Jennifer L. Armentrout

Lux 3. Opal

Prolog

Nikdo není jako Daemon Black.

Když se rozhodl dokázat mi své city, nezahrával se. Nebudu ho znovu zpochybňovat a hlavně ne teď, když jsme se přes to všechno dostali…

Dobře, je tu hodně spontánního samovznícení, co se tu děje.

Ale ani on nemůže ochránit svou rodinu před nebezpečím, i když se snaží osvobodit ty, které miluje.

Po tom všem, už nejsem stejná Katy.

Jsem jiná…

A nejsem si jistá, co to bude znamenat ke konci.

Když každý náš krok, který uděláme při objevování pravdy, nás dovede na stopu tajné organizace, odpovědné za mučení a testování hybridů, tím více si uvědomuji, že ještě není konec tomu, čeho všeho jsem schopná.

Smrt někoho blízkého stále přetrvává s těmi, kteří ho milovali.

Pomoc většinou přichází z nejméně pravděpodobného zdroje.

Přátelé se stanou nejsmrtelnějšími z nepřátel a darebáci více nebudou jasní.

Ale nebudeme se k tomu vracet. Dokonce ani v případě, že výsledek rozbije naše světy na vždy…

Společně jsme silnější…a oni to vědí.

Kapitola 1.

Nebyla jsem si jistá, co mě probudilo. Vítr v první tvrdé vánici v roce se včera v noci uklidnil a můj pokoj byl tichý. Pokojný. Otočila jsem se a zamrkala.

Oči, barvy rosou pokrytého listí, zíraly do mých.

Oči děsivě známé, leč nevýrazné s těmi, které jsem milovala.

Dawson.

Sevřela jsem přikrývku na mé hrudi, pomalu se usadila a odstrčila zacuchané vlasy z obličeje.

Možná jsem ještě spala, protože jsem opravdu neměla tušení, proč Dawson - dvojče kluka, do kterého jsem byla bláznivě, hluboce, a dost možná šíleně zamilovaná-seděl na okraji mé postele.

“Ehm, je…je všechno v pořádku?” Odkašlala jsem si, ale slova vyšly chraplavé, jako bych se snažila, aby to znělo sexy, a podle mého názoru, uboze.

Všechen křik, co jsem udělala, zatímco mě pan Michaels - psycho přítel mojí mámy zamkl v kleci ve skladu, se mi ještě o týden později odrážel v hlase.

Dawson sklopil zrak. Silné, černé řasy se mu rozprostřely na vrchu vysoké, úhlové tváře, která byla bledší než by měla být.

Pokud jsem se něco naučila, tak to, že Dawson byl poškozené zboží.

Podívala jsem se na hodiny. Bylo skoro šest hodin ráno. “Jak si se sem dostal?”

“Pustil jsem se dovnitř. Tvoje máma není doma.”

S někým jiným, by mi to nahánělo hrůzu, ale Dawsona jsem se nebála.

“Uvízla ve Winchesteru.”

Přikývl. “Nemohl jsem spát. Nespal jsem.”

“Vůbec?”

“Ne. A Dee a Daemon jsou tím ovlivnění.”

Jen se na mě díval, jako by si přál, abych pochopila to, co nemohl vyjádřit slovy.

Trojčata-sakra, všichni-byli těsně stočení a čekali na DOD během dnů, které uplynuly od Dawsonova útěku z Luxenského vězení. Dee se stále snažila zpracovávat smrt jejího přítele Adama a její milovaný bratr se znovu objeví.

Daemon se tu snažil být pro svého bratra a dávat na ně pozor. A přestože policisté nevtrhli do našich domovů, nikdo z nás nebyl uvolněný.

Všechno bylo příliš snadné, což obvykle nevěstilo nic dobrého.

Někdy…někdy jsem měla pocit, jako kdyby past byla nastavená, a my se řítili přímo do ní.

“Co jsi dělal?” zeptala jsem se.

“Chodil,” řekl a podíval se z okna. “Nikdy jsem si nemyslel, že se vrátím.”

Věci, které byl Dawson přinucený dělat, byli tak strašné, že bylo těžké o nich dokonce i přemýšlet.

Hluboká bolest naplnila mou hruď.

Snažila jsem se na to nemyslet, protože když jsem to udělala, představila jsem si Daemona ve stejné pozici, a nemohla jsem to vydržet.

Ale Dawson…někoho potřeboval.

Natáhla jsem se, obtočila jsem prsty kolem známé hmotnosti náhrdelníku z obsidiánu. “Chceš si o tom promluvit?”

Znovu zavrtěl hlavou.

Rozcuchané pramínky vlasů mu částečně zakrývaly oči.

Byly delší než Daemonovi-kudrnatější-a pravděpodobně potřebovaly zkrátit.

Dawson a Daemon byli totožní, ale zrovna teď nevypadali stejně, a bylo toho víc, než jen vlasy.

“Připomínáš mi ji-Beth.”

Neměla jsem tušení, co na to říct. Pokud ji miloval alespoň z poloviny tak moc, jako já milovala Daemona…

“Víš, že je naživu. Viděla jsem ji.”

Dawsonův pohled se setkal s mým. Hodně smutku a tajemství se drželo v jeho hlubinách.

“Já vím, ale ona není stejná.” Odmlčel se a sklonil hlavu. Stejné pramínky vlasů, které vždycky spadli na Daemonovo čelo, se sesunuly na jeho. “Ty…miluješ mého bratra?”

Hrudník mě kvůli smutku v jeho hlase bolel, jako by nikdy nečekal, že bude znovu milovat a nemohl v to už dokonce ani věřit.

“Ano.”

“Omlouvám se.”

Cukla jsem sebou a ztratila sevření na přikrývce, když spadla níž. “Proč se omlouváš?”

Dawson zvedl hlavu, unaveně povzdechl. Pak, pohybující se rychleji, než jsem si myslela, že je schopný, přejel prsty přes mou kůži-přes slabě růžové značky, které se točily kolem obou mých zápěstí z boje proti poutům.

Nenáviděla jsem ty skvrny, modlila se za den, kdy úplně vyblednou.

Pokaždé když jsem je viděla, vzpomněla jsem si na bolest způsobenou onyxem, jak byl přitisknutý k mému tělu.

Bylo dost těžké vysvětlit můj hlas mámě, nemluvě o Dawsonovém náhlém znovuobjevení.

Pohled na její tváři, když viděla Dawsona a Daemona před vánicí, bylo něco komického, zdálo se, že je šťastná, že se “uprchlý bratr” vrátil domů.

Ale tyhle děti jsem musela skrývat pod dlouhými rukávy. Fungovalo to během chladnějších měsíců, ale netušila jsem, jak je schovám v létě.

“Beth měla tenhle druh značky, když jsem ji viděl,” řekl Dawson tiše, odtahujíc si ruku zpátky. “Měla opravdu dobré útěky, ale vždycky ji chytili, a vždycky měla tyhle značky. Akorát obvykle kolem krku.”

S rostoucí nevolností jsem polkla.

Kolem krku?

Nemohla jsem…

“Viděl…ses s Beth často?”

Věděla jsem, že směli mít mezi všemi uvězněnými v DOD zařízení alespoň jednu návštěvu.

“Já nevím. Čas mě vyváděl z míry. Sledoval jsem ho na začátku, pomocí lidí, které ke mně přivedli. Uzdravil jsem je a obvykle když…žili, jsem mohl počítat dny do toho, kdy se to všechno rozpadlo. Čtyři dny.” Vrátil se zpátky k zírání do okna. Skrze závěsy, které byly stáhnuté, bylo všechno, co jsem mohla vidět jen noční obloha a zasněžené větve. “Nenáviděli, když se to všechno rozpadlo.”

Uměla jsem si to představit.

DOD-nebo Daedalus, údajná skupina v rámci DOD-dělala jejich poslání a používala Luxeny k úspěšnému mutování lidí.

Někdy to fungovalo. Někdy ne.

Dívala jsem se na Dawsona, snažící se vzpomenout si, co o něm říkali Daemon a Dee.

Dawson byl jeden z těch zábavných a okouzlujících-mužský protějšek Dee a ničím jako jeho bratr.

Ale Dawson byl jiný: Smutný a odtažitý. Kromě promluvení k jeho bratrovi, podle toho, co jsem věděla, neřekl ani slovo nikomu o tom, co se mu stalo.

Matthew, jejich neoficiální opatrovník, si myslel, že by bylo nejlepší, kdyby nikdo více netlačil.

Dawson ale nikomu neřekl, jak se mu podařilo uprchnout.

Předpokládala jsem, že Dr. Michaels-ten prolhaný krysí bastard-nás vedl na lov divokých hus za účelem nalezení Dawsona, aby měl čas, dostat se k čertu pryč a pak “propustit” Dawsona.

Byla to jediná věc, která mi dávala smysl.

Moje další odhady byly mnohem, mnohem temnější a zločinnější.

Dawson se podíval dolů na své ruce. “Daemon…on tě miluje taky?”

Zamrkala jsem a přenesla se zpět do přítomnosti. “Ano, myslím, že ano.”

“Řekl ti to?”

Ne tolika slovy.

“Neřekl to přímo. Ale já si myslím, že ano.”

“Měl by ti to říkat. Každý den.” Dawson zaklonil hlavu a zavřel oči. “Neviděl jsem sníh tak dlouho,” řekl skoro toužebně.

Zívající jsem se podívala z okna. Všechny předpovědi říkali o zasáhnutí téhle malé části světa a nadělání katastrofy v Grant Country přes víkend. Škola byla v pondělí a dneska zavřená, a zprávy včera večer říkaly, že stále budou všechny odhrabávat ven do konce týdne.

Sněhová bouře nemohla přijít v lepší dobu.

Alespoň jsme měli celý týden, abychom přišli na to, co do pekla budeme dělat s Dawsonem.

Nebylo to tak, že by se prostě mohl objevit zpátky ve škole.

“Nikdy jsem sníh jako tenhle neviděla.” Řekla jsem.

Byla jsem ze severní Floridy, a tam jsme měli šílené ledové bouře, ale nikdy bílé načechrané věci.

Malý, smutný úsměv se objevil na jeho rtech. “Až vyjde slunce, bude to nádherné. Uvidíš.”

O tom není pochyb. Všechno bude obalené v bílé barvě.

Dawson vyskočil a náhle se objevil na druhé straně místnosti.

O vteřinu později jsem cítila teplé brnění na krku a moje tepová frekvence se zvýšila.

Podíval se pryč. “Přichází můj bratr.”

Ne o více než deset sekund později, stál Daemon ve dveřích mé ložnice.

Vlasy měl chaotické ze spánku, spodek flanelového pyžama zmačkaný.

Žádné tričko.

Venku byl nárůst sněhu o tři stopy a on byl stále napůl nahý.

Málem jsem obrátila oči, ale k tomu bych potřebovala odtrhnout oči od jeho hrudi…a jeho břicha.

Opravdu potřeboval nosit trička častěji.

Daemonův pohled sklouzl z jeho bratra na mě a pak zpátky k jeho bratrovi. “Máme přespávací párty? A já nejsem pozvaný?”

Jeho bratr kolem něj tiše prošel a zmizel v chodbě.

O pár vteřin později jsem slyšela, jak se přední dveře zavřeli.

“Dobře.” Daemon vzdychl. “To je můj život za posledních pár dní.”

Bolelo mě pro něj srdce. “Je mi to líto.”

Daemon se loudal k posteli, s hlavou nakloněnou na stranu. “Mám chtít vědět, proč byl můj bratr ve tvém pokoji?”

“Nemohl spát.”

Sledovala jsem ho, jak se ohnul dolů a tahal za přikrývky. Aniž bych si to uvědomila, popadla jsem je znova. Daemon za ně zatáhl ještě jednou, a já jsem je snadno nechala jít.

“Řekl, že vás trápí.”

Daemon vklouzl pod přikrývku, lehl si na bok a čelem ke mně. “On nás netrápí.”

S ním byla postel až příliš malá.

Před sedmi měsíci-sakra, před čtyřmi měsíci-bych běžela se smíchem do kopců, kdyby mi někdo řekl, že nejžhavější a nejnáladovější kluk ve škole bude v mé posteli.

Ale hodně se změnilo. A před sedmi měsíci, jsem nevěřila v mimozemšťany.

“Já vím,” řekla jsem a taky se uvelebila na boku.

Můj pohled přeskakoval přes jeho široké lícní kosti, plný spodní ret, a ty mimořádné zelené oči.

Daemon byl krásný, ale pichlavý, jako vánoční kaktus.

Trvalo to dlouho, abychom se dostali do tohohle bodu-být společně ve stejné místnosti, a nepřekonat nutkání spáchat vraždu prvního stupně.

Daemon musel prokázat, že jeho city ke mně byly skutečné a udělal to…konečně.

Nebyl nejmilejší člověk, když jsme se poprvé setkali, a opravdu to musel dohnat. Máma to taky nezlehčila.

“Řekl, že mu připomínám Beth.”

Daemonovo obočí se stáhlo. Obrátila jsem oči v sloup. “Ne tak, jak si myslíš.”

“Upřímně řečeno, stejně jak moc mám rád svého bratra, nejsem si jistý, co si o něm myslím, když se poflakuje ve tvém pokoji.” Natáhl se svalnatou paží a prsty mi odstrčil několik pramenů z obličeje a zastrčil je za ucho. Otřásla jsem se a on se usmál. “Mám pocit, že je třeba, abych si označil svoje území.”

“Buď zticha!”

“Ach, miluju, když si natáhneš ty svoje panovačné kalhoty. Je to sexy.”

“Ty jsi nenapravitelný.”

Daemon se posunul blíž, přitiskl stehno proti mému. “Jsem rád, že je tvoje máma zasněžená někde jinde.”

Vyklenula jsem obočí. “Proč?”

Pokrčil jedním širokým ramenem. “Pochybuju, že by s tímhle teď byla v pohodě.”

“Ehm…nebyla.”

Více se přisunul a naše těla byly oddělené jen šířkou vlasů. Teplo, které se vyplavilo z jeho těla, zaplavilo moje.

“Říkala tvoje máma něco o Willovi?”

Chlad pokryl mé vnitřnosti. Zpět do reality-strašidelné, nepředvídatelné reality, kde nic není, jak se zdálo. Jmenovitě pan Michaels.

“Přesně to, co řekla minulý týden, že odešel z města na nějakou konferenci a navštívit rodinu, co oba víme, že je lež.”

“Zřejmě plánoval dopředu, takže se nikdo neptal na jeho nepřítomnost.”

Zmizení bylo to, co potřeboval, pokud mutace pracovala na jakékoliv úrovni, potřeboval nějaký čas volno. “Myslíš, že se vrátí?”

“Byl by blázen,” řekl a hladil mě svými klouby po tvářích.

Ani ne, pomyslela jsem si a zavřela oči. Daemon nechtěl léčit Willa, ale jeho ruka byla nucena. Léčení nebylo na požadované úrovni pro změnu člověka na buněčném rozsahu. A Willova rána nebyla smrtelná, takže buď se mutace udrží, nebo vybledne. A pokud vybledne, tak se Will vrátí. Klidně bych na to vsadila. I když se pro jeho vlastní zisk obrátil proti DOD, ten fakt, že dobře věděl, že to byl Daemon kdo mě zmutoval, byl pro DOD cenný, takže by ho museli vzít zpátky. On byl problém-obrovský.

Takže jsme čekali…čekali, kdy obě boty poklesnou současně.

Otevřela jsem oči, hledajíc Daemona, který se nedíval na mě. “O Dawsonovi…”

“Nevím, co mám dělat,” přiznal a táhl konce jeho kloubů po mém krku, přes vyvýšeninu na mé hrudi. Dech se mi zadrhl. “Se mnou mluvit nebude a sotva mluví s Dee. Většinu času je zavřený ve svém pokoji, nebo se loudá v lese. Jdu za ním a on to ví.” Daemonova ruka si našla cestu k mému boku a tam zůstala. “Ale on-”

“Potřebuje čas, že?” Políbila jsem ho na špičku nosu a odtáhla se. “Hodně si toho prošel Daemone.”

Jeho prsty se napnuly. “Já vím. Každopádně…” Daemon se posunul tak rychle, že jsem si neuvědomila, co dělá, dokud mě neobrátil na záda a vznášel se nade mnou, ruce opřené po stranách mého obličeje. “Byl jsem líný ve svých povinnostech.”

A stejně jako to všechno, co se dělo, všechny naše starosti, obavy, a nezodpovědné otázky, prostě zmizeli do ničeho. Daemon měl ten druh účinku. Zírala jsem na něj, těžce dýchala. Nebyla jsem si na sto procent jistá, co jeho “povinnosti” byli, ale měla jsem velmi živou představivost.

“Nestrávil jsem s tebou hodně času.” Stiskl rty proti mému pravému spánku a pak proti levému. “Ale to neznamená, že jsem na tebe nemyslel.”

Srdce mi poskočilo do krku. “Já vím, byl jsi obsazený.”

“Ty víš?” Jeho rty se ubírali po oblouku mého čela. Když jsem přikývla, posunul se, a přenesl většinu své váhy na jeden loket. Chytil mě za bradu volnou rukou, zaklonil hlavu dozadu. Jeho oči hledali moje. “Jak se s tím vyrovnáváš?”

Používající každý kousek sebeovládání, co jsem měla, jsem se zaměřila na to, co říkal. “Zvládám to. Nemusíš se o mě bát.”

Vypadal pochybovačně. “Tvůj hlas…”

Trhla jsem sebou, a zbytečně jsem si odkašlala. “Je to stále lepší.”

Jeho oči potemněly, když přejel palcem po mé čelisti. “Ne dost, ale je to pořád na mě.”

Usmála jsem se. “Je?”

Daemon přikývl a přenesl své rty na mé. Polibek byl sladký a měkký a cítila to každá část mě. “Je to trochu sexy.” Jeho ústa byla opět na mých, přičemž tentokrát byl polibek hlubší a intenzivnější. “Celá ta chraplavá věc, ale přál bych si-”

Ne.” Položila jsem ruce na jeho hladké tváře. “Jsem v pořádku. A my máme dost starostí i bez mých hlasivek. Ve velkém schématu věcí, nejsou nikde v horní části seznamu.”

Povytáhl obočí a páni, udělala jsem zvuk…udělala jsem úplně vyzrálý zvuk. Zachichotala jsem se jeho výrazu, ničíc mou nově objevenou vyzrálost.

“Stýskalo se mi po tobě,” přiznala jsem.

“Já vím. Nemůžeš beze mě žít.”

“Nezacházela bych tak daleko.”

“Jen to přiznej.”

“Tady to je. Tvoje ego stojí v cestě,” škádlila jsem ho.

Jeho rty našli spodek mojí čelisti. “Čemu?”

“Perfektnímu balíčku.”

Odfrkl si. “Dovol mi, abych ti řekl, že já mám perfektní-”

“Nebuď vulgární.” Otřásla jsem se, protože když políbil prohlubeň mého krku, nebylo tu nic chybného.

Nikdy bych mu to neřekla, ale kromě…jeho paličaté stránky, že chová čas od času svou škaredou hlavu, byl nejbližší věc k dokonalosti, kterou jsem kdy potkala.

S vědomím smíchem, ze kterého jsem se svíjela, mi posunul ruku po mé paži, přes můj pas a zachytil moje stehno, zahákl mou nohu kolem jeho boku.

“Máš tak špinavou mysl. Chystal jsem se říct, že jsem dokonalý ve všech směrech, které se počítají.”

Smála jsem se, obtočila jsem mu ruce kolem krku. “Určitě jsi. A jsi naprosto nevinný.”

“Ach, já jsem nikdy netvrdil, že je to milé.” Spodní část jeho těla klesla na moje, a já se ostře nadechla. “Já jsem víc-”

“Zlobivý?” Přitiskla jsem tvář do jeho krku a zhluboka se nadechla. Vždycky měl tuhle venkovní vůni, stejně jako čerstvé listy a koření. “Jo, já vím, ale pod tou zlobivostí jsi milý. Proto tě miluju.”

Projel jím záchvěv, a pak Daemon ztuhl.

Prošel zadrhávající se tlukot srdce a on se převalil na bok, pevně kolem mě ovinul paže. Tak pevně, že jsem musela trochu zakroutit hlavou.

“Daemone?”

“To je v pohodě.” Se silným hlasem mě políbil na čelo. “Jsem v pořádku. Je to…stále ještě brzo. Žádná škola nebo máma přicházející domů, křičíc tvoje celé jméno. Jen na chvíli můžeme předstírat, že na nás nečekají šílenci. Můžeme spát jako normální teenageři.”

Jako normální teenageři.

“Líbí se mi, jak to zní.”

“Mě taky.”

“Mě třikrát.” Zamumlala jsem, přitulila se k němu, dokud jsme nebyli prakticky jeden.

Cítila jsem, jak jeho srdce buší souběžně s mým.

Perfektní.

To bylo to, co jsme potřebovali, klidné momenty, být normální.

Kde to bylo jen Daemon a já…

Okno s výhledem na přední dvorek se roztříštilo, jak něco velkého a bílého přeletělo přes něj, poslalo kusy skla a sněhovou střelbu na podlahu.

Můj překvapený výkřik byl utnut, jak se Daemon měnil, vyskočil na nohy, když vklouzl do jeho pravé Luxenské formy, stávajíc se lidským tvarem světla, které zářilo tak jasně, že jsem na něho mohla zírat jen několik vzácných vteřin.

Do prdele. Řekl Daemonův hlas; pronikal do mých vlastních myšlenek.

Vzhledem k tomu, že se Daemon na nikoho divoce nevrhl, vyškrábala jsem se na kolena a podívala se přes okraj postele.

“Do prdele,” řekla jsem nahlas.

Náš vzácný okamžik “být normální” skončil tělem, ležícím na zemi v mém pokoji.

Kapitola 2

Zírala jsem dolů na mrtvého muže, oblečeného jako by byl připraven vstoupit do rebelské aliance Hoth systému. /pozn. narážka na Star Wars:

Mé myšlenky byly zpočátku trochu mlhavé, což byl důvod, proč mi trvalo několik sekund uvědomit si, že takhle oblečený mohl opravdu splynout se sněhem.

S výjimkou červené, proudící z jeho hlavy…

Můj již tak bušící srdeční puls prudce vyletěl. “Daemone…?”

Obrátil se, sklouznul zpět do své lidské podoby, když mi ovinul paži kolem pasu a přitáhl si mě z krveprolití.

“Je t-to důstojník,” koktala jsem, kroutící se z jeho náruče, abych se osvobodila. “On je s-”

Dawson najednou stál ve dveřích, oči zářící stejně jako Daemonovi.

Dvě zářivě bílá světla jako leštěné diamanty.

“Plížil se venku kolem lesa.”

Daemonovi paže se uvolnily. “Ty…ty jsi tohle udělal?”

Pohled jeho bratra se mihl k tělu.

To-protože jsem nedokázala myslet na to, jako na lidskou bytost-ležící ve zkroucené, nepřirozené hromadě.

“Díval se na dům-fotil ho.” Dawson zvedl něco, co vypadalo jako roztavený foťák. “Zastavil jsem ho.”

Jo, Dawson ho zastavil přímo přes moje okno v ložnici.

Pouštějící mě, Daemon šel k tomu. Klekl si a odtáhl izolující bílou bundu.

Na hrudníku byl spálený flek, z kterého se kouřilo.

Pach spáleného masa zavanul do vzduchu.

