vedle, když jsem lezla dovnitř. Daemono SUV bylo pryč a taky Deeino auto. Zmínila se o nějaké pomoci s párty. “Měla si dobré Vánoce?” zeptal se, posunující klíče do zapalování. “Jo, ty?” můj pás se zasekl, jako obvykle a já jsem za něj tahala. “Dělal si něco vzrušujícího?” Jako jít na tajnou misi pro DOD? “Strávil jsem nějaký čas s mým strýcem. Opravdu nudný.” Ztuhla jsem při zmínce o Vaughnovi a popruh vyklouzl z mých prstů, zacvaknul zpátky do držáku. “Jsi v pořádku, Katy?” “Jo,” řekla jsem a zhluboka se nadechla. “Ten zatracený pás se zasekl. Nevím, proč mám tolik problémů s bezpečnostními pásy, ale vždycky mě naserou.” Tahala jsem za něj, nadávala pod mým dechem. Nakonec jsem ho vzpříčila a otočila. Můj pohled přejížděl po palubní desce a ponořil se do podlahy. Něco se lesklo pod vnějším světlem, pokukující z rohu podložky. Pustila jsem pás a ohnutá jsem popadla chladný kov z podlahy, zatímco si on pohrával se stěrači, čistící tenkou vrstvu sněhu z předního skla. Zírala jsem dolů na pruh zlatavého-modrého kovu, zasažená tím, jak známý byl. Už jsem ho na někom viděla. Otočila jsem ho a uviděla vyrytý tvar státu. Nestálá načervenalá látka, něco jako rez, překrývala polovinu státu a nápisy. Uhladila jsem to prstem, odhalující tím jméno vyryté na pásku. Porozumění se vloudilo pomalu, hlavně nevěřícně, protože jsem z poloviny věděla, komu tyhle hodinky patřily. Simon… Simon Cutters… Viděla jsem ho to předtím nosit. A…a ta věc na pásku nebyla rez. Můj žaludek se naklonil a projel mnou násilný záchvěv. Byla to krev. Simonova krev, s největší pravděpodobností. Mé srdce mi poskočilo do krku a stiskla jsem ruku přes pásek doufající, že mě Blake neviděl ho zvednout. Dech se mi zastavil v hrudi, když jsem se na něj podívala. Blake na mě zíral. Jeho pohled klesl na moji ruku a pak přešel nahoru, znovu se setkávající s mýma očima. Naše pohledy uzamčené. Čistý, syrový strach do mě kopal. “Do prdele,” zašeptala jsem. Malý, slabý úsměv vedl přes jeho rty. “Zatraceně, Katy…” Otočila jsem se na sedadle, sáhla po klice na dveřích volnou rukou. Otevřela jsem a dostala polovinu těla z auta předtím, než jeho ruka sevřela moji paži. “Katy! Počkej! Můžu to vysvětlit.” Nebylo tam nic k vysvětlování. Zakrvácené hodinky patřily Simonovi-Simonovi, který byl nezvěstný. Ještě k tomu to všechno ostatní a byla jsem z toho tak mimo. Hodila jsem svoji váhu dopředu, ničící jeho sevření. Drápající se na nohy, jsem se vrhla kolem přední části auta. Blake byl rychlý, na mě, než jsem dosáhla prvního schodu na verandě. Popadl mě za ramena a otočil mě. Šla jsem, kymácející se na něj. Uhnul ránám, chytající mé ruce, připevňující je na mých bocích v brutálním medvědím objetí. “Nech mě jít!” křičela jsem a věděla, že nebyl nikdo, kdo by mě mohl slyšet. Měla jsem jen sama sebe na dostání se z téhle šlamastyky. “Pusť mě, Blakeu!” “Můžu to vysvětlit.” Zavrčel, když se mi podařilo dloubnout ho loktem do břicha, ale on se držel. “Nezabil jsem Simona!” Snažila jsem se házet svoji váhu z jedné strany na druhou. Samozřejmě, že lhal. “Pusť mě!” “Ty to nechápeš.” Elektřina běžela přes mou kůži v reakci na hrozbu. Červeno-bílé světlo zahalilo okraje mého vidění. Blake mírně vytřeštil oči. “Nedělej to, Katy.” “Nech mě jít,” zavrčela jsem a cítila rostoucí výbuch hřejivých blesků nadšení v mých žilách. “Nechci ti ublížit, ale udělám to,” varoval. “Tak já.” A já bych-mohla bych. Blake pustil, tlačíc mě zpátky. Moje boty uklouzly na ledu a sněhu a moje ruce vyletěly do široka. Pak se na mě vrhnul. Záblesk intenzivního modrého světla mě oslepil. Bolest se nesla ozvěnou z mé hlavy, rvala se skrze mne, roztříštila moji moc Zdroje. Křičela jsem a cítila, jak se pode mnou podlomily nohy. Vrhnul se a chytil mě dřív, než jsem spadla a na půl mě táhl po schodech nahoru. “Říkal jsem ti, aby si to nedělala. Neposlouchala jsi.” Něco bylo špatně s mými motorickými funkcemi. Otevřela jsem pusu, ale nepřišlo nic kromě měkkého sténání. Moje nohy nefungovaly. Necítila jsem nohy. Kovovou chuť jsem cítila v zadní části úst; krev tekla z mého nosu a myslím, že taky z mých uší. Dveře se před námi otevřely a on mě vlekl dál. Dveře se zabouchly, třesouc s obrázky na stěně. Snažila jsem se mluvit, ale vyšly jen zkomolená slova. Co to se mnou udělal? “Vyprchá to,” řekl, jako by mi četl myšlenky. “Bolí to, viď? Jedna z prvních věcí, které nás učí, je ovládat koncentrovaný výbuch Zdroje, takže je to jako dostat ránu super nabitým taserem. Všichni jsme dostali zásah, abychom věděli, jak špatný to je pocit.” Pustil mě na gauč a moje hlava volně visela na stranu, když jsem pomalu zamrkala. Jeho tvář byla rozmazaná dovnitř a ven a pak se ustálil. Vypadal zachmuřeně, když se nade mne naklonil a uhlazoval prameny mých vlasů z obličeje. Snažila jsem se srazit jeho ruku, ale moje ruka nechtěla spolupracovat. “Já vím, že mě slyšíš. Dej tomu ještě pár minut a vyprchá to.” Opřel se, jednou rukou přesunul moje nohy, které byly mimo gauč. Položil je vedle sebe. Srdce se mi rozbušilo a já zasténala. Zavrtěl hlavou, vsunul ruku do mé přední kapsy a vytáhl můj mobil. Držel ho mezi námi, Zdroj se rozhořel v jeho ruce a roztavoval křehký kus elektroniky. Hodil zbytky na zem. “Teď mě poslouchej, Katy.” Stiskla jsem zavřené oči proti přívalu slz. Tak rychle mě přemohl. A já plánovala trénovat a bojovat proti Arumům-plus DOD? Byla jsem tak hloupá. “Nezabil jsem Simona. Nevím, co se s ním stalo, ale ty-ty si mi nedala jinou možnost,” řekl, hrobovým hlasem. “Musel jsem po tobě uklidit, ujistit se, že ses neprozradila předtím, než věděli, co s tebou dělat. Kdyby si nerozbila ty okna před ním, pořád by tady byl a snil o univerzitě. Nedala si mi jinou možnost.” “Ne,” zaskřehotala jsem, zděšená tím, co říkal. “Ano! Řekl by to světu.” “Ty jsi…ty jsi blázen. Ty…nemusel si ho zabít.” “Poslouchej mě!” Vykřikl, přejel si prsty ve vlasech, oči naštvané. “Poté, co jsem odešel z párty, zůstal jsem a viděl jsem ho odejít, když jsi rozbila okna. Sledoval jsem ho domů a byl tak opilý, že zajel na krajnici. Vyšiloval z toho a já jsem ho musel předat. Nevím, co s ním udělali.” “Tam…tam byla krev na jeho hodinkách.” “Simon se bránil, ale byl naživu, když jsem ho naposledy viděl.” Ale ti, kteří objevili pravdu o Luxenech zmizeli. Simon… Simon se nevrátí. A v domě nebylo dost vzduchu. Můj hrudník stoupal a klesal, ale cítila jsem se, jako bych nemohla dýchat. Slzy se mi tvořily v očích, když jsem se na něj dívala. “Poslouchej mě, Katy. Tohle je větší než si myslíš.” Vzal mě za tváře, nutící mě, abych se na něj podívala. “Nemáš ponětí, koho se to týká, ty lži, a co lidi udělají pro moc. Neměl jsem na výběr.” Cítila jsem, jak moje síla sklouzla zpátky do mě. Ještě chvilku… “Ty jsi mi lhal.” “Ne všechno jsou lži!” Jeho stisk byl bolestný, pohmoždil moji kůži, dokud mi neunikl přiškrcený výkřik. Zhluboka a trhaně se nadechl. “Víš, tohle není tak, jak jsem přepokládal, že to bude. Měl jsem tě připravit, ujistit se, že jsi životaschopný předmět. A pak tě zapojit. Pokud to neudělám, zabijou Chrise. Nemůžu-nedovolím aby se to stalo.” Chris? Moje mozkové buňky musely být poškozeny, protože to trvalo pár vteřin, než jsem si vzpomněla, kdo byl Chris. “Tvůj přítel-ten, co tě vyléčil?” Blake zavřel oči a kývl. “Mají Chrise. A když to neudělám, ublíží mu. Zabijou ho. Nemůžu to dopustit. Ne kvůli tomu, co to znamená pro mě, protože já vím-já vím, že pokud ho zabijou zemřu, ale jsou věci, které dělají…” Oni to vědí… Jeden nemůže přežít bez druhého. Ach můj Bože, oni to vědí. Druh moci, že vědí legendu ovládání, byla strašná. “Vím, že už jsi pochopila, jak silná vazba to je.” Blake otevřel oči. “Nechceš mi říct, kdo tě vyléčil, ale chceš udělat cokoliv pro ochranu toho Luxena, že? Cokoliv. Chris… On je jediná skutečná rodina, která mi ještě zbývá. A já se nestarám o to, co udělají se mnou, ale on?” Jak jsem se dívala do Blakeových očí, tenký pramínek sympatií se zahýbáním uvolnil. Pokud DOD drží Chrise, používali ho k nucení Blakea, aby pro ně dělal věci, a pak byl v pasti. Tam byl okamžik čisté jasnosti. Byly Dawson a Bethany ve stejné pozici? Ale bylo tam něco jiného. Blake a já máme něco společného. Udělal by cokoliv pro Chrise. A já bych udělala cokoliv pro Daemona. S výbuchem energie, jsem se pod ním ohnula, snažící se odhodit ho. Zachytil mé ruce a strhl mě z gauče. Narazila jsem na podlahu bokem, vyrážející ze sebe vzduch. Převalující mě, obkročil mé boky, zvedající moje spojené zápěstí tak, aby byly nad mou hlavou. Přitiskl svoji váhu dolů. “Nechtěl jsem tohle dělat. Nikdy jsem nechtěl dělat nic s tímhle.” Držela jsem hněv vařící se ve mně, nevěděla jsem, jestli jsem ustoupila ze strachu-nebo ještě hůř, ze soucitu-byla jsem k ničemu. “Dělat, co přesně? Lhát mi? Pracovat pro DOD-pro tvého strýce?” Blake zamrkal. “Víš o Brianovi? Odkdy?” Nedala jsem mu výhodu mé odpovědi. Jeho stisk na mém zápěstí se utahoval až jsem cítila tření kostí o sebe. “Řekni mi to!” “Viděla jsem nekrolog tvých rodičů! Dala jsem si dvě a dvě dohromady.” “Kdy?” Zatřásl mnou, zaklánějíc mojí hlavu dozadu. “Jak dlouho to víš? Komu si to řekla?” “Nikomu!” Vykřikla jsem, závratě a mdloby. “Neřekla jsem to nikomu.” Několik vteřin se na mě díval a pak jeho stisk povolil. “Doufám, že ano, pro jejich dobro. Věci jsou větší než si uvědomuješ. Ne všechno, co jsem Ti řekl, je lež. DOD chce lidi jako jsme my. To je jejich konečný plán.” Trochu mě pustil, ale pořád jsem cítila, že na mě doléhala jeho váha. “Já vím co děláš, Katy. Nepřivolávej Zdroj. Jsem silnější než ty. Příště se neuzdravíš tak rychle. Ublížím Ti.” “Tohle už vím.” Vyprskla jsem na něj. “Mám tě rád. Opravdu. A přeju si, aby všechno bylo jinak. Nemáš ani ponětí, jak moc si přeju, aby všechno bylo jinak, Katy.” Krátce zavřel oči a když je otevřel, leskly se slzami. “Všechno, co jsem ti říkal o mém příteli, je pravda, ale vyrostl jsem s vědomím o Luxenech. Můj otec pracoval jako prostředník pro DOD, na genetickém inženýrství. A, no, víš, kdo je můj strýc. Nejsem si ani jistý, jestli celá ta nehoda, která mě změnila, nebyla zinscenovaná.” Ponuře se zasmál. “Věděli, jak blízcí jsme si s Chrisem byli, tak možná očekávali, že mě uzdraví. A Arum našel moji rodinu. Nic z toho není lež.” “Ale po tom? Všechno ostatní je lež.” “Moje rodina byla pryč, Katy. Všechno, co jsem měl, byl můj strýc. Cvičili mě a jelikož jsem mladý, posílají mě do oblastí, kde je podezření, že člověk kolem mého věku byl zmutován.” “Ach můj Bože…” Cítila jsem se špatně a chtěla jsem ho ze sebe dostat. Chtěla jsem, aby byl pryč. “Tak tohle je to, co děláš? Jdeš kolem a předstíráš, že jsi někoho přítel? Upevňuješ ostatní?” “Moje práce je zjistit, zda jdou zachránit.” “Zachránit?” zašeptala jsem, ale věděla jsem, co tím myslel. “A když ne, tak je zabiješ?” Přikývl. “Nebo hůř, Katy… Jsou horší věci než smrt.” Otřásla jsem se. Dávalo to smysl, jeho posedlost mnou, ovládající Zdroj, jeho stupňující se lehkomyslnost. “Přišel jsem sem zjistit, jestli dokážeš ovládat Zdroj. Jestli budeš přínosem pro DOD nebo odpad, ale oni tě už prověřovali předtím, než jsem přišel. Pozorují tě, sledují, jak blízko jsi si s Blacky. Slyšel jsem, že dokonce navrhly ten Arumův útok na tebe, doufající, že někdo z Blacků se zapojí a zachrání tě, vyléčí tě.” Zalapala jsem po dechu. Všechno, co se mi stalo, byl nějaký druh experimentu? Co kdybych umřela? “Co kdyby nikdo nepřežil Arumův útok a neuzdravil by mě?” Blake se zasmál. “Co je ještě jeden mrtví Luxen pro tyhle lidi? Ale když oni tušili, že jsi byla vyléčená, udělali nezbytné hovory a já jsem sem byl dovezen.” Sklonil hlavu, hlas mu klesl. “Chtějí také vědět, který z nich tě uzdravil. Žádné dohady. Žádné předpoklady. Řekneš jim to.” Mé srdce se propadlo. “Nikdy jim to neřeknu.” Smutný úsměv se objevil na jeho rtech. “Ach, řekneš. Mají různé způsoby, jak tě přimět mluvit. Mají už své podezření. Můj odhad je Daemon. Je to tak zřejmé, ale chtějí důkaz. A pokud nechceš hrát jejich hry, najdou způsob, jak tě přimět hrát.” Úsměv mu zmizel ze rtů, oči potemněli a byly strašidelné. “Stejně jako našli způsob, jak mě přimět hrát.” Polka jsem, zdrcená bolestí v jeho očích. “Stejně jako u Bethany a Dawsona?” Blake snížil řasy, a přikývl. “Je tam toho víc, Katy. Ty…ty nemáš tušení…ale to nevadí. Pravděpodobně ho dost brzy uvidíš. Všechno, co musím udělat, je, jednou zavolat a strýc Brian a Nancy přijdou. Nancy bude u vytržení.” Zavrčel ošklivé zasmání. “Strýček Brian ji držel mimo. Nemá ani tušení, jak dobře si vedeš. A vezmou tě pryč. Postarají se o tebe…tak dlouho, jak se budeš chovat slušně. Stačí se jen chovat slušně.” Na okamžik se můj mozek vyprázdnil a panika nahradila veškerý klid, který jsem získala. Divoce jsem se pod ním vzpírala, ale on mě snadno držel dole. “Je mi to líto,” zašeptal chraptivě a Bože, věřila jsem, že bylo. “Ale když to neudělám, ublíží Chrisovi a já nemůžu…” Silně polkl. Můj strach neznal žádné omezení v tomto případě. Blake opravdu neměl na výběr. Byl to jeho život a jeho kamaráda nebo můj. Ne. Ne, to není pravda. On přece měl na výběr, protože já bych nikdy nevzala někoho pro moje přežití. Ale pro Daemonovo? Moje srdce se těžce otočilo a já jsem věděla odpověď na otázku. Odstíny šedé…jedna velká, obří šedá plocha, nemohla jsem o tom teď přemýšlet. “Ne. Máš na výběr,” trvala jsem na svém. “Můžeš jít proti nim. Utéct! Můžeme najít cestu ke svobodě-” “My?” znovu se zasmál. “Kdo je my, Katy? Daemon? Dee? Ty a já? Sakra, každý z nás zkusil jít proti DOD a selhali jsme. A Blakovi mi budou chtít pomoct? S vědomím, že jsem pracoval pro lidi, co mají jejich bratra?” Žaludek se mi stočil. “Pořád máš možnost volby. Nemusíš to dělat. Prosím, Blakeu, nemusíš to udělat.” Podíval se pryč, čelist sevřenou. “Ale udělám. A jednoho dne budeš ve stejné pozici jako já. A budeš tomu rozumět.” “Ne,” zavrtěla jsem hlavou. “Nikdy bych to nikomu neudělala. Našla bych cestu ven.” Jeho oči se setkaly s mými. Byly prázdné a obrovské. “Uvidíš.” “Blakeu-” Zaklepání na dveře useklo má slova. Moje srdce ztrojnásobilo bití a Blake nade mnou ztuhl, oči se mu zúžily, dýchal těžce. Přitiskl mi ruku na ústa. “Katy?” zavolala Dee. “Je čas na pár-ty. Pospěš si! Adam na nás čeká v autě.” “Co tady dělá?” zeptal se mě tichým hlasem. Zatřásla jsem se, zírajíc na něj s vytřeštěnýma očima. Jak jsem mu měla odpovědět s rukou přes pusu? Dee zabušila znovu na přední dveře. “Katy, já vím, že tam jsi. Otevři dveře.” “Řekni ji, že jsi změnila názor.” Jeho ruka zatlačila tvrději na moje ústa. “Řekni jí to, nebo přísahám Bohu, vyhodím ji do mléčné dráhy. Já to nechci udělat, ale udělám to.” Přikývla jsem a velmi pomalu, Blake zvedl prsty a vytáhl mě na nohy. Strčil mě z obýváku směrem ke dveřím. “Pojď,” Dee zakňučela. “Ty ani neodpovídáš na telefon. Řekni Blakeovi, že musíš jít. Já vím, že tam je. Jeho auto je venku.” Pak se zachichotala. “Tak jo, ahoj, Blakeu!” Stiskla jsem oči před slzami. “Já jsem si to rozmyslela.” “Co?” “Já jsem si to rozmyslela,” opakovala jsem skrz dveře. “Nechci jít dnes večer ven. Chci jen zůstat doma.” Prosím, prosila jsem tiše. Prosím, jdi. Nechci tě do toho zatáhnout. Prosím. Nastala těžká pauza a pak Dee zabušila na dveře silněji. “Nebuď blbá, Katy, jdeš dneska. Takže otevři ty zatracené dveře!” Blake na mě hleděl, a já jsem věděla, že ona projde těmi dveřmi. Zhluboka jsem se nadechla a zakuckala jsem se suchým, chraplavým vzlykem. “Nechci jít s tebou! Nechci ani chodit s tebou ven, Dee. Jdi a nech mě samotnou, sakra.” “Zatraceně,” zašeptal Blake. “Katy…?” řekla Dee hrubým hlasem. “Co se děje? To…to nezní jako ty.” Přitiskla jsem si čelo o dveře. Slzy mi stékaly po tvářích. “To jsem já. To je důvod, proč jsem netrávila čas s tebou. Dobře? Nechci se s tebou už přátelit. Takže mě prosím nech na pokoji. Jdi obtěžovat někoho jiného. Nemám na to čas.” Jediným zvukem byly její klapající podpatky z verandy. Blake přešel k oknu a pozoroval je, jak lezou do Adamova SUV. Když uslyšel zvuk pneumatik, přešel ke mně a stiskl mi ruku. Táhl mě zpátky do obýváku, nutíc mě sedět na gauči. “Dostane se z toho.” Vytáhl mobil z kapsy. “Ne,” zašeptala jsem a dívala jsem se, jak dál psal na svém telefonu. “Nedostane.” Vzhledem k tomu, že byl Blake rozptylován svým telefonem, viděla jsem jedinou šanci. Když jsem narazila na Zdroj, nebyla jediná část mě, která by pochybovala o mé další akci, a to ani na vteřinu. Zuřivost zahalila smysl morálního kodexu. Všechno teď bylo pokroucené. Nebylo tam nic správné, nic špatné. Prudký vítr skučel v celém domě. Fotografie na chodbě se otřásaly a padaly na podlahu, rozbíjející se. Skříně zarachotily, dveře se otevřely a knihy vypadaly. Blake se na mě otočil, sklánějící svůj telefon, oči naplněné úžasem. “Ty jsi opravdu ohromující.” Prameny vlasů šlehaly kolem mě, moje prsty bolely z energie, která praskala všechno skrze mě. Cítila jsem, že špičkami nohou jsem opustila podlahu. Zaklapl svůj mobil a vystřelil svojí rukou. Vítr, který jsem strhávala, vypálil zpátky na mě, posílajíc mě tak proti zdi. Ohromená, bojovala jsem se silou držící mě zpátky, ale stejně jako s Beth, nemohla jsem to prolomit. “Nebyla jsi plně vyškolená.” Blake ke mně postoupil se sarkastickým úsměvem. “Je tu velký potenciál, nechápej mě špatně, ale nemůžeš se mnou bojovat.” “Seru na tebe!” odplivla jsem si. “Já budu hrát takhle.” Vzal ruku zpátky k sobě a byl to jako neviditelný řetěz připojený ke mně. Proti mé vůli, moje tělo šlo přímo k němu, a já jsem tam byla pozastavena, kopající a zmítající proti ničemu kromě vzduchu. “Sama sebe vyčerpáváš. Nezáleží na tom.” “Zabiju Tě.” Slíbila jsem, vítající rostoucí příliv zuřivosti, tvořící se ve mně. “Nemáš to v sobě.” Odmlčel se a naklonil hlavu na stranu. “Přinejmenším, ještě ne.” Jeho telefon zazvonil, a on ho otevřel, usmívající se. “Strýček Brian je na cestě. Je to téměř u konce.” Křičela jsem, cítila puls energie kolem mě. Moje vidění se znova zahalilo a cítila jsem každou z mých buněk se oteplovat. Hněv poháněl mimozemskou část mého já, dodávající mi sílu. Zaměřila jsem se na Blakea. Zacouval a povytáhl obočí. “Dej tomu tvůj nejlepší výstřel. Já to prostě hodím zpátky na tebe.” Okno nahoře se rozbilo, zvuk výbušniny a otřesu. Zvedla jsem hlavu a Blake se otočil. Dva pruhy světla vystřelily po schodech dolů, rozpadající se a řítící se přímo na Blakea. Jeden menší a méně silný, krátká táhnoucí se forma. Světlo zablikalo a Dee vzala tvar, ústa dokořán, když se na mě dívala. “Ty… Ty záříš.” Jiné světlo narazilo do Blakea, posílající ho o několik metrů zpátky. Otočila jsem se, cítila jsem se blíž k podlaze. Blake zařval, tlačící světlo ze sebe a on taky začal zářit, stejně jako Bethany. Intenzivní modré světlo ho obklopilo, když couvl a vytvořil puls světla. Dee vystřelila dopředu, blikající, když chňapala po Adamovi. Puls je udeřil a oni ztuhly. Oba na krátkou chvíli vzali svoji lidskou formu. Duhový proud světla unikl Dee z nosu a vytékal jí z úst. Zavrávorala jsem vpřed, křičící její jméno. Blake mě zezadu chytil a strčil mě na podlahu. Byla první, kdo se zhroutil. Blikající dovnitř a ven, pomačkaná, oči zavřené. Vzpírala jsem se pod Blakem, zvládla jsem se zvednout na lokty. Křičela jsem znovu, ale ani to neznělo jako já. Adam… Adam byl na tom o dost hůř. Řeka světla vytékala z jeho úst, z jeho očí a uší. Jeho lidské tělo se otřáslo. Zářící tekutina kapala na podlahu. Byl zahalen ve světle, ale to blikalo chaoticky. Udělal krok vpřed a zvedl ruku. “Ne!” zakřičela jsem. Blake stavící se za mnou, udeřil Adama s dalším výbuchem. Adam šel k zemi. Tlačící na zadní část mé hlavy, zatlačil mi hlavu do dřevěné podlahy, přitiskující koleno do středu mých zad. “Zatraceně,” řekl chraptivě. “Zatraceně!” Nemohla jsem dýchat. “Já ne…nechtěl jsem, aby se to stalo.” Řekl a sklonil se nade mne. Jeho hlava tlačící se do mého ramene a tělo se mu třáslo. “Ach můj Bože, nechtěl jsem nikomu ublížit.” Třásl se a zvedl hlavu. Zachraptěl zlomený smích. “No, aspoň vím, že to nebyl jeden z nich, který tě vyléčil. Jsem si docela jistý, že jsou oba mrtví.”

KAPITOLA 31

Naposled, co jsem takhle strašně brečela, bylo, když mě zdravotník přinutil odejít od otcovy postele, během jeho posledních chvil. Nebylo hezké, jak se snažil nabrat svůj poslední dech. “Není mrtvá,” řekl Blake, znějíc úlevně. “Pořád žije.” Na tváři se mi míchali slzy a krev. Vzlyky mi ucpaly krk, zanechávajíc mně bez dechu. Dee byla naživu. Stěží. Její světlo pořád měkce blikalo, ale Adam…ach Bože, Adamovo světlo bylo mdlé, ne jasnější než slabá a blednoucí žárovka. Mohla jsem vidět obrys jeho rukou a nohou. Jeho tvář nebyla beztvará a ani zbytek jeho těla. Byl jako bledá, průsvitná skořápka člověka. Síť stříbrných žil mu pod ní prosvítala. Připomínalo mi to medúzu. Adam byl mrtvý. Hrdlo mi drásaly tiché vzlyky, dokud nebyli tak ochraptělé a syrové, že jsem téměř nemohla dýchat. Tohle byla moje chyba. Věřila jsem Blakeovi, když mě Daemon v podstatě prosil, abych to nedělala. Spřátelila jsem se s Dee a ona věděla, že něco bylo špatně, protože mě zná. Nezabila jsem Adama, ale vedla jsem ho přímo do toho. Umřel, když se mě snažil chránit. “Ššš,” zabroukal Blake, zvedajíc mě z podlahy a přetáčejíc mě. “Musíš se uklidnit.” Otřel mi tváře rukou. “Ještě se ti udělá špatně.” “Nedotýkej se mně,” zaskřehotala jsem, škrábajíc se od něj. “Ne…choď. Poblíž. Mě.” Přikrčil se, dívajíc se, jak jsem se plazila k Dee. Chtěla jsem ji pomoct, ale nevěděla jsem jak. Můj pohled přešel k Adamovi a já se najednou dusila. Nevěděla jsem, co jiného dělat, a tak jsem ji zablokovala výhled na Adama. To bylo vše, co jsem mohla udělat. Ani ne o pět minut později se otevřeli dveře auta. Blake ladně vstal a šel ke mně. Položil mi ruku na rameno, a pak mu zazvonil mobil. Otřásla jsem se, protože jsem věděla, co za těmi dveřmi čekalo. Ale co jsem neočekávala, bylo vzplanutí tepla, šířící se z mého obsidiánu. Zvedla jsem hlavu. “Arum…” Zaryl mi prsty do ramena. “Jenom klidně seď.” Ach Bože…podívala jsem se na Dee. Byla bezbranná, lehce polapitelná. Otevřely se moje přední dveře. Těžké kroky zaplnili chodbu a obsidián na mé kůži hořel. Natáhla jsem se s třesoucíma se rukama a stáhla si ho. První vešel Vaughn. Jeho obočí se nadzvedlo, když jeho pohled spočinul vedle mně. “Blakeu, co se tady stalo?” Cítila jsem Blakea ztuhnout, ale oči jsem nechala na dvou Arumech za Brianem. Jeden byl Residon a další muž vypadal dost jako on. Jejich chamtivé oči byly odhalené a mířili přímo na Dee. Otočila jsem se a cítila, jak se mi stavějí chloupky na krku. “Překvapili mě. Musel jsem se bránit, nebo by mě dali dolů. Neměl jsem na výběr.” Blake si odkašlal, znějíc zmateně, když opět promluvil. “Kde je Nancy?” “Tohle nemá nic společného s Nancy.” Vaughn si přejel prstem nad obočím. “A tohle říkáš často, Blakeu. Vždy máš na výběr. Ačkoli v tom nejsi dobrý.” Obrátil se k Arumům. “Vezměte si toho mrtvého. Uvidíme, jestli z něj něco dostanete.” “Mrtvého?” Zadřel Residon. “Chceme toho, co je ještě naživu.” “Ne.” Můj hlas byl hrubý a drsný. “Ne! Nemůžou mít ani jednoho. Nemůžou se jich dotknout.” Residon se zasmál. Vaughn si přede mě klekl a takhle zblízka jsem uviděla tu podobnost. “Může to jít dvěma způsoby. Půjdeš s námi sama, nebo je dám oba jim. Chápeš?” Mé oči se přesunuli k Arumům. “Chci, aby nejdřív odešli.” “Ty vyjednáváš?” Vaughn se zasmál, když vzhlédl ke svému synovci. “Vidíš, tohle se dělá, když se střetneš s něčím nečekaným.” Blake se odvrátil, zatínajíc čelisti. “Jak to myslíš, že to není o Nancy?” “Přesně tak, jak to zní.” Blakeovo tělo zachvátil třes. “Pokud ji neobrátíme, zabijou-” “Vypadám, jako že mě to zajímá? Vážně?” Vaughn se zasmál, povstávaje, když obrátil svou pozornost ke mně. Odstrčil si bundu, odhalujíc zbraň. “Residone, vezmi mrtvého. Zlikviduj ho.” Vzít tělo, aby Ash s Andrewem čelili tomu samému, čemu Dee a Daemon? Žádné tělo. Žádné uzavření. Můj mozek vypnul. Co ve mně narostlo, nahrazujíc smutek a bezmocnost, bylo původní a prastaré. Ne jenom mimozemské, ale kombinace těchto dvou-mimozemského a organického. Nasála jsem vzduch, ale bylo tam taky něco…víc. Částice kolem nás-drobné atomy, ale mocné, příliš malé na spatření pouhým okem-se rozsvítili, když kolem mně tančili ve vzduchu a pak zamrzli. Jako tisíce zářících hvězd se leskly oslnivou bílou. Nasála jsem a oni ke mně přišli, spěchali a padali jako komety. Stavěli se a kroutili, obklopujíc mé tělo a ty na podlaze. Postavila jsem se, jak se dávali dohromady, usazující se mi na kůži, prosakující mnou, dokud se mi nespojili s buňkami. Celé mé tělo se zahřívalo, když se míchalo se řvoucím přílivem emocí, sbírajících se ve mně. Už jsem nebyla jenom Katy. Něco-někdo jiný-se ve mně pohnul. Moje druhá část, která byla rozdělená před měsícem na Halloween, se vrátila. Arum to vycítil jako první. Proměnili se do pravé podoby-vysoké, impozantní, tlusté stíny, zmatené jako půlnoční olej. Zemřou. “Nezabijte ji,” zakřičel Vaughn, vytahující pistoli a namířil ji na mně. “Teď, holčičko, nechceš udělat nic uspěchaného. Promysli si to.” Taky zemře. Couvajíc, Blake koukal mezi mnou a strýcem. “Kriste…” V zadní části mé mysli jsem věděla, že tam bylo ještě něco jiného, co se napájelo na mou moc-někdo z venku. Bylo to jako té noci na mýtině. To, co bylo ve mně, se plně spojovalo s druhou částí. Zvedala jsem se do vzduchu, už dál jsem je neviděla barevně, jenom jako bílou s trochou červené. “Sakra,” zamumlal Vaughn. Prsty se mu chvěli. “Nenuť mě to dělat Katy. Stojíš moc peněz.” Peníze? Co s tím mají co dělat peníze? Ale byla jsem daleko za staráním se. Přivítala jsem pocity, rozmáhající se ve mně. Vidění se mi posunulo, rozmazalo a zachvělo. Hlava se mi naklonila na stranu. Vzduch naplnila elektřina, hltající kyslík. Blake zalapal po dechu a padl na kolena. Arum vstal, otáčejíc se a spěchal ke dveřím. Jejich černé úponky se natahovaly, shazujíc nábytek a posílajíc rámy obrazů k zemi. Vystřelili rychle. “Odcházíte tak rychle?” řekl hluboký a zuřivý hlas ze dveří. “Jsem uražen.” Daemon se přeměnil do své pravé podoby a srazil prvního Aruma jedním výbuchem, pak dalším…a dalším. Části se odlepili a vznášeli se pořád výš a výš, mizejíc v tenkých chomáčcích před tím, než dosáhli stropu. Přitáhla jsem si zpátky Residona, toho, který chtěl Dee. Byl chycený mezi mnou a Daemonem jako pingpongoví míček. Moje světlo pulzovalo. Daemonovo hořelo. Residon zařval. Řekni mi, co se stalo. Zašeptal mi v hlavě Daemonův hlas. Řekla jsem mu vše o Blakeovi a Vaughnovi, zatímco jsme pracovali na trhání Residona. Mou pozornost upoutal pohyb. Vaughn se snažil otevřít okno. Když neuspěl, popadl z podlahy lampu a napřáhl se s ní proti oknu. Zmrazila jsem lampu a pak mu ji vytrhla z ruky. Vaughn se otočil, přebíhajíc za Daemona. V tom zmatku se Blake dostal ven. Stejně jako Daemon a Residon. Do domu vlítly tři postavy. Slyšela jsem kvílivý zvuk, ten do mě hluboko zajel a zatemnil část mně. Pak jsem uslyšela trhnutí a jeden z velkých dubů padl, dopadajíc blízko příjezdové cesty. Ash byla v lidské formě, přitahovala si bratrovo neživé tělo a kolébala ho v klíne. Hlavu měla zvrácenou, ústa otevřená, když truchlila a plakala. Dee se pohybovala vedle ní, stále silnější a silnější. A já jsem věděla, že se její nářek za chvíli přidá k Ashinmu. Vaughn? Blake? Tomuhle neuniknou. Vyklouzla jsem z obývacího pokoje, nohy na zemi, ale necítila jsem kroky. Přešla jsem kolem Matthewa, když spěchal do obývacího pokoje a vylekaný výkřik mi roztříštil srdce. Daemon byl jasnější, než jsem ho kdy viděla. Čisté, koncentrované, bílé světlo se zbarvilo rudě, když přešel přes příjezdovou cestu k mase shromažďujícího se stínu. Jeho světlo planulo intenzivně a já vztáhla paže, abych si zakryla oči. Myslela jsem si, že se důstojník z DOD změnil v popel…a opět jsem pomyslela na atomovou bombu. Světlo bylo tak jasné. Z Daemona vystřelil blesk světla a narazil do Residona, vyhazujíc ho do vzduchu. Pozastavený Arum blikl ze stínu do člověka a pak ztuhl, horní částí těla byl stále člověk a spodní část už nic víc než kouř. A pak se zlomil do tisíců střepů s hlasitým trhnutím, které znělo jako hrom. Sníh padal těžší. Koutkem oka jsem viděla Vaughna vykouknout zpoza mého auta-místa, kde se schovával. Se zbraní v ruce vyrazil ke své expedici v ten samý okamžik, kdy se Blake otočil k lesu. Předtím, než jsem se mohla co i jen pohnout, natáhl Daemon světelnou ruku a auto expedice vyletělo do vzduchu, odhalujíc tak Vaughna. Střecha se s trhnutím vzdala. Sklo vystřelilo do všech směrů, stejně jako kov. V úctě k takové síle jsem zastavila. Daemon vyrazil k Blakeovi, chytajíc ho za hrdlo. O úder srdce později ho měl opřeného o kapotu mého auta a ve své lidské podobě nebyl o nic méně děsivější nebo mocnější. “Nemáš ani ponětí, jak to pro tebe bude bolestivé,” řekl Daemon a oči měl jako koule bílého světla. “Za každou modřinu, kterou jsi udělal Kat, ti to vrátím desetinásobně.” Zvedl Blakea z mé kapoty. Jeho nohy visely ve vzduchu. “A chystám se si to vážně užít.” Pak se Vaughn pohnul. Spěchajíc, zvedl zbraň. “Daemone!” Zakřičela jsem na něj. Vaughn stiskl spoušť. Jednou. Dvakrát. Třikrát. Daemon otočil hlavu a usmál se-on se vážně usmál. A kulky…zastavili se mu pár centimetrů před tváří. Prostě se tam vznášeli, jako kdyby někdo stiskl pauzu. “To jsi vážně neměl dělat,” zavrčel Daemon. Vaughnovu tvář ozářilo porozumění. “Ne-ne!” Kulky se obrátili a vrátili s alarmující rychlostí. Uhodili Vaughna do hrudi a bylo to. Nebyla šance reagovat. Podlomili se mu nohy a zůstala z něj jenom neživá kopa při pokrouceném kovu expedice. Sněhem se šířil proud šarlatové. Blake se osvobodil, narážejíc na nárazník, pak vstal a běžel k lesu. Byl rychlý. Ne tak rychlý jako Daemon, a ne tak rychlý jako já. Zavál vítr se sněhem, když jsem se dala do pronásledování. Krev nepumpovala. Světlo ano. Chytila jsem ho u borovice. Otočil se, posílajíc na mně kouli světla. Zasáhlo mě to do hrudi, posunujíc mě o pár kroku zpět. Tělem mi procházela bolest, ale narovnala jsem se…a vyrazila. Znovu po mně vystřelil. Odrazilo se mi to od ramene. Tekuté teplo mi splývalo po pažích, ale já pokračovala v jeho pronásledování, posmívajíc se mu. Další mi podrazil nohu, ale já stejně vstala. Ruce se mu třásly. “Je mi to líto…” řekl. “Katy, je mi to líto. Neměl jsem na výběr.” Vždy máš na výběr. Já udělala několik špatných rozhodnutí. Přinejmenším to přiznám. Část mě ho litovala. Byl výsledkem jeho rodiny, ale měl na výběr. On dělal jenom ty špatné… Jako já. Jako já…? Ze zadu se přiblížilo nádherné světlo, hýbající se po mé pravici. Vrátil se do své pravé podoby. Co s ním chceš dělat? Zeptal se Daemon klidně. On…zabil Adama. S tou myšlenkou moje moc zablikala a já mohla vidět svou kůži. Byla pokrytá červenou. Přehodila se ve mně výhybka. Všechno mě nechalo a já se svezla k zemi, boty promáčené sněhem. Už jsem dál nemohla. “Zabil ho. A zranil Dee.” Daemonova forma zářila jako slunce a na moment jsem si myslela, že kvůli Blakeovi, ale on se jenom ztlumil, berouc si lidskou formu. Zmutovaný nebo ne, Daemon by mohl mít problém, kdyby zabil někoho dalšího, a to zejména poté, co zabil Vaughna. Věděla jsem to. Rána ze dvou důstojníků je pořád čerstvá. Kdyby se na seznam přidal Blake, nikdy by se nemusela zahojit. Zůstala by mu navždy. Nabírajíc dech, jsem řekla: “Opravdu, mnozí zemřeli dnes.” Blakeovi oči vystřelili ke mně. “Je mi to líto…je mi to líto. Nikdy jsem nechtěl, aby se něco z toho stalo. Jenom jsem chtěl ochránit Chrise.” Nabral chraplavý nádech, utírajíc si krev pod nosem. “Já-” “Buď zticha,” zavrčel Daemon. “Jdi. Jdi předtím, než ti nenechám na výběr.” Po Blakeovi tváří se rozlil šok. “Necháváš mně jít?” Daemon na mně kouknul a já sklonila hlavu, vyčerpaná a zahanbená. Pokud bych jenom poslouchala Daemona na začátku, věřila jeho instinktům, které ho varovali, že Blake nebyl v pořádku… “Jdi a už nikdy se nevracej,” řekl Daemon, jeho slova nesl vítr. “Pokud tě ještě někdy uvidím, zabiju tě.” Blake váhal jenom sekundu, pak se otočil a utekl. Pochybovala jsem, že dojde daleko, protože když si Nancy-kdokoliv vlastně byla-a DOD uvědomí, že selhal, zabijou Chrise jak se Blake bál. A to bude jeho konec. Možná to byl důvod, proč ho Daemon nechal jít. Blake byl stejně mrtvý. Nebo nikdo z nás už nechtěl zabíjet. Byla jsem hotová. Daemon byl hotový. Příliš mnoho lidí dnes zemřelo. Nohy se pode mnou složili a já poklekla do sněhu. Používání Zdroje mě oslabilo a boj s Blakem, způsobené zranění, zapříčinily, že moje myšlenky utíkaly v nekonečném proudu zmatení a lítosti. Pochybovala jsem, že se ještě budu cítit silná. Vyklouzávajíc z a do vědomí jsem si jenom matně uvědomovala, že mě někdo drží. Cítila jsem neuvěřitelné teplo proudící mi žilami. Když jsem opět otevřela oči, koupala jsem se ve světle. Daemon? Přes spojení jsem cítila bzučení a pak… Říkal jsem, že mu nemůžeme věřit. Bolest, kterou jsem cítila, nemohla být vyléčená jeho dotekem, ani smazána jeho světlem. Stiskla jsem k sobě víčka, ale slzy pořád unikali. Je mi to líto. Myslela jsem…myslela jsem, že když se naučím, jak bojovat, mohla bych tě udržet v bezpečí, vás všechny v bezpečí. Jeho světlo se pak stáhlo a zůstal jenom Daemon, hleděl na mně, oči v brilantním odstínu bíle. Jeho tělo se třáslo sílou jeho hněvu, což bylo tak moc v rozporu ve srovnání s jemností jeho objetí. “Daemone, já-” “Neomlouvej se. Jen se neomlouvej.” Daemon mně zvedl ze svého klína a položil na studenou zem. Vstávajíc, nabral rozedraný nádech. “Vědělas, že pracuje s DOD po celou dobu?” “Ne.” Vylezla jsem na nohy, naklánějíc se na stranu, jak si mé nohy zvykali, že opět pracují. Natáhl se, chytajíc mě za loket, dokud jsem se nepřestala hýbat, pak mě pustil. “Nevěděla jsem to až do noci před pár dny. A i tehdy jsem si nebyla jistá.” “Zatraceně,” vyplivl, ustupujíc o krok. “Tu noc, co jsi šla za Vaughnem sama?” “Jo, ale nebyla jsem si jistá.” Zvedla jsem ruce, překvapená, že jsou pokryté krví. Mou? Někoho jiného? “Měla jsem ti to říct, ale nebyla jsem si jistá a nechtěla jsem ti přidělávat starosti.” Hlas se mi zlomil. “Nevěděla jsem…” Odvrátil se, zatínajíc čelist. “Adam je mrtvý. Moje sestra málem přišla o život.” Nasála jsem bolestivý nádech. “Já se tak-” “Ne! Neopovažuj se omlouvat!” zařval, oči mu zářily ve tmě, skrze mne. “Adamova smrt, mou sestru zničí. Řekl jsem ti, abys mu nevěřila a že pokud chceš vědět, jak bojovat, naučím tě to! Ale neposlouchalas. A přinesla sis DOD do života, Kat! Kdo ví, co teď vědí.” “Nic jsem mu neřekla!” Hruď se mi prudce zvedala. Dech byl krátký. “Nikdy jsem mu neřekla, žes mě vyléčil.” Daemon přimhouřil oči. “Myslíš, že to neuhodl?” Zamrkala jsem a nevěděla, co na to říct. “Je mi to líto,” zašeptala jsem. Trhl sebou. “A ty časy, kdys byla pokrytá modřinami? To byl on, že? Ubližoval ti během tréninku, že? A nikdy sis nepomyslela, že s ním je něco špatně? Bože, sakra Kat! Lhalas mi. Nevěřilas mi!” “Já ti-” “Blbost!” Daemon byl před mou tváří. “Neříkej, že jsi mi věřila, když jsi to očividně nikdy nedělala!” Nebylo nic, co bych mohla říct. Vyšel z něj záblesk energie a narazil do starého dubu. Ten praskl s hlasitým klapnutím, pak se přehnul a složil k zemi. Vyskočila jsem, lapajíc po dechu. “Všemu jsme mohli zabránit. Proč jsi mi nemohla věřit?” Hlas se mu zlomil a ten zvuk se mnou rozlehl jako ostnatý drát. Přála bych si, abych mu věřila. Měla jsem vložit důvěru do jediné osoby, které jsem vždy věřila. Byla jsem oklamána. Vlastně ještě hůř, nechala jsem se oklamat. Po tváři mi stékali slzy v nikdy nekončící řece lítosti. Daemon nabral další chraplavý nádech, jak ke mně šel, ale zastavil se. “Ochránil bych tě.” Pak byl v záblesku červeno-bílého světla pryč. A já byla sama v mrazivé noci, zanechána se svou volbou, mými chybami…a vinou.