Vylezla jsem z postele, tisknoucí si ruku k ústům jen pro případ, že bych začala zvracet.

Viděla jsem Daemona udeřit člověka se Zdrojem-jejich síle založené na světle-už předtím.

Nezůstalo nic kromě popela, ale to mělo díru vypálenou přes hrudník.

“Tvoje míření je mimo, bratře.” Daemon pustil bundu a silné provazce svalů v jeho zádech se napnuly napětím. “Okno?”

Dawsonovi oči zabloudili k oknu. “Vyšel jsem ze cviku.”

Moje pusa zůstala otevřená.

Vyšel ze cviku?

Místo spálení toho na popel, to kopnul do vzduchu a skrz moje okno.

Nemluvě o tom, že ho zabil.

Ne, nebudu o tom přemýšlet.

“Moje máma mě zabije,” řekla jsem a cítila se otupělá. “Ona mě opravdu zabije.”

Rozbité okno-ze všech těch věcí, na které se zaměřit, ale bylo to něco, něco jiného než to ležící na mé podlaze.

Daemon pomalu vstal, oči chráněné a čelist jako kámen.

Neodtrhl pohled ze svého bratra, jeho výraz prázdný jako maska.

Obrátila jsem se k Dawsonovi, naše pohledy se střetly a bylo to poprvé, co jsem z něho měla strach.

*****

Po rychlém převlečení a návštěvě koupelny, jsem stála v obýváku, obklopena mimozemšťany poprvé v těchto dnech.

Hádám, že výhoda být tvořen ze světla, byla schopnost jít prostě kamkoliv v mrknutí oka.

Od Adamovy smrti, se mi všichni obloukem vyhýbali, takže jsem si nebyla jistá, co na mě chystají.

Pravděpodobně lynčování.

Věděla jsem, že tohle bych chtěla pro někoho, kdo byl zodpovědný za smrt někoho, koho jsem milovala.

Dawson zastrčil ruce do kapes a přitiskl čelo na okno, kde stával vánoční stromek, zády k místnosti.

Neřekl nic od chvíle, co byl vyslán netopýří signál, a mimozemšťani přiběhli. pozn. narážka na Batmana

Dee seděla na gauči, s očima upřenýma na záda svého bratra.

Vypadala napjatě, její tváře zrudlé vzteky.

Myslím, že jí vadilo být v tomto domě.

Nebo prostě jenom blízko mě.

Neměly jsme šanci opravdu si promluvit po tom…všem.

Můj pohled sklouzl na ostatní přítomné.

Zlá zázračná dvojčata, Ash a Andrew, seděli vedle Dee, jejich pohledy uzamčené na místě, kde jejich bratr, Adam, naposledy stál…a zemřel.

Část mě nenáviděla být v obýváku, protože mi to připomínalo, co se stalo, když se Blake konečně přiznal ke svému skutečnému úmyslu.

Když jsem sem musela přijít, což nebylo moc často, protože jsem přestěhovala všechny moje knihy z obýváku, dívala jsem se právě na místo na levé straně koberce pod konferenčním stolkem.

Borovicová podlaha byla teď holá a lesklá, ale mohla jsem pořád vidět louži namodralé tekutiny, kterou jsem čistila spolu s Matthewem na Silvestra.

Zabalila jsem ruce kolem mého pasu, abych se pokusila potlačit zachvění.

Dvě sady kroků sestupovaly ze schodů, obrátila jsem se, nacházející Daemona a jeho zákonného zástupce, Matthewa.

Dříve se zbavovali…toho, spalující to na popel venku, hluboko v lesích, poté co rychle proběhli prostor.

Přicházející ke mně, Daemon zatahal za okraj mé mikiny. “Postarali jsme se o to.”

Matthew a Daemon šli nahoru ne před více jak deseti minutami s plachtou, kladivem a spoustou hřebíků. “Děkuju ti.”

Přikývl, když jeho pohled sklouzl k jeho bratrovi. “Našel někdo auto?”

“Expedice byla blízko příjezdové silnice,” řekl Andrew, mrkající. “Zapálil jsem ho.”

Matthew se posadil na okraj křesla a vypadal, jako by potřeboval nějaký tvrdý alkohol. “To je dobře, ale tohle není dobrý.”

“Nekecej,” odsekla Ash.

Při bližším pohledu, nebyla dneska obrazem dokonalé ledové princezny.

Její vlasy visely zplihlé kolem obličeje a měla na sobě teplákovou soupravu.

Nemyslím si, že jsem jí někdy viděla v teplákách.

“To je další mrtví DOD důstojník. Kolik to dělá? Dva?”

No, vlastně to dělalo čtyři, ale nepotřebovali to vědět.

Zastrčila si vlasy dozadu, její oprýskaný nehty tisknoucí do její tváře.

“Budou se zajímat, kde jsou, víš? Lidé nemizí.”

“Lidé mizí v jednom kuse,” řekl Dawson tiše, aniž by se otočil, jeho slova vysála kyslík ze vzduchu.

Ashiny jasně safírové oči sklouzly k němu.

No, všichni docela hodně zírali na Dawsona, protože to bylo poprvé, co promluvil od chvíle, co jsme se všichni sešli.

Zavrtěla hlavou, ale chytře zůstala zticha.

“Co foťák?” zeptal se Matthew.

Zvedla jsem roztavenou věc a otočila ji.

Teplo z něj ještě pořád vyzařovalo.

“Pokud tam byly fotky, jsou pryč.”

Dawson se otočil. “Díval se na tenhle dům.”

“Víme,” řekl Daemon, přesouvající se blíž ke mně.

Jeho bratr naklonil hlavu na stranu a když promluvil, jeho hlas byl prázdný. “Záleží na tom, co bylo na foťáku? Sledují tě-ji. Nás všechny.”

Další otřes mnou projel.

Byl to jeho hlas, víc než cokoliv jiného, co mě dostalo.

“Ale příště, potřebujeme být trochu…no, já nevím, nejdřív mluvit a až pak…později házet lidi skrz okna.” Daemon zkřížil ruce na prsou. “Můžeme to zkusit?”

“A můžeme prostě nechat vrahy jít?” řekla Dee roztřeseným hlasem, její oči potemněly, probleskávající zuřivostí.

“Protože to je zřejmě to, co by se stalo. Myslím tím, že ten důstojník mohl zabít jednoho z nás a ty by si ho prostě nechal jít.”

Ach, ne. Můj žaludek se potopil.

“Dee,” řekl Daemon, vykročil vpřed. “Já vím-”

“Nezkoušej na mě: “Já vím, Dee.”” Její spodní ret se třásl. “Nechal si Blakea jít.”

Její pohled se přesunul na mě a to bylo jako kopanec do žaludku. “Oba dva jste ho nechali jít.”

Daemon zavrtěl hlavou, když rozložil ruce. “Dee, tu noc bylo zabíjení už dost. Dost smrti.”

Dee reagovala jako by jí Daemon svými slovy jednu vrazil, objala si pro ochranu pas svýma rukama.

“Adam by to nechtěl,” řekla Ash tiše, opírající se zády proti gauči. “Víc smrti. Byl takový pacifista.”

“Škoda, že se ho nemůžeme zeptat, jak to opravdu cítí, že?” Deeina páteř ztuhla, když se snažila samu sebe donutit prokousat se dalšími slovy. “Je mrtvý.”

Omluvy bublaly v mém krku, ale předtím než se mohly osvobodit, Andrew promluvil.

“Není to jenom o tom, že jste nechali Blakea jít, lhali jste nám. Od ní?” ukázal na mě. “Loajalitu nečekám. Ale ty? Daemone, všechno si od nás držel. A Adam zemřel.”

Prudce jsem se otočila. “Adamova smrt není Daemonova chyba. Neházejte to na něj.”

“Kat-”

“Tak, čí je?” Deein pohled se setkal s mým. “Tvoje?”

Nasála jsem dech. “Jo, to je.”

Daemonovo tělo vedle mě ztuhlo a pak, vždycky rozhodčí, Matthew do toho skočil.

“Dobře lidi, to stačí. Bojování a házení viny nikomu nepomáhá.”

“Cítíme se pak líp,” zamumlala Ash a zavřela oči.

Zamrkala jsem slzy a sedla si na okraj stolu, frustrovaná, že jsem byla tak blízko k slzám, protože jsem nevlastnila práva k těmto slzám.

Ne jako oni.

Mačkající kolena, dokud se moje prsty nezaryly do měkkého materiálu, jsem se nadechla.

“Právě teď, potřebujeme spolupracovat,” Matthew pokračoval. “Všichni z nás, protože už jsme ztratily tak moc.”

Chvíli bylo ticho a pak. “Jdu pro Beth.”

Všichni v místnosti se znovu obrátili na Dawsona.

Jediná věc se v jeho výrazu nezměnila.

Žádné emoce.

Nic.

A pak začali všichni mluvit najednou.

Daemonův hlas zaduněl nad chaosem. “Rozhodně ne, Dawsone-v žádném případě.”

“Je to příliš nebezpečné,” Dee si stoupla a sepjala ruce. “Budeš zajat a já to nepřežiju. Ne znova.”

Dawsonův výraz zůstal prázdný, jako by nic, co jeho přátelé nebo rodina řeknou pro něj nedělalo žádný rozdíl. “Musím ji dostat zpátky. Je mi to líto.”

Vypadalo to, jako by hůlka ohromení praštila Ash do jejího obličeje.

Já jsem pravděpodobně vypadala stejně.

“Je šílený,” zašeptala. “Zatraceně šílený.”

Dawson pokrčil rameny.

Matthew se naklonil dopředu. “Dawsone, já vím, všichni víme, že pro tebe Beth znamenala hodně, ale neexistuje žádný způsob, jak ji můžeš získat. Ne dokud nebudeme vědět, čemu čelíme.”

Emoce probleskla v Dawsonových očích, měnící je na lesní zelenou.

Vztek, uvědomila jsem si.

První emoce, kterou jsem od Dawsona viděla, byl hněv.

“Já vím, čemu čelíme. A taky vím, co s ní dělají.”

Plížící se vpřed, Daemon se zastavil před svým bratrem, nohy široce rozkročené, ruce znova zkřížené, připraven k boji.

Bylo neskutečné vidět je stát společně.

Byli identický, s výjimkou Dawsonovi hubenější konstrukce a střapatějších vlasů.

“Nemůžu ti dovolit to udělat,” řekl Daemon, jeho hlas byl tak nízko, že jsem ho sotva slyšela. “Znám tě, vím že to nechceš slyšet, ale v žádném případě.”

Dawson se nepohnul. “Nerozhoduješ o tom. Nikdy si nerozhodoval.”

Aspoň si povídali.

To byla dobrá věc, ne?

Nějak jsem věděla, že dva bratři, přicházející do konfliktu, bylo podivně uklidňující, stejně jak to bylo nepříjemné.

Něco, co si Daemon a Dee mysleli, že už nikdy znovu nezažijí.

Koutkem oka jsem viděla Dee, pohybující se směrem k nim, ale Andrew se natáhl, popadl ji za ruku a zastavil ji.

“Nesnažím se tě ovládat, Dawsone. Nikdy to o tom nebylo, ale zrovna si se vrátil z pekla. Zrovna jsme tě dostali zpátky.”

“Jsem pořád v pekle,” odpověděl Dawson. “A pokud se mi postavíš do cesty, stáhnu tě sebou.”

Bolestivý pohled střelil přes tvář Daemona. “Dawsone…”

Vyskočila jsem na nohy, reagující na Daemonovu odpověď bez přemýšlení.

A poháněná k tomu neznámým nutkáním.

Hádám, že to nutkání byla láska, protože jsem nesnášela bolest, probleskující přes jeho obličej. Teď jsem pochopila, proč moje máma začala být celá “máma medvědice”, když si myslela, že jsem v ohrožení nebo rozrušená.

Vítr se prohnal přes obývák, rozviřující záclony a prolistovával stránky máminých časopisů.

Cítila jsem oči dívek na sobě a jejich překvapení, ale já jsem byla zaměřená.

“Dobře, právě teď je tady trochu moc mimozemského testosteronu a já opravdu nechci mít mimozemskou rvačku ve svém domě, když je nahoře rozbité okno a mrtvé tělo mi proletělo oknem.” Zhluboka jsem se nadechla. “Ale jestli se vy dva neuklidníte, nakopu vám oběma zadek.”

Teď na mě všichni zírali.“Co?” zeptala jsem se, tváře mi hořely.

Pomalý, pokřivený a škádlící úsměv se objevil na Daemonových rtech. “Zklidni se, Kotě, než ti budu muset sehnat klubko vlny na hraní.”

Hluboko uvnitř mě vzplanula mrzutost. “Nezačínej si se mnou, blbečku.”

Ušklíbl se, když se zaměřil na svého bratra.

Vedle něj, Dawson vypadal tak nějak…pobaveně.

Nebo v bolestech-jedno z toho, protože se opravdu neusmíval ani nemračil.

Ale pak, aniž by řekl jediné slovo, vyšel ven z obýváku a přední dveře se za ním s bouchnutím zavřely.

Daemon se podíval na mě a já jsem přikývla.

S hlubokým povzdechem, následoval svého bratra, protože nebylo co říct o tom, co Dawson chce udělat nebo kam chce jít.

Mimozemšťanská Kumbaya se potom rozpadla. pozn. černošská píseň zpívaná u ohně

Sledovala jsem je ke dveřím, moje pozornost zabraná na Dee.

Potřebovali jsme spolu mluvit.

Za prvé, musela jsem se omluvit za spoustu věcí, a pak jsem musela zkusit vysvětlit sama sebe.

Odpuštění se nepředpokládalo, ale potřebovala jsem se pokusit o rozhovor.

Sevřela jsem kliku dveří, až mi zbělely klouby. “Dee…?”

Zastavila se na verandě, záda rovná. Nepodívala se na mě. “Nejsem připravená.”

A s tím se dveře vytrhly z mé ruky a zavřely se.

Kapitola 3

Zase šlapu po tenkém ledě s mou mámou.

Rozhodla jsem se jí nic neříct o celé záležitosti s mým oknem, když mi později večer volala, aby mě zkontrolovala.

Doufala a přála jsem si, aby silnice byly natolik uklizené od sněhu, abych sem někoho dostala, kdo mi opraví okno, než se máma vrátí domů.

Ačkoliv jsem jí nenáviděla lhát, vše co jsem později dělala, bylo lhaní jí a věděla jsem, že jí potřebuji povědět všechno.

Hlavně o jejím údajném příteli Willovi.

Ale jak by měl tenhle typ rozhovoru probíhat?

“Ahoj mami, naši sousedi jsou mimozemšťané. Jeden z nich mě náhodou zmutoval a Will je psychopat. Nějaké otázky?”

Jasně, tak takhle to nebude.

Dobře, předtím, než jsem zavěsila, se máma zase vrátila k celé té věci s mým hlasem, a že si mám dojít k doktorovi. Řekla jsem jí, že za to může rýma, ale co jí řeknu za týden, za dva? Bože, opravdu jsem doufala, že se mi hlas později uzdraví, ačkoliv část mě věděla, že to může být trvalé.

Další připomínka…všeho.

Musím jí říct pravdu.

Popadla jsem instantní makarony se sýrem a dávala jsem je do mikrovlnky, když jsem začala zamračeně zírat ne mé ruce.

Mají také mikrovlnné síly jako ty Deeiny a Daemonovy?

Přikrčená jsem otočila mísu. Byla jsem příliš hladová na to, abych riskovala.

Teplo nebyla moje specialita.

Když mě Blake trénoval k udržení Zdroje a zkoušel mě naučit, jak vytvořit teplo-například oheň-spíš jsem chytila oheň do rukou, než zapálila svíčku.

Když jsem čekala na makarony, zírala jsem z okna nad dřezem.

Dawson měl předtím pravdu. Bylo nádherně, když slunce vysvitlo.

Sníh pokrývající zemi a větve. Rampouchy visely z jilmů.

Potom, co slunce vyšlo, venku byl překrásný bílý svět.

Tak nějak jsem chtěla jít ven a začít si hrát.

Mikrovlnka zacinkala a já snědla ve stoje svoji nezdravou večeři. Zjišťujíc, že takhle bych alespoň mohla spálit kalorie.

Od té doby, co mě Daemon zmutoval do lidsko-mimozemsko-hybrido-mutantního podivína, je moje chuť k jídlu jako z jiného světa. V domě už nezbývalo nic dalšího k jídlu.

Když jsem dojedla, rychle jsem popadla laptop a sedla jsem si ke kuchyňskému stolu.

Můj mozek byl minulý týden rozptýlen a já si chtěla vyhledat něco, na co jsem předtím zapomněla.

Zase.

Zapnula jsem Google, napsala Daedalus a zmáčkla enter.

První odkaz byl na Wikipedii a protože jsem nečekala, že narazím na název “Vítejte na Daedalus-tajné vládní organizaci”, tak jsem klikla.

Byla jsem obeznámena s řeckými mýty.

Daedalus byl považován za inovátora, mimo jiné vytvořil Minotaurův labyrint.

Také byl otec Ikara, dítěte, které letělo příliš blízko ke slunci s křídly, které navrhl jeho otec, a utopil se.

Ikarus dostal závrať z létání, a jak známe bohy, pravděpodobně to byl typ pasivního trestu, vést Ikara ke ztracení křídel. To a trest pro Daedaluse, který vybavil Ikara zařízením, které dalo chlapci božskou schopnost létat.

Pěkná dějepisná lekce, ale kde je ten význam?

Proč by se DOD, organizace na dohled lidské mutace, pojmenovala podle nějakého chlápka?

Pak mi to došlo.

Daedalus vytvořil všechny možné věci, které člověka vylepšily a celé to hledisko s božskými schopnostmi u lidí, které zmutovali Luxeni.

To byl skok v logice, ale no tak, vláda by mohla být tak plná sama sebe a oni pojmenují jejich organizaci po řecké legendě.

Když jsem zavírala laptop, stála jsem a přistihla sebe samu, jak beru svoji bundu a jdu ven. Opravdu jsem nevěděla proč.

Kdo mohl vědět, jestli tu nejsou další důstojníci, slídící kolem?

Moje hyperaktivní představy vytvořily obrázek snajpra, schovaného ve stromě a červená tečka, objevující se na mém čele.

Skvělé.

S povzdechem, jsem vyhrabala rukavice z kapes mé bundy a přebrodila jsem se hromadou sněhu.

Potřebovala jsem tělesné cvičení, abych ochránila můj mozek před přebuzením.

Začala jsem valit kouli sněhu po předním dvoře.

Všechno se změnilo během několika měsíců, a pak znovu během několika vteřin.

Z plachého knihomola Katy, na něco neskutečného.

Někoho, kdo se změnil na něco více, než jen na buněčné úrovni.

Dlouho jsem neviděla svět v černé a bílé a hluboko uvnitř jsem věděla, že už nikdy nebudu jednat na základě sociálních norem.

Stejně jako své nezabiješ, nebo cokoliv.

Neměla jsem zabíjet Briana Vaughna, důstojníka, kterého Will zaplatil, aby mě přivedl k němu místo do Daedaluse, abych mohla být použitá jako prostředek k zajištění toho, že ho Daemon zmutuje místo toho, aby ho zabil úplně, ale já chtěla a měla jsem, kdyby mě Daemon nepředběhl.

Byla jsem absolutně v pohodě s myšlenkou, že bych někoho zabila.

Z nějakých důvodů, zabít dva nepřátelské mimozemšťany, Arumy, na mě neměl takový dopad, jako jen myšlenka na zabití lidské bytosti.

Nevím, co to o mně vypovídá, protože Daemon jednou řekl, že život je život, ale nevěděla jsem, jak ustát proces přidávání slov “v pohodě se zabíjením” do bia ne mém knižním blogu.

Moje bavlněné rukavice byly promočené ve chvíli, kdy jsem dokončila první kouli a umístila ji na uválený druhý kus sněhu.

Celá tahle fyzická námaha nebyla nic dalšího, než že mě tváře pálily v tom mrazivém, sněhem provoněném vzduchu.

Omyl.

Když jsem dokončila mého sněhuláka, měl tři části, ale žádné ruce ani obličej.

Odráželo to, jak jsem se cítila uvnitř.

Měla jsem většinu částí těla, ale chyběly mi životně důležité kusy, které mě tvoří skutečnou.

Opravdu jsem nevěděla, kdo vlastně jsem.

Ustoupila jsem, rozběhla jsem se, rukáv se mi zadrhl na čele a roztřeseně jsem se nadechovala.

Svaly mi hořely a kůže bolela, ale stála jsem tam, dokud měsíc nevykoukl zpoza hustých mraků. Proužek stříbrného světla poslal přes můj nekompletní výtvor.

Ráno bylo v mém pokoji mrtvé tělo.

Sedla jsem si uprostřed našeho dvorku, přímo na hromadu studeného sněhu.

Mrtvé tělo-další mrtvé tělo, právě jako Vaughnovo mrtvé tělo, které padlo vedle příjezdové cesty, právě jako Adamovo mrtvé tělo, které leželo v obývacím pokoji.

Další myšlenky jsem zkoušela ignorovat, zavrtávajíc se do mojí obrany.

Adam umřel, když se mě snažil chránit.

Vlhký, studený vzduch mě bodal do očí.

Kdybych byla upřímná k Dee, kdybych jí od začátku řekla, co se opravdu dělo tu noc na mýtině, kdy jsme bojovali s Baruckem a o všem poté, ona a Adam by mohli být více opatrní, než spěchali přepadnout můj dům.

Mohli by vědět o Blakovi, jak mi byl podobný, a jak byl schopný bojovat na nadupané mimozemské úrovni.

Blake.

Měla jsem poslechnout Daemona. Místo toho jsem to chtěla dokázat sama.

Chtěla jsem věřit, že Blake měl dobré záměry, když Daemon cítil něco špatného na tom chlapci.

Měla jsem vědět, že když Blake hodil nůž na mou hlavu a nechal mě o samotě s Arumem, tak na něm bylo něco velmi šíleného.

Byl vlastně Blake šílený?

Nemyslím si.

Byl jenom zoufalý.

Zuřivý k udržení jeho přítele Chrise naživu a uvězněn tím, čím se stal.

Není věc, kterou by Blake neudělal, pro ochránění Chrise.

Ne protože jeho život byl spojen s Luxenem, ale protože se staral o svého přítele.

Možná to je důvod, proč jsem ho nezabila, protože i když v těchto chvílích bylo všechno čistý chaos, viděla jsem část sebe v Blakeovi.

Byla jsem v pohodě s myšlenkou zabití jeho strýce pro ochránění mých přátel.

A Blake zabil mého přítele k ochránění jeho přítele.

Kdo byl ten dobrý?

Byl vůbec někdo?

Byla jsem pohlcena mými myšlenkami, takže jsem nevěnovala moc pozornosti teplu, pohybujícímu se přes můj krk. Nadskočila jsem, když jsem uslyšela Daemonův hlas.

“Kotě, co tu děláš?”

Otočila jsem se a zvedla hlavu. Stál za mnou, oblečen v tenkém svetru a džínách. Jeho oči zářily pod hustými řasami.

“Stavěla jsem sněhuláka.”

Jeho pohled směřoval za mě. “Koukám, že mu schází pár věcí.”

“Jo,” řekla jsem mrzutě.