KAPITOLA 32

Když jsem se vrátila do svého domu, byli všichni pryč. Kromě Matthewa, který zůstal pomoct…uklidit po tom všem. Někdo odstranil Vaughnovo tělo, plus jeho auto a Blakeův náklaďák. Všude byli rozbité rámy. K čertu, konferenční stolek byl všude poškrábaný. Neměla jsem tušení, jak vysvětlím rozbité okno na chodbě v patře. Ale místo, kde dopadl Adam, bylo horší. Lesknoucí se kapalina se sdružila ve dvou místech. Matthew se to snažil vyčistit, ale jeho ruce se třásly a čelist mu pracovala. Popadla jsem nějaké ručníky z komory a klekla si vedle něj. “Mám to,” zašeptala jsem. Matthew se opřel, zvedl hlavu a zavřel oči. Vypustil šokovaný výdech. “To se nemělo nikdy stát.” V očích se mi dělali slzy, když jsem setřela to, co zbylo z Adama. “Já vím.” “Všichni jsou jako moje děti. Teď jsem ztratil další, a pro co? Nedává to smysl.” Jeho ramena se třásla. “Nikdy to nedává smysl.” “Je mi to líto.” Na tváři se mi shromáždila vlhkost, otřela jsem si tvář o rameno. “Je to moje chyba. Snažil se mě chránit.” Matthew několik minut nic neřekl. Pracovala jsem na místě a promočila jsem dva ručníky předtím, než položil jeho ruku na mojí. “Není to jen tvoje chyba Katy. To byl svět, do kterého si narazila, plný zrady a chamtivosti. Nebyla jsi na to připravená. Ani žádný z nich.” Zvedla jsem hlavu a zamrkala slzy zpátky. “Věřila jsem Blakeovi, když jsem měla věřit Daemonovi. Dopustila jsem, aby se to stalo.” Matthew se ke mně otočil, chytil mě ve tvářích. “Nemůžeš si za to vzít plnou zodpovědnost. Neudělala jsi volby, které udělal Blake. Nenutila si jeho ruku.” Dusila jsem se zlomeným vzlykem, když mnou projel smutek. Jeho slova nezmírnila vinu, a on to věděl. Pak se stala nejpodivnější věc. Přitáhl si mě do náruče a já se zlomila. Vzlyky sužovaly celé moje tělo. Přitiskla jsem mu hlavu na rameno, moje tělo jím otřásalo, nebo možná taky plakal pro jeho ztrátu. Čas plynul, a to se stalo na Silvestra. Uvítala jsem tekoucí slzy dolů z tváře a srdce roztrhané na kousky. Když slzy uschly, moje oči byli skoro otekle zavřené. Odtáhl se a dal mi vlasy stranou. “Tohle není konec všeho-pro tebe…pro Daemona. Je to jen začátek, a teď víš, čemu skutečně čelíš. Nesmíte skončit jako Dawson a Bethany. Oba jste silnější, než to…” Zbytek večera jsem strávila tím, že jsem se snažila před mámou skrýt, co se stalo. Nakonec jí to budu muset říct. Není pochyb o tom, že satelity zaznamenaly něco o tom, co se včera večer stalo. A byl tam problém, že něco z toho, co říkal Vaughn, nedávalo smysl…přetrvávající pocit, že nejhorší ještě musí přijít. Myslela jsem si, že v nejbližších dnech či týdnech, by mohlo. Byli tam taky nějaké otázky, týkající se Adama. Ale nemusí to vědět hned. Přesvědčila jsem jí, že vítr hodil větev do okna nahoře. Věrohodné, protože Daemon jich venku několik srazil. Fotografie bylo těžší vysvětlit. Pak jsem prospala Silvestra, probudila se následující den v neděli ráno, jen jsem snědla sladké Pop-Tarty, a pak jsem šla spát, zabraňujíc tmě, aby mě zaplavila. Pocit viny mě požíral ještě i ve spánku. Zdálo se mi o Blakovi a Adamovi. Dokonce o Vaughnovi. Obklíčili mě, když jsem plavala v jezeře, stahujíc mě dolů a tahajíc mě pod hladinu. Bylo to tak divné, že když jsem se toho večera vzbudila, dala jsem si sprchu, nahromadila nějaké oblečení a odešla na místo, které pronásledovalo mé sny. Máma už byla pryč, a já měla neurčitou vzpomínku, že jsem slyšela Willa v domě dříve. Sníh i nadále klesal, ale s měsícem venku, odrážejícím se od nedotčeného povrchu jsem našla cestu k jezeru snadno. Stála jsem u zmrzlé, bezchybné vody, schoulená v mém svetru a šálu od mámy, co mi koupila k Vánocům. Dokonce jsem si oblékla i odpovídající rukavice. Tady byli věci jasnější. Ne méně intenzivní, ale zvládnutelné. Adam byl mrtvý a nakonec DOD přijde hledat Vaughna. A když to udělají, může je to zavést ke mně…a k Daemonovi. A já zabila. Ne mou vlastní rukou, ale já jsem vedla všechny dolů po téhle cestě. Lidé umírali…nevinní a taky ty, kteří nebyli tak nevinní. Daemon měl pravdu-život byl život. Nepřítel nebo ne, na mých rukou byla krev, kterou jsem nemohla smýt, namáčející mou kůži a nechávající tmavé skvrny. A pokaždé, když jsem zavřela oči, viděla jsem Adamovo tělo. Cítila jsem tlak na hrudi, který pravděpodobně nikdy nezmizí. Nebyla jsem si jistá, zda jít zítra do školy. Zdálo se, že po tom všem, to nemá smysl. Pořád jsem neměla tušení, kdo zradil Dawsona a Bethany. A tam venku bylo více nasazených, kteří mě sledovali…sledovali každého z nás. Neviditelné hodiny se objevili, tikající na můj vlastní soudný den, a já nikoho nevinila, jen sebe. O minutu později, jsem na krku cítila teplé brnění. Dech se mi v hrudi zastavil, a já nedokázala přimět mé tělo, aby se otočilo. Proč tady byl? Musel mě nenávidět. Stejně tak i Dee. Sníh pod jeho stopami skřípal, což jsem já shledávala neznámým. Mohl se pohybovat tak tiše, když chtěl. Jeho tělesné teplo mě obalilo, když se zastavil přímo za mnou. Nemohla jsem ho ignorovat navždy a také jsem věděla, že by tam stál věčně, pokud by se tak rozhodl. Překvapená a opatrná jsem se k němu otočila. “Věděl jsem, že tady budeš.” Podíval se jinam, v jeho čelisti se objevil sval. “Tohle je místo, kam chodím, když potřebuju přemýšlet.” Řekla jsem první věc, která mě napadla. “Jak je Dee?” “Ona to přežije,” řekl, stíníc si oči. “Musíme si promluvit.” Daemon se naklonil dopředu, než jsem mohla odpovědět. “Jsi teď zaneprázdněná? Nejsem si jistý, jestli neruším. Koukat na jezero může vyžadovat hodně soustředění.” Nemohla jsem přijít na nic z jeho slov nebo výrazu. “Nejsem zaneprázdněná.” Jeho ultra jasný pohled spočinul na mně. “Pak pojď se mnou.” Ve mně se postavila úzkostná energie. Chystal se mě zabít a ukrýt moje tělo? Drastické, ale pravděpodobné po tom všem, co jsem způsobila. Moje hrdlo se mi vysušilo, když jsme v tichu vyrazili zpátky do jeho domu. Následovala jsem ho dovnitř, ruce lepkavé a třásly se mi. “Hladová?” zeptal se. “Já jsem celý den nejedl.” “Jo, trochu.” Přesunul se do kuchyně a vytáhl balíček masa na oběd. Sedla jsem si za stůl, když udělal dva sendviče se šunkou a sýrem. Na můj zdvojnásobil hořčici, protože věděl, že tak jsem to měla ráda a málem jsem začala znovu řvát. Jedli jsme v napjatém tichu. Nakonec, poté, co uklidil, jsem se postavila. “Daemone, já-” “Ještě ne,” řekl. Usušil si ruce a pak odešel z kuchyně. Zhluboka jsem se nadechla a šla za ním. Když začal stoupat po schodech, vyletěl mi puls. “Proč jdeme nahoru?” Daemon se ohlédl přes rameno, ruku měl na mahagonově zbarveném zábradlí. “Proč ne?” “Já nevím. Jen to vypadá…” Vyšel po schodech, takže mi nezbyla žádná jiná volba. Minuli jsme Deein prázdný pokoj. Vypadalo to, jako by se tam vyzvracel pepto bismol. Byla tam další ložnice se zavřenými dveřmi. Myslela jsem, že to byla Dawsonova, pravděpodobně nedotčená od chvíle, kdy zmizel. Prošli měsíce, než jsme s mámou přestěhovali tátovi věci. “Kde je Dee?” “Je s Ash a Andrewem. Myslím, že být s nimi ji pomáhá…” Přikývla jsem. Víc, než cokoliv jiného, jsem se chtěla vrátit v čase, ptát se na víc otázek, nebýt tak zatraceně hloupá. Daemon otevřel dveře, a moje srdce udělalo přemet. Ustupujíc stranou, mě nechal kolem něho projít. “Tvůj pokoj?” “Jo. Nejlepší místo v celém domě.” Jeho pokoj byl velký, překvapivě čistý a zorganizovaný. Několik plakátů skupin vyselo na zdi, která byla natřená na tmavě modro. Všechny rolety byly stažené, závěsy stáhnuté. S mávnutím jeho ruky, se noční lampičky zapnuly. Bylo tam hodně drahé elektroniky. Tv s plochou obrazovkou, Mac, který jsem záviděla, stereo systém, a dokonce počítač. Můj pohled přešel k posteli. Byla velká. A modrá přikrývka vypadala pohodlně a příjemně. Spousta místa k válení…nebo jenom spaní. Ne jako moje malá holčičí postel. Donutila jsem můj pohled odvrátit od postele a přešla k Macu. “Pěkný počítač.” “To je.” Daemon odkopl jeho boty. Sotva jsem dýchala. “Daemone-” Postel pod jeho váhou zavrzala, když jsem přešla prstem po povrchu Macu. “Je mi všechno tak líto. Neměla jsem mu věřit, měla jsem tě poslechnout. Nechtěla jsem nikomu ublížit.” “Adam nebyl zraněný. Zemřel, Kat.” V krku se mi tvořila boule, když jsem se k němu obrátila. Jeho oči zářily. “Já…kdybych to mohla vrátit zpátky, všechno bych změnila.” Daemon zavrtěl hlavou, když jeho pohled padl na jeho otevřené ruce. Zkroutil je do pěsti. “Já vím, že ne vždycky spolu vycházíme, a vím, že z celé té věci se spojením si začala šílet, ale věděla jsi, že mi můžeš vždycky věřit. V okamžiku, kdy si měla podezření, že byl Blake zapojený s DOD, si měla přijít za mnou.” Bezmocnost zlomila jeho hlas. “Mohl jsem tomu zabránit.” “Já ti věřím. Se svým životem,” řekla jsem a přiblížila se. “Ale jakmile jsem si myslela, že by s nimi mohl být zapojený, nechtěla jsem tě do toho zapojit. Blake věděl a strašně moc podezíral.” Zavrtěl hlavou, jako kdyby mě neslyšel. “Měl jsem udělat víc. Když na tebe hodil ten zatracený nůž, měl jsem do toho vstoupit a pak už neustoupit, ale byl jsem tak zatraceně naštvaný.” V očích se mi udělali slzy. Jak můžu pořád brečet nebo si myslet, že by to mohlo být lepší? Nějaké papíry na jeho stole za mnou se neklidně hýbaly. “Snažila jsem se tě chránit.” Zvedl oči, které mě přímo propichovaly. “Chtěla jsi, abych byl v bezpečí?” “Ano,” polkla jsem knedlík v krku. “Ne že by se to na konci ukázalo, ale když jsem zjistila, že Blake a Vaughn spolu souvisí, všechno, na co jsem dokázala myslet, bylo, že si se mnou hrál-nechala jsem sebou hrát. A on věděl, jak blízcí jsme si byli. Dělali tobě to, co dělali Dawsonovi. Neexistuje žádný způsob, jak bych s tím mohla žít.” Zavírajíc oči, otočil hlavu. “Kdy si určitě věděla, že Blake pracoval s DOD?” Bylo to podruhé, co kdy řekl jeho jméno. To je důkaz, jak vážné ty věci byly. “Na Silvestra-v pátek. Blake se ukázal, když jsem spala, a já viděla Simonovi hodinky v autě. Řekl, že je Simon stále naživu, že ho DOD vzalo, ale…na jeho hodinkách byla krev.” Daemon zaklel a pak se zeptal. “Zatímco si spala? Bylo to často?” Zavrtěla jsem hlavou. “Ne, pokud vím.” “Nikdy ses neměla bát o to, jestli se zraním.” Postavil se a prohrábl si rukou vlasy. “Víš, že se o sebe dokážu postarat. Víš, že to zvládnu sám.” “Já vím,” řekla jsem. “Ale nikdy bych tě úmyslně nevystavila riziku. Moc pro mě znamenáš.” Jeho hlava se ke mně prudce otočila, oči náhle ostré. “A co to přesně znamená?” “Já-” Zavrtěla jsem hlavou. “Teď na tom nezáleží.” “Sakra, na tom nezáleží!” Řekl. “Skoro jsi zničila mou rodinu, Kat. Málem jsi nás oba zabila, a nic z toho není u konce. Kdo ví, kolik času nám zbývá, než DOD přijde? Nechal jsem toho blbce jít. Pořád tam je, a i když to zní hrozně, doufám, že dostane to, co mu patří, než podá zprávu komukoli.” Daemon zaklel. “Lhala jsi mi! Říkáš mi to všechno, protože pro tebe něco znamenám?” Teplá krev se mi šířila po obličeji. Proč mi to dělá? Na tom, jak jsem se teď cítila, nezáleželo. “Daemone…” “Odpověz mi!” “Dobře!” Vyhodila jsem ruce do vzduchu. “Ano, něco pro mě znamenáš. To, co jsi pro mě udělal na den Díkuvzdání-to mě…” Můj hlas se zlomil. “To mě udělalo šťastnou. Ty mě děláš šťastnou. A pořád mi na tobě záleží. Dobře? Znamenáš pro mě něco-něco, co nedokážu ve skutečnosti ani dát do slov, protože se to v porovnání s tím, zdá příliš nepřesvědčivé. Vždycky jsem tě chtěla, dokonce, i když jsem tě nenáviděla. Chci tě, i když mě dovádíš k děsnému šílenství. A vím, že jsem to všechno zkazila. Nejen pro mě a pro tebe, ale pro Dee.” Můj dech se zadrhl vzlykem. Slova ze mě spěchala jedno po druhém. “A já jsem se nikdy necítila takhle s nikým jiným. Stejně jako se rozpadám pokaždé, když jsem kolem tebe, jako kdybych nemohla popadnout dech, a cítím se naživu-nikoli jen postávat kolem a nechat můj život projít okolo mě. S kýmkoliv jiným nic takového nebylo.” Slzy mě bodaly do očí, když jsem ustoupila. Hrudník byl oteklý tak rychle, že to bolelo. “Ale na žádné z těchto věcí nezáleží, protože vím, že mě teď opravdu nenávidíš. Chápu to. A jen bych si přála, abych to mohla vrátit a všechno změnit! Já-” Daemon byl najednou přede mnou a sevřel mi tváře v jeho hřejivých dlaních. “Nikdy jsem k tobě necítil nenávist.” Zamrkala jsem zpátky vlhkost, která se mi shromáždila v očích. “Ale-” “Ani teď tě nechci nenávidět, Kat.” Upřeně mi hleděl do očí. “Jsem na tebe naštvaný-na sebe. Jsem tak naštvaný, že to můžu ochutnat. Chci najít Blakea a přeuspořádat části jeho těla. Ale víš, o čem jsem přemýšlel včera celý den? Celou noc? Jediná myšlenka, před kterou jsem nemohl uniknout, bez ohledu na to, jak jsem na tebe naštvaný?” “Ne,” zašeptala jsem. “Že jsem šťastný, protože člověk, kterého nemůžu dostat ven ze své hlavy a člověk, který pro mě znamená víc, než snesu, je stále naživu. Je pořád tady. A jsi to ty.” Slza mi stekla po tváři. Naděje se přese mě šířila tak rychle, že mě nechala v mdlobách a bez dechu. Ten pocit byl jako krok mimo okraj útesu, aniž bych viděla, jaký hluboký bude pád. Nebezpečné. Vzrušující. “Co…co to znamená?” “Já opravdu nevím.” Jeho palec pronásledoval slzu po mé tváři, jak se pousmál. “Nevím, co zítřek přinese, nebo co se od nynějška za rok stane. Sakra, může to skončit tím, že se budeme chtít navzájem pozabíjet kvůli něčemu hloupému už příští týden. I to je možnost. Ale všechno, co vím, je to, že co k tobě cítím, nikam neodejde.” Jen z toho poslouchání se mi chtělo víc brečet. Sklonil hlavu, slíbal slzy, svým dechem chytil každou z nich. Pak jeho rty našli moje a místnost se zdála vzdálená. Celý svět se ztratil v těchto vzácných okamžicích. Chtěla jsem se do toho polibku vrhnout, ale nemohla jsem. Odtáhla jsem se a vdechovala vzduch. “Jak mě můžeš přesto chtít?” zeptala jsem se. Daemon přitiskl čelo proti mému. “Ach, pořád tě chci uškrtit. Ale jsem blázen. Ty jsi blázen. Možná, to je důvod, proč. Prostě se děláme blázny navzájem.” “To nedává smysl.” “Tak trochu dává, alespoň mě.” Políbil mě znovu. “Může to mít co dočinění s tím, že jsi konečně přiznala, že jsi do mě hluboce a neodvolatelně zamilovaná.” Slabě a roztřeseně jsem se zasmála. “I tak jsem to nepřipustila.” “Ne tolika slovy, ale oba víme, že je to pravda. A já jsem s tím v pohodě.” “Jsi?” zavřela jsem oči, dýchající v tom, co jsem cítila jako první skutečný nádech za celé měsíce. Možná roky. “Je to pro tebe stejné?” Jeho odpověď byla, že mě políbil…a pak mě políbil znovu. Když konečně zvedl hlavu, byli jsme v jeho posteli a já byla v jeho náručí. Nevzpomínala jsem si na pohyb. To byl důkaz, jak dobré jeho polibky byly. Musela jsem počkat, až moje srdce zpomalilo. “To nemění nic na tom, co jsem udělala. Všechno je to stále moje chyba.” Daemon ležel vedle mě a ruku měl na materiálu, pokrývající můj žaludek. “Není to všechno jen tvoje chyba. Je to chyba nás všech. A jsme v tom společně. Tomu, co nás čeká, budeme čelit spolu.” Na těchto slovech udělalo moje srdce divoký tanec. “Nás?” Přikývl, pracujíc na knoflících na mém svetru, a tiše se zasmál, když přišel na místo, kde byli zapnuté nesprávně. “Pokud něco existuje tam, tak jsme to my.” Zvedla jsem ramena, a on mi pomohl sundat si svetr. “A co “my” vlastně znamená?” “Ty a já.” Daemon se přesunul dolů a stáhl mi boty. “Nikdo jiný.” Krev mi bušila, když jsem si stáhla ponožky a lehla si. “Já…já tak trochu se mi to líbí.” “Tak trochu?” Jeho ruka byla na mém břiše, sklouzla dolů, pohybující se po lemu mé košile. “Tak trochu není dost dobré.” “Dobře.” Trhla jsem sebou, když se jeho prsty roztáhly přes mou kůži. “Tohle se mi moc líbí.” “Mě taky.” Sklonil hlavu a něžně mě políbil. “Vsadím se, že tohle miluješ.” Moje rty se proti jeho zakřivili do úsměvu. “To ano.” Daemon udělal hluboký zvuk v zadní části jeho krku a táhl polibky přes mou ještě stále vlhkou tvář, že to opařilo mou tvář a zapálilo oheň. Zašeptali jsme ta slova navzájem, ta slova mi pomalu zašívala bolavou ránu v hrudi. Myslím, že to samé to dělalo pro něho. Řekla jsem mu všechno, co Blake řekl a udělal. On mi řekl, jak naštvaný byl, když mě viděl kolem Blakea, zmatený a dokonce ublížený. Pravdy, které přiznal, jsem si udržovala blízko u mého srdce. Strach, který cítil, když uviděl Aruma a Blake tento víkend byl v každém, mírném, jemném dotyku jeho prstů. Ty vzácné slova nemusí být vyslovena, protože láska byla v každém jeho dotyku, každém měkkém zasténání. Nepotřebovala jsem mu to říct, protože jsem byla obklopena v jeho lásce ke mně. Pro nás se čas zastavil. Svět a všechno, čeho jsem byla součástí, existovalo pouze mimo zavřené dveře ložnice, ale tady to bylo jen o nás. A vůbec poprvé mezi námi nic nebylo. Byli jsme otevření a zranitelní navzájem. Části našeho oblečení zmizeli. Jeho tričko. Moje. Knoflík na jeho džínech se rozepnul…a na mých taky. “Nemáš ani ponětí, jak moc tohle chci.” Jeho hlas byl proti mojí tváři hrubý. Syrový. “Myslím, že se mi o tom vlastně zdálo.” Špičky jeho prstů se mi posouvali po hrudi, dolů k žaludku. “Bláznivé, co?” Všechno se zdálo být bláznivé. Být v jeho náručí, i když jsem opravdu věřila, že by mi nikdy neodpustil. Zvedla jsem ruku, přejížděla prsty dolů po jeho tváři. Obrátil se k doteku a přitiskl rty proti mojí dlani. A pak ke mně sklonil hlavu znovu a já jsem pod ním obživla, jen pro něj. Když se naše polibky prohloubily a naše zkoumání rostlo, ztratili jsme se v tom, jak se naše těla proti sobě pohybovala, jako bychom se nemohli dostat dost blízko. Oblečení, které jsme měli pořád na sobě, bylo překážkou, které jsem se chtěla zbavit, protože jsem byla připravená přijmout další krok, a cítila jsem, že Daemon taky. Zítřek nebo další týden nebyl zaručený. Ne, že by někdy byl, ale pro nás, věci opravdu nevypadali v náš prospěch. Tady to bylo opravdu jen teď, a já jsem ten okamžik chtěla chytit a žít v něm. Chtěla jsem se o tu chvilku podělit s Daemone. Podělit se s ním o všechno. Jeho ruce…jeho polibky mě úplně uvolňovaly. A když se jeho ruka přesunula dolů na můj žaludek, sklouzl dokonce ještě o kus níž, otevřela jsem oči a jeho jméno sotva zašeptala. Slabá červeno-bíla záře osvětlila jeho tělo, házela stíny podél zdi jeho pokoje. Bylo to něco duševně spalujícího a ohromně krásného, být na pokraji ztráty kontroly, padajíc do neznáma, a já jsem chtěla padat a nikdy se znovu nevynořit. Ale Daemon se zastavil. Zírala jsem na něj, rukama přecházela po jeho tvrdém břiše. “Co?” “Ty…ty mi nebudeš věřit.” Přitiskl mi proti rtům další sladký a něžný polibek. “Ale já to chci udělat správně.” Začala jsem se usmívat. “Pochybuju, že by si to mohl udělat špatně.” Daemonovy rty se protáhly do samolibého, polovičního úsměvu. “Jo, já nemluvím o tom. To budu dělat dokonale, ale chci… Chci, abychom měli, co normální páry mají.” Hloupé, zatracené slzy spěchali do mých očí, a já je zamrkala zpátky. Ach Bože, chtěla jsem řvát jako dítě. Vzal do dlaní moji tvář a vypustil přiškrcený zvuk. “A poslední věc, co chci, je přestat, ale chci tě vzít ven na rande, nebo tak něco. Nechci, aby to, co se chystáme udělat, zastínilo všechno ostatní.” S tím, co vypadalo jako velké množství úsilí, se ze mě Daemon zvedl a sklouzl vedle mě. Zabalil paži kolem mého pasu a přitáhl mě zpátky k sobě. Jeho rty se mi otřeli o spánek. “V pořádku?” Naklonila jsem hlavu a podívala se do jeho láhvově zelených očí. To…to bylo víc než v pořádku. A trvalo mi několik pokusů mluvit, protože moje hrdlo hořelo vzrušením. “Myslím, že bych tě mohla milovat.” Daemonovi paže mě sevřeli pevněji a políbil mi zrudlou tvář. “Říkal jsem ti to.” To nebylo to, co jsem očekávala jako jeho odpověď. Zasmál se a překulil se na bok ke mně, opravdu. “Moje sázka-vyhrál jsem. Říkal jsem ti, že mi řekneš, že mě miluješ do Nového roku.” Obtočila jsem paže kolem jeho krku a zavrtěla hlavou. “Ne. Prohrál si.” Daemon se zamračil. “Jak si na to přišla?” “Podívej se na čas.” Naklonila jsem hlavu směrem k hodinám. “Je po půlnoci. Je sekunda z ledna. Prohrál si.” Na několik okamžiků zíral na hodiny, jako by to byl Arum, kterého se chystá vystřelit do dalšího města, a pak jeho oči našli moje. Daemon se usmál. “Ne, neprohrál. Pořád jsem vyhrál.”

Celý svět se na nás řítil. Ten hajzl Blake-měl jsem ho zabít ve chvíli, kdy jsem ho poprvé uviděl. Měl jsem ho zabít teď. Kat mi lhala. Adam byl mrtvý. Dee byla zničená. DOD zaklepe na naše dveře každou zatracenou sekundu, a pořád jsem neměl ponětí, kde byl Dawson a jediné, na co jsem mohl myslet-na čem mi záleželo-bylo to, co mi Kat říká. To, že se předtím s nikým jiným takhle necítila. To, že nemohla popadnout dech a cítila se naživu. A mluvila o tom, jak se cítila se mnou. “Ale na žádné z těchto věcí nezáleží, protože vím, že mě teď opravdu nenávidíš. Chápu to. A jen bych si přála, abych to mohla vrátit a všechno změnit! Já-” Přesunul jsem se příliš rychle na to, aby to mohla sledovat a sevřel jí tváře. “Nikdy jsem k tobě necítil nenávist.” Zamrkala a Bože, nevydržím, jestli bude plakat. “Ale-” “Ani teď tě nechci nenávidět, Kat.” Můj pohled uzamčený s jejím vlhkým pohledem. “Jsem na tebe naštvaný-na sebe. Jsem tak naštvaný, že to můžu ochutnat. Chci najít Blakea a přeuspořádat části jeho těla. Ale víš, o čem jsem přemýšlel včera celý den? Celou noc? Jediná myšlenka, před kterou jsem nemohl uniknout, bez ohledu na to, jak jsem na tebe naštvaný?” “Ne,” zašeptala. Můj hrudník se sevřel. “Že jsem šťastný, protože člověk, kterého nemůžu dostat ven ze své hlavy a člověk, který pro mě znamená víc, než snesu, je stále naživu. Je pořád tady. A jsi to ty.” Slza jí stékala dolů po tváři. “Co…co to znamená?” “Já opravdu nevím.” Palcem jsem pronásledoval slzu. “Nevím, co zítřek přinese, nebo co se od nynějška za rok stane. Sakra, může to skončit tím, že se budeme chtít navzájem pozabíjet kvůli něčemu hloupému už příští týden. I to je možnost. Ale všechno, co vím, je to, že co k tobě cítím, nikam neodejde.”

Rozplakala se ještě víc a to mi podlomilo kolena. Sklonil jsem hlavu, slíbávání slz nebylo dost a já jsem ji potřeboval ochutnat. Políbil jsem ji a zavrčel na to, jak jsem její rty cítil proti mým. Ale Kat se odtáhla. “Jak mě můžeš přesto chtít?” Přitiskl jsem svoje čelo na její. “Ach, pořád tě chci uškrtit. Ale jsem blázen. Ty jsi blázen. Možná, to je důvod, proč. Prostě se děláme blázny navzájem.” “To nedává smysl.” “Tak trochu dává, alespoň mě.” Políbil jsem ji znovu. Musel jsem. “Může to mít co dočinění s tím, že jsi konečně přiznala, že jsi do mě hluboce a neodvolatelně zamilovaná.” Slabě, roztřeseně se zasmála. “I tak jsem to nepřipustila.” “Ne tolika slovy, ale oba víme, že je to pravda. A já jsem s tím v pohodě.” “Jsi?” zavřela ty krásné, vřesově šedé oči a vše, na co jsem mohl myslet, bylo to, jak vděčný jsem za to, že ještě dýchá. Člověče, já jsem se změnil na teplouše. Ale nestaral jsem se o to. Ne, když přišlo na ní. “Je to pro tebe stejné?” zeptala se. Mou odpovědí bylo spojení našich úst dohromady zase…a zase. Ten dotek byl jako naražení na Zdroj, zasílající blesk přímo do duše. Polibek se prohloubil, dokud nebylo žádné já, žádné ona. Bylo to jen my, a to nebylo dost-nikdy to nemůže být dost. Přesunul jsem se, aniž bych si to uvědomoval, a další věc, kterou jsem věděl, bylo to, že jsme byli na posteli a ona byla právě tam, kde jsem jí chtěl-v mém klíně. A pak byla vedle mě na posteli a mé srdce dělalo šílené blbosti v mé hrudi. Taková lidská věc, ale dělo se to. Kat těžce dýchala. “To nemění nic na tom, co jsem udělala. Všechno je to stále moje chyba.” Položil jsem jí ruku na břicho, přesunul jsem se tak blízko, že jsem byl prakticky připojený k ní. A já jsem chtěl být, v tolika různých způsobech. “Není to všechno jen tvoje chyba. Je to chyba nás všech. A jsme v tom společně. Tomu, co nás čeká, budeme čelit spolu.” “Nás?” Přikývl jsem a pracoval na knoflíkách jejího svetru. Některé z nich byly zapnuty nesprávně a zasmál jsem se. Jen Kat by mohla mít potíže navlíknout si oblečení správně a nějak to udělat sexy. “Pokud něco existuje tam, tak jsme to my.” Kat pokrčila rameny a pomohla mi dostat jí ven z té zatracené věci. Dobře. Byla na palubě toho, kam to směřovalo. “A co “my” vlastně znamená?” “Ty a já.” Přesunul jsem se dolů a tahal z ní boty. “Nikdo jiný.” Její tváře zrudly, když si sundala ponožky a lehla si zpátky. Ježíši, pořád měla v cestě příliš mnoho oblečení. “Já…já tak trochu se mi to líbí.” “Tak trochu?” Blbost. Sakra. Sklouzl jsem jí rukou dolů po břiše, po lemu její košile a pod ní. Kousl jsem se zevnitř do tváře. Kousek pálící bolesti neudělal nic. Miloval jsem způsob, jakým byla její kůže cítit jako satén. “Tak trochu není dost dobré.” “Dobře. Tohle se mi moc líbí.” “Mě taky.” Sklonil jsem hlavu a pomalu jí políbil. “Vsadím se, že tohle miluješ.” Její rty zkřivené do úsměvu proti těm mým. “To ano.” To zatracené sevření tu bylo zase, jako bych dostal pěstí do hrudi, ale v dobrém slova smyslu. Jak můžete být udeřený do hrudi v dobrém slova smyslu, jsem neřešil, ale sakra, tak nějak jsem ten pocit miloval. Zvuk, který vyšel hluboko z mého krku byl více zvířecí než Luxení nebo lidský. Políbil jsem její stále vhlké tváře, když mi řekla všechno, co Blake udělal a řekl, a chtěl jsem ho znova zabít, ale právě teď, jsem byl s ní a Kat byla jediná věc, na které záleželo. Mezi polibky, které mě roztřepily a pak zase poskládaly dohromady, jsem říkal věci, které jsem nikdy nikomu neřekl. Jak šíleně jsem se cítil po tom, co jsem slyšel o Dawsonově smrti a doufal jsem, že se doslechnu, že je naživu. Řekl jsem jí, jak moc jsem si přál, aby byli moji rodiče tady, jak někdy nenávidím být ten, kdo se musel o věci starat, a připustil jsem, jak žárlivý jsem byl, když jsem ji viděl kolem Blakea. Všechno, co jsem cítil, bylo v každém dotyku i když to, co jsem nechápal, byl způsob, jakým jsem jí přejížděl prsty nad křehkými kostmi jejího hrudního koše. A s každým sípavým, měkkým stenem, který unikl z jejích rtů, jsem byl chycen v její síti trochu víc. Mé ruce se třásly, když se pohybovaly, a já doufal, že si toho nevšimla. Byl jsem unášený pryč, roztříštěný tím, co mi umožnovala dělat. Části našeho oblečení zmizely. Moje košile. Její. Katiny ruce se toulaly dolů po mém břiše a já jsem zatnul zuby tak silně, že jsem si byl jistý, že brzy budu muset zaplatit za návštěvu zubaře. Když její prsty našly knoflík na mých džínech, byl jsem v ní naprosto ztracený, ale způsobem, který jsem nikdy neočekával. “Nemáš ani ponětí, jak moc tohle chci.” Řekl jsem jí, špičkami prstů přejíždějící dolů po jejím hrudníku přes břicho. Tak krásná. “Myslím, že se mi o tom vlastně zdálo. Bláznivé, co?” Zvedla malou ruku, běžící polštářkami prstů dolů po mé tváři. Obrátil jsem se do toho doteku, tisknoucí polibek proti její dlani a pak jsem znova našel její ústa. Tento polibek byl jiný, intenzivnější a Kat-ach Bože-Kat ožila. Boky houpající se společně, naše těla zamotaná tak silně, že byla dobrá šance, že bych se propadl do své pravé formy a vyhodil elektřinu v celém státě. Naše průzkumy rostly. Její ruce byly všude a naléhal jsem na ní se slovy a dotyky, aby šla dál. Její noha stočená kolem mých boků-svatý Ježíši-byl jsem skoro uvolněný. S mým jménem na jejích rtech a sotva něčím dělícím nás, jsem cítil, jak moje poslední kontrola padá. Červeno-bílé světlo ze mě vyzařovalo, koupající Kat v teplé záři. Nebylo místo, kde by to moje ruce neprozkoumaly a způsob, jakým se její tělo vyklenulo do sebemenšího dotyku, byl jsem ohromen a pohlcen. Líbal jsem jí a přitáhl si jí hluboko do sebe, nikdy jsem to nechtěl ukončit. Byla pro mě dokonalá. Byla moje a já jsem jí chtěl víc než jsem chtěl cokoliv v mém životě. Ale já jsem přestal. Všechno, co se stalo proletělo mou hlavou jako fotoalbum a já jsem chtěl zhořet. Emoce nás obou byly všude kolem nás. Byla tam smrt, zjištění a ještě mnohem víc. A my jsme se střemhlav řítili do něčeho, z čeho nebylo cesty zpět. Nechtěl jsem, aby naše poprvé bylo takhle-bylo kvůli tomu, co se stalo. Můj Bože, byl jsem sentimentální teploušský blbec, ale zastavil jsem se. Kat na mě zírala, přejížděla mi rukama po břiše a dělala opravdu těžké dupnout na brzdy. “Co?” zeptala se. “Ty…ty mi nebudeš věřit.” Sakra, ani já jsem tomu nevěřil. Za pár vteřin toho budu opravdu litovat. “Ale já to chci udělat správně.” Začala se usmívat. “Pochybuju, že by si to mohl udělat špatně.” Ha. “Jo, já nemluvím o tom. To budu dělat dokonale, ale chci…” Vymanit se z předplatného Hallmark Channel a Lifetime Movie Network. “Chci, abychom měli to, co normální páry mají.” Kat vypadala, že zase bude plakat. Já pravděpodobně budu taky brzo brečet, ale z úplně jiného důvodu. Uchopil jsem její tváře a hrubě vydechl. “A poslední věc, co chci, je přestat, ale chci tě vzít ven na rande, nebo tak něco.” Zněl jsem jako idiot. “Nechci, aby to, co se chystáme udělat, zastínilo všechno ostatní.” Myslím, že jsem se mohl červenat. K čertu se mnou. Volající každý kousek svého sebeovládání, který jsem měl, jsem udělal nemyslitelné a zvedl jsem se z ní, uvolňující se vedle ní. Zabalil jsem ruku kolem jejího pasu a přitáhl si jí k sobě. Rty jsem jí přejel přes spánek. “V pořádku?” Kat zaklonila hlavu, setkávající se s mým upřeným pohledem. Hrdlo jí pracovalo na jejích dalších slovech. “Myslím, že bych tě mohla milovat.” Vzduch vyrazil z mých plic. Držel jsem ji pevně a dobře jsem věděl, že proto bych pro ni spálil celý vesmír, kdybych musel. Udělal bych cokoliv, aby byla v bezpečí. Zabil. Léčil. Zemřel. Cokoliv. Kvůli tomu, že je moje všechno. A chtěl jsem jí to říct, ale nechtěl jsem pokoušet vesmír. Špatné věci se stali s lidmi, které jsem miloval. Políbil jsem ji na tvář. “Říkal jsem ti to.” Kat se na mě dívala. Zasmál jsem se a ačkoliv se to nezdálo možné, posunul jsem se blíž. “Moje sázka-vyhrál jsem. Říkal jsem ti, že mi řekneš, že mě miluješ do Nového roku.” Obtočila ruce kolem mého krku a zavrtěla hlavou. “Ne. Prohrál si.” Zamračil jsem se. “Jak si na to přišla?” “Podívej se na čas.” Naklonila hlavu směrem k hodinám na stěně. “Je po půlnoci. Je sekunda z ledna. Prohrál si.” Na několik okamžiků jsem zíral na hodiny, přející si je uvnitř černé díry, ale pak můj pohled našel ten její a já jsem se usmál-opravdu usmál. “Ne, neprohrál. Pořád jsem vyhrál.”