Daemon se zamračil. “To mi ale nevysvětluje, proč sedíš ve sněhu. Tvoje džíny musejí být promočený.” Nastala pauza a sakra v případě, že se nepřestane mračit. “Počkej. To ale znamená, že pravděpodobně budu mít lepší pohled na tvůj zadek.”

Zasmála jsem se. Nechte to na Daemonovi a on vždycky zlehčí situaci.

Klouzal dopředu, jako kdyby se sníh přesunul z jeho cesty, zkřížil si nohy a sedl si vedle mě.

Nikdo z nás na chvilku nic neříkal, pak se naklonil a tlačil mě na jeho rameno.

“Co tady opravdu děláš?” zeptal se mě.

Nikdy jsem nebyla schopná před ním něco skrývat, ale opravdu jsem nebyla připravená jít s ním do toho.

“Co se děje s Dawsonem? Ještě neutekl?”

Daemon vypadal, že to smete ze stolu, ale pak jen přikývl.

“Zatím ne, protože ho následuju jako chůva. Přemýšlím, že na něj připnu zvoneček.”

Lehce jsem se zasmála. “Pochybuji, že by to ocenil.”

“To mě nezajímá.” Vztek mu lehce čišel z hlasu. “Hnaní se za Beth nemůže skončit dobře. Všichni to víme.”

Bez pochyb. “Daemone…”

“Co?”

Bylo těžké zformulovat moje myšlenky do slov, protože jednou jsem je vyslovila a ony se staly skutečností.

“Proč nejdou po Dawsonovi? Musí vědět, že je tady. Mělo by to být první místo, kam by šel po jeho útěku. A očividně nás sledovali.” Ukázala jsem na můj dům. “Proč si pro něho nepřišli? Pro nás?”

Daemon se rychle podíval na sněhuláka, byl zticha na pár úderů srdce. “Nevím. No, mám své podezření.”

Spolkla jsem hroudu strachu, která rostla v mém hrdle. “Jaké to je?”

“Opravdu to chceš slyšet?” Když jsem přikývla, začal zase zírat na sněhuláka. “Myslím si, že DOD bylo informované o Willových plánech a věděli, že naplánoval Dawsonův útěk. A nechali, aby se to stalo.”

Zhluboka jsem se nadechla, když jsem nabírala plnou hrst sněhu.

“To je to, co si myslím.”

Rychle se na mě podíval, oči schované za jeho řasami.

“Ale velká otázka je, proč.”

“Nemůže to být dobré.”

Nechala jsem většinu sněhu proklouznout mezi mými prsty v rukavicích.

“Je to past. Musí to být past.”

“Budeme připraveni,” řekl po pár vteřinách. “Neboj se, Kat.”

“Nebojím se.” Hrozně jsem zalhala, ale vypadalo to v té chvíli jako správná věc.

“Nějakým způsobem si musíme před nimi udržet náskok.”

“Pravda.” Daemon si protáhl jeho dlouhé nohy. Spodní strana jeho kalhot byla tmavě modrá.

“Víš, jak se vyhýbáme lidské pozornosti?”

“Posíláním je do hajzlu a odcizováním se?” Věnovala jsem mu drzý úsměv.

“Ha. Ha. Ne, my předstíráme. Neustále předstíráme, že nejsme odlišní, tak se nic nestane.”

“Nenásleduju tě.”

Propadl se na záda, jeho tmavé vlasy kontrastovaly s bílou. “Když budeme předstírat, že jsme se dostali pryč s Dawsonovým propuštěním, že nemáme žádné podezření, že vědí o našich schopnostech, mohlo by nám to koupit nějaký čas, abychom přišli na to, co dělají.”

Koukala jsem na něho, jak rozhazuje rukama na všechny strany.

“Myslíš si, že se potom zmýlí?”

“Nevím. Peníze bych na to nevsadil, ale dává nám to výhodu. To je to nejlepší, co teď máme.”

To nejlepší co máme, je trošku na houby.

S úsměvem, jako kdyby se nestaral o svět, začal klouzat rukama po sněhu podél jeho nohou, pohybujíc s nimi, jako stěrače na předním skle.

Opravdu hezké stěrače na předním skle.

Začala jsem se smát, ale smích se mi zadrhl v hrdle, jak se moje srdce zvětšilo.

Nikdy v mém životě by mě nenapadlo, že Daemon bude typ, na dělání anděla ve sněhu.

A z nějakého důvodu, mě to zahřálo.

“Měla bys to zkusit,” přemlouval mě, oči zavřené. “Dá ti to perspektivu.”

Pochybovala jsem, že by mi to mohlo dát perspektivu v cokoliv, ale lehla jsem si vedle něj a poslechla ho.

“Googlovala jsem si Daedalus.”

“Jo? A co jsi zjistila?”

Řekla jsem mu o tom mýtu a o mém podezření, na které se Daemon samolibě ušklíbl.

“To mě nepřekvapuje-to ego za tím.”

“Ty bys to měl vědět,” řekla jsem.

“Ohromně vtipné. Silné ha-ha.”

Zazubila jsem se. “Mimochodem, to je to, co mi má dát tu perspektivu?”

Uchechtl se. “Počkej ještě pár vteřin.”

Počkala jsem, dokud skončil, pak se posadil, natáhl se, chytil mě za ruku a vytáhl mě za ním nahoru.

Oprašovali jsme ze sebe navzájem sníh-Daemon na určitých partiích trošku déle, než bylo nutné.

Když jsme to dokončili, otočili jsme se na naše sněhové anděly.

Můj byl o mnoho menší než ten jeho a jako bych byla vrcholně těžká.

Jeho byl dokonalý-domýšlivec.

Objala jsem se rukama. “Čekám na to prozření, které se stane.”

“Tady žádné není.” Položil jeho těžkou ruku přes moje rameno, naklonil se a dal mi pusu na tvář. Jeho rty byly tak moc teplé. “Ale byla to legrace, nebo ne? Teď…” Natočil mě zpět ke sněhulákovi. “Dokonči toho sněhuláka. Nemůže zůstat nedodělaný. Ne, když jsem tu já.”

Moje srdce zakoplo.

Bylo tolik chvíli, kdy jsem si přála, aby Daemon uměl číst myšlenky.

Mohl by být neuvěřitelně přesný, pokud by chtěl.

Naklonila jsem hlavu zpátky naproti jeho ramenu, přemítajíc, jak jsme se dostali s tímhle mimořádným idiotem k tomuhle…k tomuhle klukovi, který mě stále rozzuřoval, ale také neustále překvapoval a ohromoval mě.

Do tohohle kluka jsem se šíleně zamilovala.

Kapitola 4

Když vyjely pluhy, čistíc cestu skrz město a dolů po zadních silnicích, Matthew tady měl firmu na opravu skla v pravý čas.

Odešli pár minut před tím, než se máma v pátek vrátila domů, vypadající jako by jedla, spala a zachraňovala životy v jejím pracovním oblečení.

Vrhla se na mě, málem mě poslala k zemi. “Miláčku, stýskalo se mi po tobě!”

Objala jsem ji zpátky, stejně pevně. “Mě taky. Já…”

Pustila jsem se a zamrkala slzy.

Podívala jsem se jinam a odkašlala si. “Sprchovala ses vlastně minulý týden?”

“Ne.” Pokusila se mě obejmout znovu, ale já jsem uskočila dozadu.

Zasmála se, ale já jsem zachytila záblesk smutku v jejích očích těsně předtím, než se otočila směrem ke kuchyni.

“Jen si dělám srandu…v nemocnici jsou sprchy, zlato. Jsem čistá. Přísahám!”

Následovala jsem ji a trhla sebou, když šla rovnou útokem na ledničku.

Máma otevřela dveře, pak ustoupila a dívala se přes rameno.

Pramínky světlých vlasů se jí vykradly z jejího drdolu.

Její jemně klenuté obočí se snížilo a její energický nosík se svraštil. “Katy…?”

“Promiň,” pokrčila jsem rameny. “Byla jsem vevnitř zavalená. A měla jsem hlad. Hodně.”

“To bych řekla.” Zavřela dveře. “To je v pořádku. Zaběhnu později do obchodu. Teď nejsou špatné silnice,” odmlčela se a třela si čelo. “No, někteří vypadají, jako by se potřebovali dostat dolů skútrem, ale já to do města zvládnu.”

Což znamená, že v pondělí bude škola.

Bomba.

“Můžu jít s tebou.”

“To by bylo pěkné, zlato. Tak dlouho, jak si plánovala nedát věci do nákupního vozíku a pak vyváděla, když jsem je vytáhla.”

Dala jsem jí nevýrazný pohled. “Já nejsem dva.”

Její vyzývavý úsměv byl přerušený zívnutím. “Sotva jsem měla nějakou přestávku. Většina sester se nemohla dostat dovnitř. Týkalo se to pohotovosti, předporodního oddělení, a mého nejoblíbenějšího,” řekla, popadla láhev vody, “detoxikačního oddělení.”

“To je na prd.” Znovu jsem se za ní courala.

Najednou jsem měla pocit, že neuvěřitelně svou mámu potřebuju.

“Nemáš ani ponětí.” Napila se a zastavila se u paty schodiště. “Byla jsem zakrvácená, počůraná a pozvracená. V tomhle pořadí a někdy ne.”

“Fuj,” řekla jsem.

Mentální poznámka: Ošetřovatelství bylo teď umístěno spolu se školním systémem v mém “to se nikdy nestane” seznamu prací.

“Ach!” Začala jít po schodech nahoru, polovičně se otočila a balancovala na hraně schodu.

Ach Bože.

“Předtím než zapomenu, měním si směnu na příští týden. Místo toho, abych pracovala v Grantu přes víkendy, budu ve Winchesteru. Zaměstnanější ve městě a víc akce na víkendy než dělat směny tady, a Will pracuje o víkendech, takže to bude fungovat lépe.”

Což také znamená více času venku…

Co?

Moje srdce se zadrhlo a najednou jsem se cítila sklesle.

“Co jsi to říkala?”

Máma se zamračila. “Miláčku, tvůj hlas…opravdu se ti chci podívat na krk. Dobře? Nebo můžeme nechat Willa, ať se ti na to podívá. Jsem si jistá, že mu to nebude vadit.”

Byla jsem zmražená. “Už…už jsi slyšela o Willovi?”

“Ano, mluvili jsme spolu, zatímco jel na západ, aby se zúčastnil interní medicínské konference.” Pomalu se usmála. “Jsi v pořádku?”

Ne, nebyla jsem v pořádku.

“Tady,” řekla. “Pojď nahoru, a já se ti podívám do krku za pomoci-”

“Kdy…kdy jsi mluvila s Willem?”

Zmatek se mihnul přes máminu pěknou tvář. “Před pár dny. Zlato, tvůj hlas-”

“Nic se neděje s mým hlasem!” V půlce se mi hlas nakřápl, samozřejmě, a máma se na mě dívala, jako bych jí říkala, že uvažuju udělat ji babičkou.

To byla moje šance říct jí pravdu.

Šla jsem nahoru a zastavila se.

Všechny slova-pravda-se zamotala někde mezi mými hlasivkami a mými rty.

Neměla jsem zamítnout říct mámě pravdu o všem-nebo alespoň dojít ke kterékoliv části z ní pohotově.

A ona by mi věřila?

Ještě horší, máma…ona milovala Willa. Já věděla, že jo.

Žaludek se mi zkroutil do surových uzlů, byla jsem nucena dát pryč paniku z mého hlasu. “Kdy se Will vrátí domů?”

Pozorně se na mě dívala, rty sevřené do tenké linky. “Ne dřív, jak za týden, ale Katy… Jsi si jistá, že to je to, co si mi chtěla říct?”

Opravdu se Will vrací zpátky?

A jestliže mluvil s mámou, to znamená, že prošel mutací úspěšně a Daemon a já jsme s ním teď propojení?

Nebo to zmizelo?

Potřebovala jsem mluvit s Daemonem.

Teď hned.

Moje ústa byla tak suchá, že jsem nemohla polknout. “Ano. Promiň. Musím jít…”

“Jít kam?” zeptala se.

“Za Daemonem.” Couvala jsem a hledala moje boty.

“Katy,” počkala, až jsem se zastavila. “Will mi to řekl.”

Led mi promočil žíly, a já se pomalu otočila. “Řekl ti, co?”

“Řekl mi o tobě a Daemonovi-že vy dva jste se rozhodli, že se začnete vídat.”

Odmlčela se a měla ten pohled mámy.

Ten, který mi řekl, jak moc je ze mě zklamaná.

“Řekl, že jsi to zmínila a zlato, jen si přeju, abys mi to raději řekla sama. Zjistit prostřednictvím někoho jiného o příteli moji dceři není, jak sem tě to učila.”

Čelist mi spadla na podlahu.

Řekla ještě něco, a myslím, že jsem přikývla.

Upřímně řečeno, mohla by mi říct, že Thor a Loki měli královský souboj dolů na ulici. Už bych ji neslyšela.

Co měl Will za lubem?

Když se máma konečně vzdala pokusu vést se mnou rozhovor, spěchala jsem do bot a vytáhla zadek do Daemonova domu.

Když se otevřely dveře, věděla jsem, že je neotevřel Daemon.

Necítila jsem tu divnou, mimozemskou, spojovací věc a teplo na zadní straně krku, kdykoliv byl blízko.

Ale Andrewovy planoucí, oceánově zbarvené oči nebyly tím, co jsem očekávala.

“Ty,” řekl a pohrdání prosakovalo jeho tónem.

Zamrkala jsem. “Já?”

Založil si ruce. “Jo, ty-stejná Katy, malé lidsko-mimozemsko-hybridní dítě.”

“Ehm, dobře. Potřebuju vidět Daemona.”

Začala jsem vstupovat, ale on mě rychle zablokoval.

“Andrew.”

“Daemon tady není.” Usmál se, a nebylo v tom ani trochu tepla.

Založil si ruce a odmítal ustoupit.

Andrew mě nikdy neměl rád.

Ani si nemyslím, že se mu lidi líbí všeobecně.

Nebo štěňátka.

Nebo slanina.

“A kde je?”

Andrew vyšel ven a zavřel za sebou dveře. Byl tak blízko, že se špičky jeho bot dotkly mých.

“Daemon odešel ráno. Předpokládám, že sleduje Muže Deště.”

Projel mnou vztek. “S Dawsonem není nic špatně.”

“Opravdu?” Andrew povytáhl obočí. “Řekne tři souvislé věty za jeden den, a o tom to je.”

Ruce se mi po bocích zkroutily do pěstí.

Lehký vánek mi nadzvedl vlasy, hýbal s pramínky kolem mých ramen.

Tak jsem ho chtěla udeřit. “Prochází si, Bůh ví čím. Měj nějaký soucit, osle. Každopádně nevím, proč s tebou mluvím. Kde je Dee?”

Z jeho tváře zmizel úšklebek a nahradila ho chladná, tvrdá nenávist. “Dee je tady.”

Čekala jsem na trochu víc detailů. “Jo myslela jsem si to.”

Když tam nebyla žádná odezva, byla jsem dvě sekundy od toho, ukázat mu, co malé lidsko-mimozemsko-hybridní dítě mohlo udělat. “Proč si tady?”

“Protože jsem byl pozván.” Sklonil se, dostatečně blízko k polibku, a já jsem neměla jinou možnost, jen udělat krok dozadu. Následoval mě. “A ty nejsi.”

Au. Dobře, to se mě dotklo.

Než jsem se vzpamatovala, moje záda narazila o zábradlí a byla jsem v pasti.

Neměla jsem kam jít, a Andrew neustoupil.

Cítila jsem Zdroj, čistou energii, kterou Luxeni-a teď i já-mohli využívat, rostla uvnitř mě, šířila se přes mou kůži jako statická elektřina.

Mohla bych Andrewa přemístit.

Andrew musel něco vidět v mých očích, protože se ušklíbl. “Ani na to nemysli, že vytáhneš to svinstvo na mě, protože budeš tlačit? Budu tlačit taky. Nebude nad tím žádný ztracený spánek.”

Boj proti odpovědi mého těla, použít to na něj, byla ta nejtěžší věc.

Moje lidská část a ta druhá část, cokoliv to bylo, chtěla proniknout do té síly a použít ji-zužitkovat ji.

Bylo by to jako nevyužití ohýbacího svalu.

Vzpomněla jsem si na závratný nával energie, a uvolnění.

Části mě, malinké, velmi malé části mě se to líbilo, a to vyděsilo to svinstvo ze mě.

Dobré pro Andrewa, protože strach se pevně stáčel uvnitř mě a vyrazil dech přímo ze mě.

“Proč mě tak nenávidíš?” Zeptala jsem se.

Andrew naklonil hlavu na stranu. “Je to to samé, jaké to bylo s Beth. Všechno bylo v pohodě, a pak se přiblížila. Ztratili jsme Dawsona, a ty víš sakra dobře, že jsme ho nedostali zpátky, ne tak úplně. A teď se to děje s Daemonem, kromě toho, jsme v tom zmatku ztratili Adama. Je pryč.”

Poprvé, něco jiného než arogantní pohrdání vykouklo z jeho krystalických očí.

Bolest-ten druh utrpení, s kterým jsem byla dobře obeznámena.

Stejný zdrcený, beznadějný pohled, který jsem nosila po tom, co můj táta zemřel na rakovinu.

“Nebude jediný, koho ztratíme,” pokračoval Andrew chraptivě. “Víš to, ale zajímá tě to? Ne. Lidé jsou v konečném důsledku nejsobečtější forma života. A nesnaž se předstírat, že jsi lepší. Pokud bys byla, vyhýbala by ses Dee od začátku. Nikdy bys nebyla napadená a Daemon by tě nikdy neuzdravil. Nic z toho by se nestalo. Je to tvoje chyba. Je to na tvou hlavu.”

Jo, zbytek mého dne stál za prd.

Bála jsem se toho, co Dawson udělal, že to vyžadovalo, aby se Daemon za ním honil celý den, a bála jsem se čekajícího DOD, aby nás všechny dostalo.

A na vrcholu toho, jsem vyšilovala nad tím, co má Will v rukávu, a poté z rozhovoru s Andrewem jsem se cítila, jako bych potřebovala zalézt pod mé přikrývky.

A to jsem dělala zhruba hodinu.

Moje sebelítost měla vždycky časový limit, protože jsem byla obvykle na sebe naštvaná.

Vytahující hlavu z mého zadku, jsem zběsile otevřela můj laptop a začala dělat nějaké recenze.

Vzhledem k tomu, že jsem tu byla zavalená, a Daemon měl většinou hodně práce s Dawsonem, jsem dostala čtyři knihy na přečtení.

Není to moje absolutně nejvyšší skóre, ale docela dobré, vzhledem k tomu, že jsem to v poslední době s recenzemi flákala jako mofo.

Vždycky je to dobrý pocit zadat recenzi na knihu, kterou jsem si užila, a pro kterou jsem se snažila udělat všechno, jako najít bizarní obrázky, abych zdůraznila “senzace” faktor. Preferovala jsem tu s roztomilými koťátky a lamami.

A Deana Winchestera.

Klikla jsem na “publikovat příspěvek” s potrhlým úsměvem.

Jeden za mnou, tři další na cestě.

Strávila jsem zbytek dne chrlící recenze a pak sledováním některých z mých oblíbených bloggerů. Jeden z nich měl na blogu hlavičku, pro kterou bych dělal hrozné věci.

Nikdy jsem na web design nebyla dobrá, což vysvětlovalo, moje méně než hvězdné pozadí.

Po rychlém běhu do obchodu s potravinami s mámou a večeři, jsem se chystala zahájit pátrání po Daemonovi, když jsem ucítila teplé brnění vzadu na krku.

Vystřelila jsem z kuchyně a málem převálcovala překvapenou mámu.

Prudce jsem otevřela dveře, okamžitě poté, co Daemon zaklepal a já se mu pak vrhla-doslova-do jeho “ne zrovna” čekající náruče.

Nepřipravený na můj útok, klopýtl o krok dozadu.

A pak se hluboce zasmál proti vrcholu mé hlavy a objal mě.

Držela jsem se, děsně stiskla jeho ramena, až jsme byli tak pevně stisknutí proti sobě, že jsem cítila, jak mu srdce zrychlilo stejně rychle jako moje.

“Kotě,” zamumlal. “Ty víš, jak moc se mi líbí, když říkáš ahoj tímto způsobem.”

S hlavou zabořenou v prostoru mezi jeho krkem a ramenem, který voněl jako koření a muž, jsem zamumlala něco nesrozumitelného.

Daemon mě zvedl. “Měla jsi strach, že jo?”

“Hm-hm.” Pak jsem si vzpomněla, jak moc jsem se bála celý zpropadený den.

Vymanila jsem se a plácla ho do hrudi. Velmi, velmi tvrdě.

“Au!” Zazubil se, když si třel jeho hruď. “Za co to bylo?”

Založila jsem si ruce a snažila se svůj hlas udržet nízko. “Už si slyšel o mobilu?”

Povytáhl obočí. “Ale ano, to je ta malá věc, co má všechny ty skvělé aplikace na to-”

“Tak proč, si ho dneska neměl?” přerušila jsem ho.

Sklonil se, rty mi přejížděl po tváři, jak mluvil, posílajíc skrze mě chvění.

To není fér.

“Přecházení dovnitř a ven z mé pravé formy po celý den zabíjí elektroniku.”

Ach. No, na to jsem nepomyslela. “Měl si ho zkontrolovat i tak. Myslela jsem…”

“Co sis myslela?”

Dala jsem mu pohled: “Opravdu to musím vysvětlovat?”

Jiskření v jeho očích zmizelo.

Dal mi ruce na tváře, přivedl své rty na moje a sladce mě políbil.

Když promluvil, držel svůj hlas tichý. “Kotě, nic se mi nestalo. Jsem poslední člověk, o kterého si potřebuješ dělat starosti.”

Zavřela jsem oči, dýchajíc v jeho teple. “Vidíš, to je možná ta nejstupidnější věc, kterou si kdy řekl.”

“Opravdu? Říkám spoustu hloupých věcí.”

“Já vím. Takže to už něco znamená.” Zhluboka jsem se nadechla. “Nesnažím se chovat jako jedna z těch fanatických přítelkyň, ale věci…věci se u nás liší.”

Chvíli bylo ticho, a pak se mu rty protáhly do úsměvu. “Máš pravdu.”

Peklo zamrzlo. Prasata létala. “Ještě jednou?”

“Máš pravdu. Měl jsem ho zkontrolovat v určité chvíli. Je mi to líto.”

Svět je placatý. Nevěděla jsem, co na to říct. Podle Daemona, měl pravdu asi v devadesáti devíti procentech případů. Senzace.

“Ty jsi oněměla,” zasmál se. “Líbí se mi to. Stejně jako mám rád, když jsi kurážná. Chceš mě znova praštit?”

Zasmála jsem se. “Ty jsi-”

Otevírajíc dveře za mnou, máma si odkašlala a řekla. “Já nevím, co to vy dva máte s těmi verandami, ale pojďte dovnitř, venku mrzne.”

Tváře planoucí hroznou červenou, nemohla jsem udělat nic k zastavení Daemona.

Pustil mě, loudal se dovnitř a okamžitě začal okouzlovat moji mámu, dokud nebyla nic kromě přeslazené kaluže uprostřed haly.

Miloval její nový účes.

Měla nový účes?

Tušila jsem, že její vlasy vypadají jinak.

Stejně jako si je mohla umýt nebo něco takového.

Daemon jí řekl, že její diamantové náušnice jsou krásné.

Koberec pod našima nohama byl opravdu pěkný.

A pozůstatek vůně ze záhadné večeře-protože jsem pořád neměla představu, čím mě to krmila-voněl božsky.

Obdivoval zdravotné sestry po celém světě, a v tomto bodě jsem nemohla udržet protáčení očí na minimum.

Daemon byl směšný.

Chytila jsem ho za ruku a začala ho táhnout po schodech.

“Dobře, dobře, to bylo milé…”

Máma si založila ruce. “Katy, co jsem ti říkala ohledně ložnice?”

A já si myslela, že můj obličej už nemůže být červenější. “Mami…”

Tahala jsem Daemona za ruku.

Ale on se ani nepohnul.

Její výraz zůstal stejný.

Povzdechla jsem si. “Mami, to není jako bychom měli sex, když jsi doma.”

“No zlato, je dobré vědět, že máte sex jenom, když nejsem doma.”

Daemon se rozkašlal, jak se snažil zakrýt smích. “Můžeme zůstat-”

Střelila jsem po něm smrtící pohled, čímž se mi podařilo, aby udělal krok.

“Maa-mi.”

Stěžování pokračovalo.

Nakonec ustoupila. “Mějte otevřené dveře.”

Já se rozzářila. “Díky!”

Pak jsem se otočila a táhla Daemona do ložnice, než přemění mou mámu na fanynku.

Tlačící ho dovnitř, jsem zavrtěla hlavou. “Jsi hroznej.”

“A ty jsi zlobivá.” Zacouval a usmíval se. “Myslel jsem, že řekla, abychom nechali otevřené dveře.”

“Je to tak.” Ukázala jsem za sebe. “Jsou prasklý. To znamená, že jsou otevřené.”

“Technicky,” řekl, posadil se na postel a zvedl jednu ruku, točící prsty na mě.

Hříšný záblesk prohloubil zelený odstín jeho očí. “No tak…pojď blíž.”

Stála jsem na svém místě. “Nechtěla jsem tě sem dostat, abychom si dopřáli divoký opičí chtíč.”

“Sakra.” Položil si ruku do klína.

Nutila jsem se nesmát, protože to by ho jenom povzbudilo a rozhodla jsem se jít rovnou k věci.

“Musíme si promluvit.” Přiblížila jsem se k posteli, ujišťující se, že můj hlas byl tichý.

“Will mluvil s mámou.”

Jeho oči se zúžily. “Detaily.”

Posadila jsem se vedle něj a strčila si nohy proti hrudníku.

Když jsem mu řekla, co mi řekla máma, sval v jeho čelisti začal tepat jako tlukot srdce.

Tyhle zprávy nebyly dobré a pro nikoho z nás nebyl žádný způsob, jak zjistit, jestli se mutace udržela nebo co má za lubem, zkrácené otázky na Willa a jo, přesně tyhle.

“Nemůže se vrátit,” řekla jsem a třela jsem si spánky, kde se pulzování zdálo být v souladu se svalem v Daemonovi čelisti. “Pokud se mutace neudržela, on ví, že by si ho zabil. A pokud se…”

“Má navrch,” přiznal Daemon.

Padla jsem na záda. “Bože, to je zmatek-zatracený zmatek epických rozměrů.”

Bylo to, jako bychom byli odsouzeni k věčnému zatracení, pokud se nedostaneme do každého zákoutí.

“Pokud se vrátí, nemohu ho nechat přiblížit se k mámě. Musím jí říct pravdu.”

Daemon byl ticho, když se posouval na posteli, dokud se neopíral o čelo postele. “Nechci, aby si jí to říkala.”

Zamračila jsem se, když jsem naklonila hlavu na stranu, setkávající se s jeho pohledem. “Musím jí to říct. Je v nebezpečí.”

“Bude v nebezpečí, pokud jí to řekneš.” Založil si ruce. “Chápu, proč to chceš a potřebuješ, ale pokud bude vědět pravdu, bude v nebezpečí.”

Část mě to chápala.

Každý člověk, co věděl pravdu, byl v nebezpečí. “Ale udržovat ji ve tmě je horší, Daemone.”

Posadila jsem se a otočila se k němu, sedící na mých kolenech. “Will je psychopat. Co když se vrátí a naváže tam, kde skončil?” Zloba mi rostla v krku. “Nemůžu dopustit, aby se to stalo.”

Daemon si rukou prohrábl vlasy, gesto roztahující tenký materiál jeho trička přes biceps.

Vydechl dlouze a tvrdě. “Nejdřív musíme zjistit, jestli má Will skutečně v úmyslu se vrátit.”

Podráždění mě probodávalo. “A jak navrhuješ, že to uděláme?”

“Na to sem nepřišel.” Daemon blýskl slabým úsměvem. “Ale přijdu.”

Posadila jsem se frustrovaná.

Logicky, jsme měly čas.

Ne nekonečný přísun-dny nebo týdny, pokud budeme mít štěstí-ale byl ještě čas.

Jenom jsem neměla ráda myšlenku, že ji držíme ve tmě.

“Co jsi dělal celý den? Naháněl Dawsona?” zeptala jsem se a nechala tohle téma zatím plavat.

Když přikývl, cítila jsem s ním. “Co dělal?”

“Prostě se toulal kolem, ale snažil se mě setřást. Já vím, že se chtěl vrátit k té kancelářské budově a pokud bych ho nesledoval, vrátil by se. Jediný důvod, proč se teď cítím v bezpečí nechat ho samotného je, že právě teď ho má Dee zahnaného do kouta.” Odmlčel se, dívající se pryč.

Jeho ramena ztuhlá, jako by se na nich usadila hrozná váha. “Dawson… Chce se nechat znovu zajmout.”

Kapitola 5

Byla jsem mile překvapená, když Daemon změnil směr sobotního večera a chtěl jít ven.

Stejně jako vzdorovat silnici, pokryté sněhem a dělat něco normálního.

Rande.

Jako bychom měli ten luxus dělat takové věci.

A nemohla jsem si pomoc, ale vzpomněla jsem si na to, co mi řekl, když jsem byla v jeho posteli a tak jsem byla připravená dát mu zelenou.

Chtěl dělat věci správně.

Rande.

Filmy.

Dee měla momentálně “Dawson-hlídání dětí” službu a Daemon se cítil dost jistý na to, ji s ním nechat.

Vyhrabala jsem tmavý džíny a červený rolák.

Beroucí si pár minut navíc s make-upem, a pak vyrazila dolů ze schodů.

Trvalo mi asi půl hodiny dostat chytráka Daemona od mojí mámy.

Možná se nemusím starat o ni a Willa.

Možná bych se měla starat o ni a Daemona.

Puma. pozn. používá se jako označení žen, které jsou na zajíčky :D

Jakmile jsme byli v pohodlném interiéru Dolly, jeho SUV, zapnul teplo a sklouzl po mě s úsměvem.

“Dobře. Existují určitá pravidla pro naše rande.”

Pozvedla jsem obočí. “Existují?”

“Jo.” Nastartoval Dolly a vyjel po příjezdové cestě, opatrně, aby se vyvaroval tlusté vrstvě černého náledí.

“Pravidlo číslo jedna je, že nemluvíme o ničem souvisejícím s DOD.”

“Dobře.” Kousla jsem se do rtu.

Podíval se na mě stranou, jako by věděl, že jsem bojovala s hloupým zamilovaným a dojatým úsměvem.

“Pravidlo číslo dvě je, že nemluvíme o Dawsonovi nebo Willovi. A číslo tři, zaměřujeme se na moji úžasnost.”

Dobře.

Žádné bojování s úsměvem.

Ten se rozšířil od ucha k uchu. “Myslím, že se vypořádám s těmito pravidly.”

“To je pro tebe dobře, protože je tu trest za porušení pravidel.”

“A jaký trest by to měl být?”

Zasmál se. “Pravděpodobně druh trestu, který by sis užila.”

Teplo procházelo mými tvářemi a žílami.

Vybrala jsem si nereagovat na toto prohlášení.

Místo toho jsem se natáhla po radiu ve stejnou chvíli jako Daemon.

Naše prsty se o sebe otřely a statická elektřina se šířila z mé ruky do jeho těla.

Ucukla jsem a on se znova zasmál, ale zvuk to byl zastřený a dělal prostorné SUV příliš malé.

Daemon se ustálil na rockové stanici, ale nechal hlasitost nízkou.

Výlet do města byl klidný, ale zábavný…jelikož se nic bláznivého nestalo.

Vybral italskou restauraci a seděli jsme u malého stolku, který byl osvětlen blikajícími svíčkami.

Rozhlédla jsem se kolem.

Žádný z ostatních stolů neměl svíčky.

Byly pokryty kýčovitými červeno-bílými-kostkovanými ubrusy.

Ale náš dřevěný stůl byl holý, s výjimkou těch svíček a dvou skleniček, naplněných vodou.

Dokonce i ubrousky vypadaly jako skutečně látkový.

Vzhledem k možnostem, jak jsme byli usazeni, moje srdce poskočilo.

“Udělal jsi…”

Opřel se lokty o stůl a naklonil se dopředu.

Měkké stíny tančily po jeho tváři, zdůrazňující klenutí jeho lícních kostí a křivky jeho rtů.

“Udělal jsem, co?”

“Dohodnul tohle?” zamávala jsem na svíčky.

Daemon pokrčil rameny. “Možná…”

Zastrčila jsem si vlasy dozadu, usmívající se. “Děkuju. Je to velmi…”

“Úžasný?”

Zasmála jsem se. “Romantický-je to velmi romantický. A úžasný taky.”

“Pokud si myslíš, že je to úžasný, pak to stálo za to.”

Podíval se nahoru, když servírka přišla k našemu stolu.

Na její jmenovce stálo Rhonda.

Když si vzala Daemonovu objednávku a otočila se pro mou, její oči přešli na zastřený-běžný vedlejší efekt toho, být kolem pana Úžasného, jak jsem se naučila. “A co ty, zlatíčko?”

“Špagety s masovou omáčkou,” řekla jsem, zavírající menu a podávající jí ho.

Rhonda se podívala na Daemona a myslím, že si povzdychla.

“Hned vám přinesu tyčinky.”

Poté, co jsme byli sami, jsem se usmála na moje rande. “Myslím, že dostaneme extra masové kuličky.”

Zasmál se. “Hele, jsem dobrý na některé věci.”

“Jsi dobrý na spoustu věcí.”

Ve chvíli, co to opustilo moji pusu, jsem se začala červenat.

Senzace.

Tohle by mohlo být vnímáno mnoha způsoby.

Překvapivě, Daemon to nechal nepovšimnuto a začal si ze mě dělat srandu kvůli knize, kterou viděl u mě v ložnici.

Byl to romantický román.

Typický se vším všudy-hrudníkový alfa samec, obálkový model s vyrýsovanými svaly na břiše.

V době, kdy naše vrchovatá hromada tyčinek dorazila, tak už jsem ho skoro přesvědčila, že by byl perfektní obálkový model pro jednu z těchto knih.

“Nenosím kožené kalhoty,” řekl, kousající do česnekové a máslové dobroty.

A to byla zatracená škoda. “Pořád. Máš ten vzhled.”

Obrátil oči v sloup. “Ty mě máš prostě ráda kvůli mému tělu. Přiznej to.”

“No, jo…”

Jeho řasy se zvedly a jeho oči zářily jako drahokamy. “Cítím se jako muž-bonbon.”

Rozesmála jsem se.

Ale pak se zeptal otázku, kterou jsem nečekala.

“Na jakou chceš jít vysokou školu?”

Zamrkala jsem.

Vysoká škola?

Opřela jsem se a můj pohled padl na malý plamen.

“Já nevím. Myslím tím, že to není úplně možné, pokud nepůjdu na školu v blízkosti beta křemene-”

“Právě si porušila pravidlo,” připomněl mi, rty tvořící poloviční úsměv.

Protočila jsem oči. “Co ty? Na jakou vysokou školu chceš jít?”

Pokrčil rameny. “Ještě jsem se nerozhodl.”

“Utíká ti čas,” řekla jsem, znějící jako Carissa, která milovala připomínání mi to pokaždé, když jsme si povídaly.

“Vlastně, nám oběma utíká čas, pokud nepodáme pozdní přijetí.”

“Dobře. Pravidlo-porušování stranou, jak je to možné? Dělat on-line třídy?”

Znovu pokrčil rameny a já cítila nutkání bodnout ho vidličkou do oka. “Pokud nevíš o škole, která má…vhodné prostředí?”

Naše jídla dorazila, odvrátila rozhovor, zatímco servírka strouhala sýr na Daemonův talíř. Nakonec to nabídla i mě.

A ve chvíli kdy odešla, jsem udeřila. “Tak co, víš?”

Nůž a vidličku v ruce, začal krájet kus lasagní o velikosti náklaďáku. “The Flatirons.”

“Co?”

“The Flatirons je hora nedaleko Boulderu, v Coloradu.”

Rozkrájel svoje jídlo na malé kousky.

Daemon měl takové decentní stravovací návyky, zatímco já jsem vykydla špagety kolem svého talíře.

“Jsou plné křemence. Ne tak dobře známý nebo viditelný jako na jiných místech, ale je tam, pod několika metry usazenin.”

“Fajn.” Snažila jsem se jíst mé špagety v půvabnějších soustech. “Co to s tím má společného?”

Vzhlédnul zpod uhlově černých řas. “Univerzita v Coloradu je asi dvě míle od The Flatirons.”

“Aha.” Žvýkala jsem pomalu a pak najednou můj apetit zmizel. “To…to je místo, kam chceš jít na školu?”

Další pokrčení ramen. “Colorado není špatné místo. Myslím, že by se ti tam líbilo.”

Zírala jsem na něj a zapomněla jsem na jídlo.

Narážel na to, na co jsem si myslela, že narážel?

Nechtěla jsem dělat ukvapené závěry a byla jsem moc vyděšená se na to zeptat, protože mohl říkat, že je to místo, které by se mi líbilo k návštěvě versus místo, které by se mi líbilo k žití…s ním.

A to by bylo super ponižující.

S ledovýma rukama, jsem odložila vidličku.

Co když Daemon odejde?

Z nějakého důvodu jsem pracovala s předpokladem, že odtud neodejde.

Nikdy.

A já jsem podvědomě přijala, že jsem uvízla tady, hlavně proto, že jsem ve skutečnosti neuvažovala najít jiné místo, které by bylo chráněno před Arumy.

Můj pohled klesl na můj talíř.

Přijala jsem zůstávaní tady kvůli Daemonovi?

Bylo to tak?

Nikdy neřekl, že mě miluje, zákeřný a nepříjemný hlas zašeptal. Ani po tom, co jsi to ty řekla.

Ach, hloupý hlas měl pravdu.

Z ničeho nic, tyčinka poklepala na špičku mého nosu.

Prudce jsem zvedla hlavu.

Sypání z česnekové soli spadalo dolů.

Daemon držel tyčinku mezi dvěma prsty se zvednutým obočím. “O čem si přemýšlela?”

Oprášila jsem drobky.

Žaludek se mi potopil a já se přinutila k úsměvu. “Já…já jsem přemýšlela o tom, že Colorado zní dobře.”

Lháři, říkal jeho výraz, ale vrátil se ke svému jídlu.

Mezi námi bylo nervózní ticho, což bylo poprvé.

Přinutila jsem se užít si jídlo, a stalo se to zábavnější.

S Daemonovým škádlením a konverzací, stáčející se k jiným tématům, jako třeba jeho posedlost vším, co souvisí s duchy, jsem se začala zase bavit.

“Věříš na duchy?” zeptala jsem se, pronásledující poslední špagetu.

Dojedl, opřel se a usrkl ze své sklenice. “Myslím, že existují.”

Byla jsem překvapená. “Opravdu? No. Myslela jsem, že sleduješ všechny ty duchařský seriály pro zábavu.”

“No, jo. Líbí se mi ten, kde chlápek křičí, “Vole! Brácho!” každých pět sekund.”

Usmál se, když jsem se rozesmála. “Ale ve vší vážnosti, nemusí to být nemožné. Příliš mnoho lidí bylo svědky věcí, které nemůžeme vysvětlit.”

“Stejně jako příliš mnoho lidí byli svědky mimozemšťanů nebo UFA.” Usmála jsem se.

“Přesně tak.” Odložil skleničku. “Až na to, že UFO je totální kravina. Vláda má zodpovědnost za všechny neidentifikovatelný létající objekty.”

Moje pusa byla dokořán.

Proč jsem byla vlastně překvapená?

Rhonda se objevila s naším účtem a já jsem nebyla ochotná odejít.

Celá ta “rande” věc byla příliš krátký okamžik normálnosti, který nám oběma bolestně chyběl. Když jsme se vydali do přední části restaurace, chtěla jsem ho chytit za ruku a omotat prsty kolem jeho, ale zadržela jsem se.

Daemon dělal hodně bláznivých věcí na veřejnosti, ale držení za ruce?

Nevypadalo to, že by to byl jeho styl.

Pár dětí ze školy sedělo u dveří.

Jejich oči přešli do velikosti talířů, když nás uviděli.

Vzhledem k tomu, že jsme s Daemonem měli nenávistný vztah po většinu roku, mohla jsem pochopit jejich překvapení.

Začalo chumelit, zatímco jsme byli uvnitř a tenká vrstva sněhu pokryla parkoviště a auta.

Bílé vločky stále padaly.

Zastavující se na straně spolujezdce, jsem zaklonila hlavu a otevřela pusu, chytající malou vločku na špičku mého jazyka.

Daemon na mě přimhouřil oči a intenzita jeho pohledu mi způsobila nervózní chvění nízko v mém břiše.

Touha vystřelila vpřed, přes vzdálenost mezi námi, silně do mě udeřila, ale já se nemohla pohnout.

Moje nohy byly zakořeněné do země a vzduch byl vyhnán z mých plic.

“Co?” zašeptala jsem.

Jeho rty se rozevřely. “Přemýšlel jsem o filmu.”

“Dobře.” Cítila jsem horko, i když sněžilo. “A?”

“Ale ty jsi porušila pravidla, Kotě. Několikrát. Dlužíš nějaké potrestání.”

Moje srdce poskočilo. “Jsem lamačka pravidel.”

Jeho rty se v jednom rohu naklonily. “To jsi.”

Přemisťující se bleskově, Daemon byl přede mnou, než jsem stačila říct slovo, držící v dlaních mé tváře, naklánějící moji hlavu dozadu, když snížil své rty.

Rty otírající se proti mým, posílající zachvění po mých zádech.

Počáteční dotek byl měkký jako pírko, srdcervoucně jemný.

Pak se kontakt vyvinul s druhým přehnáním jeho rtů a moje se rozevřeli, vítající ho.

Vážně se mi líbil tenhle druh trestu.

Daemonovi ruce sklouzly k mým bokům a přitáhl si mě proti sobě ve stejnou chvíli, co jsem se přesunula dozadu, zastavená, když jsem zády narazila na chladný, vlhký kov jeho auta-snad jeho auta.

Pochybovala jsem, že by někdo chtěl pár dělající to, co jsme dělali, na jejich autě.

Protože jsme se líbali, opravdu líbali, a nebyl žádný centimetr prostoru mezi námi.

Moje ruce si našli cestu kolem jeho krku, prsty posouvající přes hedvábné vlasy, které slabě pokrýval sníh.

Byli jsme k sobě přilepený všude, kde to bylo důležité.

“Film?” zamumlal a políbil mě znovu. “A potom co, Kotě?”

Nemohla jsem přemýšlet kolem toho, jak chutnal a voněl.

Jak mé srdce závodilo, když jeho prsty sklouzly pod můj rolák, roztažené po mé holé kůži.

A já jsem chtěla být nahá-zcela a pouze s ním, vždycky s ním.

Věděl, co “a potom co” bylo.

Dělat věci správně…a Bože, chtěla jsem dělat ty správné věci správně právě teď.

Protože jsem nemohla přinutit pusu pracovat mezi jeho omamujícími polibky, rozhodla jsem se mu to ukázat, posouvající moje ruce dolů k jeho džínům.

Zahákla jsem si prsty do jeho pásku a přitáhla si ho proti sobě.

Daemon zavrčel, a můj puls bušil.

Jo, došlo mu to.

Jeho ruka klouzala nahoru, konečky prstů otírající se o krajku a…

Jeho mobil zazvonil v kapse, ječící tak nahlas jako požární poplach.

Myslela jsem si, že kvůli zaneprázdnění ho bude ignorovat, ale odtáhl se, lapající po dechu.

“Jednu vteřinu.”

Rychle mě políbil, nechávající ruku tam, kde byla, zatímco vyhrabal svůj telefon.

Zavrtala jsem svůj obličej proti jeho hrudi, dýchající rychle.

Nechávající své smysly točit se v lahodném nepořádku, který byl mimo mou kontrolu.

Když Daemon promluvil, jeho hlas byl drsný. “Doufám, že je to opravdu důležité-”

Cítila jsem, jak ztuhl, jeho tep se zvedl a okamžitě jsem věděla, že se stalo něco špatného.

Odtahující se, jsem se na něj dívala. “Co?”

“Dobře,” řekl do telefonu, jeho zorničky začínali zářit. “Neboj se, Dee. Postarám se o to. Slibuju.”

Strach zchladil teplo uvnitř mě.

Když Daemon spustil telefon, zasunující ho zpět do kapsy, můj žaludek klesl.

“Co?” zeptala jsem se znovu.

Každý sval v jeho těle byl napnutý. “Dawson. Utekl.”

Kapitola 6

Zírala jsem na Daemona a přála jsem si, abych ho nepochopila, ale jeho prudké zoufalství a náznak zuřivosti v jeho super světlých očích mi napověděl, že jsem pochopila.

“Omlouvám se,” řekl.

“Ne, absolutně to chápu.” Zastrčila jsem si vlasy zpátky. “Co můžu udělat?”

“Musím jít,” řekl, vyndal klíče z kapsy a vložil je do mé ruky. “A myslím tím, že musím jít opravdu rychle. Měla bys jít domů a zůstat tam.” Podal mi jeho telefon. “Nech ho v autě. Vrátím se, jak nejrychleji to půjde.”

Jít domů?

“Daemone, můžu ti pomoct. Můžu jít-”

“Prosím.” Znovu nahmatal mou tvář-jeho teplé ruce na mých právě studených tvářích. Políbil mě, z části toužebně a z části naštvaně. Couval pryč. “Jdi domů.”

A pak byl pryč, pohyboval se moc rychle na to, aby to lidské oko mohlo zachytit.

Stála jsem tam několik okamžiků.

Měli jsme hodinu, možná dvě, něž šlo všechno do prdele.

Mé ruce sevřely klíče. Kov se zarýval do mého těla.

Že jsem zkazila rande, byl můj nejmenší problém.

“Sakra.” Otočila jsem se a přeběhla okolo SUV. Vyšplhala jsem dovnitř, přemístila sedačku z pozice pro Godzillu na pozici pro normální lidi, takže jsem mohla dosáhnout chodidly na pedály.

Jdi domů.

Dawson musel jít na jedno ze dvou míst.

Včera Daemon řekl, že se Dawson pokusil jít do kancelářské budovy, která byla posledním místem, kde ho drželi.

To by logicky mělo být první místo ke zkontrolování.

Jdi domů a zůstaň tam.

Uchopila jsem volant a vyjela z parkoviště.