KAPITOLA 33

Vplížila jsem se zpátky do svého domu přímo před šestou ráno a cítila se lehce a…šťastně. Potřebovala jsem sprchu a připravit se do školy. Byla tu část mě, co se cítila špatně za ten úsměv na mé tváři. Měla bych být po tom všem spokojená? Nebyla jsem si jistá. Nebylo to fér. A potřebovala jsem vidět Dee. Poté, co jsem vyšla ze zapařené koupelny, zabalená v mém županu, nebyla jsem překvapená, když jsem viděla Daemona, který lenošil v mojí posteli, čerstvě osprchovaný a převlečený. V určitém okamžiku jsem ho mohla cítit. Vydala jsem se k posteli. “Co tu děláš?” Poplácal místo vedle něj, a já jsem si vlezla na kolena. “Musíme se držet blízko u sebe v průběhu příštích několika týdnů. Nebyl bych překvapen, kdyby se DOD ukázalo. Spolu jsme v bezpečí.” “Je to jediný důvod?” Líný, shovívavý úsměv mu hrál na rtech, když zatáhl za opasek na mém županu. “Ne jediný důvod. Pravděpodobně nejchytřejší, ale rozhodně není nejnaléhavější.” Mezi námi se věci změnili během několika hodin. Minulou noc jsme mluvili více…a líbali se o něco více před usnutím ve vzájemném objetí. Nyní, tu byla otevřenost a partnerství ve věcech. On byl pořád totální chytrák. A jo, ten samolibý úsměv mě pořád rozčiloval. Ale milovala jsem ho. A ten blbec mě miloval taky. Daemon se posadil a přitáhl si mě do klína. Políbil mě na čelo. “O čem přemýšlíš?” Zavrtala jsem hlavu do prostoru mezi jeho ramenem a krkem. “O hodně věcech. Myslíš…myslíš si, že je špatné být teď šťastný?” Jeho paže se napnuly. “No, já nerozesílám hromadný textový zprávy nebo tak něco.” Obrátila jsem oči v sloup. “Já nejsem docela šťastný. Nemyslím si, že jsem se opravdu smířil se vším. Adam byl…” Odmlčel se, jeho hrdlo pracovalo. “Měla jsem ho ráda,” zašeptala jsem. “Nemyslím si, že mi Dee někdy odpustí, ale chci ji vidět. Musím se ujistit, že je v pořádku.” “Odpustí ti. Potřebuje čas.” Jeho rty se pohybovali proti mému spánku a srdce se mi sevřelo. “Dee věděla, že ses ji snažila varovat. Volala mi, když jsi jí řekla, aby odešla, a já jsem jí a Adamovi řekl, aby zůstali venku, ale zaparkovali auto na ulici a vrátili se. Udělali tuto volbu, a vím, že by to udělala znovu.” Hrdlo se mi sevřelo. “Existuje tolik věcí, které bych neudělala znovu.” “Já vím.” Položil mi dva prsty pod bradu a zaklonil mi hlavu. “Teď se na to nemůžeme soustředit. Nebude to k ničemu.” Natáhla jsem se a políbila jeho rty. “Po škole chci vidět Dee.” “Co děláš na oběd?” “Kromě jídla? Nic.” “Dobře. To přeskočíme.” “Chystáš se navštívit Dee, ne?” Jeho úsměv se změnil ve zlý. “Jo, ale nejdřív jsou tu věci, které chci udělat, a teď na to nemáme zdaleka dost času.” Vyklenula jsem obočí. “Chystáš se pak vtěsnat večeři a kino?” “Kotě, tvoje mysl je hrozné a špinavé místo. Myslel jsem, že bychom se mohli jít projít nebo tak něco.” “Provokatére,” zamumlala jsem a začala vstávat, ale on mě tam držel. “Řekni to.” “Říct co?” zeptala jsem se. “Řekni mi to, co jsi mi řekla předtím.” Mé srdce poskočilo do krku. Řekla jsem mu spoustu věcí, ale věděla jsem, co chtěl slyšet. “Miluju tě.” Jeho oči potemněly vteřinu předtím, než mě políbil, dokud jsem nebyla připravená zakřičet celou tu “udělat správně” věc. “To je vše, co jsem kdy potřeboval slyšet.” “Tyhle dvě slova?” “Vždy tyhle dvě slova.” Zprávy o Adamově odchodu ještě do školy nedorazili, a já jsem nikomu jinému než Lese a Carisse nic neříkala. Ten příběh byl, že zemřel při automobilové nehodě. Policie by to doložila, kdyby byly položeny otázky. Moji přátelé to očekávali. Bylo tu mnoho slz a znovu jsem byla překvapená, že se ještě moje oči s nimi mohly naplnit. Daemon do mě šťouchl jednou ve třídě, aby mi připomněl naše obědové plány, a pak ještě jednou, protože to tak cítil. Vrstvy viny mě pronásledovaly po většinu odpoledního vyučování, střídající se s krátkými okamžiky radosti. Věděla jsem, že i kdyby mi Dee odpustila, nic by se nezměnilo. Potřebovala jsem se vyrovnat s rolí, kterou jsem hrála. Ale také jsem nemohla přestat žít. Když jsem přišla na bio, setkala jsem se s Matthewovýma očima. Škubl svými rty předtím, než otevřel jeho knihu na známky. Lesa byla abnormálně zamlklá, kvůli tomu, co jsem ji řekla. V půlce hodiny, se zapnul školní rozhlas. Zazněl hlas školní sekretářky. “Katy Schwartzová je zapotřebí v ředitelně, pane Garrisone.” Náraz neklidu mi probodl žaludek, když jsem popadla mou tašku. Pokrčila jsem rameny při Lesině pohledu, prošla jsem kolem Matthewa a byla blízko panice, když jsem vyrazila. Poslala jsem Daemonovi krátkou textovku z mámina mobilu, který mi dala dnes ráno a dala mu vědět, že jsem byla zavolána do kanceláře. Nečekala jsem na jeho odpověď. Ani jsem si nebyla jistá, jestli měl sebou mobil. Šedovlasá sekretářka zatřásla Brigitte Bardot účesem a růžovým svetrem. Opřela jsem se o pult, čekajíc až zvedne pohled. Když to udělala, zamžourala přes brýle. “Můžu ti nějak pomoct?” “Já jsem Katy. Byla jsem zavolaná do kanceláře.” “Ach! No, ano, pojď drahoušku.” V jejím hlase byl soucit, když se postavila. Odbelhala se k Plummerově ředitelské kanceláři. “Tudy.” Nemohla jsem vidět přes skleněná okna, takže jsem neměla tušení, co mě čeká, když dala všechnu svoji váhu do otevřených dveří. V budoucnosti jsem měla práci ve školním systému na černé listině, když v jejím věku nebyla schopná odejít do důchodu. Ředitel Plummer seděl za stolem, usmíval se na toho, kdo seděl na druhé straně. Můj pohled následoval jeho a byla jsem v šoku, když jsem uviděla Willa.

“O co jde?” zeptala jsem se a kroutila poutko batohu na rameni. Will vstal a rychle ke mně spěchal. Chytil mě za volnou ruku. “Kellie měla nehodu.” “Ne.” Myslím, že jsem zalapala po dechu. Alarm ve mně bušil, když jsem na něj zírala. “Co tím myslíš? Je v pořádku?” Jeho výraz byl bolestný a vyčerpaný, když se vyhýbal očnímu kontaktu. “Odešla z práce dnes ráno, myslí si, že narazila na led.” “Jak zlé to je?” Hlas se mi zakymácel. Všechno, co jsem mohla vidět, byl táta-táta v nemocniční posteli, bledý a slabý, pach smrti, který se držel na stěnách a tlumené hlasy sester…a pak manekýn v rakvi, druh, který se podobal tátovi, ale nemohl to být on. Nyní byli všechny tyhle vzpomínky nahrazené mámou. To se nemůže stát. Will mě objal kolem ramen, jemně mě otáčel. Šli jsme ven z kanceláře, ale ničeho z toho jsem si nebyla vědoma. “Je na pohotovosti. To je všechno, co vím.” “Musíš vědět víc, než jen tohle,” nepoznávala jsem svůj vlastní hlas. “Je při vědomí? Mluví? Bude potřebovat operaci?” Zavrtěl hlavou a otevřel dveře. Venku přestalo sněžit a pluhy čistili parkoviště. Vzduch byl studený, ale já to necítila. Byla jsem otupělá. Will mě vedl k světle hnědému Yukonu, kterého jsem neznala. Neklid proudil a mě napadla hrozná myšlenka. Zastavila jsem pár stop od strany spolujezdce. “Dostal si nové auto?” Zeptala jsem se. Zamračil se, když otevřel dveře auta. “Ne, používám ho v zimě. Je perfektní pro zasněžené silnice. Snažil jsem se říct tvé matce, aby si pořídila něco takového. Něco jiného než tu zatracenou krabičku od sirek, kterou řídí.” Cítíc se hloupě a paranoidně, jsem přikývla. Dávalo to smysl. Hodně lidí mělo jejich “zimní” vozidlo tady. A se vším, co se stalo, jsem úplně zapomněla, co jsem zjistila o Willově nemoci. Vlezla jsem dovnitř a tiskla tašku k hrudi, když jsem si zapnula pás. Pak jsem si vzpomněla na Daemona. Podívala jsem se na telefon a viděla, že ještě nepřišla odpověď. Poslala jsem mu další rychlou textovku-řekla mu, že máma měla nehodu. Zavolala bych mu a nechala podrobnější zprávu, kdybych věděla, jak…jak špatné to bylo. Dusila jsem se dechem, když jsem myslela na to, že ztratím i ji. Will si promnul ruce, když otočil klíčem. Rádio se okamžitě zapnulo. Bylo to vysílání o počasí. Mužův hlas, který přicházel z reproduktorů, byl veselý. Nenáviděla jsem ho. Meteorologové sledovali Nor’easter, tvořící se na jihu a předpokládali, že praští do Západní Virginie začátkem příštího týdne. “V jaké nemocnici je?” zeptala jsem se. “Winchester,” řekl a otočil se kolem, jako kdyby chtěl dosáhnout na něco na zadním sedadle. Zírala jsem přímo před sebe, snažící se udržet paniku na uzdě. Ona bude v pořádku. Musí být. Bude v pořádku. Rty se mi chvěly. Proč už nemůžeme vyrazit na tu zatracenou silnici? “Katy?” Podívala jsem se na něho. “Co?” “Opravdu mě to mrzí,” řekl s tváří bez výrazu. “Bude v pořádku, že?” Můj dech se znovu zadrhl. Možná, že mi neříká to nejhorší. Možná, že byla… “Tvoje máma bude v pořádku.” Nebylo dost času, abych cítila úlevu, nebo zpochybňovala, co řekl. Naklonil se a já viděla dlouhou, děsivě vypadající jehlu.

Ucukla jsem ze sedadla, ale nebyla jsem dost rychlá. Will tlačil jehlu do boku mého krku. Byla tam špetka, a pak chlad spěchal přes moje žíly, následovaný slabým pálením. Srazila jsem mu ruku, nebo jsem si to jen myslela. Ať tak či onak, jehla byla pryč z jeho ruky a on se na mě zvědavě díval. Moje ruka třepotala na krku. Nemohla jsem cítit puls, ale divoce to skrze mě bušilo. “Co…co jsi to udělal?” S rukama na volantu a bez odpovědi vyjel ze školního parkoviště. Zeptala jsem se ho znovu. Alespoň myslím, že jsem to udělala, ale nebyla jsem si jistá. Cesta před námi se rozmazávala v kaleidoskopu bílé a šedé. Prsty mi sklouzly přes kliku. Nemohla jsem s nimi pracovat, a pak jsem nemohla udržet otevřené oči. Volání Zdroje bylo vyloučené. Temnota se mi vplížila do rohu očí, a já bojovala s každým kouskem síly, která mi ještě zůstala. Věděla jsem, že pokud ztratím vědomí, je už po všem, ale nemohla jsem udržet hlavu. Moje poslední myšlenka byla: Nasazení jsou všude.

KAPITOLA 34

Když jsem přišla k sobě, bylo to, jako by si bubeník vzal angažmá v mojí hlavě a měla jsem suché ústa. Cítila jsem se jako už jednou předtím, když jsme kamarád a já vypili celou lahev levného vína během přespání. S výjimkou toho, že mi pak bylo teplo a byla jsem zpocená, a teď jsem mrzla. Zvedla jsem hlavu z hrubé deky, na které spočíval můj obličej, a zvědavě jsem otevřela oči. Tvary byli na několik minut rozmazané a nerozeznatelné. Narovnala jsem si ruce, vyšvihla se nahoru, a napadla mě vlna závratě. Ruce a nohy jsem měla holé. Někdo mi vzal svetr, boty a ponožky a nechal mě jen v tílku a džínech. Husí kůže, plná pupínků na moji kůži, byla v reakci na téměř mrazivou teplotu, kdekoliv jsem byla. Věděla jsem, že jsem byla někde uvnitř. Stabilní hučení světel a vzdálených hlasů mi řeklo hodně. Nakonec se mi oči vyjasnily, a málem jsem si přála, aby zůstali rozostřené. Byla jsem v kleci, která se podobala velké boudě, používající se pro psy. Hustý černý kov byl natolik rozmístěný, že jsem přes to mohla dát ruku. Možná. Vzhlédla jsem a uvědomila si, že tu nebyl žádný způsob, jak se postavit nebo úplně rovně ležet, aniž bych se dotkla tyče. Pouta a řetězy visely z vrchu. Dva z nich byli připojené k mým znecitlivělým, chladnými kotníkům. Panika se skrze mne drápala, nutila můj dech jít dovnitř a ven, když můj pohled zběsile těkal kolem. Klece mě obklíčili. Třpytivá červeno-černá látka potahovala tyče nejblíže ke mně a horní část pout kolem mých kotníků. Říkala jsem si, že se musím dát dohromady, ale nefungovalo to. Posunula jsem si zadek, abych seděla tak daleko, jak jsem jen mohla a jak řetězy dosáhly.

Chtěla jsem si vytáhnout ty věci z mých kotníků. V ten moment, kdy se moje prsty dotkly horní části kovu, mi žhavá bolest smetla ruce a mířila rovnou do mé hlavy. Vyjekla jsem a prudce dala ruce zpět. Sžíral mě teror a polykal mě jako příliv. Když jsem sáhla na tyče, projela mnou stejná bolest a odhodila mě zpátky. Z hrdla se mi vytrhl výkřik, jak jsem se otřásla, dávajíc si ruce blízko k hrudi. Teď jsem tu bolest poznala. Bylo to to, co jsem cítila, když mi tu věc dal kuřák proti obličeji. Snažila jsem se vyvolat sílu, která byla ve mně. Mohla jsem tyhle klece vyhodit bez dotyku. Ale nic ve mně nebylo. Bylo to, jako bych byla prázdná nebo odpojená od Zdroje. Bezmocná. Uvězněná. Kus hmoty se pohyboval v kleci nejblíže ke mně, stoupal. Nebyla to koule, ale člověk-holka. Srdce mi bušilo do žeber, když se posadila a oddělila si mastné prameny dlouhých blond vlasů z bledého obličeje. Otočila se ke mně. Dívka byla v mém věku, plus mínus rok. Zlá červeno-modrá modřina se jí šířila od jejich vlasů přes levou tvář. Mohla by být pěkná, kdyby nebyla tak hubená a zanedbaná. Vzdychla a snížila její tvář. “Jednou jsem byla opravdu dost pěkná.” Může mi číst myšlenky? “Já…” “Jo, čtu ti myšlenky.” Její hlas byl chraplavý, ale silný. Podívala se pryč, zkoumala prázdné klece a pak se její pohled zastavil na dvojitých dveřích. “Ty jsi jako já, myslím, že vlastníkem je Daedalus. Znáš nějaké mimozemšťany?” Pak se zasmála, snížila její špičatou bradu na její pokrčená kolena. “Nemáš ani ponětí, proč si tady.” Daedalus? Co to sakra je? “Ne. Já ani nevím, kde jsem.” Začala se trochu třást. “Jsi ve skladu. Je to jako přeprava skupinek. Nevím nic víc. Byla jsem mimo, když mě sem přivedly.” Ukázala na modřinu s pohybem drobných prstů. “Nepřizpůsobila jsem se.” Polkla jsem. “Jsi člověk, že jo?” Zazněl další přidušený, ponurý smích. “Nejsem si jistá.” “Je do toho zapletené DOD?” Zeptala jsem se. Mluv. Neotočila bych se úplně, kdybych mohla mluvit. Přikývla. “Jo i ne. Daedalus je součást DOD. A oni jsou zapojení do mě, ale…” Její oči se zúžily. Byli tmavě hnědé, skoro až černé. “Mohla jsem pochytit roztříštěné myšlenky těch týpků, když tě přivedli dovnitř. Jsi tady pro jiný účel.” To bylo uklidňující. “Jak se jmenuješ?” “Mo,” zaskřehotala a dotkla se suchých rtů. “Všichni mi říkají Mo…nebo používali. Tvoje?” “Katy.” Plazila jsem se k ní blíž a dávala pozor, abych se nedotkla klece. “Jak to myslíš, že si se nepřizpůsobila?” “Nespolupracovala jsem.” Mo sklonila hlavu a skryla si tvář za nepoddajné vlasy. “Já si ani nemyslím, že věří, že to co dělají, je špatné. Je to s nimi jako jedna velká šedá zóna.” Zvedla bradu. “Měli tady ještě jednoho jiného. Kluk, ale on není jako my. Přemístili ho odsud před tím, než tě přivedli dovnitř.” “Jak vypadal?” Zeptala jsem se a myslela na Dawsona. Než stačila odpovědět, někde mimo velké a chladné místnosti se zavřely dveře. Mo se vrátila zpátky a zabalila její tenké ruce kolem ohýbajících se kolen. “Předstírej, že spíš, když přijdou sem. Ten, který tě přivedl, není tak špatný jako ostatní. Nechci je vyprovokovat!” Myslela jsem na kuřáka a jeho partnera. Stočil se mi žaludek. “Co-” “Ššš!” Sykla. “Už jdou. Předstírej, že spíš!” Nevěděla jsem, co mám dělat, tak jsem se přesunula do zadní části klece a lehla si, dávajíc si ruku přes obličej, takže jsem pod ní mohla nahlížet, aniž bych byla viděná. Dveře se otevřely a já jsem viděla dva páry nohou, obalené v černých kalhotách vstoupit do místnosti. Když přistoupili k našim klecím, mlčeli. Moje srdce znovu bušilo a zvyšovalo bolest v mé hlavě. Zastavili se před klecí, v které byla Mo. “Chystáš se dnes chovat hezky?” Zeptal se jeden z mužů. Se smíchem v hlase. “Nebo to budeme muset udělat těžké?” “Co si myslíš?” Odplivla Mo zpět. Muž se zasmál a sklonil se. Z rukou mu visela černá pouta. “Nechceme ti zkazit druhou stranu obličeje, miláčku.” “Mluv za sebe,” zabručel druhý muž. “Ta mrcha mi téměř ukončila nějaké šance, abych mohl mít děti.” “Dotkni se mě znovu,” řekla Mo, “a nebudeš.” On otevřel klec a ona šla okamžitě za nimi. Ale ona pro ně nebyla žádný soupeř. Sebrali ji za nohy a vytáhli ji ven z klece, dokud neležela na studené betonové podlaze. Ten, který ji nazýval jménem, ji hrubě přetočil a praštil jí hlavu o zem. Zabručela, když jí dal koleno do zad a tahal jí ruce za zády. Měkce vykřikla, když jí vykroutil ruce. Nemohla jsem jen tak sedět a sledovat to. Zvedla jsem se, ignorujíc nevolnost. “Přestaň! Ubližuješ jí!” Ten, na jejích zádech se ohlédl a zamračil se, když mě uviděl. “Podívej se na to, Ramirezi. Tahle je vzhůru.” “A taky potřebuje být sama,” odpověděl Ramirez. “Dostaneme dost peněz za předstírání, že tu není, Williamsi. Dej na ni tu věc, a pojďme odsud.” Williams slezl z Mo, přistoupil k mojí kleci a klekl si tak, aby byl v rovině mých očí. Nebyl velmi starý-možná pětadvacet. Pohled jeho rozptylujících modrých očí, mě děsil víc než klece. Je na mě něco? “Je hezká.” Přisunula jsem se zpátky a chtěla přejít rukama přes tenkou látku mého tílka. “Proč jsem tady?” Můj hlas zakolísal, i když jsem se setkala s jeho pohledem. Williams se zasmál, když se podíval přes rameno. “Poslouchej tohle, klade otázky.” “Nech ji na pokoji.” Ramirez vytáhl tichou dívku na nohy. Její hlava visela nízko, obličej měla chráněný vlasy. “Musíme tuhle dostat zpátky do centra. Pojď.” “Mohli bychom pokaždé vymazat její mozek. Trochu se pobavit.” Já jsem se tomu návrhu vyhýbala. To mohli udělat? Vymazat mi vzpomínky? Všechno, co jsem měla, byly moje vzpomínky. Moje oči se vrhly mezi ty dva muže. Ramirez zaklel. “Prostě to udělej, Williamsi.” Když začal Williams vstávat, vyškrábala jsem se zpátky. “Počkej. Počkej! Proč tady jsem?” Williams otevřel dvířka klece malým klíčem a popadl řetězy. Tvrdě trhl, a já jsem spadla dozadu. “Opravdu nevím, na co tě chce, a vážně se o to nestarám.” Znovu zatáhl za řetěz. “Teď buď hodná holka.” Ukazujíc, jak moc jsem ocenila jeho návrh, jsem kopla. Kdybych se jen mohla přes něj dostat… Moje noha ho zasáhla pod bradou a odhodila jeho hlavu zpátky. Williams mi to oplatil ránou do břicha, ohýbajíc mě v polovině. Zasípala jsem, když mě chytil za zápěstí, zatímco znovu získal pouta z vrcholu klece, tahajíc je tak, že řetěz s nimi spojený, dopadl na zem. “Ne!” Zařvala Mo. “Ne!” Strach v jejím hlase zvýšil můj vlastní a moje obrana se obnovila. Bylo to k ničemu. Williams mi upevnil pouta kolem zapěstí a svět explodoval v bolesti. Začala jsem křičet. A nezastavila jsem se. Moje výkřiky zemřeli pouze, když jsem nemohla dělat nic hlasitějšího než chraplavě šeptat. Teď mi uniklo pouze nekontrolované kňučení nebo sténání. Byla to hodina po tom, co to tu muži s Mo opustili. Hodina ničeho jiného než opařování, spalující bolesti, která mi sestřelila ruce, odrážející se mi v lebce. Připadalo mi to, jako by byla moje kůže neustále stahovaná a rozdělující se, aby se to dostalo k něčemu vespod. Zvadla jsem vevnitř i navenek. Tyto momenty ničeho, než čisté blaženosti s krátkou úlevou, skončili příliš brzy. Probudila jsem se a vrazila do světa, kde bolest hrozila, že mi rozdrásá zdravý rozum. Mnohokrát jsem si myslela, že z toho umřu. To, že konec musel být někde v nedohlednu, ale vlny bolesti pořád chodily, převracejíc mě, mě dusilo. Slzy také skončily, když jsem přestala křičet. Snažila jsem se nehýbat nebo sebou cukat, když mě bolest řezala. Jen by se to zhoršilo. Už mi nebyla zima. Možná to bylo proto, že jsem nemohla cítit nic jiného než bolest, která byla způsobená tím, co bylo na těch poutech. Ale přes to všechno, jsem nechtěla zemřít. Chtěla jsem se přes to dostat. V nějaké chvíli se dveře otevřely. Byla jsem příliš vyčerpaná, abych zvedla hlavu a tak jsem slepě zírala na kovové nosnice přes mříže. Budou brát ty pouta? Zadržela jsem dech. “Katy…” Sklonila jsem pohled, dostala se k solným a pepřeným vlasům, pohlednému obličeji, a úsměvu, který okouzloval svou cestu do mého života a do máminé postele. Mámin přítel-první, kterému věnovala pozornost po otcově smrti. Myslím, že ho miluje. To bylo to, co to dělalo mnohem horší. Nestarala jsem se o to, co to znamená pro mě. Měla jsem už dříve podezření a byla tam obecná nechuť k tomu, že by zabral tátovo místo, ale máma… To by ji zabilo. “Jak se ti tam vede?” Zeptal se, jako by se opravdu staral. “Slyšel jsem, že je to bolestivé-povlak-na ty jako ty a Luxeny. Je to skoro jediná věc, která může naprosto diskvalifikovat jak Luxena, tak ty, kteří jsou zmutovaní. Onyx smíchaný s několika dalšími kameny, jako rubíny, způsobí zvláštní reakci. Je to jako dva fotony, odrážející se navzájem od sebe, hledající cestu ven. To je to, co to dělá s tvými zmutovanými buňkami.” Upravil si kravatu, uvolňující si ji kolem krku. “Já jsem ten, koho DOD nazývá nasazený, ale jsem si jistý, že to jsi teď už zjistila. Jsi chytrá hlavička, ale asi se ptáš, jak jsem to věděl, že? Tu noc, kdy ses dostala na pohotovost, když si byla napadená, ses zotavovala příliš rychle. A DOD už tě pozorovalo, protože jsi byla v blízkosti Blacků.” A je lékař-senzace, tak to věděl hned, když se někdo uzdravoval abnormálně rychle. Znechucení mnou prosakovalo jako nemoc. Trvalo několik pokusů vypustit další chraplavé slova. “Ty jsi začal…randit s…mou mámou, jen abys…na mě dával pozor?” Když mrkl, chtělo se mi zvracet. “Ty…zatracenej hajzle.” “No, randění s tvou mámou mělo nějaké výhody. Nechápej mě špatně. Staral jsem se o ni. Je to krásná žena, ale…” Chtěla jsem mu ublížit. Těžce. “Ty…jsi jim řekl o…Dawsonovi a Bethany?” Blýskavě se usmál, předvádějíc dokonale bílé zuby. “DOD je už sledovalo. Dělají to kdykoliv se Luxen dostane do blízkosti člověka a doufají, že Luxen člověka zmutuje. Byl jsem s jejími rodiči, když se vrátila z pěší turistiky. Měl jsem podezření, a měl jsem pravdu.” “Ty…ty jsi byl nemocný.” Něco tmavého se mu zablýsklo v očích. “Hmm, copak jsi dělala svůj výzkum?” Když jsem nic neřekla, ušklíbl se. “A už nikdy nebudu znovu nemocný.” Zamrkala jsem. Prodal svou jedinou rodinu. “Přivedl jsem je první…a no, víme, co se od toho stalo.” Klekl si a hlavu naklonil na stranu. “Ale ty jsi jiná. Tvoje horečka běžela výš a na sérum si reagovala zázračně. Jsi silnější než Bethany.” “Sérum?” “Ano, říká se mu Daedalus. Je pojmenovaný po oddělení DOD, které dohlíží na zmutované lidi. Pracovali na tom roky-míchali lidskou a mimozemskou DNA. Dal jsem ti tuhle injekci, když si poprvé onemocněla.” Will se zasmál. “No tak, myslíš si, že bys mutaci téhle velikosti přežila bez pomoci?” Ach můj Bože… “Mohla si vidět, že ne všichni zmutovaní lidé tu změnu přežijí, nebo to mohlo zesílit vyvíjení tvých schopností a posílit je. To je to, co se Daedalus snaží zjistit. Proč jen někteří-někteří jako ty, Bethany a Blake-reagují na mutaci kladně a jiní ne. A ty, slyšel jsem, že jsi naprosto úžasná v tomhle úseku.” Už mě s něčím střelil? Cítila jsem narušení na úplně nové úrovni. Vztek se ve mně nadále zvětšoval, zastiňoval bolest. “Proč?” Zaskřehotala jsem. Will se zatvářil potěšeně. Nadšeně. “Je to poměrně jednoduché. Daemon má něco, co chci, a ty mi zajistíš, že se bude chovat slušně tak dlouho, dokud tohle setkání neskončí příznivě pro všechny strany. A mám něco-kromě tebe-kvůli čemu pro mě udělá cokoliv.” “On…tě zabije,” zachraptěla jsem a trhla sebou. “Pochybuju. A opravdu by si neměla mluvit,” řekl konverzačním tónem. “Myslím si, že sis udělala nějaké trvalé poškození hlasivek. Byl jsem chvíli dole a čekal až přestaneš křičet.” Dole? Uvědomila jsem si, že jsme pravděpodobně ve skladu, kde se to Daemon snažil prozkoumat tu noc, kdy jsme narazili na důstojníky. Neklidně jsem poposedla a zasténala, když přišli pouta do styku s mou kůží. Možná jsem ztratila vědomí na několik sekund, protože když jsem otevřela oči, Will se naklonil blíž. “Věděla jsi, že Luxenská léčivá síla je silnější, když je člověk zraněný a účinky se oslabí, když je mezera mezi zraněním a léčením delší? Takže si myslím, že nebude schopný opravit tu hlasovou věc.” Zhluboka jsem se nadechla, trhaným a bolestivým nádechem, které spalovalo moje hrdlo. “Naser…si.” Will se zasmál. “Nezlob se, Katy. Nezamýšlím mu udělat nějakou škodu. Ani tobě. Jen potřebuju, abys byla povolná, zatímco budeme s Daemonem vyjednávat. A když bude hrát podle mých pravidel, oba dva vyjdete z této budovy živý.” Přehoupl se přese mě neočekávaný nával bolesti, a moje tělo ztuhlo, jak jsem zalapala po dechu. Připadalo mi to, jako by se moje buňky opravdu odráželi jedna od druhé, snažící se uniknout. Stál a ruce svíral na bocích. “Málem jsem si myslel, že jsem všechno ztratil v tento víkend. Neumíš si ani představit, jak jsem byl naštvaný, když jsem se dozvěděl, že je Vaughn mrtvý. Měl mi tě pak přivést. Ten jeho ubohý chlapec netušil, že jeho vlastní strýc pracoval na zmaření toho, na čem Nancy dělala.” Zasmál se a přecházel prsty přes mříže. “Trochu to zpackal, pokud o tom přemýšlíš. Vaughn věděl, že by byla Nancy naštvaná a s největší pravděpodobností by si to odnesl Blakeův malý mimozemský přítel. I když jsem nesměl mluvit, dokud jsem nepředal Bethany a Dawsona. Měl jsem to s nimi zkusit, ale nepřemýšlel jsem. Dawson je velmi podobný svému bratrovi. Udělal by cokoliv pro Bethany.” Vztek mi prolomila bolest, pálení stejné jako světlo. “Ty…” Zastavil se u přední části klece. “Pokud je mi známo, ještě se to neosvědčilo.” Opravdu jsem neměla tušení o čem mluví, ale kousky do sebe zapadly. Will zradil jeho vlastní neteř. Proklouznutí bankovního převodu dávalo smysl. Will vyplácel Vaughna, ale za co? Nevěděla jsem… Ať to bylo cokoliv, bylo to pro Vaughna dost na to, aby šel proti DOD a také to vysvětlovalo, proč zastavil Blakea od říkání Nancy o jakémkoli z mých pokroků. “Nedělej si starosti, Daemon je chytrý.” Will se obrátil k moji kleci, usmívající se. “Nakonec odpověděl. A řekněme, že ho moje odpověď přivede k nám.” Přes bolest jsem se soustředila na to, co říkal. “Co…od něj chceš?” Will odhodil telefon stranou a uchopil mučivé mříže. Jeho oči se setkaly s mými a bylo tam znovu nějaké vzrušení, dětská hrůza. “Chci, aby mě zmutoval.”