Kdybych šla domů a čekala jako hodná holka, mohla jsem se schoulit na gauči a číst knížku. Psát recenze a udělat si popkorn. Pak, když by se Daemon vrátil, pokud by se nestalo nic strašného, vrhla bych se mu zase do náruče.

Zatočila jsem doprava místo doleva a nahlas jsem se zasmála.

Zvuk byl hrdelní a hluboký, s laskavým svolením mých hlasivek a úzkosti.

Kašlu na to, že bych měla jít domů.

Tohle nejsou padesátá léta.

Nejsem křehká lidská bytost.

A jsem si sakra jistá, že nejsem ta Katy, kterou Daemon zpočátku poznal.

Musí se s tím vyrovnat.

Šlápla jsem na pedál, doufajíc, že chlapci v modrém budou dnes zaneprázdněni dalšími záležitostmi mimo monitorování silničního provozu.

Nebyla žádná možnost, že bych takhle mohla dohnat Daemona, ale jestli se dostanou do problémů, můžu je rozptýlit nebo něco.

Můžu něco udělat.

V půlce cesty jsem zahlédla záblesk bílého světla v koutku mého oka, hluboko uvnitř pruhu lesa stlačeného za silnicí.

Pak to přišlo znova-bílá zabarvená červenou.

Dupla jsem na brzdy.

Stočila jsem to doprava, až konec SUV skončil nerovnoměrně u krajnice.

Tep mi bušil, zapnula jsem výstražná světla a rozrazila dveře.

Vystřelila jsem přes dvou proudou dálnici, skoro jsem upadla, než jsem došlápla. Využila jsem Zdroj a cokoliv, co existovalo uvnitř mě, nabrala jsem rychlost, běžela jsem tak rychle, že se moje chodidla sotva dotýkaly země.

Nízko visící větev mi zachytila vlasy. Hrouda sněhu spadla, jak jsem se sklonila před silným stromem, narušila jsem jinak neporušené prostředí.

Po mé levici byla hnědá skvrna utíkající ode mě.

S největší pravděpodobností jelen, nebo s uvědomováním si mého štěstí, čupacabra.

/pozn. Chupacabra je legendární zvíře, údajně žijící v některých částech Severní a Jižní Ameriky

Bělavě modré světlo zahořelo vpředu, jako blesk zářící vodorovně.

Určitě Luxenská síla, ale ne Daemonova-jeho byla načervenalá.

Musí to být Dawson nebo…

Prosvištěla jsem kolem shluku obrovských skal, nakopávajíc sníh až vražedné rampouchy padaly z jilmů, dopadající na zem kolem mě.

Proletěla jsem okolo bludiště stromů a zahnula jsem ostře doprava.

Tady byly dva Luxeni ve své pravé formě a byly…

Co to sakra je?

Smykem jsem zastavila, polkla jsem vzduch.

Jeden byl vyšší, čistě bílý s prvky červené. Druhy byl štíhlý, nižší forma s modrým světlem. Ten větší, o kterém jsem věděla, že je Daemon, držel druhého v kravatě.

Zářící lidský tvar uvězněný v kravatě, možná jsem tohle předtím viděla ve wrestlingu. Oficiálně jsem už viděla všechno.

Předpokládala jsem, že ten druhý byl Dawson, Daemonův bratr byl dost nasraný, chtěl se uvolnit a tlačil Daemona zpátky na nohy.

Ale Daemon ovinul ruce kolem středu jeho světla, zvedl ho do vzduchu a bouchnul tělem tak silně, že další rampouchy spadaly ze stromů a vypuzovaly nás.

Dawsonovo světlo zazářilo a pruh modrého světla se odrazil od stromů, chtěl se vrhnout na Daemona, ale ten se mu vyhnul. Snažil se svalit Daemona-koneckonců, aspoň takhle to vypadalo-ale Daemon měl převahu.

Složila jsem roztřesené ruce. “Ty si ze mě musíš dělat srandu.”

Ty dvě horké mimozemské hlavy zamrzly a opravdu jsem chtěla dojít k nim a oba je nakopat.

O vteřinu později jejich světla doblikala.

Daemonovy stále žhnoucí oči se střetly s mými.

“Myslel jsem, že jsem ti řekl, abys šla domů a zůstala tam,” řekl, hlas prolnutý varováním.

“A naposled jsem si zkontrolovala, když mi řekneš, abych šla domů a zůstala tam.” Udělala jsem krok dopředu, ignorovala jsem žár v jeho očích. “Podívej, měla jsem obavy. Myslela jsem, že přijdu a mohla bych pomoct.”

Jeho rty se stáhly k sobě. “A jak bys mohla pomoct?”

“Myslím, že jsem to udělala. Vy dva idioti jste přestali bojovat.”

Zíral na mě o chvilku déle, jeho oči slibovali později hodně problémů.

Možná postižitelný problém.

Ach, kašlu na to.

Jeho pohled sliboval, že to žádná legrace nebude.

“Nech mě, bratře.”

Daemon se podíval dolů. “Nevím. Pravděpodobně utečeš a budu tě muset znovu pronásledovat.”

“Nemůžeš mě zastavit,” řekl Dawson a jeho hlas byl děsivě lhostejný.

Pod Daemonovým svetrem se napnuly svaly. “Můžu a zastavím. Nenechám tě, abys tohle dělal sám sobě. Ona-”

“Ona co? Nestojí za to?”

“Nechtěla by, abys tohle dělal,” Daemon zuřil. “Kdyby byla situace opačně, nechtěl bys, aby ona tohle dělala.”

Dawson se vzepjal, vytvářel si dost prostoru mezi nimi, takže se mohl postavit.

Oba sdíleli ostražité postoje, jak tam tak stáli na nohou.

“Kdyby měli Katy-”

“Nezačínej s tím.” Daemonovy ruce se zkroutili do silných pěstí.

Jeho bratr beze změny. “Kdyby měli ji, dělal bys úplně to samé. Nelži.”

Daemon otevřel pusu, ale nic neřekl.

Všichni víme, co by udělal a nikdo by nebyl schopný ho zastavit.

A když víme tohle, jak bychom mohli zastavit Dawsona?

Nemůžeme.

Znala jsem přesně tu chvíli, kdy si to i Daemon uvědomil, protože ustoupil a oběma rukama si prohrábl rozfoukané vlasy. Rozpolcený mezi tím, co je dobré, a co je potřeba udělat.

Vykročil vpřed a přísahala bych, že jsem mohla cítit tíhu, kterou Daemon nese, jako by to byla moje vlastní.

“Nemůžeme tě zastavit, máš pravdu.”

Dawson se zaškubal směrem ke mně, oči briliantově zelené. “Tak mě nechte jít.”

“Ale můžeme to udělat jinak.” Odvážila jsem se pohlédnout na Daemona. Nedalo se nic vyčíst z jeho výrazu. “Dee a tvůj bratr strávili minulý rok věřením v to, že jsi mrtvý. To je zabilo. Nemáš vůbec ponětí.”

“Ty nemáš vůbec ponětí, čím jsem si prošel,” Snížil jeho upřený pohled. “Dobře, možná trošku tušíš. Ale to, co se dělo tobě se tisíckrát víc dělo Beth. Já na ní prostě nemůžu zapomenout, i když miluju svého bratra a sestru.”

Slyšela jsem Daemonovo ostré přitakání.

Bylo to poprvé, co Dawson přiznal nějaké city k jeho rodině od doby, co se vrátil.

Pobrala jsem to a držela se toho. “A oni to vědí. Já to vím. Nikdo neočekává, že zapomeneš na Beth, ale utíkat a nechat se zavřít nikomu nepomůže.”

Páni. Kdy jsem se stala hlasem rozumu?

“Jaké jsou možnosti?” Zeptal se Dawson a jeho hlava se naklonila na stranu. Zvláštní návyk jako má jeho bratr.

Tady byl ten problém. Dawson se nezastaví. Hluboko uvnitř, Daemon věděl a pochopil proča udělal by to samé. Bylo pokrytecké v iksté míře požadovat, aby někdo dělal něco chytřejšího. Musí nastat kompromis.

A jeden tu byl. “My ti pomůžeme.”

“Co?” Daemon požadoval.

Ignorovala jsem ho. “Víš, že řítit se za DOD nefunguje. Musíme najít, kde Beth je, pokud ji stále vězní tady a potřebujeme plán, abychom ji dostali. Opravdu dobře promyšlený plán s nízkým potenciálem k selhání.”

Oba bratři na mě zírali. Hledala jsem svůj dech. To bylo ono. Nebyla tady možnost, jak by Daemon mohl hlídat jeho bratra navždy. A nebylo fér počítat s tím, že by mohl.

Dawson se otočil pryč, záda rovná.

Několik vteřin uběhlo, když se vítr prohnal přes stromy a odstraňoval z nich sníh.

“Nemůžu unést tu myšlenku, že oni ji mají. Bolí už jenom nad tím přemýšlet.”

“Já vím,” zašeptala jsem.

Měsíční svit prosvítal skrz větvě a Daemonova tvář byla v ostrém světle. Byl zticha, ale vztek s ním lomcoval.

Opravdu si myslel, že by mohl stále hlídat Dawsona?

Pokud ano, pak byl blázen.

Nakonec Dawson přikývl. “Dobře.”

Sladká úleva, která mě zaplavila, způsobila, že mi přišly moje nohy slabé. “Ale musíš slíbit, že nám dáš čas.” Všechno padne, pokud nad tím nebudeme mít kontrolu. “Nesmíš být netrpělivý a utéct pryč. Musíš přísahat.”

Čelil mi a záchvěv ho válcoval, bojoval sám se sebou.

Jak tam stál, napětí se rozvinulo a jeho paže bezvládně klesly k bokům. “Slibuju. Pomozte mi a já přísahám.”

“Dohodnuto.”

Nastal okamžik ticha, jak divokost pronikala do jeho slibu a mojí dohody, zavázala se do paměti.

A pak jsme všichni tři zamířili zpátky k SUV, atmosféra byla tichá a napjatá.

Mé prsty byly jako nanuky, tak jsem předala klíčky Daemonovi.

Dawson se nasoukal dozadu, položil si hlavu na sedadlo a zavřel oči.

Dívala jsem se na Daemona a očekávala jsem, že něco řekne, cokoliv, ale on byl soustředěný na silnici a jeho mlčení bylo jako tikající bomba.

Vykoukla jsem přes opěradlo sedadla. Přes tenkou štěrbinu, Dawson sledoval Daemona.

“Hele, Dawsone…?”

Jeho upřený pohled sklouzl na mě. “Jo?”

“Chcešse vrátit do školy?”

Škola by ho mohla udržet zaměstnaného, zatímco vymyslíme, jak se do pekla dostat k Beth. A souhlasilo to s Daemonovým plánem předstíraní, jako bychom mohli vytáhnout jednoho na DOD, a zároveň nám to umožní dohlížet na Dawsona, jen pro případ, že by nedodržel svůj slib.

“Chciříct a jsem si jistá, že je to možné. Můžeš všem říct, že jsi utekl. To se stává.”

“Lidé si myslí, že je mrtvý,” řekl Daemon.

“Jsem si jistá, že nějací uprchlíci po celém světě jsou uvěřitelní jako mrtvý, ale nejsou mrtvý,” odůvodnila jsem.

Dawson se zdál, že nad tím uvažuje. “Ale co jim řeknu o Beth?”

“To je dobrá otázka.” Výzva odkapávala z Daemonova hlasu.

Přestala jsem si kousat prst. “Že jste oba utekli a ty si se rozhodl jít domů a ona ne.”

Dawson se naklonil dopředu a opřel si bradu do dlaní. “Lepší než posedávat a o všem přemýšlet.”

Sakra přesné. Zbláznil by se, kdyby to dělal.

“Měl by se zaregistrovat do třídy,” řekl Daemon, prsty ťukajíc na volant. “Promluvím si s Matthewem. Uvidíme, co zmůže s tím, aby do toho nikdo nešťoural.”

Nadšený Daemon se nakonec přes to přenesl, usadila jsem se zpátky a usmívala se. Krize odvrácena. Pouze teď, pokud dokážu všechno ostatní lehce urovnat.

Deečekala na verandě, když jsme vjeli na příjezdovou cestu, Andrew hlídal vedle ní.

Dawson vyklouznul ze zadního sedadla a přiblížil se k jeho sestře. Vyměnili si slova příliš potichu, abych něco slyšela a pak se objali.

Byl to úžasný druh lásky.

Odlišný od toho, jaký sdíleli moji rodiče, ale stále silný a nezničitelný. Nezáleží na tom, čím šíleně hrozným si oba prošli.

“Myslel jsem, že jsem ti řekl, abys šla domů.”

Neuvědomila jsem si, že jsem se usmívala, dokud to nezmizelo při zvuku Daemonova hlasu. Koukla jsem se na něho a cítila, že moje srdce pokleslo. Jo, tady byl ten problém, slíbený dříve.

“Musela jsem pomoct.”

Podíval se ven čelním sklem. “Co bys udělala, kdyby to nebyl Dawson, když jsi přišla, ale kdybych bojoval s DOD nebo cokoliv, co sakra ta další skupina je?”

“Daedalus,”řekla jsem. “A kdyby to byli oni, stále bych mohla pomoct.”

“Jo, a to je to, s čím mám ten problém.” Vystoupil z SUV, opouštěl mězírající na něho.

Čerpala jsem z frustrujícího dechu a vylezla jsem ven. Opíral se o nárazník, ruce složené na jeho hrudi.

Nedíval se na mě, když jsem se zastavila vedle něj.

“Vím, že jsi naštvaný, protože jsi se o mě bál, ale nejsem typ holky, která sedí doma a čeká, až její hrdina vyhladí darebáky.”

“Tohle není knížka,” vyštěkl.

“No, já-”

“Ne, ty to nechápeš,” zuřivě se na mě otočil. “Tohle není paranormální fantasy, nebo cokoliv, co to sakra čteš. Není tady nastavené spiknutí nebočistý nápad, kde se něco bude dít. Příšery nejsou zřejmé. Nejsou tady zaručené dobré konce a ty-” Sklonil hlavu, takže jsme měli oči ve stejné výšce. “Ty nejsi superhrdina, bez ohledu na to, co sakra můžeš udělat.”

Páni. Opravdu špehoval můj blog. Ale ne podstatu.

“Já vím, že tohle není knížka Daemone. Nejsem hloupá.”

“Nejsi?” Zasmál se bez humoru. “Protože být chytrý, neznamená spěchat za mnou.”

“To samé by se dalo říct o tobě!” Můj hněv se právě střetl s jeho. “Běžel jsi za Dawsonem, aniž bys věděl, do čeho se ženeš.”

“Nekecej. Ale já můžu ovládat Zdroj bez zkoušení. Vím, čeho jsem schopný. Ty ne.”

“Vím,čeho jsem schopná.”

“Opravdu?” Zeptal se. Konečky jeho tváře zrudly zuřivostí. “Kdybych byl obklíčený lidskými důstojníky, byla bys schopná je odstranit? A žít po tom se sebou?”

Úzkost mi rozkvetla v žaludku, její kouřové úponky se balili kolem mě.

Kdyžjsem byla sama a vládlo ticho, skutečnost, že jsem byla ochotná vzít lidskýživot, bylo vše, nad čím jsem přemýšlela.

“Jsem připravená to udělat,” můj hlas byl pouze šepot.

O krok ustoupil a zatřásl hlavou. “Zatraceně Kat, nechci, abys to zažila.” Jeho výraz byl plný syrových emocí. “Zabíjení není těžké. Těžké je to, co následuje-pocit viny. Nepřeju si, aby ses s tím vyrovnávala. Copak to nechápeš? Nechci, abys měla tenhle styl života.”

“Ale já už tenhle styl života mám. Všechno to doufání, přání si a dobré záměry na světě, to nedokážou změnit.”

Pravda se objevila, aby ho více rozzuřila. “Tenhle problém jde stranou, co jsi slíbila Dawsonovi, bylo neuvěřitelně šílený.”

“Cože?” Ruce mi klesly stranou.

“Pomoct mu najít Beth? Jak bychom mohli být sakra schopní to udělat?”

Přešlápla jsem z jedné nohy na druhou. “Nevím, ale na něco přijdeme.”

“Ach, to je dobré Kat. Nevíme jak ji najít, ale pomůžeme. Úžasný plán.”

Horko mi projelo páteří. Ach, to bylo velkolepé.

“Jsi takový pokrytec! Včera jsi mi řekl, že přijdeme na to, co má Will za lubem, ale nemáš ani ponětí jak. To samé s Daedalusem!” Otevřel pusu, ale věděla jsem, že ho mám. “A nemohl jsi lhát Dawsonovi, když se tě zeptal, co bys dělal, kdyby měli mě. Nejsi jediný, kdo se může drze a hloupě rozhodovat.”

Jeho pusa sklapla. “To je vedlejší.”

Zvedla jsem obočí. “Chabý argument.”

Daemon vystřelil kupředu s krutým hlasem. “Nemáš právo uzavírat tenhle typ slibů s mým bratrem. On není tvá rodina.”

Trhla jsem sebou a o krok ustoupila.

Kdyby mě praštil, cítila bych se líp.

Jak jsem to viděla, alespoň jsem mluvením dostala Dawsona z útesu.

Jasně, slíbit mu, že najdeme Beth nebylo ideální, ale bylo to lepší, než kdyby utíkal jako někdo na cracku.

Snažila jsem se udržet na uzdě svůj hněv a zklamání, protože jsem rozuměla, odkud se tolik jeho zuřivosti bere.

Daemon nechtěl, aby se mi něco stalo a bál se o svého bratra, ale jeho blížící se posedlost někoho hlídat, neomlouvala jeho idiotství.

“Dawson je můj problém, protože je to tvůj problém,” řekla jsem. “Jsme v tom společně.”

Daemonovy oči se setkaly s mými. “Ne ve všem, Kat. Promiň. Tak to prostěje.”

Vzadu v hrdle mi hořelo a několikrát jsem zamrkala, odmítala jsem ronit slzy, i když mě hruď neskutečně bolela. “Když nejsme společně ve všem, jak potom můžeme být opravdu spolu?” Hlas se mi zlomil. “Protože já nechápu, jak je to vůbec možné.”

Jeho oči se rozšířily. “Kat-”

Zavrtěla jsem hlavou a věděla jsem, kde tenhle rozhovor končil.

Pokud nebyl ochotný vidět mě jako něco víc, než křehký kus porcelánu, byli jsme odsouzeni k záhubě.

Odejít od Daemona byla ta nejtěžší věc, jakou jsem udělala.

Zhoršila to ještě skutečnost, že se mě nepokusil zastavit, protože to nebyl jeho styl, ale v hloubi duše-na místě, kde se říká jenom pravda, neočekávala jsem to od něho.

Ale chtěla jsem, aby to udělal.

Potřebovala jsem to od něho.

Ale on to neudělal.

Kapitola 7

Jak se dalo očekávat, škola pokračovala v pondělí a nebylo tady nic horšího než návrat po neočekávané pauze a hučení všech učitelů, aby dohnali ztracený čas.

Přidejme fakt, že jsme se s Daemonem neviděli od naší důležité hádky, dobře, pondělí vždycky nestojí za nic.

Sedla jsem si na moje místo a vytáhla mou obrovskou učebnici z trigonometrie.

Carissa se na mě podívala zpoza obrouček jejích zářících oranžových brýlí.

Nové. Zase.

“Vypadáš absolutně nadšená, že jsi zpátky.”

“Jupí,” řekla jsem bez nadšení.

Soucit se odrazil v jejím výrazu. “Jak…jak se má Dee? Několikrát jsem se jí snažila dovolat, ale neodpověděla ani na jeden z mých hovorů.”

“Nebo mých,” dodala Lesa, sedící před Carissou.

Lesa a Carissa neměly ponětí, že Adam doopravdy neumřel při automobilové nehodě a musíme je nechat v temnotě.

“Ona teď opravdu s nikým nemluví.”

No, kromě Andrewa, což bylo velmi bizarní a nemohla jsem nad tím dál přemýšlet.

Carissa si povzdechla. “Přála bych si, aby mu uspořádali pohřeb tady. Víš, chtěla bych mu složit poklonu.”

Luxeni zřejmě nepořádají pohřby.

Proto jsme museli vytvořit nějakou výmluvu, jako je pohřeb mimo město a pouze pro rodinu.

“Stojí to za prd,” řekla a podívala se na Lesu. “Myslím, že bychom mohli jít na nějaký film po škole tento týden. Přestat na to myslet.”

Přikývla jsem. Líbilo se mi, jak to znělo, ale obávala jsem se, že bychom se s ní mohli dostat příliš daleko.

Byl to také čas dát plán A do pohybu, který zahrnoval vrátit Dawsona do společnosti.

I když jsem byla u jeho bratra na lejno seznamu, Dawson se zastavil včera a vysvětlil, že Matthew byl na radě.

Pravděpodobně se to nemůže stát dřív, než uprostřed týdne, ale byl to pokrok.

“Možná nebude schopná nic dělat tenhle týden, ačkoli,” řekla jsem.

“Proč?” Zájem se zaleskl v Lesiných tmavých očích.

Milovala jsem tu holku, ale byla příliš velká děvka na drby.

Což bylo přesně to, co jsem potřebovala.

Když budou lidé očekávat Dawsonův návrat, nebude to takové překvapení, když se to stane. Lesa by se jistě mohla proříct.

“Lidi, nebudete tomu věřit, ale…Dawson se vrací domů.”

Carissa byla o několik stupňů bledší a Lesa vydala zvuk, který mi připomínal kachnu.

Udržela jsem můj hlas nízko, ale jejich reakce získaly hodně pozornosti.

“Jo, zřejmě je naživu. Utekl a nakonec se rozhodl jít domů.”

“To není možné,” Carissa zhluboka dýchala, její oči se za brýlemi rozšířily. “Nemůžu tomu uvěřit. Myslím tím, že je to skvělá zpráva, ale všichni si mysleli…no, ty víš.”

Lesa byla jenom šokovaná. “Všichni si mysleli, že je mrtvý.”

Nuceně jsem pokrčila rameny. “Ale on není.”

“Páni.” Lesa odstrčila část jejích těsných kudrlin z jejího obličeje. “Já to jenom nemůžu strávit. Můj mozek se prostě vypnul. Poprvé.”

Carissa se zeptala jednu otázku, která pravděpodobně napadla všechny. “Vrací se taky Beth?”

Udržela jsem prázdnou tvář a potřásla hlavou. “Zřejmě utekly spolu, ale Dawson chtěl jít domů. Ona ne. A on neví, kde je.”

Carissa na mě zírala během toho, co si Lesa pohrávala s jejími vlasy. “To je…tak divný.”

Odmlčela se a začala věnovat pozornost svému notebooku.

Podivný výraz, který jsem nedokázala rozluštit, se plížil přes její obličej a pak znovu, tohle byla opravdu velká novinka.

“Možná šla do Nevady. Je odtamtud, že jo? Myslím, že se pak její rodiče odstěhovali zpátky.”

“Možná,” zamumlala jsem a přemýšlela, co sakra uděláme, když osvobodíme Beth.

Nemohli bychom ji tady držet.

Jasně, je plnoletá a legálně dospělá, ale její rodina byla v jiném časovém pásmu.

Teplo se mi rozlilo po krku a podívala jsem se do přední části třídy.

O pár vteřin později, Daemon kráčel dovnitř.

Žaludek se mi stáhnul a přinutila jsem se nesklopit hlavu.

Když jsem argumentovala, že jsem schopná ustát dělání špatných věcí, nemohla jsem se schovat před svým přítelem, když jsme se pohádali.

Daemon vyklenul jedno obočí, když procházel kolem a sednul si na jeho místo za mnou.

Předtím, než na Daemona začnou moji přátelé útočit se všemi jejich otázkami o Dawsonovi, otočila jsem se na židli.

“Hej,” řekla jsem a pak jsem zrudla, protože nebylo nic chromějšího než “hej”.

Vypadalo to, že si myslí to stejné a prokázal to stočením jedné strany rtů do úšklebku jako Daemonovu obchodní značku.

Sexy? Ano. Rozčilující? Ach, ano.

Přemýšlela jsem, co by mohl říct.

Mohl by na mě křičet, že jsem včera mluvila s Dawsonem?

Omluvit se?

Protože, kdyby se omluvil, pravděpodobně bych rovnou zalezla do jeho klína i tady ve třídě.

Nebo by mohl pronést jeho věrný komentář “promluvíme si v soukromí”?

I když Daemon miloval publikum, věděla jsem, že to, co ukazuje světu, není opravdu on, a když přichází otevření jeho zranitelného jádra, nechce diváky.

“Mám rád tvoje vlasy takhle,” řekl.

Povytáhla jsem obočí. Dobře. Tohle nebylo to, co jsem očekávala.

Zvedla jsem ruce a uhladila si vlasy po stranách.

Jediná věc, co jsem dnes udělala jinak, byla část, kterou jsem si dala uprostřed dolů.

Nic úžasného.

“Ehm, díky…?”

Úšklebek zůstal na jeho obličeji, jak jsme dál pokračovali v zírání na sebe a jak vteřiny plynuly, byla jsem čím dál víc podrážděná.

Vážně?

“Nic dalšího říct nechceš?” zeptala jsem se.

Naklonil se dopředu a klouzal lokty přes lavici.

Naše obličeje byly od sebe na palce.

“Je tu něco, co mi chceš říct ty?”

Zhluboka jsem se nadechla. “Spoustu věcí…”

Husté řasy se sklopily a jeho hlas byl nádherný jako satén. “Vsadím se, že jo.”

Myslel si, že flirtuju?

Potom promluvil znovu. “Je tu něco, co bych chtěl, abys řekla. Co takhle: “Omlouvám se za sobotu?””

Chtěla jsem ho praštit.

Přísahám, za všechnu tu aroganci.

Místo toho, abych byla namíchnutá, střelila jsem po něm naštvaný pohled a otočila se.

Ignorovala jsem ho do konce hodiny a dokonce jsem opustila třídu bez jediného slova.

Samozřejmě, že na chodbě byl dva kroky za mnou. Celá moje záda brněla pod jeho kontrolou, a kdybych nevěděla svoje, myslela bych si, že se tímhle vším baví.

Ranní vyučování se táhlo.

Biologie byla divná, protože místo vedle mě bylo nyní prázdné.

Lesa si toho všimla a zamračila se. “Neviděla jsem Blakea od chvíle, kdy skončily vánoční prázdniny.”

Pokrčila jsem rameny a svědomitě jsem zírala na projekční tabuli, kterou Matthew stáhl dolu. “Nemám ani páru.”

“No ták, byli jste jako “nejlepší kámoši navždy” jako navždy, a ty nemáš ponětí, kde je?”

Pochyby zachmuřily její tón.

Její podezření bylo absolutně srozumitelné.

Petersburg byl jako Bermudský trojúhelník pro teenagery.

Mnozí přišli.

Někteří už nikdy nebyli viděni během toho, co ostatní zabrousili do králičí nory.

V té chvíli jsem přistihla sama sebe, že to chci občas vyzradit.

Udržet moc tajemství je zabiják.

“Já nevím. Zmiňoval něco o tom, že chce navštívit znovu Kalifornii. Možná se rozhodl, že tam zůstane.” Bože, začínala jsem být děsivě dobrá v lhaní. “Petersburg je docela nudný.”

“Bez pochyb.” Odmlčela se. “Ale on ti neřekl, jestli se vrátí zpátky, nebo ne?”

Kousla jsem se do rtu. “No, od té doby, co se s Daemonem vídáme, Blake a já jsme spolu moc nemluvili.”

“Ha.” Její obličej se změnil na chápavý úšklebek. “Daemon vypadá jako žárlící typ. Takže by nemohl být v pohodě, kdyby nějaký další kluk byl super přátelský.”

Krev se mi nahrnula do tváří. “No, on je v pohodě s klučičími přáteli…” Jenom ne s těmi, kteří zabíjejí jeho přátele. S povzdechem jsem si třela čelo. “Mimochodem, jak se má Chad?”

“Moje klučičí hračka?” zachichotala se. “Má se perfektně.”

Snažila jsem se udržet konverzaci u Chada a jak blízko byli k udělání toho.

Samozřejmě, Lesa chtěla vědět všechno o mě a Daemonovi, ale k jejímu zděšení jsem to odmítala.

Souhlasila, že chce žít zprostředkovaně skrze mě.

Po bio jsem se zastavila u mé skříňky jako obvykle a využívala svůj sladký starý čas k výměně knih.

Pochybovala jsem, že by Dee chtěla vidět můj obličej.

Zasedací pořádek v jídelně byl super trapný a já byla stále naštvaná na Daemona.

Do doby, kdy jsem si posbírala knihy, chodba byla prázdná a šum konverzace byl vzdálený.

Zavřela jsem skříňku, napůl se otočila a zapnula jsem si tašku, kterou mi dala máma k Vánocům.

Něco se pohnulo na konci prázdné chodby, vycházející jakoby odnikud.

Vysoký a štíhlý tvar na konci haly, zjevně muž, který se rychle podíval a měl na sobě basebalovou čepici, která byla zvláštní, protože ta byla v porušení školního řádu.

Byla to jedna z těch strašlivých, co nosí řidiči náklaďáků, které jednou za čas přijdou klukům cool.

Nápis byl napsán tučně černě a za slovy byl oválný tvar…vypadalo to hodně jako surfovací prkno.

Můj puls byl pichlavý, zamrkala jsem a o krok ustoupila.

Chlápek byl pryč, ale dveře vlevo se pomalu zavíraly.

Ne…ne, to není možné.

Musel by být šílený blázen, kdyby se sem vrátil, ale…

Pevně jsem držela svou tašku, začala jsem chodit, a pak jsem se rozběhla, než jsem to věděla.

Bouchla jsem do dveří, které se rozletěly.

Spěchala jsem k zábradlí a nakoukla přes něj.

Záhadný týpek byl v spodním patře, jako kdyby čekal ve dveřích.

Lépe jsem viděla náklaďáckou kšiltovku.

Určitě to bylo surfovací prkno.

Blake byl vášnivý surfař, když žil v Kalifornii.

A pak opálená ruka, jako kdyby ten člověk strávil jeho život na slunci, se omotala kolem stříbrné kliky a vlna známosti naježila chloupky na mých rukou.

Ach, blbost.

Část mého mozku se vypnula.

Šla jsem dolů, schody jsem brala po třech, můj dech byl uzamčený v mé hrudi.

Chodba v prvním patře byla víc přeplněná, jak lidi mířili do jídelny.

Slyšela jsem Carissu volat moje jméno, ale byla jsem zaměřená na vršek kšiltovky, jak se pohybuje směrem k tělocvičně a k zadnímu východu, směřujícímu k parkovacím místům.

Vyřítila jsem se okolo páru, který každopádně směřoval do chodby, proklouzla jsem mezi povídajícími si kamarády a ztratila jsem na chvilku čepici z dohledu.

Sakra.

Najednou byli všichni v mé cestě.

Do někoho jsem narazila, vymumlala jsem omluvu a stále pokračovala.

Když jsem dorazila na konec chodby, jediné místo, kterým by mohl odejít, bylo dveřmi.

Dvakrát jsem se nerozmýšlela.

Zatlačila jsem na těžké dvojité dveře, aby se otevřely a vyšla jsem ven.

Zatažená obloha měnila všechno na chmurné a studené a jak moje oči prozkoumávaly společné prostory mimo to parkoviště, došlo mi, že je pryč.

Pouze dvě věci na tomhle světě se mohly pohybovat tak rychle-mimozemšťani a lidé zmutovaní mimozemšťany.

A neměla jsem žádné pochyby o tom, že jsem viděla Blakea a on chtěl, abych ho viděla.

Kapitola 8

Najít Daemona nebylo až tak těžké.

Lenošil naproti nástěnné malbě školního maskota v jídelně.

Mluvil s Billym Crumpem, klukem z naší třídy na trigonometrii.

Krabici mléka v jedné ruce a plátek pizzy umístěn v druhé.

Jak nechutná kombinace.

“Musíme si promluvit,” řekla jsem a přerušila tak chlapskou chvilku.

Daemon si ukousl jeho pizzy během toho, kdy se na mě Billy podíval.

Muselo být něco v mém výrazu, protože jeho úsměv povadl, zvedl ruce, a pomalu začal ustupovat.

“Ehm, dobře Daemone, promluvíme si později.”

Přikývl a jeho oči se zaměřily na mě. “Co je Kotě? Jdeš se omluvit?”

Oči se mi zúžily a na krátkou chvilku jsem se bavila myšlenkou, že mu dám facku uprostřed jídelny.

“Ale ne, nejsem tu kvůli omluvě. Ty mi dlužíš omluvu.”

“Jak jsi na to přišla?” Napil se a byl naivně zvědavý.

“Dobře, pro začátek, nejsem osel. Ty jo.”

Uchechtl se, když se na mě podíval. “To je dobrý začátek.”

“A přinutila jsem Dawsona k poslušnosti.” Vítězně jsem se usmála, když se jeho oči zúžily. “A-počkej. Tohle není ani důležitý. Bože, tohle děláš vždycky.”

“Co dělám?” Jeho intenzivní pohled se prudce změnil, bez známky hněvu.

Víc jako zábava a něco opravdu nevhodného, vzhledem k tomu, že jsme stáli v jídelně.

Drahý Bože…

“Rozptýlíš mě něčím nejapným. V případě, že nevíš, co to znamená, je to hloupé-vždycky mě rozptýlíš něčím hloupým.”

Dojedl svoji pizzu. “Vím, co nejapný znamená.”

“Senzační zpráva,” odsekla jsem.

Pomalu, jako se kočka plíží na kanárka, se na jeho rtech zjevil úšklebek. “Musím tě velmi rozptylovat, protože jsi mi ještě stále neřekla, o čem se mnou potřebuješ mluvit.”

Zatraceně. Měl pravdu. Sakra.

Zhluboka jsem se nadechla, soustředila jsem se. “Viděla jsem-”

Daemon chytil dlaní můj loket, otočil mě kolem a začal mě tahat pryč. “Pojďme někam, kde je větší soukromí.”

Snažila jsem se vyškubnout můj loket z jeho dlaně.

Opravdu jsem nenáviděla, když použil celou jeho mužnost a rozkazoval mi, co mám dělat. “Přestaň mě tahat Daemone. Můžu chodit sama, blbečku.”

“No jo.” Zavedl mě do haly, zastavili jsme se u dveří do tělocvičny. Umístil ruce po obou stranách mé hlavy, uvěznil mě, když se skláněl. Jeho čelo se třelo o moje. “Můžu ti něco říct?”

Přikývla jsem.

“Připadá mi neuvěřitelně atraktivní, když jsi se mnou rozpustilá.” Jeho rty se dotýkaly mého spánku. “Pravděpodobně mě to vyrušuje. Ale líbí se mi to.”

Jo, docela to bylo špatné, ale bylo tu něco…něco horkého kolem toho, jak rychle mě bránil, kdykoliv se něco stalo.

Jeho blízkost byla lákavá, hlavně, když byl jeho dech provokativně teplý a tak blízko mým rtům.

Přivolávala jsem moji vůli, položila jsem ruce na jeho hruď a lehce zatlačila. “Soustřeď se,” řekla jsem, nejista tím, ke komu z nás dvou mluvím. “Mám něco mnohem důležitějšího, co ti musím říct, než rozebírat teď ty rušivé elementy, které tě nažhaví.”

Jeho rty se prohnuly do úsměvu. “Dobře, zpátky k tomu, co jsi viděla. Soustředím se. Zapojím hlavu a všechno možné.”

Zasmála jsem se pod mým dechem, ale vystřízlivěla jsem pěkně rychle.

V žádném případě nemohl Daemon tohle očekávat. “Jsem si jistá, že jsem dneska viděla Blakea.”

Daemon naklonil hlavu na stranu. “Cože jsi říkala?”

“Myslím, že jsem dneska tady viděla Blakea, jen před pár minutami.”

“Jak moc jsi si jistá? Viděla jsi ho-jeho obličej?” Byl plně soustředěný, oči ostré, jako jestřábí a jeho obličej byla jedna ponurá linka.

“Jo, viděla jsem-” Ale neviděla jsem jeho obličej.

Kousla jsem se do rtu, podívala jsem se do chodby.

Studenti se hromadili u jídelny, jeden strkal do druhého, smáli se.

Polkla jsem. “Jeho tvář jsem neviděla.”

Zhluboka se nadechnul. “Dobře, tak co jsi viděla?”

“Čepici, náklaďáckou čepici.” Bože, znělo to neuspokojivě. “Měla na sobě surfařské prkno. A viděla jsem jeho ruku…” A to znělo ještě hůř.

Jeho obočí vystřelilo nahoru. “Jestli to chápu správně… Viděla jsi čepici a ruku?”

“Jo.” Povzdechla jsem si a ramena se mi propadly.

Daemon vyhladil všechnu mimiku z jeho obličeje a položil svou těžkou ruku kolem mých ramen. “Jsi si opravdu jistá, že to byl on? Protože jestli ne, je to v pohodě. Byla jsi hodně vystresovaná.”

Svraštila jsem nos. “Pamatuju si, že jsi říkal něco takového už jednou předtím. Ty víš, jak ses přede mnou snažil schovat, co jsi. Jo, pamatuju si to.”

“Kotě, víš, že teď je to jiný.” Stiskl mi ramena. “Jsi si jistá Kat? Nechci, aby z toho všichni vyšilovali, pokud si nejsi jistá.”

To, co jsem zažila, byl víc než jenom pocit, že jsem doopravdy koukala na Blakea.

Bůh ví, že móda chlapců v okolí, byla rozbita takovým zvěrstvem, jako je kšiltovka řidičů náklaďáků.

Ale když jsem se na to podívala zpětně, neviděla jsem jeho obličej a nemohla jsem si být stoprocentně jistá, že to byl Blake.

Podívala jsem se do Daemonova jasného, upřeného pohledu a tváře mi hořely.

Neodsoudil mě, což jsem viděla v jeho pohledu.

Byl to spíš soucit.

Myslel si, že to nezvládám pod tlakem ze všeho.

Možná jsem si věci představovala.

“Nejsem si jistá,” řekla jsem nakonec a sklopila oči.

A tyhle slova stáhly můj žaludek.

*****

Později v noci jsme s Daemonem prováděli naši “hlídaní dětí” povinnost.

Ačkoliv Dawson slíbil, že do mise “najdu a zachráním” nepůjde sám, věděla jsem, že pro Daemona nebylo příjemné nechávat ho o samotě a Dee chtěla jít dnes večer ven.

Jít do kina nebo co.

A já jsem zvaná nebyla.

Místo toho jsem seděla mezi Daemonem a Dawsonem, čtyři hodiny na George Romero zombie marathónu, s mísou popkornu v mém klíně a notebookem naproti mojí hrudi.

Vytvářeli jsme plány, jak najít Beth, dostali jsme se tak daleko, že jsme měli dvě místa, které známe a potřebovaly jsme je zkontrolovat předtím, než provedeme pozorování tenhle víkend, abychom věděli, jaký druh zabezpečení tam mají teď.

Po začátku Země Mrtvých, se zombie staly ošklivější a chytřejší.

A já se bavila.

“Neměl jsem ponětí, že jsi fanda zombie filmů.” Daemon popadnul plnou hrst popkornu. “Co je to-krev a vnitřnosti nebo sociální podtext ve tvém obličeji?”

Zasmála jsem se. “Hlavně krev a vnitřnosti.”

“To je na tebe tak neholčičí,” okomentoval Daemon, obočí se mu spojovalo, jak zombie začaly používat jejich sekáčky na maso, aby se dostaly skrz zeď. “O tomhle jsem nevěděl. Kolik hodin zbývá?”

Dawson zvedl ruku a dva DVD disky mu střelily do ruky. “No, máme Deník Mrtvých a Přežití Mrtvých.”

“Skvělý,” zamumlal Daemon.

Obrátila jsem oči v sloup. “Padavko.”

“Cokoliv.” Daemon mě šťouchnul loktem a jadýrko popcornu přistálo mezi mou hrudí a notebookem.

Povzdechla jsem si.

“Chceš, abych to pro tebe udělal?” Zeptal se.

Střelila jsem po něm pohledem, vykopla jsem jadýrko ven a pak ho hodila do jeho obličeje. “Budeš vděčný, až přijde zombie apokalypsa a já budu vědět, co dělat, díky mému zombie fetiši.”

Daemon vypadal pochybovačně. “Existují mnohem lepší fetiše, Kotě. Můžu ti jich pár ukázat.”

“Ehm, ne, díky.” Ale začervenala jsem se. A najednou tu bylo spoustu představ, které mi zamořily mozek.

“Neměli byste jít do nejbližšího Costca nebo tak něco?” zeptal se Dawson a nechal DVD disky odletět zpátky na kávový stolek.

Daemon se pomalu otočil ke svému dvojčeti, s nedůvěřivou tváří. “A jak to můžeš vědět?”

Dawson pokrčil rameny. “Je to v Příručce Zombie Přežití.”

“Je to tak.” Přikývla jsem dychtivě. “Costco má všechno-silné zdi, jídlo a zásoby. Oni dokonce prodávají zbraně a munici. Dala by se tak strávit celá léta, zatímco zombíci dostanou jména a jména…”

Daemonovi spadla čelist. “Cože?”

Usmála jsem se. “Až zombíci snědí příliš, vždyť víš…”

“To o Costco je velmi pravdivé.” Dawson si vzal jedno jadérko popkornu a hodil si ho do pusy. “Ale my bychom prostě mohli zombíky podpálit. Byli bychom v pohodě.”

“Ach, dobrá poznámka.” Prozkoumávala jsem mísu kvůli napůl prasklým jadýrkům popkornu-moje oblíbené.

“Jsem obklopen podivíny,” řekl Daemon, zaraženě koukal, a pak zavrtěl hlavou, ale věděla jsem, že byl tajně nadšený.

Kvůli jedné věci-jeho tělo bylo vedle mě kompletně uvolněné a bylo to poprvé, co se Dawson choval…normálně.

Jasně, mluvení o zombících pravděpodobně nebyl největší krok k lidství, ale něco to bylo.

Na ploché obrazovce, si zombík urval kus týpkovi ruky.

“Co to sakra-? Stěžoval si Daemon. “Ten týpek tam prostě stojí. Dobrý den. Zombíci všude. Zkus se kouknout za sebe, ty debilní idiote.”

Zachichotala jsem se.

“To je ten důvod, proč jsou filmy o zombících pro mě neuvěřitelný,” pokračoval. “Dobře. Svět skončí na zasranou bouři zombie. A ta poslední věc, co by někdo udělal se dvěma fungujícíma buňkami v mozku, je, že prostě bude stát podél budovy a bude čekat, až se k němu připlíží zombie.”

Dawson se usmál.

“Sklapni a koukej se na film,” řekla jsem.

Ignoroval to. “Takže ty si opravdu myslíš, že by sis vedla dobře v zombii apokalypse?”

“Jasnačka,” řekla jsem. “Rozhodně bych ti zachránila zadek.”

“Ach, opravdu?” podíval se na obrazovku. Potom zbledl a něco…něco jiného ho nahradilo.

Ječící, jsem sebou škubla k Dawsonovi. “Ach, můj Bože…”

Daemonova kůže byla příšerně šedá a začínala ztrácet svůj tvar.

Hnědá kůže na jeho lícních kostech se začínala kazit.

Jedno jeho oko byla jenom…díra.

To druhé bylo skelné a mléčně bílé.

Chyběly mu trsy vlasů.

Zombie Daemon hnil, usmál se na mě s vyceněnými zuby. “Zachránila bys mi zadek? Jo? Nemyslím si.”

Mohla jsem pouze zírat.

Dawson se skutečně smál.

Nevím, co pro mě bylo víc šokující: To, nebo zombie sedící vedle mě.

Jeho forma se rozplynula a potom byl zpátky-krásný, řezané lícní kosti a hlava plná vlasů. Díky bohu.

“Myslím, že bys za nic nestála při zombie apokalypse,” řekl.

“Ty…ty jsi mě rozhodil,” zamumlala jsem a opatrně si sedla vedle něj.

Se samolibým úsměvem prozkoumával misku, která byla prázdná.

Nějaký popkorn musí být na podlaze.

Cítila jsem na sobě pohled, tak jsem se podívala na Dawsona.

Zíral na nás, ale nebyla jsem si jistá, jestli nás vidí.

V očích měl nostalgický výraz, poskvrněný smutkem a ještě něčím jiným.

Odhodlaností?

Nebyla jsem si jistá, ale na vteřinu, zelený odstín rozzářil, již nudné a apatické oči a vypadal tak moc jako Daemon, kterého jsem si přitáhla v mělkém nadechnutí.

Potom trošku zatřásl hlavou a podíval se pryč.

Podívala jsem se na Daemona a věděla jsem, že si toho všiml. Pokrčil rameny.

“Chce ještě někdo popkorn?” Zeptal se. “Máme potravinové barvivo, můžu ho pro tebe udělat červený.”

“Více popkornu, ale bez obarvování, prosím.” Když popadnul misku a vstal, přistihla jsem ho, jak tajně kouká na bratrův uvolněný výraz. “Chceš, abych stopnula film?”

Jeho výraz mi řekl, že ne a znovu jsem se zachichotala.

Daemon loudavě odcházel z pokoje a zastavil se ve dveřích, když zombíci překročili vodu.

Potom znovu zatřásl hlavou a odešel.

Lhal mi.

“Myslím, že si zombie filmy tajně užívá,” řekl Dawson a podíval se na mě.

Usmála jsem se. “Právě jsem přemýšlela nad stejnou věcí. Musí, protože je blázen do všech duchařských záležitostí.”

Dawson přikývnul. “Tím, že jsme na tyhle pořady koukali celou sobotu, jsme si vytvořili rekord. Zní to chabě, ale byla to zábava.”

Nastala pauza a jeho pohled se přemístil zpátky na televizi.

“Chybí mi to.”

Bolelo mě srdce pro něho a Daemona.

Koukala jsem na obrazovku a kousala jsem si můj spodní ret. “Ty víš, že pořád můžeš.”

Neodpověděl.

Přemítala jsem, jestli ten problém byl v tom, že mu nebylo příjemné být s Daemonem o samotě.

Určitě tu bylo hodně nedořešeného mezi nimi.

“Ráda bych se koukla na nějaký předtím, než v sobotu půjdeme zkontrolovat budovy.”

Dawson byl zticha, když si překřížil nohy u kotníků.

Byla jsem si celkem jistá, že se nechystal odpovědět, prostě ignoroval, co jsem navrhla a mně to nevadilo.

Malé krůčky.

Ale potom promluvil. “Jo, to by mohlo být fakt super. Já…já to zvládnu.”