KAPITOLA 35

Očekávala jsem spoustu věcí. Jakože možná chtěli, aby Daemon zničil celé město nebo vykradl banku, ale aby ho zmutoval? Kdyby mi bolest nesvírala tělo, asi bych se zasmála na takové absurditě. Will musel vycítit, co si myslím, protože se zamračil. “Nemáš ani ponětí, čeho jsi skutečně schopná. Co jsou peníze a prestiž, když máš moc, přinutit lidi, aby dělali, co chceš? Když nikdy neonemocníš? Když tě žádný člověk a ne-mimozemská forma života nemůžou zastavit?” Jeho klouby zbělely. “Ty to nechápeš, holčičko. Jistě si sledovala svého otce podlehnout rakovině a jsem si jistý, že to pro tebe bylo příšerné, ale pořád nemáš tušení, jaké to je, když se proti tobě obrátí vlastní tělo a když je každý den bitvou o přežití.” Odstrčil se od tyče. “Být nemocný a na pokraji smrti, změní člověka, Katy. Udělám cokoliv, abych už nikdy nebyl tak slabý a znovu tak bezmocný. A myslím, že tvůj otec-kdyby dostal šanci-by smýšlel stejně.” Otřásla jsem se. “Můj otec by nikdy neublížil…jiné osobě…” Will se usmál. “Tvoje naivita je roztomilá.” To nebyla naivita. Znala jsem svého tátu a vím, co by udělal. Další vlna syrové bolesti mě přinutila zavřít oči. Když to ochablo, objevil se další pocit. Daemon je tady. Moje oči se vrhly ke dveřím a Will se s očekáváním obrátil, i když odtud nepřicházel žádný zvuk. “Je tady, nemám pravdu? Můžeš ho vycítit.” Jeho tón zbarvila úleva. “Všichni z nás ho podezřívali, ale mohli jsme se mýlit. Alespoň dokud Blake nesejmul Adama a téměř i Dee a až pak jsme mohli potvrdit, že to byl on.” Podíval se na mě. “Měla bys být vděčná, že řetězec důkazů končí se mnou. Když tohle doděláme, odejdeme všichni v pořádku. Pokud by Nancy věděla, co jsme udělali, nikdo z vás by dnes neodešel.” Ohlédl se přes rameno. “Je tu adresa, kterou si musíš zapamatovat. 1452 ulice Naděje v Moorfieldu. Tam najde, co hledá. Má čas do půlnoci, to je ultimátum.” Vzpomněla jsem si na tu adresu z proužku papíru, který jsem našla, ale to bylo diskutabilní. Jsem si jistá, že Daemon odstřelí Willa do jeho příštího života. Právě v té chvíli, se dvojité dveře otevřely a praštily do bílé cementové zdi. Daemon prošel vchodem, s hlavou skloněnou a očima jako zářící koule. Dokonce i v mém stavu jsem cítila sílu, která z něj vyzařovala. Ne tu Luxenskou, ale lidskou, zrozenou ze zoufalství a bolesti. Podíval se na Willa a rychle ho propustil. Jeho pohled mě vyhledal a zůstal. Jeho tváří přeběhlo množství emocí. Chtěla jsem něco říct, ale moje tělo se k němu chtělo přiblížit. Byl to podvědomí pohyb a to způsobilo, že onyx na poutech přišel do kontaktu s větší částí mé kůže. Omdlévající na podlaze klece, se má ústa otevřela v němém výkřiku. Daemon vystřelil kupředu. Ne tak rychle, jak to normálně dělal. Sevřel tyče a pak se zasyčením ucukl. “Co to je?” Daemonův pohled klesl na jeho ruce a pak zpátky na mě. Bolest zlomila světlo v jeho očích. “Onyx smíchaný s rubínem a hematitem,” odpověděl Will. “Hezká kombinace, která moc nesedí k Luxenům nebo hybridům.” Daemon se podíval na Willa. “Zabiju tě.” “To si nemyslím.” Will couvl, ukazujíc, že si není svým plánem tak moc jistý. “Onyx pokrývá každý vchod do budovy, takže vím, že nemůžeš použít sílu ani světlo. Také mám klíč od té klece a pout. A jenom já se toho můžu dotýkat.” Daemon nízce zavrčel. “Možná ne teď, ale udělám to. Tomu věř.” “A ty věř, že na ten den budu připravený.” Will se na mně podíval a vyklenul obočí. “Nějakou chvilku tu už byla. Myslím, že chápeš, co to znamená. Můžeme se pohnout?” Ignorujíc ho, přešel Daemon k druhé straně klece a poklekl. Otočila jsem k němu hlavu a on svým pohledem intenzivně propátral každý můj centimetr. “Dostanu tě ven, Kotě. Přísahám.” “I když je tvé prohlášení sladké, jediný způsob, jak ji odsud dostaneš, je udělat, co chci a máme na to jenom…” Zkontroloval své rolexky. “Asi třicet minut před tím, než přijde další důstojník a zatímco já vás oba chci nechat jít oni ne.” Daemon zvedl hlavu, zatínajíc čelist. “Co chceš?” “Chci, abys mě zmutoval.” Na chvíli na Willa zíral a pak se ponuře zasmál. “Zbláznil ses?” Will zúžil oči. “Nemusím ti všechno vysvětlovat.” Ona to ví. Pak tě zasvětí. Chci, abys mě změnil.” Natáhl se přes klec a obtočil prsty kolem řetězů. “Chci být to, co ona.” “Nemůžu si jen tak škubat nos, aby se to stalo.” “Vím, jak to funguje.” Ušklíbl se. “Musím být zraněný. Pak mě vyléčíš a o zbytek se postarám.” Daemon potřásl hlavou. “Co je zbytek?” Will se na mně opět podíval a usmál se. “To ti může vysvětlit Katy.” “Ty mi to vysvětlíš hned teď,” zavrčel. “Nebo taky ne.” Will trhl řetězy a já poklesla. Můj výkřik byl jako zakňučení, ale Daemon vystřelil vzhůru. “Přestaň!” zařval. “Nech ty řetězy být.” “Ale ty si ani neslyšel, co ti nabízím.” Pořád držel ty zatracené řetězy a já plavala v bolesti. Na několik sekund jsem omdlela, vracejíc se k Daemonovi před klecí, s očima rozšířenýma a zběsilýma. “Nech ty řetězy na pokoji,” řekl. “Prosím.” Srdce mi praskalo. Daemon nikdy neprosil. Will pustil řetězy a já se svalila na podlahu. Pořád to bolelo, ale před vteřinou to bylo neporovnatelně horší. “To je mnohem lepší.” Will přistoupil ke kleci, kde byla Mo. “Tohle je má nabídka. Zmutuj mě a já ti dám klíč od klece, ale nejsem hloupý Daemone.” “Ne?” uchechtl se Daemon. Will vykroutil rty. “Potřebuju se ujistit, že po mně nepůjdeš, jakmile odsud odejdu, což vím, že uděláš, jakmile se dostane z klece.” “To jsem tak předvídatelný?” Samolibě se usmál a jeho postoj se změnil, nabírajíc arogantní chvástání, pro které byl známý, ale já jsem věděla, že byl napjatý. “Možná budu muset změnit svou hru.” Wiil podrážděně vydechl. “Když odejdu, nebudeš mě následovat. Máme míň než dvacet minut, abychom to skončili, a máš pak třicet minut-ber nebo nech být-abys šel na adresu, kterou jsem dal Katy.” Daemon na mně rychle pohlédl. “Tohle je lov mrchožrouta? To miluju.” Vždy chytrák, pomyslela jsem si a to i v těch nejhorších situacích. Myslím, že ho miluju už jenom proto. “Možná.” Will k němu pomalu přistoupil, vytahujíc zbraň ze svých zad. Daemon jenom vyklenul obočí, zatímco moje srdce skákalo. “Poté, co ji osvobodíš, se budeš muset rozhodnout. Můžeš jít za mnou nebo můžeš dostat to, co jsi vždy chtěl.” “Co? Tetování tvojí tváře na zadku?” Willovi tváře zapláli hněvem. “Tvého bratra.” Všechna Daemonova arogance zmizela. Udělal krok zpátky. “Co?” “Zaplatil jsem spoustu peněz, abych ho dostal do pozice, odkud mohl “uniknout”. Kromě toho pochybuji, že ho vůbec hledají.” Will se chladně usmál. “On se ukázal, že je docela k ničemu. Ale ty-ty jsi na druhé straně silnější. Uspěješ tam, kde on pokaždé selhal.” Navlhčila jsem si rty. “Selhal…v čem?” Daemonova hlava trhla směrem ke mně, jeho oči se zúžili při zvuku mého hlasu, ale Will promluvil. “Nutili ho mutovat lidi po léta. Nefungovalo to. Není tak silný jako ty Daemone. Ty jsi jiný.” Daemon se zhluboka nadechl. Will mu nabízel všechno, co chtěl-jeho bratra. Není možné, že by se toho vzdal. A bojoval, aby neukázal emoce. Pro Willa byl bez výrazu, ale já rozeznala tikání v jeho čelisti, ten způsob, jakým jeho oči zablikaly a pevnou linii úst. Byl chycený mezi vzrušením a vědomím, že on vytvoří někoho, kdo nakonec zničí ty, které miluje. A někoho, kdo k němu bude neodvolatelně připoutaný-a ke mně. Jestli ho uzdraví, jejich životy budou spojeny. “Já bych tě raději lovil a zlomil každou část ve tvém těle za to, co jsi udělal,” řekl Daemon nakonec. “Stáhnul tě z kůže, a pak tě tím nakrmil, za zranění Kat. Ale můj bratr je pro mě víc než pomsta.” Viditelně otřesený jeho slovy, Will zbledl. “Doufal jsem, že se tak rozhodneš.” “Víš, na tohle musíš být zraněný.” Will přikývl a zaměřil zbraň na jeho nohu. “Vím.” Daemon vypadal zklamaně. “A já tak doufal, že ti způsobím ujmu.” “Jo, to si nemyslím.” To, co se stalo pak, byla čistá hrůza. Jedna moje část se chtěla odvrátit nebo pohřbít se v bolesti, ale neudělala jsem to. Sledovala jsem Willa, jak ohnul ruku a po minutě si střelit do nohy. Nevydal ani hlásku. Něco na něm nebylo v pořádku, to bylo zřejmé, ale Daemon položil ruku na Willovo rameno. Onyx nezablokoval jeho léčivou sílu. Daemon ho mohl nechat vykrvácet, ale nikdy by se ke mně přes onyx nedostal. Znovu jsem omdlela, už neschopná bojovat s bolestí. Pak jsem viděla přicházet Willa, který odemknul dveře na kleci. Pohyboval se nade mnou-zdravý a celý-odemykající řetězy. Pouta mi sklouzla ze zápěstí a já se z toho málem rozbrečela. Willovi oči se střetli s mými. “Navrhuji, abys o tom neřekla mámě. Koneckonců, zabilo by jí to.” Usmál se, když dostal, co chtěl. “Chovej se slušně, Katy.” Pak byl pryč z klece a z místnosti. Nevěděla jsem, kolik času přešlo. Nemohlo to být víc než deset minut. Snažila jsem se posadit, ale moje ruce to vzdaly. “Daemone…” “Jsem tady.” A byl. Opatrně vstoupil do klece a pomohl mi ven. “Mám tě, Kotě. Už je po všem.” Léčivé teplo jeho dlaní mě naplňovalo sílou. V době, kdy mě postavil na nohy mimo klece, jsem mohla sama stát a jemně jsem mu odstrčila ruce ze mě. Věděla jsem, že po uzdravení Willa nebyl v plné síle. A pak tady byl ten důstojník a omezený čas na to, dostat se k Dawsonovi. “Jsem v pořádku,” zašeptala jsem hrdelním hlasem. Dělající hluboký zvuk v zadní části hrdla, mi sevřel tváře a položil své rty na mé. Zavřela jsem oči a propadala se do jeho doteku. Když se odtáhl, oba jsme lapali po dechu. “Cos udělal?” zeptala jsem se, škubajíc sebou při zvuku svého hlasu. Daemon přitiskl čelo k mému a já cítila jeho poloviční úsměv na rtech. “Na mutaci musejí obě strany chtít, Kotě. Pamatuješ, co řekl Matthew? Já jsem to moc nechtěl, jestli mi rozumíš. A to se ani nezmiňuju o tom, že musí umírat nebo být alespoň blízko k tomu. Mutace pravděpodobně nezafunguje. Alespoň ne do té míry, jak si myslí.” Navzdory všemu jsem se zasmála, chraplavě. “Zlý génius.” “To si piš,” odpověděl, očima po mně přecházel a jeho prsty se spojili s mými. “Jsi si jistá, že jsi v pořádku? Tvůj hlas…” “Jo,” zašeptala jsem. “Budu v pořádku.” Znovu mě políbil, měkce a hluboce a vzal většinu hodin strávených tady, i když jsem si byla jistá, že ještě budou nějaký čas přetrvávat, plížící se jako většina temných věcí. Ale na okamžik jsme nebyly na tak příšerném místě, nebyly nad námi obrovské tikající hodiny a já byla v bezpečí-v jeho náručí. Ceněná. Milovaná. Byli jsme spolu. Dvě půlky jednoho atomu dané zpět dohromady, aby spolu tvořili jeden, nekonečně silnější. Daemon si proti mým ústům povzdechl a pak jsem cítila, jak se mu rty stáčejí do opravdového úsměvu. “Teď pojďme pro mého bratra.”

Sedět ve třídě bylo to poslední, co jsem chtěl v normální den dělat, ale téměř mě zabíjelo tady být. Chtěl jsem být doma s Dee. Nebylo toho moc, co bych pro ni mohl udělat. Slova nikdy nebyly dobré na smutek, ale nenáviděl jsem, že jsem tam pro ni nemohl být. Taky jsem chtěl být s Kat. Jo, byla ve stejné budově jako já, ale to nebylo totéž. Chtěl jsem jí blízko u sebe. Neměl jsem ponětí, co byli ty tvary, co učitel kreslil na tabuli. Jedinou věc, kterou jsem skutečně viděl, bylo, jak úžasně vypadala Kat v mé posteli-jak neuvěřitelně chutnala a voněla.