Překvapená jsem se prudce otočila k Dawsonovi. “Opravdu?”

“Jo,” usmál se.

Bylo to slabé, ale byl to úsměv.

Nadšená jsem přikývla a potom jsem vrátila svoji pozornost zpět ke krveprolití.

Ale viděla jsem Daemona, stojícího kousek od obýváku.

Můj pohled se utopil v jeho a já jsem nasála kolísavý dech.

Všechno slyšel.

Úleva a vděčnost z něho sálala.

Nic nemusel říkat.

Poděkování bylo v jeho upřeném pohledu, ve způsobu, jak jeho ruce lehce zatřásly s mísou čerstvého popkornu.

Přišel do pokoje, sednul si a umístil mísu do mého klína.

Pak se natáhl, vzal mou ruku do své a tak to zůstalo po zbytek noci.

Za pár dní jsem začínala přijímat, že jsem v pondělí pravděpodobně trošku moc vyváděla. Nebyla tu žádná další kšiltovka z pekla a ve čtvrtek byla celá ta záležitost okolo Blakea bez problému.

Dawson se vrátil do školy.

“Viděla jsem ho dneska ráno,” řekla Lesa elegantně, její tělo v podstatě bzučelo jako nadšená ladička. “Nebo alespoň si myslím, že to byl on. Mohl to být Daemon, ale ten kluk byl hubenější.”

Pro mě bylo jednoduché, rozeznat dva bratry. “Byl to Dawson.”

“To je tak zvláštní.” Nadšení vybledlo. “S Dawsonem jsme nikdy nebyli nejlepší kámoši, ale vždycky byl přátelský. Šla jsem za ním, ale on stále pokračoval v chůzi, jako kdyby mě neviděl. A pozor, já jsem těžko přehlédnutelná. Moje temperamentní osobnost je sama o sobě jako křičící člověk.”

Zasmála jsem se. “Jak pravdivé.”

Lesa se zašklebila. “Ale vážně, něco…něco z něho je pryč.”

“Jo?” Můj puls se zvedl.

Bylo tu něco okolo Dawsona, co mohli lidé vycítit?

“Co tím myslíš?”

“Nevím.” Koukla se do přední části třídy, její oči putovaly přes vybledlé rovnice, napsané na tabuli. Její kudrliny se rozlily kolem jejích ramen.

“Je to složité vysvětlit.”

Nebylo moc času rozebírat, co tím myslela.

Carissa dorazila do třídy a potom Daemon.

Položil hrnek s mocha latte na moji lavici.

Skořice se rozplynula ve vzduchu.

“Děkuju.” Chytla jsem teplý šálek. “Kde máš ty?”

“Nemám dneska ráno žízeň,” řekl a točil perem. Rychle se podíval přes moje rameno. “Ahoj Leso.”

Lesa si povzdechla. “Potřebuju Daemona.”

Otočila jsem se na ni, neschopna skrýt můj úšklebek. “Máš Chada.”

Protočila oči. “On mi ale nenosí latte.”

Daemon se uchechtl. “Každý nemůže být tak skvělý jako já.”

Teď jsem protočila oči já. “Kontroluj ego, Daemone, kontroluj ego.”

Napříč uličkou si Carissa pohrávala se svými brýlemi, její oči byly temné a vážné, jak se podívala na Daemona.

“Jenom jsem chtěla říct, že jsem ráda, že je Dawson v pořádku a zpátky.” Dvě červené skvrny se objevily na jejích tvářích. “Musí to být hrozná úleva.”

Daemon přikývnul. “Jo, to je.”

Rozhovor o jeho bratrovi byl právě u konce.

Carissa se otočila a ačkoli Lesa zřídka vynechá trapná témata, do konverzace se nezapojila. Ale po hodině, jak jsme s Daemonem přešli chodbu, všichni lidé byli téměř v klidu.

Všichni zírali na Daemona a hodně si šeptali.

Někteří se snažili udržet to potichu.

Ostatní vypadali, že se o to nestarají.

“Vidíš to?”

“Zase dva z nich.”

“Je to tak divný, že se vrátil bez Beth…”

“Kde je Beth?”

“Možná se vrátil kvůli Adamovi…”

Uvědomila jsem si, že je to mlýn drbů v té nejlepší kvalitě.

Srkla jsem si mého stále teplého latte a koukla se na Daemona.

Křivka jeho čelisti byla tvrdá.

“Ehm, možná to nebyl dobrý nápad.”

Jeho ruka se na kousku dotýkala mých zad, když otvíral dveře vedoucí na schodiště.

“Proč si to myslíš?”

Ignorovala jsem jeho sarkasmus. “Ale kdyby se nevrátil, co by mohl dělat?”

Daemon zůstal po mém boku, když jsme zamířili do druhého patra a zabral většinu stísněného prostoru.

Děti se přes něho mačkaly a já opravdu neměla ponětí, kam jde.

Jeho třída byla v prvním patře.

Naklonil se a tiše řekl. “Byl to špatný, ale i dobrý nápad. Musel se vrátit do světa. A musely tu být taky důsledky, ale stojí to za to.”

Přikývla jsem.

Co řekl, byla pravda.

U dveří na mou hodinu angličtiny, si usrknul mého mocha a vrátil mi ho zpět.

“Uvidíme se na obědě,” řekl, krátce mě políbil, než se otočil kolem.

Moje rty brněly, když jsem pozorovala, jak zadní strana jeho černé hlavy zmizela, a potom jsem vešla do třídy.

Dělo se toho tolik, že moje soustředění nepřicházelo v úvahu.

Učitel mě v jednu chvíli vyvolal a já jsem si to ani nevšimla.

Ačkoli celá třída ano.

Trapný.

Ukázalo se, že Dawson byl v mojí třídě na biologii a ostatní z něj nemohli spustit oči.

Seděl vedle Kimmy, když jsem procházela.

Přikývnul a pak se vrátil k prolistovávání učebnice.

Oči jeho spolusedící byly jako dva měsíce.

Měl nějakou výuku během toho, co byl pryč?

Ne, že by to bylo důležité.

Luxeni se mentálně vyvíjejí o hodně rychleji, než lidé.

To, že chyběl víc než rok, pravděpodobně nic neznamenalo.

“Vidíš?” Lesa se otočila, když jsem si za ní sedla.

“Vidět co?”

“Dawsona,” zašeptala. “To není ten Dawson, jakého si pamatuji. Vždycky povídal a smál se. Nikdy si nečetl učebnici na biologii.”

Pokrčila jsem rameny. “Nejspíš si prošel dost šílenými věcmi.” Nelhala jsem. “A pravděpodobně je pro něj dost nepříjemné být zpátky ve škole, když na něho všichni zírají.”

Tohle také nebyla lež.

“Já nevím.” Zatahala za její batoh, když se podívala na Dawsonovu lavici. “Je náladovější, než kdy býval Daemon.”

“Daemon byl náladový?” řekla jsem trochu suše.

“Dobře, ne tak přátelský, řekla bych. Předtím byl zahleděný sám do sebe.” Pokrčila rameny.“Ach! Mimochodem, co je to s Dee, že se pověsila na Bandu kreténů?”

“Banda kreténů” byla přezdívka od Lesy pro Ash a Andrewa, když jsem poprvé nastoupila na školu.

Kdysi byl i Daemon členem party.

“No,” řekla jsem a najednou jsem i já chtěla číst svoji učebnici na bio.

Kdykoliv jsem pomyslela na Dee, chtělo se mi brečet.

Naše přátelství vzalo ostrou zajížďku do Rozchodvillu.

“Já nevím. Po tom, co se stalo s Adamem…je jiná.”

“Ne. Sakra.” Lesa zavrtěla hlavou. “Její truchlící fáze je děsivá. Snažila jsem se s ní mluvit včera u její skřínky, koukla se na mě, nic neřekla a odešla pryč.”

“Auvajs.”

“Jo, vážně to ranilo moje city.”

“Docela hodně, co jsem-”

Dveře do třídy se otevřely, když zazvonilo a první věc, kterou jsem postřehla, bylo prastaré Nintendo tričko, navlečená přes šedivé tričko. /

Milovala jsem všechny tyhle staře vypadající trička.

Pak rozcuchané bronzové vlasy a hnědé oči.

Srdce se mi zastavilo; bzučení začalo v mých uších a zvedlo se do burácení.

Vzduch by se dal krájet.

Čekala bych, že se vrátí Will, ale ne…on.

“Ach, podívej se, kdo je tady,” řekla Lesa a hladila rukama svůj notebook. “Blake.”

Kapitola 9

Musela jsem snít, protože tohle nemohla být pravda.

V žádném případě.

Rozhodně ne.

Nebyl to Blake procházející třídou, jako kdyby byl jakýkoliv jiný den.

Matthew upustil jeho stoh poznámek.

Podívala jsem se na Dawsona, než jsem si uvědomila, že se nemůžou znát.

On nikdy neviděl Blakea.

“Jsi v pořádku Katy? Vypadáš trochu rozhozená,” řekla Lesa.

Moje oči se divoce vrhy do jejích. “Já…”

O vteřinu později si Blake sedal-na jeho místo vedle mě.

Zbytek třídy se nesoustředil.

Hloupě mě zasáhla jeho přítomnost.

Položil si knížku na stůl, opřel se na židli a složil si ruce.

Hodil na mě rychlý pohled, mrkl.

Svaté peklo…

Lesa se vzdala čekání, až dokončím to, co jsem říkala, a otočila se s kroucením hlavy.

“Mám divný kamarády,” zamumlala.

Blake nic neřekl, když Matthew posbíral jeho rozházené papíry.

Moje srdce najednou rychle tlouklo, byla jsem si jistá, že nechce vynechat ani vteřinu.

Lidé zírali, ale nemohla jsem odtrhnout oči z Blakea.

Konečně, našla jsem hlas.

“Co…tady děláš?”

Podíval se na mě, tisíc tajemství se ukrývalo v zelených skvrnách jeho pohledu.

“Přišel jsem do školy.”

“Ty…”

Slova došly.

A najednou byl šok pryč, nahrazen ostrou zlostí, tak mocnou a tak horkou, že jsem cítila statickou horečku kolem mé kůže.

“Tvoje oči,” zašeptal Blake, úšklebek dráždil jeho rty, “začínají zářit.”

Zavřela jsem oči a snažila se ovládnout své vířící emoce.

Když jsem si byla asi na čtyřicet procent jistá, že na něho neskočím jako opice a nezlomím mu vaz, znovu jsem je otevřela.

“Neměl bys tu být.”

“Ale já tu jsem.”

Tohle nebyl čas na vyhýbavé komentáře.

Podívala jsem se do přední části třídy a viděla Matthewa psát na tabuli s bledým obličejem.

Mluvil, ale já jsem nic neslyšela.

Zastrčila jsem si vlasy za jedno ucho a držela jsem tam ruku.

Cokoliv, jenom abych neuhodila Blakea, protože tady byla skutečná možnost, že to udělám.

“Dali jsme ti šanci.” Držela jsem svůj hlas nízko. “Znovu to neuděláme.”

“Ale já myslím, že uděláte.” Naklonil se přes malý prostor, přiblížil se příliš blízko, svaly se mi sevřely. “Jakmile si poslechneš, co nabízím.”

Můj šílený smích bublal v mém hrdle, jak jsem držela upřený pohled na Matthewovi.

“Ty jsi tak…tak mrtvý.”

Lesa se tázavě podívala přes její rameno. Vykouzlila jsem úsměv.

“Když už mluvíme o smrti,” zamumlal a Lesa se najednou otočila zpátky. “Všimnul jsem si, že dlouho ztracené dvojče se vrátilo.” Zvednul pero a začal psát. “Vsadím se, že Daemon je nadšený. Ach, což mi připomíná a je mi úplně jasné, že on je ten, kdo tě zmutoval.”

Moje nejbližší ruka k němu se zacukala.

Slabě bílé světlo tancovalo po mých kloubech, kmitalo jako jádro plamene.

Znalost toho, kdo mě zmutoval, byla nebezpečná.

Kromě toho, následky, kterým by Daemon čelil, kdyby se to dostalo ven z Luxenské komunity, by DOD mohlo použít proti nám.

Přesně tak jako to bylo s Dawsonem a Bethany.

“Opatrně,” řekl. “Vidím, že stále musíš pracovat na svém hněvu.”

Temně jsem se na něj podívala, slib v očích. “Proč jsi tady? Doopravdy?”

Přiložil si prst ke rtům. “Ticho. Musím se naučit o…” Podíval se na tabuli, zamhouřil oči v koncentraci. “O různých typech organismů. Nuda.”

Spotřebovalo to každý kousek mé sebekontroly sedět v této třídě.

I Matthew vypadal, že má problémy-každých pár minut zapomněl, kde je, když pokračoval v jeho výuce.

Jedinkrát jsem zachytila Dawsonův pohled a přála jsem si, abych s ním mohla mluvit…

Počkat.

Mohla bych komunikovat s Daemonem?

Už jsme to dělali předtím, ale vždycky byl v jeho Luxenské formě, když se to stalo.

Mělce jsem se nadechla, sklopila jsem pohled na rozmazané linky na mém sešitě a soustředila jsem se, jak to jen šlo.

Daemone?

Prostor mezi mýma ušima bzučel jako zapnutá televize bez zvuku.

Nerozeznatelný zvuk, ale vysokofrekvenční šum.

Daemone?

Čekala jsem, ale bez odpovědi.

Frustrovaně jsem vydechla.

Potřebovala jsem najít způsob, jak mu dám vědět, že Blake je zpátky, jako opravdu zpátky ve škole.

Napadlo mě, že Dawson mu může dát vědět, ale nevěděla jsem, jak by Dawson jednal, kdybych vstala, šla na toaletu a řekla mu, že ten idiot vedle mě je Blake.

Podívala jsem se na něj, když jsem řekla idiot.

Žádné pochyby o tom, že Blake dobře vypadal.

Otřásl všechny jeho nepořádné vlasy a zlatou pokožku vzhledu surfařského hocha.

Ale pod lehkým úšklebkem se skrýval zabiják.

Ve chvíli, kdy zazvonil zvonek, posbírala jsem si věci, zamířila ke dveřím a střelila jsem po Matthewovi pohledem.

Nějak vypadal, že ví, protože zastavil Dawsona a já jsem doufala, že by mohl zadržet Dawsona, aby neprohodil Blakea skrz okno před všemi, jakmile by se dozvěděl, kdo Blake je.

Následovala pauza na oběd, ale i tak jsem vyštrachala telefon z mé tašky.

Udělala jsem asi tři kroky předtím, než mě Blake na chodbě dohonil a chytil mě za loket. “Musíme si promluvit,” řekl.

Snažila jsem si uvolnit ruku. “A ty mě musíš nechat na pokoji.”

“Nebo co? Chystáš se s tím něco udělat?” Jeho hlava se pod úhlem otočila ke mně a já jsem zachytila tu známou vůni jeho vody po holení. “Ne. Protože víš, jaké je riziko prozrazení.”

Zaskřípala jsem zuby. “Co chceš?”

“Jenom si promluvit.”

Nasměroval mě do prázdné třídy.

Jakmile jsme byli uvnitř, uvolnila jsem si ruku, když zamykal dveře.

“Podívej-”

Jednala jsem podle instinktu, pustila jsem batoh na podlahu a nechala Zdroj vznášet se skrz mě.

Bělavě červené světlo se rozvinulo přes moje ruce, praskalo ve vzduchu.

Koule bílého světla o velikosti softbalového míčku se vytvořila v mé dlani.

Blake zakoulel očima. “Katy, chci si jenom promluvit. Nepotřebuješ-”

Uvolnila jsem energii.

Světlo vystřelilo přes místnost jako blesk.

Blake rychle uhnul a světlo se rozpláclo o tabuli.

Intenzita roztavila prostředek zeleného povrchu a smrad spáleniny naplnil vzduch.

Zdroj ve mně stoupal znovu, a tentokrát jsem nehodlala minout.

Řítil se přes moje ruce do konečků prstů.

V tu chvíli, jsem opravdu nevěděla, jestli je to dost silné, aby to Blakea dokázalo zabít, nebo jenom udělalo nějakou pořádnou škodu. Nebo jsem to možná věděla, ale nechtěla jsem si to přiznat.

Blake spěchal za obrovský dubový stůl, a zvedl ruce.

Všechny židle z levé strany letěly doprava, pleskly mě do nohou a rozhodily mě.

Moje muška byla pryč, energetický míč prudce vyletěl nad Blakeovu hlavu a naboural do kruhových hodin nad tabulí.

Ty se rozletěly ve stovce oslepujících kousků plastu a skla, které pršely dolů…

A najednou se kousky zastavily ve vzduchu, visely tam, jako kdyby byly připoutány neviditelnými řetězy.

Pod nimi se Blake narovnal, jeho oči zářily.

“Sakra,” zašeptala jsem a můj pohled se vrhl ke dveřím.

Nebyla tu šance, jak bych tohle mohla zvládnout a jestli zmrazil ty kousky, pravděpodobně zmrazil všechno.

Dveře.

Lidi mimo místnost, předpokládala jsem.

“Už jsi skončila?” Blakeův hlas zněl v mých uších krutě. “Protože takhle se vyčerpáš během pár vteřin.”

Měl pravdu.

Zmutovaní lidé neměli zásobu energie jako Luxeni. Takže když použili jejich schopnosti, unavili se pěkně rychle.

Byla tady skutečnost, že i když jsem se vysílila na Blakeovi tu noc a všechno upadalo, Daemon tu byl a nabíjeli jsme jeden druhého.

Ale to neznamenalo, že tu budu prostě jenom stát a nechám Blakea udělat cokoliv, co plánoval.

Udělala jsem krok dopředu a židle reagovaly na obranu.

Zvedly se do vzduchu, tlačily mě zpátky, jak se navrstvily k vrcholu, utvořili kruh okolo mě až ke stropu.

Zvedla jsem ruce a viděla jsem židle s malou deskou letět zvlášť.

Pohybovat s věcmi pro mě už bylo snadné, takže teoreticky by tyhle miminka mohly střelit Blakea jako kulky.

Začaly se chvět a posunuly se ode mě.

Blake je zadržel a stěna ze židlí se zatřásla, ale neustoupila.

Udržela jsem obraz, jak se pohybují ode mě, čerpala jsem statickou energii uvnitř mě, dokud mi divoce pulzující záchvěvy neprořízly spánky. Bolest narůstala, dokud jsem nepustila ruce dolů.

Moje srdce zakoplo, jak jsem se otočila.

Uvězněna-uzavřena v hrobce ze zatracených židlí.

“Vsadím se, že jsi vůbec netrénovala.”

Přes mezery v židlích, jsem ho viděla projít kolem stolu.

“Nechci ti ublížit.”

Chodila jsem v malém kruhu, zhluboka jsem dýchala. Moje nohy byly jako želé, kůži jsem měla suchou a křehkou.

“Zabil jsi Adama.”

“Nezamýšlel jsem to. Musíš mi věřit, že poslední věc, co jsem chtěl, bylo někoho zranit.”

Moje pusa se otevřela. “Chtěl jsi mě poštvat proti nim! A někdo zraněn byl, Blakeu.”

“Já vím. A nemáš ani ponětí, jak špatně se kvůli tomu cítím.” Následoval mě na druhou stranu zdi. “Adam byl fajn kluk-”

“Nemluv o něm!” Zastavila jsem se, ruce se mi sevřely do slabých, nepoužitelných pěstí. “Neměl ses vracet zpět.”

Blake naklonil hlavu na stranu. “Proč? Protože mě Daemon zabije?”

Zkopírovala jsem jeho pohyby. “Protože tě zabiju já.”

Vyklenul obočí a zvědavost se odrazila v jeho rysech. “Ty už jsi svou šanci měla, Katy. Zabíjení není ve tvé povaze.”

“Ale ve tvé je, že?” Ustoupila jsem a zkontrolovala židle.

Trošku se zavrtěly.

Blake možná měl více zkušeností s objekty, ale taky se vysiloval.

“Všechno k ochraně tvého přítele?”

Načerpal hluboký nádech. “Ano.”

“Dobře, já udělám všechno k ochraně mých.”

Chvíli bylo ticho.

Během těchto vteřin, roztříštěné kousky hodin padly na zem.

Uvnitř jsem si zatancovala malý tanec vítězství.

“Změnila ses,” řekl nakonec.

Část mě se chtěla smát, ale smích se mi zasekl v hrdle. “Nemáš ani ponětí.”

Pohybujíc se od židlí, přejel si rukou po rozcuchaných vlasech. “To je dobře, protože možná budeš rozumět důležitosti toho, co jsem ti přišel nabídnout.”

Moje oči se zúžily. “Není nic, co bys mohl nabídnout.”

Ironický úsměv se objevil na jeho rtech-na rtech, které jsem jednou políbila.

V zadní části hrdla mě pálila žluč.

“Několik dní jsem vás všechny pozoroval. A nebyl jsem zdaleka jediný, ale to víš. Nebo alespoň tvoje okno do ložnice to ví.”

Založil ruce, když si uvědomil, že má moji plnou pozornost.

“Vím, že se Dawson snaží najít Beth, ale neví, kde hledat. Já jo. Drží ji s Chrisem.”

Zastavila jsem se. “Kde to je?”

Blake se zasmál. “Jako kdybych ti to řekl, když je to možná ta jediná věc, která mě udrží naživu. Odsouhlas, že mi pomůžeš vysvobodit Chrise a já se ujistím, že Dawson dostane Beth. To je všechno, co chci.”

Po těchto slovech jsem zamrkala.

On nás prosil o pomoc po tom všem?

Ten šílený smích se znovu dral nahoru a tentokrát se to povedlo, vyšel hrdelně nízko. “Ty musíš být mimořádně praštěný.”

Jeho výraz vklouzl do mračení.

“DOD si myslí, že jsem jejich malý perfektní hybrid. Zeptal jsem se, jestli můžu zůstat kvůli Luxenské komunitě a pravděpodobnosti, že někdo další byl zmutován. Jsem jejich implantát. A já vás dostanu do zařízení, kde jsou drženi. Vím, kde jsou, na jakém patře jsou a v jaké cele jsou. A důležitější, vím jejich slabiny.”

Mohl by to myslet vážně?

Židle nahoře se zakymácely a já jsem věděla, že jsem jenom vteřiny od toho, abych byla pohřbena pod zatracenými věcmi.

“Beze mě ji nikdy nenajdete a všechno, co akorát uděláte, bude, že vkráčíte přímo do rukou Daedaluse.”

Blake o krok ustoupil.

Vzduch za jeho ramenem byl ve vlnách zdeformovaný.

Druh energie, který setřásal…

“Potřebujete mě,” řekl. “A jo, já potřebuju vás. Nemůžu se ke Chrisovi dostat sám.”

Dobře, myslel to vážně.

“Proč na světě, bychom ti měli věřit?”

“Nemáte na výběr.”

Odkašlal si a židle zarachotily.

Můj pohled klesl.

Nohy těch vespod byly ohnuté směrem k němu.

“Nikdy ji nenajdete a Dawson skončí tím, že udělá něco hrozně šíleného.”

“Dobře, zvážíme naše možnosti.”

“Bál jsem se, že tohle řekneš.”

Blake zvedl mou tašku a položil ji na katedru.

“Buď mi všichni pomůžete, nebo půjdu za Nancy Husher a řeknu jí, jak mocná jsi.”

Při zvuku jejího jména jsem se ostře nadechla.