Pořád jsem ji bez snažení mohl cítit. Bylo to šílené. Ohromující. Vystírajíc nohy, jsem pořád nemohl uvěřit, že jsem se zastavil. Udělat to správně? Člověče, asi si budu brzy potřebovat zkoušet podprsenky. Ale zastavení mi přišlo správné. Přešli jsme přes hodně svinstva a emocí. Upřímně řečeno, nechtěl jsem, aby bylo naše poprvé doprovázeno smutkem a zbytky hněvu. Možná jsem to tak v té chvíli necítil a možná ani nikdy nebudu, ale nechtěl jsem to riskovat. Když hodina konečně skončila, rychle jsem vyšel na chodbu a vytáhl z kapsy telefon. Zamračil jsem se, jak jsem přecházel kolem hloučku studentů. Přišla mi zpráva od Kat asi před čtyřiceti minutami. Naštvaný, že jsem to zmeškal, jsem na ní klikl. Máma měla nehodu. Jdu do nemocnice. V tom okamžiku jsem se úplně zastavil a žaludek se mi potopil. Kde její máma minulou noc dělala? Trápil jsem svůj mozek pro odpověď. Winchester. Silnice byly pořád v mnoha oblastech kluzké a pokryté sněhem v těch dalších. Vystupujíc z ruchu na chodbě, jsem rychle zavolal Kat. Zvonilo to a zvonilo. Bez odpovědi. Nechávající krátkou správu, jsem bojoval s nutkáním, vyběhnout ze školy a najít Kat. Problém byl v tom, že jsem nevěděl, do které nemocnice šla. Mohlo to být kdekoliv mezi námi a Winchesterem. Budu muset počkat, dokud se ke mně nevrátí. Trpělivost byla cnost, ve kterou jsem nevěřil. Než jsem zamířil na další hodinu, zkontroloval jsem Dee. Byla, jak se očekávalo. To není dobré. Sezení na historii byl test skutečné sebekontroly. Když přišel oběd a já pořád nic neslyšel od Kat poté, co jsem ji opakovaně volal a posílal zprávy, jsem už nemohl zůstat ve škole. Na cestě ven jsem to zkusil znovu. Pořád neodpovídala a v střevech se mi navíc usadil pocit neklidu jako kyselina. Mobilní služby byly umístěné kdekoliv ve městě a po celé cestě do Virginie, ale určitě by teď zvládla dojít do Winchesteru a Kat…zavolala by mi zpět, hlavně po tom všem. Než jsem zamířil domů, zastavil jsem se u Thompsonů. Na stěnách se držel smutek jako plíseň. Při trávení času s nimi jsem se cítil poněkud rozpačitě, když přišlo na to, co říct a co ne. Je to pro mě zřídkavá situace, ale smrt byla něco, co jsem ani já plně nechápal. V jednu chvíli tady a v další pryč. Smrt byla tak rychlá. V naší komunitě uspořádáme soukromý pohřeb. Adamovo tělo bude spáleno podle tradice a pak už z něj nezbude nic. Už teď z něj zbyly jenom vzpomínky. Zatížen takovými myšlenkami, jsem zamířil do prázdného domu, kde jsem přecházel sem a tam jako šílenec. Přešlo několik hodin a žádné slovo od Kat, začal jsem se cítit zoufale. Co když její máma zemřela a byla příliš rozrušená, aby zavolala? Co když měla nehodu na cestě do nemocnice? Její auto bylo pořád na příjezdové cestě vedle, takže to nejspíš znamenalo, že jí vyzvedl pan Michaels. Byl jsem v polovině cesty ke kávovému stolku, kde jsem nechal telefon, abych obvolal všechny nemocnice, které mě napadnou, když zazvonil. V břiše jsem cítil poklesnutí, když jsem vystřelil přes místnost, zvedajíc to. “Kat?” odpověděl jsem. Po chvíli ticha se ozvalo. “Ne. Tohle není Kat.” Obavy explodovaly. “Pane Michaelsi? Kde je Kat? Je v pořádku? Co-?” “Není…ve skutečnosti v pořádku, Daemone.” Natáhl jsem se, pokládající ruku na zeď a s nohama najednou slabýma. Tenhle pocit, že něco není v pořádku, byl stejný pocit, jaký jsem cítil, než mi úředníci řekli o Dawsonovi. Věděl jsem, že Kat musí být naživu ale… “Daemone?” Zhluboka jsem se nadechl. “Co se jí stalo?” “V této chvíli nic nezvratného.” Počkat. Cože? Odstrčil jsem se od zdi a celý můj svět se soustředil na to, co pan Michaels říkal. “Co tím myslíte, Wille?” Chvíli bylo ticho. “Kat je v pořádku. Svým způsobem. No, určitě se právě teď moc nebaví.” Zvedla se ve mně vlna žhavého vzteku. Prsty se mi obmotali kolem telefonu, drtící plast a kov. Nevěděl jsem, proč by něco udělal Kat. Nestaral jsem se. Vše, co jsem věděl, bylo, že ho za to zabiju. “Ty hajz-” “Teď neztrácejme čas. Můžeš to napravit Daemone. Posloucháš? Tohle nechceš zmeškat.” “Ach já poslouchám. Taky si dělám poznámky.” Pan Michaels se suše zasmál. “Přijď do skladu. Víš, do kterého-a Daemone? Kdybych byl tebou, pospíšil bych si.” Ten bastard zavěsil dřív, než jsem mohl odpovědět. Na vteřinu jsem tam stál a zíral na telefon. Kůže mi brněla a já cítil, jak ztrácím kontrolu nad svou lidskou formou. Házejíc telefon stranou, jsem vystřelil ke dveřím a byl v polovině příjezdové cesty, než jsem se otočil a zamířil k Dolly. Nevěděl jsem, co s Kat bylo nebo jestli byla zraněná a jak moc. Budu potřebovat auto, co mě zpomalí. Porušil jsem asi deset různých rychlostních předpisů, když jsem uháněl pryč z města, směrem ke skladu, kde ti dva důstojníci zahnali Kat do kouta. Moje mysl byla během jízdy prázdná. Nemohl jsem si dovolit přemýšlet o ničem. Musel jsem se udržet chladný. Nemohl jsem nechat mysl jít touto cestou-tou, ve které byla zraněná, protože po Blakeovi a Adamovi jsem si nebyl jistý, jak bych se s tím vypořádal. Pravděpodobně bych ztratil kontrolu a odhalil celou naši rasu. Obloha byla temně modrá a bez mraků, když jsem vjel do zadní části skladu. Parkujíc Dolly, jsem vyletěl z auta a kolem budovy. První dveře, ke kterým jsem přišel, byli odemčené, což mě udělalo vysoce ostražitým. Slabé osvětlení na stropě házelo žluté světlo přes kovový stůl a židle. Zatuchlý pach cigaret přetrvával, ale nebylo tam nic jiného. Po paměti jsem vyrazil napravo a nahoru po schodech. Nebyl čas, abych se připravil, ani abych opravdu přemýšlel o tom, co mě tam může čekat. Zastavil jsem se v druhém patře a zatlačil na dvojité dveře. Dveře bouchly o cementové zdi. Co jsem viděl, mě téměř složilo na kolena. Bez ohledu na to, kde stál Will, se moje oči uzamkli s Katinými. Byla v kleci-v kleci. Jako nějaký druh vzteklého zvířete, spoutána. Přešlo mnou tolik emocí, že jsem téměř úplně ztratil kontrolu nad svou lidskou formou. Vztek a zoufalství válčili se zábleskem úlevy. Byla tam Kat. Byla v jednom kuse. Kat udělala ke mně sebemenší pohyb a její tělo se stáhlo. Její ústa se otevřela v tichém výkřiku. Šlehal mnou mrazivý strach, jak jsem vystřelil a sevřel tyče. Ruce mi zachvátila ostrá červeně horká bolest a já ucukl. “Co to je?” Můj pohled klesl na mé dlaně, pak zpátky na Kat a na kovové pouta kolem jejích zápěstí. Poprvé v životě jsem začínal být nemocný. “Onyx smíchaný s rubínem a hematitem,” odpověděl Will. “Hezká kombinace, která moc nesedí k Luxenům nebo hybridům.” Podíval jsem se na Willa. “Zabiju tě.” “To si nemyslím.” I když Will o pár kroku ustoupil. “Onyx pokrývá každý vchod do budovy, takže vím, že nemůžeš použít sílu ani světlo. Také mám klíč od té klece a pout. A jenom já se toho můžu dotýkat.” “Možná ne teď, ale udělám to,” zavrčel jsem nízce v hrdle. “Tomu věř.” To byl slib, který dodržím. “A ty věř, že na ten den budu připravený.” Will na Kat vyklenul obočí. “Nějakou chvilku tu už byla. Myslím, že chápeš, co to znamená. Můžeme se pohnout?” Odvracející se od něj, jsem přešel k druhé straně klece a poklekl. Kat ke mně otočila hlavu. Hruď mi zavalil tlak. Drahý Bože, vidět ji takhle, mě trhalo na kousky. “Dostanu tě ven, Kotě. Přísahám.” “I když je tvé prohlášení sladké, jediný způsob, jak ji odsud dostaneš, je udělat, co chci a máme na to jenom…” Zkontroloval své rolexky. “Asi třicet minut před tím, než přijde další důstojník a zatímco já vás oba chci nechat jít oni ne.” Zvedl jsem hlavu, vteřinu od posazení své pěsti do jeho tváře. “Co chceš?” “Chci, abys mě zmutoval.” Na chvíli jsem na Willa zíral, přemýšlejíc, jestli ztratil svůj podělaný rozum. Zasmál jsem se. “Zbláznil ses?” Will zúžil oči. “Nemusím ti všechno vysvětlovat. Ona to ví. Pak tě zasvětí. Chci, abys mě změnil.” Natáhl se přes klec a obtočil prsty kolem řetězů. “Chci být to, co ona.” “Nemůžu si jen tak škubat nos, aby se to stalo.” “Vím, jak to funguje.” Ušklíbl se. “Musím být zraněný. Pak mě vyléčíš a o zbytek se postarám.” Potřásl jsem hlavou. “Co je zbytek?” Will se opět podíval na Kat a usmál se. “To ti může vysvětlit Katy.” “Ty mi to vysvětlíš hned teď,” zavrčel jsem, ztrácejíc jakékoliv ovládaní, které jsem měl. “Nebo taky ne.” Will trhl řetězy a Kat poklesla. Její výkřik byl jenom zakňučení, ale prořízl se mnou jako zrezivělý nůž. Vystřelil jsem. “Přestaň! Nech ty řetězy být.” “Ale ty si ani neslyšel, co ti nabízím.” Pořád držel ty zatracené řetězy. Kat se zády svalila na špinavou podlahu klece. Její řasy se sklonili a její tvář se jemně zaleskla potem. Strach mnou házel jako bouře. Přišel jsem před klec, ruce sevřené v zbytečných pěstech. “Nech ty řetězy na pokoji. Prosím.” Will pustil řetězy a Kat se svalila na podlahu. “To je mnohem lepší.” Will přistoupil blíž ke kleci. “Tohle je má nabídka. Zmutuj mě a já ti dám klíč od klece, ale nejsem hloupý Daemone.” “Ne?” uchechtl jsem se. Will vykroutil rty. “Potřebuju se ujistit, že po mně nepůjdeš, jakmile odsud odejdu, což vím, že uděláš, jakmile se dostane z klece.” “To jsem tak předvídatelný? Možná budu muset změnit svou hru.” Will podrážděně vydechl. “Když odejdu, nebudeš mě následovat. Máme míň než dvacet minut, abychom to skončili, a máš pak třicet minut-ber nebo nech být-abys šel na dresu, kterou jsem dal Katy.” Kouknul jsem na Kat. “Tohle je lov mrchožrouta? To miluju.” “Možná.” Will ke mně pomalu přistoupil, vytahujíc zbraň. “Poté, co ji osvobodíš, se budeš muset rozhodnout. Můžeš jít za mnou nebo můžeš dostat to, co jsi vždy chtěl.” “Co? Tetování tvojí tváře na zadku?” Willovi tváře zapláli hněvem. “Tvého bratra.” Srdce se mi zastavilo a každý sval v mém těle se napnul, jak jsem udělal krok zpátky. “Co?” “Zaplatil jsem spoustu peněz, abych ho dostal do pozice, odkud mohl “uniknout”. Kromě toho pochybuji, že ho vůbec hledají.” Will se chladně usmál. “On se ukázal, že je docela k ničemu. Ale ty-ty jsi na druhé straně silnější. Uspěješ tam, kde on pokaždé selhal.” “Selhal…v čem?” zaskřehotala Kat. Moje hlava trhla směrem k ní, zužujíc oči. Její hlas…zněl tak syrově a bolestivě. V tu chvíli jsem chtěl vytřít podlahu s Willovými vnitřnostmi. “Nutili ho mutovat lidi po léta. Nefungovalo to. Není tak silný jako ty Daemone. Ty jsi jiný,” vysvětlil. Zhluboka jsem se nadechl. Nabízel mi něco, co jsem nemohl odmítnout-mého bratra, mou krev. Pořád tady byla jedna moje obrovská část, která ho chtěla roztrhnout. “Já bych tě raději lovil a zlomil každou část ve tvém těle za to, co jsi udělal. Stáhnul tě z kůže, a pak tě tím nakrmil, za zranění Kat. Ale můj bratr je pro mě víc než pomsta.” Will zbledl. “Doufal jsem, že se tak rozhodneš.” Tím jsem si byl jist. V mích očích byla vražda. “Víš, na tohle musíš být zraněný.” Will přikývl a zaměřil zbraň na jeho nohu. “Vím.” Sakra, byl jsem zklamaný. Postřelit ho, by mi pomohlo cítit se o trochu líp. “A já tak doufal, že ti způsobím ujmu.” “Jo, to si nemyslím.” Mohl jsem jenom sledovat, jak Will zavřel oči střelil se do nohy. Byla to ta nejbláznivější věc, jakou jsem kdy viděl. Ani nezasténal, když mu tělem projela kulka. Přistoupil jsem, pokládajíc ruku na Willovo rameno a skláněl při tom bradu, abych zakryl spokojený úsměv. Myslel si, že to má všechno vymyšlené. Tak se mýlil, že jsem byl rád, že můžu být toho svědkem. Vyléčil jsem ho a v té sekundě, kdy se mu rány zahojili, jsem mu poslal extra speciální zprávu, kterou mohl slyšet jenom on. Myslíš, že tohle je ode mě to poslední? Mýlíš se. Budu tě pronásledovat na každém kroku za to, že jsi jí ublížil. To je jenom ujištění, že moje noha skončí ve tvém zadku. Will ucukl. Na vteřinu jeho oči držely ty mé a já v jeho pohledu rozeznal strach. Usmál jsem se. Neznervózní, šel ke kleci a otevřel dveře. Sundal Kat pouta. “Navrhuji, abys o tom neřekla mámě. Koneckonců, zabilo by jí to.” Usmál se a já ho chtěl praštit… “Chovej se slušně, Katy.” Pak byl pryč z klece a z místnosti. “Daemone…” “Jsem tady.” Opatrně vstupující do klece, jsem jí pomohl ven. “Mám tě, Kotě. Už je po všem.” Věděl jsem, že jsme byli na časové ose, ale choval jsem si ji na hrudi, hladíc ji rukama podél jejích vlhkých tváří. Léčivé teplo mi vyzařovalo z dlaní, prosakující do ní. Ustoupil jsem od klece, držíc jí tak blízko, že jsem si byl jistý, že jí už nikdy znovu nepustím. Jemně mi odstrčila ruce, jakmile stála na vlastních. Když promluvila, její hlas byl hrdelní a nízký. “Jsem v pořádku.” Vyšel ze mně téměř nelidský zvuk a já sevřel její tváře, přitahujíc si její ústa ke svým. Polibek chutnal zoufalstvím a úlevou. Když jsem se odtáhl, oba jsme lapali po dechu. “Cos udělal?” zeptala se. Přitiskl jsem své čelo k jejímu. Naši rty se otřeli, když jsem promluvil. “Na mutaci musejí obě strany chtít, Kotě. Pamatuješ, co řekl Matthew? Já jsem to moc nechtěl, jestli mi rozumíš. A to se ani nezmiňuju o tom, že musí umírat nebo být alespoň blízko k tomu. Mutace pravděpodobně nezafunguje. Alespoň ne do té míry, jak si myslí.” Zasmála se, chraplavě. “Zlý génius.” “To si piš,” odpověděl jsem a přecházel po ní očima, když jsem spojil své prsty s jejími. “Jsi si jistá, že jsi v pořádku? Tvůj hlas…” “Jo,” zašeptala. “Budu v pořádku.” Pak jsem jí políbil znovu. A tentokrát jsem do toho polibku vložil všechno, co jsem ke Kat cítil. Chtěl jsem vymazat drsnou vzpomínku na čas, který tady strávila. Chtěl jsem ji ochránit před dalším takovým zážitkem. Mé ruce jí klesly až k pasu a držel jsem si ji proti sobě, nechávajíc ji cítit, jak moc jsem jí chtěl, takže nebude pochybovat, že byla pro mně. Je moje. Já jsem její. Pravda, která se nikdy nezmění. Povzdechl jsem si proti jejím ústům. “Teď pojďme pro mého bratra.”

KAPITOLA 36

Jelikož byly moje boty a svetr “ztraceny v akci”, tak si Daemon sundal svetr a zůstal v tenký bavlněný košili a džínech. Nebylo nic, co bychom mohli udělat s botami. Ačkoliv, přežila bych cokoliv. Zmrzlé nohy byly skutečně příjemné v porovnání s tím, co jsem právě zažila.

Bez času nazbyt, Daemon mě vzal a spěchal ze skladu. Jakmile jsme byly venku a mimo ovlivnění onyxu, cítila jsem, jak mě vítr štípe do tváří, když nabral rychlost. O několik vteřin později už mě tlačil do místa spolujezdce. “Já to zvládnu,” zamumlala jsem, snažící se prsty chytit kov. Zaváhal, když viděl, jak se mi třesou ruce a pak přikývl. V mžiku byl za volantem, otáčející kličkami. “Připravená?” Když pás zacvakl na místo, opřela jsem se do sedadla, s výdechem. Onyx způsoboval víc než blokování Zdroje. Cítila jsem se, jako bych vylezla na Mount Everest, zatímco jsem nesla sto liberové závaží na zádech. Nedokázala jsem si představit, jak Daemon může pořád jet na plný plyn, a to zejména poté, co napůl vyléčil Willa. “Můžeš mě tu nechat,” pak jsem si uvědomila. “Byl by si rychlejší…beze mě.” Daemonovo obočí vyletělo vzhůru, když projel se SUV kolem popelnic. “Neopustím tě.” Věděla jsem, jak strašně se potřebuje dostat do kancelářské budovy-k Dawsonovi. “Budu v pořádku. Můžu zůstat v autě a…ty prostě můžeš udělat svojí energickou a rychlostní věc.” Zavrtěl hlavou. “To se nestane. Máme čas.” “Ale-” “To se nestane, Kat.” Daemon už vystřelil z parkoviště. “Nenechám tě samotnou. Ani na zpropadenou sekundu, dobře? Máme čas.” Odhrnul si tmavé vlny z čela jednou rukou, jeho čelist pevně sevřená. “Když jsem dostal zprávu o tvé matce, a když si mi neodpovídala, myslel jsem si, že už jsi v nemocnici ve Winchesteru, tak jsem tam zavolal a když mi řekli, že tvoje matka nikdy nebyla přijata…” Projela mnou úleva. Máma byla v pořádku. Daemon zavrtěl hlavou. “Myslel jsem na to nejhorší-myslel jsem si, že tě dostali. A byl jsem připravený roztrhat tohle zatracený město na kusy. A pak jsem dostal zprávu od Willa…takže jo, nespustím tě z očí.” Můj hrudník bolel. Zatímco jsem panikařila v kleci, neměla jsem čas opravdu zvážit, že Daemon si byl vědom toho, co se děje, ale teď jsem věděla, že ty hodiny pro něj musely být peklem, záběry minulosti na dny Dawsonovi předpokládané smrti. Mé srdce pro něj plakalo. “Jsem v pořádku,” zašeptala jsem. Podíval se na mě stranou, jak jsme se řítili na dálnici směrem na východ. Pokud nebudeme zastavení pro překročení rychlosti, bude to zázrak. “Seš opravdu v pořádku?” Přikývla jsem místo toho, abych promluvila, protože jsem měla pocit, že znění mého poškozeného hlasu by se pravděpodobně k němu dostalo. “Onyx,” řekl a svíral volant. “Už je to let, co jsem ho viděl.” “Víš, co může dělat?” Zeptala jsem se, držící svůj hlas tichý, zadržující většinu chraptění. “Tenkrát, když jsme byli asimilováni, viděl jsem ho používat na ty, kteří působili problémy, ale byl jsem mladý. Měl jsem ho poznat, myslím, když jsem ho poprvé uviděl. Prostě jsem ho nikdy neviděl v této kombinaci-na mřížích a řetězech. A nevěděl jsem, že by to mohlo mít na tebe stejný efekt.” “To…” hlas se mi vytratil a zhluboka jsem se nadechla. Byla to nejhorší bolest, jakou jsem kdy zažila. Představovala jsem si, že je to jako porod a chirurgická operace bez anestezie. Jako mutování buněk pod mojí kůží, snažící se dostat na svobodu, odrážející se od jiných. Jako být roztrhán zevnitř-aspoň tak jsem to cítila. A myšlenka na někoho jiného trpícího takhle, můj žaludek se zkroutil. Ovládali Luxeny takhle, když způsobovali problémy? To bylo nelidské a mučivé. Žádný skok k představě, abych přemýšlela, jak ovládali Dawsona…a Blakeova kamaráda. A měli Dawsona přes rok a Chrise jak dlouho? Hodiny-měla jsem jenom hodiny v kleci s onyxem.

Hodiny, které se mnou zůstanou do mého posledního dechu, ale bylo to jen pár hodin, zatímco jiní měli roky, s největší pravděpodobností. V těchto hodinách, části mé duše potemněly…zocelily se. Byl tam okamžik, kdy bych udělala cokoliv, abych to zastavila. S tímto vědomím, jsem ani nemohla pochopit, co to udělalo s ostatními-s Dawsonem. Úzkost vystřelila skrze mne. Nesnesla bych, aby Daemon byl v něčem takovém. V kleci a v bolestech s koncem v nedohlednu. Beznaděj, která by do něj nakonec pronikla. Bolest, která by ho přetvořila do jiného člověka. Nemohla bych s tím žít. “Kat?” obavami zahalený jeho tón. Tyto hodiny, ty znalosti, které jsem od nich získala, mě změnily. Ne. Změnila jsem se už předtím-přechod z někoho, kdo nenáviděl konfrontace k někomu, kdo chtěl trénovat a získat sílu k boji…a zabití. Lhala jsem těm, o které jsem se starala, a to se stalo moji druhou přirozeností, i když jsem byla předtím docela čestný člověk. Jistě, bylo to pro jejich ochranu, ale lhaní je lhaní. Byla jsem teď statečnější, odvážnější. Části mne se taky změnily k lepšímu. A bez pochyb jsem věděla, že bych zabila pro ochranu Daemona a těch, které jsem milovala bez chvilky zaváhání. Stará Katy by to nechápala. Teď jsem nebyla nic víc než odstín šedé-můj morální kompas nejednoznačný. Bylo tady něco, co jsem potřebovala, aby věděl. “Blake a já se příliš nelišíme.” “Co?” Daemon se na mě ostře podíval. “Nejsi vůbec jako ten hajz-” “Ne. Jsem.” Otočila jsem se k němu. “Udělal všechno pro ochranu Chrise. Zradil lidi. Lhal. Zabil. A já to teď chápu. Nedělá to cokoliv, co udělal správný, ale teď to chápu. Já…já bych udělala cokoliv, abych tě ochránila.” Zíral na mě, když to co jsem neřekla, viselo mezi námi ve vzduchu a pak jsem klesala dovnitř. Nebyla jsem si jistá, jestli to, co jsem byla, byla mojí lepší verze nebo ne. A taky jsem si nebyla jistá, jestli se změní Daemonův pohled na mě, ale musel to vědět. Daemon se natáhl jednou rukou, proplétající jeho prsty s mými. Zůstal soustředěný na tmavou silnici a přitiskl si naše ruce na jeho stehno, nechávající je tam. “Pořád nejsi jako on, protože na konci, ty by si neublížila nikomu, kdo je nevinný. Udělala by si správné rozhodnutí.” Nebyla jsem si tím jistá, ale jeho víra ve mně mi vehnala slzy do mých unavených očí. Zamrkala jsem je zpátky a stiskla mu ruku. Daemon to neřekl, ale věděla jsem, že on neudělá “správné rozhodnutí” pokud někdo, koho miluje, bude v nebezpečí. On neudělal “správné rozhodnutí”, když nás DOD důstojníci chytili v tom skladu. “Ohledně Willa. Co…co si myslíš, že se s ním stane?” Daemon zavrčel. “Bože, já ho chci dostat, ale je tady dohoda. Nejhorší možný scénář je, že bude nasranej, když mutace zmizí a on se pro nás vrátí. Pokud ano, postarám se o něj.” Moje obočí se pozvedlo. Nejhorší možný scénář pro mě byl, kdyby se vrátil v jakékoliv formě-normální, zmutovaný nebo cokoliv-a dostal se někam poblíž mojí mámy znova. “A ty si myslíš, že není žádná možnost, aby mutace zůstala?” “Ne, pokud má Matthew pravdu. Myslím tím, že jsem to chtěl udělat, abych tě odtamtud dostal pryč, ale to není opravdové a hluboké chtění. Prostřelil si tepnu, ale neumíral.” Vrhl na mě pohled. “Já vím, co si myslíš. Že pokud by to fungovalo, byli bychom k němu připojeni.” Léčení Willa bez opravdového vědění, co to bude mít za výsledek, by bylo obrovské riziko a oběť pro Daemona. “Jo,” přiznala jsem. “Není nic, co bychom mohli udělat, ale počkáme a uvidíme.” “Děkuju ti.” Odkašlala jsem si, ale nepomohlo to. “Děkuju ti, že si mě odtamtud dostal.” Daemon nereagoval, ale jeho prsty utahující se kolem mých, to mě udržovalo v realitě. Řekla jsem mu o Daedalus a jak se očekávalo, neslyšel o tom. Trochu povídání na cestě do kancléřských budov oslabilo můj hlas, a když moje slova končili v chrapotu, Daemon sebou trhl. Přitiskla jsem hlavu na sedadlo a nutila oči, aby zůstaly otevřené. “Jsi v pořádku?” zeptal se Daemon, když jsme se blížili k ulici Naděje. Můj úsměv byl cítit nejistotou. “Jo, jsem v pořádku. Teď se o mě neboj. Všechno…” “Všechno se brzy změní.” Projel zezadu kolem komplexu, sešlapujíc brzdy. Odtáhl ruku, vypnul motor. Zhluboka se nadechl, když se podíval na hodiny na přístrojové desce. Měli jsme pět minut. Pět minut na to, dostat Dawsona ven, pokud to, co řekl Will, byla pravda. Pět minut není ani zdaleka dost času se na to připravit. Odepnula jsem bezpečnostní pás a ignorovala únavu, potápějící se až do morku kostí. “Jdeme na to.” Daemon zamrkal. “Nemusíš jít se mnou. Vím, že jsi…unavená.” Ani za nic sakra, bych nenechala Daemona čelit tomu samotného. Ani jeden z nás neměl ponětí, co čeká uvnitř a v jakém stavu Dawson byl. Otevřela jsem dveře a škubla jsem sebou, když mravenčení a brnění vystřelilo přes moje nohy. Daemon byl v sekundě vedle mě, chytající mě za ruku, když se podíval dolů, setkávající se s mýma očima. “Děkuju ti.” Usmála jsem se, i když moje vnitřnosti se kroutily a otáčely. Jak jsme šli k předním dveřím, začala jsem s mini modlitbou v mé hlavě pro kohokoliv, kdo poslouchal. Prosím, nenech to dopadnout špatně. Prosím, nenech to dopadnout špatně. Protože ve skutečnosti, se to mohlo pokazit na tolika různých úrovních, až to bylo děsivé. Daemon se natáhl po rukojeti na dvojitých skleněných dveřích a světě div se, byly odemčené. Pochybnost se rozvinula. Příliš snadné, ale došli jsme až tak daleko. Dívající se nahoru, jsem uviděla kruhovitý kus onyxu, vložený do cihly. Jakmile budeme uvnitř, budeme bezmocní, s výjimkou léčení. Pokud by se jednalo o past, byly by jsme v háji. Šli jsme dovnitř. Na pravé straně zářil alarm zeleně, což znamenalo, že nebyl nastaven. Kolik peněž do toho Will investoval? Stráže u skladu, Vaughn a všichni ti lidé, které musel podplatit, aby opustili kancelářskou budovu…odemčenou? Peníze pro něj nebyly žádnou skutečnou překážkou. Sakra, on zradil svoji vlastní neteř. Vestibul vypadal jako vestibul každé kancelářské budovy. Půl-kruhový stůl, umělé rostliny a levná dlažba. Dveře, vedoucí ke schodišti, zůstaly příhodně otevřené.

Podívala jsem se na Daemona a stiskla mu ruku. Nikdy jsem ho neviděla tak bledého, jeho obličej tak silně sevřený, že mohl být z mramoru. Jeho osud čekal nahoře, svým způsobem. Jeho budoucnost. Narovnal ramena a vykročil ke dveřím, lezli jsme po schodech tak rychle, jak jsme mohli. Když jsme došli na vrchol schodiště, nohy se mi třásly vyčerpáním, ale strach a vzrušení prosycovalo moji krev s adrenalinem. V horní části byly dveře. Nad nimi byl onyx-jasné znamení. Daemon pustil moji ruku a ovinul prsty kolem kliky, mírné zachvění vedlo přes jeho ruku. Dech jsem měla chycený v krku, když otevřel dveře. Představy, blížícího se setkání, poletovaly přes mou mysl. Budou tam slzy a křik radosti? Bude Dawson schopný poznat svého bratra? Nebo je to past, čekající zaskočit nás? V místnosti byla tma, osvětlená pouze svitem měsíce, proudícího dovnitř skrz jedno okno. Několik skládacích židlí bylo opřených o zeď, televize v rohu a velká klec jako psí bouda, byla uprostřed místnosti, vybavená stejným druhem pout, které visely v té mojí. Daemon vstoupil do místnosti pomalu, ruce mu spadli k bokům. Teplo vystřelilo z jeho těla, když jeho páteř ztuhla. Klec…klec byla prázdná. Část mě nechtěla zpracovat, co to znamená, nemohla nechat myšlenku potopit a zakořenit se. Můj žaludek byl stočený a slzy pálily vzadu v mém bolavém krku. “Daemone,” zaskřehotala jsem. Přešel ke kleci a chvíli tam stál, a pak klesl, přitiskl čelo proti své ruce. Tělo se mu třáslo. Spěchala jsem k jeho boku a položila jsem ruku na jeho pevná záda. Svaly se tvarovaly pod mým dotekem. “On…on mi lhal.” Řekl Daemon drsným hlasem. “Lhal nám.” Přijít tak blízko…přijít pár vteřin od vidění svého bratra znovu, bylo srdcervoucí. Tak otřesný, že od toho nebylo návratu. Nebylo nic, co bych mohla říct. Žádná slova nemohla udělat tohle lepším. Otevřená prázdnota, trhající mě uvnitř, nebyla nic v porovnání s tím, co jsem věděla, že cítí Daemon. Dusivý vzlyk, klekla jsem si za něj a položila svou tvář na jeho záda. Byl tady někdy Dawson? Byla tady dobrá šance, že byl ve skladu, kvůli tomu, co Mo říkala, ale pokud nikdy nebyl tady, byl pryč. Zase pryč. Daemon se prudce zvedl. Zaskočená, jsem začala padat, ale on se otočil a chytil mě předtím, než jsem narazila na podlahu a vytáhl mě na nohy.

Moje srdce se zadrhlo a pak zrychlilo. “Daemone…” “Promiň,” jeho hlas byl drsný. “My…my potřebujeme se odtud dostat.” Přikývla jsem a odstoupila. “Mě…mě je to líto.” Stiskl rty do tenké linky. “Není to tvoje chyba. Nemohla si s tím nic dělat. Podvedl nás. Lhal.” Upřímně jsem si chtěla sednout a brečet. Tohle bylo tak špatně. Daemon vzal mou ruku a vydali jsme se zpět k autu. Vlezla jsem dovnitř a zapínala svůj bezpečnostní pás ztuhlými prsty a těžkým srdcem. Vyjeli jsme z komplexu, vjíždějící na silnici v tichu. O několik mil později dva Fordy Expedition přejeli kolem nás. Otočila jsem se ve svém sedadle, očekávající, že auta se otočí o sto osmdesát stupňů uprostřed silnice, ale oni jeli dál. Otočila jsem se na Daemona. Jeho čelist byla právě teď jak vytesaná z ledu. Jeho oči zářily jako dva diamanty od okamžiku, kdy jsme vyšli z kancelářské budovy. Chtěla jsem něco říct, ale nebyly tady opravdu žádný slova, která by mohla tuhle ztrátu nějak ospravedlnit. Daemon ztratil Dawsona znovu. Nespravedlnost mě sžírala. Sáhla jsem rukou mezi nás, pokládající ji na jeho paži. Krátce se na mě podíval, ale nic neřekl. Opírající se o sedadlo, jsem pozorovala scenérie, rozmazané do spleti stínů. Položila jsem ruku na jeho rameno, doufající, že mu přinese útěchu, jako mi ji dříve dal on. V době, kdy jsme se dostali na hlavní silnici vedoucí k naší cestě, mohla jsem sotva udržet oči otevřené. Bylo pozdě, po půlnoci, a jediná dobrá věc byla, že moje máma byla ve skutečnosti v práci a ne divící se, kde jsem sakra celý den byla. Pravděpodobně tam od ní budou zprávy a nebude šťastná až přijdu s nějakou trapnou výmluvou. Máma a já si budeme muset promluvit. Ne teď, ale brzy. Dojeli jsme na Daemonovu příjezdovou cestu a SUV nečinně zastavilo. Deeina Jetta byla na příjezdové cestě spolu s Matthewovým autem. “Volal jsi jim a řekl jim, co se stalo se…mnou?” Zhluboka se nadechl a já si uvědomila, že celou dobu nedýchal. “Chtěli pomoc hledat tě, ale já je nechal tady pro případ…” Pro případ, že by to skončilo špatně. Velmi chytrý tah. Alespoň Dee nezažila propichující naději, která se obrátila v bezedné zoufalství, jako Daemon. “Pokud se mutace neudrží najdu Willa,” řekl. “A zabiju ho.” Chtěla jsem mu pomoc, ale než jsem stačila odpovědět, Daemon se naklonil přes střed auta a políbil mě. Něžný dotek byl tak v rozporu s tím, co právě řekl. Smrtící a sladký-to bylo to, co Daemon byl; dvě velmi odlišné druhy duší, spočívající v něm, se spojily. Daemon se odtáhl a otřásl se. “Nemůžu…nemůžu teď čelit Dee.” “Ale nebude si dělat starosti?” “Napíšu jí jakmile se zabydlíš.” “Dobře. Můžeš zůstat se mnou.” Vždycky, chtěla jsem dodat. Křivý úsměv se mu objevil na rtech. “Budu pryč dřív, než přijde tvoje máma domů. Přísahám.” To by byl dobrý nápad. Požádal mě, abych zůstala, zatímco vyšel z auta a obešel přední část SUV, pomaleji než se normálně pohyboval. Dnešek si vybral svou daň. Otevřel dveře a natáhl se pro mě. “Co to děláš?” Povytáhl obočí. “Nemáš boty celou dobu, takže žádný další chození.” Chtěla jsem mu říct, že můžu chodit, ale některé vlastní instinkty mi řekly, ať na to netlačím. Daemon tohle potřeboval, potřeboval se o někoho právě teď starat. Ochabla jsem a posunula se na okraj sedadla. Dveře do jeho domu se rozletěly a bouchly o prkna jako výstřel. Ztuhla jsem, ale Daemon se otočil a zaťal prsty do pěsti, chystající se čelit čemukoliv a očekávající nejhorší. Dee spěchala ven. Pramínky tmavých kudrnatých vlasů proudily za ní. I z místa, kde jsem byla, jsem viděla slzy, lesknoucí se na jejích bledých tvářích, pod jejíma oteklýma očima. Ale ona se smála. Usmívala se, blábolící nesmysly, ale usmívala se. Vyklouzla jsem ze sedačky a škubla sebou, když chlad prošel hluboko do mého těla. Daemon udělal krok dopředu, k předním dveřím, začínající se namáhat k zavření, ale zastavil se. Vysoká a hubená postava, zaplňující prostor dveří, kymácející se jako rákos. Jak se postava posouvala vpřed, Daemon klopýtl. Ach Bože, Daemon nikdy neklopýtl. Důvod pomalu klesal a já zamrkala-moc vystrašená uvěřit tomu, co jsem viděla. To všechno se zdálo neskutečné. Jako nejspíš jsem usnula na cestě zpět a sním o něčem tak dokonalém. Kvůli tomu, že pod světlem na verandě byl chlapec s tmavými vlnitými vlasy, točící se kolem širokých lícních kostí, rtů, které byly široké a výrazné, a oči, které byly otupělé, ale stále tak zarážející odstín zelené. Přesná replika Daemona stála na verandě. Vychrtlý a bledý, ale bylo to jako vidět Daemona na dvou místech. “Dawson,” zaskřehotal Daemon. Pak se dal do mrtvého běhu, nohy bušící na zmrzlou zem a po schodech nahoru. Vlhkost se shromažďovala v mých očích, rozlila se mi po tvářích, když Daemon k němu natáhl ruce, blokující svého bratra svým širším tělem. Nějak, nějakým způsobem, Dawson byl doma. Daemon přitáhl svého bratra k sobě, ale Dawson… On tam prostě stál, ruce bezvládně po stranách, jeho tvář tak krásná jako jeho bratra, ale bolestně prázdná. “Dawsone…?” Nejistota, nesoucí se v Daemonově hlase, když se odtáhl, kroutila surově mými vnitřnostmi, nervózně svírající, potulující se do mého hrdla, zasekující se a kradoucí mi dech. Když se dva bratři na sebe dívali, vítr foukal volné sněhové vločky na zemi, posílající je vířit na noční oblohu, jsem si vzpomněla, co Daemon dříve řekl. Měl pravdu. V téhle chvíli, všechno se změnilo…k lepšímu a k horšímu.

HALLOWEEN

“To si na sebe nevezmu.” Daemonovi mimořádně zelené oči, barvy rosou pokryté trávy, přesunuli svůj zamračený pohled k černo-červenému kusu hadru, který držel v ruce. “Co je na tom špatného?” Opravdu mu to musím vysvětlovat? Jo. “Tohle je sotva dost oblečení na pokrytí mého břicha, natož jakékoliv jiné části mého těla.” “Já na nich nevidím jediný problém.” Založila jsem si ruce a namířila na něj svůj pohled. “Co?” Jeden koutek jeho úst se vykroutil, když zvedl druhou ruku. Dvě děsně černé uši byli připevněné k čelence z drahokamu. “Má to i uši a roztomilý ocas. Kostým kočičky je perfektní pro moje Kotě.” Potřásajíc hlavou, jsem se obrátila zpět k regálu Halloweenských kostýmů a začala se prohrabávat přes různé druhy sexy zvířecích kostýmů. “Nebudu mít na sobě cokoliv s ocasem.” Obmotal mi paži kolem pasu a jeho dech byl na mém krku teplý. “Myslím, že to je perfektní kostým.” Otáčejíc mi tváře, jsem se ostře nadechla, když mi rty přešel po tvářích. “Takže jsi v pohodě s tím, že budu mít na sobě něco, z čeho mi bude vylézat zadek a moje prsa budou říkat “nazdar nedal by sis šálek čaje?” všem?” Daemon ztuhl. Zaklonila jsem hlavu, střetávajíc se s jeho pohledem. Měl zúžené oči a já se usmála. “To si nemyslím. Takže dál.” Mlčel celou sekundu. Tady to byl světový rekord. “Co kdyby sis koupila jenom ty uši pro mě? Na později.” Obracejíc se v jeho objetí, jsem naklonila hlavu na stranu. “Jenom uši?” Úsměv, který teď nasadil, byl napůl vyzývavý a napůl hříšný. “Jo. Jenom uši. Absolutně nic jiného. Dobře. Možná podpatky, protože to by bylo sexy. Může to být náš osobní trik nebo dobrota. A já ti slibuju, že pro tebe budu velká dobrota.” Ústa se mi otevřela dokořán. Stejně tak postarší paní, která za ním držela mnišský kostým. Pohrdavě vydechla a zamumlala: “No!” Daemon se ohlédl přes rameno a pak pokrčil rameny. “Nebo ne.” S hořící tváří jsem ho plácla po pevné hrudi. “Nemůžu tě nikam vzít.” Jeho hluboký smích mi vyslal mrazení po zádech. Naklonil se a políbil mi tváře. Spěchala jsem kolem stojanu před tím, než se ze mě stane ubohá loužička břečky nebo začneme vyvádět před všemi a kostýmkem Ježíška. Spatřujíc fialový klobouk a načechraný šál, jsem je strhla ze stojanu a otočila se. “A co tohle pro tebe?” Daemonovo obočí vystřelilo vzhůru. “Kostým pasáka? Vážně?” Chichotajíc se, jsem to strčila zpátky do regálu a pak vytáhla další. “A co tohle?” “Kněžský kostým?” “No, jsi velice skromný.” “Ha. Ha.” Daemon mi vzal kostým z ruky a dal ho zpět. “Nemyslím si, že je tady něco… Počkat, koukni na to.” “Co?” Otočila jsem se, následujíc jeho pohled. Nahoře na polici byla maska s dvěma pleťově zbarvenýma plastovýma ušima, připevněníma k masce, která byla na jedné straně hnědá a na druhé bílá. Řekla jsem, že nebudu mít uši nebo ocas, ale tohle…ach ne, tohle bylo tak jiné. “Ach, sladký mimozemský mimina je to to, co si myslím?”

Daemon kolem mně prošel a natáhl se, strhujíc celý kostým dolů. Štíhlé svaly na zádech se mu pod černou košilí napínali, téměř mě rozptylujíc od toho, co držel v rukách. Skočila jsem k němu, tleskajíc rukama jako tuleň na cracku. Snažil se nesmát. “Jo, myslím, že ano. A pokud jde o záchod, musíš si vybrat. Jedno nebo druhé.” Ignorovala jsem to, zaměřujíc se na roztomilé šaty s hnědýma rukama a hnědou kožešinou podél dolního lemu. Dokonce to mělo i bíle ponožky s hnědými ozdobami. “Oficiální Gizmo kostým,” řekl Daemon, čtouc štítek. Odkašlal si. “Promiňte, oficiální sexy Gizmo kostým. No, to je celkem znepokojující. Odkdy je Gizmo sexy?” “Musím ho mít,” řekla jsem, stáčejíc prsty. “Dej mi.” Podal mi ho a já si ho přitiskla k hrudi. Chystala jsem se zběsile utíkat k pokladně, když jsem si všimla špičaté zelené uši, jak se prostrkávají zpoza zbytku Gizmo kostýmu. Oči se mi rozšířily a já vyrazila kolem Daemona, popadajíc kostým. Otáčejíc se, jsem ukázala Spikem, Gremlinským kostýmem na Daemona. “Tohle musíš mít. Budeme Gizmo a Spike. A ty máš rád Spikea, pamatuješ? Řekls, že je drsnej.” “To je.” Daemon se zamračil. “Ale tohle vypadá jako pyžamo.” “Ale má to číro. Vyhrál.” “Vidím.” Daemon potřásl hlavou a povzdechl si. “Nemůžu uvěřit, že to zvažuju.” Zvážit znamená, že to udělá, pravděpodobně s kopou stěžování a trucování, ale udělá to, protože je to Daemon. Udělá to pro mě. Natahujíc se od konečků prstů u nohou, jsem ho lehce políbila na pootevřené rty. “Děkuju.” Jeho oči zaplály intenzivním odstínem zelené, když sklonil hlavu a přitisknul své čelo k mému. Když promluvil, jeho rty se otřeli o mé. “Za tohle mi budeš nesmírné dlužit.” “Správně.” Usmála jsem se a ustoupila. Otáčejíc se, jsem vzala chlupaté černé uši a čelila mu. “Koupím taky kočičí uši.” Daemonovy rty se pootevřely. “A to je vše?” “To je vše.”