Nancy pracovala pro DOD a pravděpodobně pro Daedalus.

“Nikdy jsem se jí nenahlásil zpátky, a i když Vaughn pracoval s Willem Michaelsem, ani on to neudělal,” pokračoval. “Myslí si, že tvoje mutace vyprchala. A uchování si téhle informace mi možná zachrání zadek. Možná ne, ale v obou případech, přijdou si pro tebe. A jestli přemýšlíš, jak se mě zbavíte ještě předtím, tak se pleteš. Mám zprávu, která bude doručena, pokud se mi cokoliv stane, která říká, čeho jsi schopná a odhaluje Daemona jako toho, kdo tě zmutoval. Jo, myslel jsem na všechno.”

Vztek zuřil uvnitř mě a židle se začaly opravdu třást.

Ve vteřině se uhnul pryč a jakoukoli sílu jsem doopravdy získala, nechala mě bezmocnou.

“Ty krysí bastarde…”

“Omlouvám se.”

Už byl u dveří a dobrý Bože, byla jsem pitomec, protože vypadal a zněl upřímně.

“Nechtěl jsem, aby to zašlo až sem, ale tomu ty rozumíš, že? Dokonce jsi to sama řekla. Uděláš všechno pro ochranu tvých přátel. Nejsme zas tak odlišní, Katy.”

Pak otevřel dveře a zmizel pryč.

Zeď ze židlí se rozpadla a židle se rozsypali po podlaze.

Trošku ironické, jak spadli na sebe, stejně tak jako se celý můj život hroutil do sebe.

Kapitola 10

V omámení, jsem vyšla z rozbořené třídy a došla doprostřed haly předtím, než se dveře schodiště otevřely a Daemon z nich vystřelil.

Jeho oči byly neuvěřitelně sytě zelené, když jeho pohled dopadnul na mě a vzal rychlé čtyři kroky předtím, než stál přede mnou a chytil mě za ramena.

Za ním byl Matthew a mírně-zmatený Dawson, ale Daemon…

Nikdy jsem ho neviděla tak zuřivého a to už něco znamená.

“Hledali jsme tě všude,” řekl přes zaťaté zuby.

Matthew se objevil na našem boku. “Viděla jsi, kam šel? Blake?”

Jako bych to potřebovala objasňovat.

Pak jsem si uvědomila, že nevěděli, že jsem byla s ním.

Kolik času uplynulo v té místnosti?

Připadalo mi to jako hodiny, ale mohli to být jenom minuty.

A pokud měl Blake zmrazený všechny mimo učebnu, ostatní Luxeni by to měli vědět, protože by to na ně nemělo mít žádný efekt.

Takže Blake neovlivnil nikoho mimo učebnu.

Polka jsem, věděla jsem že Daemonova reakce bude epická. “Jo, on…on si chtěl promluvit.”

Daemon ztuhl. “Co?”

Podívala jsem se nervózně na Matthewa.

Jeho výraz byl klidný v porovnání s vroucím vztekem v Daemonově pohledu.

“Sledoval nás. Nemyslím si, že někdy odešel.”

Daemon spustil ruce a couvl, vrážející si prsty do vlasů. “Nemůžu uvěřit, že je tady. Zahrává si se smrtí.”

Zmatek vyklouzl z Dawsonova výrazu, nahrazený zvědavostí, když šel krok za krokem kolem svého dvojčete. “Proč nás sleduje?”

A tady přichází zvrat, pomyslela jsem si.

“Chce od nás pomoc, aby dostal Chrise.”

Daemon se otočil tak rychle, že by si natáhl sval, kdyby byl člověk. “Ještě jednou?”

Tak rychle, jak jsem jen mohla, jsem jim řekla, co Blake řekl, vynechávající tu část o předání mě a Daemona Nancy.

Říkala jsem si, že bude nejlepší, když si o tom promluvíme v soukromí.

Dobrý nápad, protože Daemon skoro přešel do plného Luxenského režimu přímo tady.

Matthew zavrtěl hlavou. “On…nemůže si myslet, že mu budeme věřit.”

“Nemyslím si, že ho to zajímá, pokud to uděláme,” řekla jsem a zastrčila si vlasy dozadu.

Všechno, co jsem chtěla dělat, bylo sednout si a jíst krabici sušenek, ruce se mi začali třást vyčerpáním.

“Ale on opravdu ví, kde drží Beth?” Dawsonovi oči byly horečnatý.

“Já nevím.” Opřela jsem se o skřínku. “S ním se to nedá říct.”

Dawson vystřelil dopředu, najednou před moji tváří. ” Řekl něco-něco, co můžeme použít k tomu, abychom ji našli?”

Zamrkala jsem, překvapená jeho náhlou živostí. “Ne. Ne opravdu-”

“Přemýšlej,” Dawson přikázal, hlavu skloněnou. “Musel něco říct, Katy.”

Daemon sevřel bratrovo rameno, tlačící ho pryč. “Ustup, Dawsone. Myslím to vážně.”

Setřásl Daemonovu ruku, tělo těsně stočené. “Pokud ví-”

“Nech toho.” Daemon ho přerušil. “Byl poslaný DOD, aby určil, jestli je Kat životaschopný subjekt. Dělat s ní to, co dělají s Beth. Zabil Adama, Dawsone. Nespolupracujeme s-”

Nohy se mi začaly viklat a zapotácela jsem se trochu doleva. Nemohla jsem ani začít přemýšlet, jak to Daemon věděl, ale otočil se ke mně, než jsem se mohla narovnat. Silné paže kolem mého pasu, přitahující si mě k jeho boku.

Daemonovo obočí tmavě nakrčené nad jeho očima. “Co se děje?”

Moje tváře vzplály. “Jsem v pohodě. Opravdu jsem.”

“Lžeš.” Jeho hlas se nebezpečně ztišil. “Ty jsi s ním bojovala?” A potom se jeho hlas ztišil dokonce ještě víc, až mi přeběhl mráz po zádech. “Zkusil ti ublížit? Protože přísahám, roztrhám ho přes tenhle stát-”

“Jsem v pohodě.” Snažila jsem se uvolnit a setřást ho, ale jeho ruka byla jako přilepená. “Většinu útoků jsem udělala první já, pak přišlo na otázky. Unavila jsem se, ale on mi neublížil.”

Daemon nevypadal přesvědčený, ale obrátil svou pozornost zpět ke svému bratrovi. “Já vím, že chceš věřit, že Blake nám nějak může pomoc, ale nedá se mu věřit.”

Dawson se odvrátil, sval pulzoval v jeho čelisti.

Frustrace po něm sjížděla ve vlnách.

“Daemon má pravdu.” Matthew si založil ruce v bok. Na konci chodby se otevřely dveře a dva učitelé vstoupili, nesoucí kouřící hrnky a papíry. “Ale tohle není místo k diskutování o ničem z toho. Po škole, váš dům.”

A s tím se otočil v opačném směru a odkráčel.

“Já vím, co se chystáš říct,” řekl Dawson ostře. “Nebudu dělat nic lehkovážného. Slíbil jsem vám oběma, že to neudělám a dodržím svoji část dohody. Radši dodržte vaši.”

Daemon nebyl uklidněný, když sledoval Dawsonovu hlavu v opačném směru.

“To není dobrý,” řekl.

“Nemáš ani ponětí.” Podívala jsem se na něj a čekala, až učitelé zmizí do svých učeben. “Důvěřovat Blakeovi může být diskutabilní.”

Jeho oči se zúžily, když se obrátil, používající své tělo, aby mě zastínil. “Co jsi to říkala?”

Modlila jsem se, aby neztratil nervy. “Blake potvrdil to, co Will řekl. DOD a Daedalus věří, že moje mutace zanikla. Dobré zprávy, viď? Ale on je zoufalý-víc než si umíme představit. Pokud nebudeme souhlasit s tím, abychom mu pomohli, on plánuje předat nás.”

Daemonova reakce byla podle očekávání.

Nyní byl důlek velikosti pěsti ve skřínce vedle nás a já jsem ho popadla za ruku a táhla do nedalekého schodiště předtím, než se začnou učitelé poohlížet po zdroji hluku.

Bezmocný vztek prosakoval do vzduchu a usadil se na něm jako přikrývka.

Věděl, co jsem ještě nebyla ochotná říct.

Stejně jako s Willem, byli jsme vydíráni-znovu v pasti, a co bychom měli dělat?

Odmítnout spolupracovat s Blakem a být předáni?

Nebo důvěřovat někomu, kdo nás už přesvědčil, že si to nezaslouží?

Bože, byly jsme v hajzlu na nejvyšším stupni.

Mohla jsem říct, že Daemon se chtěl vykašlat na školu a prohledat celý kraj, ale taky mě nechtěl nechávat samotnou…bez ohledu na to, jak tvrdě jsem pracovala na tom, abych ho přesvědčila, že ze všech míst, škola pro mě byla nejbezpečnější.

Protože očividně nebyla, ne když se Blake vrátil, hrající si na normálního studenta.

A Blake věděl, že tak dlouho, jak zůstane mezi lidmi, nebylo nic, co jsme mohli udělat.

Po zbytek dne jsem čekala, že uvidím Blakea znovu, ale neviděla.

Když zvonek konečně zazvonil konec poslední hodiny, nebyla jsem překvapená, když jsem se potkala s Daemonem u mé skřínky. “Jedu domů s tebou,” řekl.

“Jasně.” Nemělo smysl se s ním kvůli tomu hádat. “Ale jak se domů dostane Dolly?”

Potrhle se usmál, miloval to, když jsem říkala jeho autu tím stupidním jménem.

“Dneska ráno jsem jel s Dee. Andrew a Ash s ní jedou domů.”

Nechala jsem to plavat, přemýšlející, kdy se s nimi Dee tak sblížila.

Nikdy nebyla jejich velký fanoušek a jejich “nenávidíme lidi” tendence.

Tolik se toho změnilo a věděla jsem, že jsem zatím neviděla ani celé spektrum.

“Myslíš si, že nás opravdu předá?” zeptala jsem se, jakmile jsme byli v mém malém sedanu.

Venku, holé stromy obklopující parkoviště, rachotily jako tisíce suchých kostí.

“Je očividně zoufalý,” Daemon se snažil natáhnout své dlouhé nohy, reptající.

“Blake už zabil, aby ochránil svého přítele a jediný způsob pro Blakea, jak ho udržet v bezpečí, je buď předáním tě, to pro co byl původně poslán udělat, nebo abychom mu pomohli. Takže, jo, věřím, že by to udělal.”

Sevřela jsem volant, vítající lávu-jak se hněv rozlil po mé kůži.

Nechali jsme Blakea jít, dávající mu šanci, aby se dostal tak daleko, jak jen mohl, a on se vrátil, aby s námi manipuloval.

Jak nevděčný byl?

Podívala jsem se na Daemona. “Co budeme dělat?”

Jeho čelist pracovala. “Máme dvě možnosti: Pracovat s ním nebo ho zabít.”

Oči mi lezli z důlků. “A ty bys byl tím, kdo by to udělal? To není správné. Neměl bys to být vždycky ty. Nejsi jediný Luxen, který může bojovat.”

“Já vím, ale nemůžu očekávat, že někdo jiný by nesl tohle břemeno.” Podíval se na mě. “A nesnažím se začít s další hádkou o tom, jestli jsi nebo nejsi schopná dělat dobrou Wonder Woman, ale nikdy bych neočekával, že ty nebo moji sourozenci by to udělali. Vím, že by si to mohla udělat…bránit sebe a nás, Kat, ale nechci tenhle typ viny dát na tvá ramena. Dobře?”

Přikývla jsem, představující si, co jsem už cítila, jenom znásobený, a vnitřnosti se mi zkroutili.

“Já bych to zvládla…kdybych musela.”

Uplynul úder srdce a cítila jsem jeho ruku na mé tváři.

Na sekundu jsem odtrhla oči od silnice.

Pousmál se. “Hoříš jasně, alespoň pro mě a já vím, že bys to zvládla, ale poslední věc, kterou chci je, aby tvoje světlo bylo poskvrněno něčím tak temným.”

Stupidní holčičí slzy pálily v mých očích a silnice se stala trochu rozmazaná.

Nemohla jsem je nechat spadnout, protože brečet kvůli tomu, že říká něco tak sladkého, by opravdu nepomohlo “jsem drsňačka” případu.

Dala jsem mu vodnatý úsměv a myslím, že pochopil.

Dojela jsem na příjezdovou cestu předtím, než se tam dostal zbytek skupiny.

Plná nervózní energie jsem následovala Daemona do jeho domu a popadla láhev s vodou, pak jsem se vrátila do obýváku.

Než jsem mohla začít s rozrušeným chozením po koberci, Daemon mě chytil za ruku a táhl mě k němu, když si sedl, stáhl mě do svého klína. Ruce kolem mě, zabořil obličej do méhokrku. “Víš, co musíme udělat,” řekl tiše.

Láhev dopadla vedle nás, položila jsem ruce kolem jeho krku. “Zabít Blakea.”

Dusil se smíchem. “Ne, Kotě. Nezabijeme ho.”

Byla jsem překvapená. “Nezabijeme?”

Odtáhl se, setkávající se s mým tázavým pohledem. “Uděláme to, co chce.”

Dobře, byla jsem víc než překvapená. Spíš ohromená. ” Ale…ale…ale…”

Se škádlivým úsměvem na jeho rtech. “Použij slova, Kotě.”

Vymanila jsem se z mého omámení. “Ale nemůžeme mu věřit. S největší pravděpodobností je to past!”

“Jsme tak nějak zatracený, když to uděláme a zatracený, i když to neuděláme.”

Posunul se, přesouvající ruce podél mé dolní části zad. “Ale promyslel jsem to.”

“Co? Celých deset minut než jsme se dostali domů?”

“Myslím, že je roztomilý, že říkáš mému domu doma.” Jeho úsměv se šířil do jeho očí, prohlubující jejich lesklý odstín. “Mimochodem je to můj dům. Mé jméno je na listině.”

“Daemone,” řekla jsem s povzdechem. “Dobrý vědět, ale právě teď to není důležitý.”

“To je pravda, ale je to dobrá znalost, kterou mít. Každopádně, protože jsi šla úplně mimo téma-”

“Co?”

Jak na to přišel?

“Ty jsi ten-”

“Znám svého bratra. Dawson půjde za Blakem, když nebudeme souhlasit.” V mžiku byl všechen jeho humor pryč. “Je to to, co bych udělal, kdyby naše pozice byly obrácené. A my známe Blakea lépe než on.”

“To nevím, Daemone.”

Pokrčil rameny. “Nenechám ho, aby tě předal.”

Zamračila jsem se. “Předá i tebe, a co tvoje rodina? Přivedení Blakea do stáda bude nebezpečný…a hloupý.”

“Riziko převáží nad možnými důsledky.”

“Jsem šokovaná,” přiznala jsem, rozplétající ruce. “Nechtěl si, abych trénovala s Blakem,protože jsi mu nevěřil a to bylo předtím, než jsme věděli, že je vrah.”

“Ale teď do toho oba jdeme s tím, že víme čeho je schopný. Naše oči jsou otevřené.”

“To nedává smysl.” Při zvuku zavírajících se dveří od auta, jsem se podívala z okna. “Jediný důvod, proč budeš spolupracovat s Blakem, je Dawson a já. To asi není nejmoudřejší rozhodnutí, který si udělal.”

“Možná ne.” Rychle se posunul, svírající moje tváře a hluboce se na mě podíval, a pak bez okolků mě hodil na polštář vedle něj. “Ale už jsem se rozhodl. Buď připravená. Tohle setkání nepůjde dobře.”

Napůl roztažená přes gauč jsem na něj zírala.

Sakra jasně, že to nepůjde dobře.

Vylovila jsem láhev s vodou zpod mého stehna a posadila se, když mimozemská posádka hrůzy vešla dovnitř.

Dee okamžitě začala přecházet před televizí.

Její dlouhé, černé, vlnité vlasy proudily za ní.

Neznámý, horečnatý záblesk vzplál v jejích zelených očích. “Takže Blake je zpátky?”

“Ano.” Daemon se naklonil dopředu, opřel si lokty o kolena, pozorující svou sestru.

Podívala se na mě a pak se rychle podívala jinam. “Samozřejmě, že by s ní mluvil, jako by se nic nestalo. Byly nejlepší kámoši navždy.”

Co to sakra bylo s tím “nejlepší kámoši navždy” prohlášením?

Hněv ve mně vířil, ale já ho tlačila dolů.

“Nebyl to zrovna přátelský rozhovor.”

“Tak, co budeme dělat?” zeptala se Ash. Její vršek blond vlasů byl ulízaný do úzkého culíku. Na někom jiném by to vypadalo příliš tvrdě, ale ona to dokázala nosit, jako by byla modelka, která jde na přehlídku.

“Zabijeme ho,” řekla Dee, zastavující se před konferenčním stolkem.

Nejdřív jsem si myslela, že si dělá srandu, protože to byla Dee.

V létě, jsem jí jednou viděla přesunout lopatkou plnou hlíny a mravenců mimo záhon, takže se nezadusily pod mulčem.

Ale jak jsem se na ni dívala, jak se celá místnost na ni dívala, uvědomila jsem si, že to myslí vážně.

Spadla mi čelist. “Dee…?”

Její ramena se napřímila. “Neříkej mi to. Jsi proti tomu ho zabít? To už vím. Přesvědčila si mého bratra, aby ho nechal žít.”

“Nepřesvědčila mě,” řekl Daemon, prsty stočený pod bradou.

Skočila jsem do toho dřív, než mohl pokračovat. Nebyla jeho práce vždycky přispěchat na mou obranou. “Nepřesvědčila jsem ho, aby udělal cokoliv, Dee. Oba jsme se shodli, že dost lidí už tu noc zemřelo. Nemysleli jsme si, že se vrátí.”

“Je to víc než to,” řekl Matthew. “Je taky spojený s dalším Luxenem. Zemře, jeho kamarádtaké zemře. Nezabijeme jenom jeho. Zabijeme nevinného člověka.”

“Jako Katy a Daemon?” zeptala se Ash, v jejím hlase chyběla běžná jedovatost. Její chování děvky se muselo přesměrovat na Dee v nějakém okamžiku.

Pocit viny se do mě zabodával ostrými hroty ve chvíli, kdy jsem si myslela, že skončila a já jsem se vrtěla, drásající opotřebované části na mých džínách.

Nebylo to fér.

Dee a Adam měli dlouhou minulost-historii, zakládající se na ignorování toho, co pravděpodobně mezi nimi vždycky bylo.

Láska a náklonost.

A oni se jenom poznávali navzájem na této úrovni těsně předtím, než ho od ní odtrhli.

Ash se podívala na Dawsona. “A stejně jako ty a Beth?” Když dva kluci pokynuli, Ash sisedla zpátky a podívala se na tichého Matthewa. “Nemůžeme zabít Blakea s vědomím, že zabijeme nevinného Luxena. To je jako zabít Katy a zničit Daemona.”

Obočí mi vystřelilo, což mi věnovalo pošťouchnutí kolenem od Daemona.

“Nenavrhuji zabít Katy nebo Beth,” připomněla všem Dee. “Nevíme, kdo ten další Luxen je. Pokud víme, mohl by pracovat s DOD nebo cokoliv, co ta další skupina je. Blake…zabil Adama, Ash.”

“Vím to,” vyštěkla, oči jí briliantově modře zářily. “Byla jsem jeho sestra.”

Deeina páteř se narovnala, když se napřímila. “A já jsem byla jeho přítelkyně.”

Svaté peklo…

Bylo to jako opačný den nebo tak něco.

Zatřásla jsem hlavou, ohromená. “Ta skupina se jmenuje Daedalus.”

Jo, Dee se nemohla zajímat méně, jak se ta skupina jmenovala.

Otočila se na Matthewa. “Musíme něco udělat, než někdo další přijde k úhoně.”

Matthew se šokovaně podíval. “Dee, my ne-”

“Zabijáci?” Její obličej zrudl a potom zbledl. “Předtím jsme zabili k naší ochraně! Každou chvíli zabíjíme Arumy. Daemon zabil důstojníky DOD!”

Daemon sebou trhl a já jsem se okamžitě urazila.

On možná neukazuje, jak moc ho zabíjení zraňuje, ale já to věděla. “Dee,” řekla jsem a překvapivě, ona se na mě podívala. “Já vím, že to právě teď bolí, ale tohle… Tohle nejsi ty.”

Ostře se nadechla a televize za ní blikala. “Ty mě neznáš. A víš hovno. Ta…ta lidská zrůda-nebo co on je-tu byl proto, co můj bratr udělal tobě. Teoreticky, kdybys sem nikdy nepřišla, nic z toho by se nemuselo stát. Adam…” Její hlas se zadrhl. “Adam by pořád mohl být naživu.”

Daemon za mnou ztuhl. “To stačí Dee. Nebyla to její chyba.”

“To je v pořádku.” Sedla jsem si a opřela se zády o polštář, přišlo mi, že se stěny posunuly blíž.

Andrew řekl tu samou věc před pár dny, ačkoli slyšet to od něj, stálo za hovno, ale že to vyšlo z Deeiny pusy, tomu dávalo kvalitu vosího bodnutí.

Část mě skoro nemohla uvěřit, že to Dee řekla.

Ne hyperaktivní a roztomilá Dee jako Tinker Bell. /pozn. Tinker Bell je víla z Petra Pana,

Ne ta dívka, která se mi přimotala během léta do života, protože se cítila stejně osamělá jako já.

Tohle nebyla moje nejlepší kamarádka.

A pak mi to došlo.

Dee už nebyla moje nejlepší kamarádka.

Bože, uvědomit si to, se zdálo důležitější než cokoliv jiného, co se dělo.

Jo, bylo to hloupé, když se velký obraz dral do hry, ale Dee pro mě byla důležitá a já ji zradila.

Dawson se vedle mě posunul dopředu. “Kdyby sem Katy nepřišla, nikdy bych nebyl osvobozen. Svět pracuje vzhůru nohama.”

Dee se podívala, jako kdyby to ještě nevzala v úvahu.

Otočila se, hrála si s pramenem jejích vlasů-její zlozvyk, když je nervózní.

Její ruka se na chvilku zastavila, a pak si sedla na konferenční stolek, zády k nám.

Andrew si povzdechl z opěrky křesla. Pokaždé, když jsem se na něj podívala, upřeně zíral na Dee.

“Lidi, ať už se nám líbí představa zabít někoho nebo ne, musíme něco udělat.”

“Uděláme,” souhlasil Daemon. Rychle se na mě podíval předtím, než začne čelit skupině. “Dohadování se o tom, co uděláme s Blakem, je mrhání času. Když mu nepomůžeme zachránit Chrise a k tomu dostat Beth zpátky, prozradí mě a Kat.”

“Páni,” zamumlal Matthew, projížděl si prsty přes své vlasy. A pak udělal něco neslýchaného, alespoň pro něj. Zaklel.

Dee opět stála, její pohyby náhlé a trhané. “To řekl?”

“Nepochybuji, že by to nemyslel vážně,” řekla jsem a nesnášela jsem to, že všichni jsou do téhle situace zataženi kvůli mně.

Kdybych jen poslouchala Daemona na začátku…

Tolik “měla bys” a ” mohla bys” momentů.

“Je neuvěřitelně zoufalý, aby vysvobodil Chrise.”

“Pak je hotovo,” řekl Dawson, vypadal klidně. “My pomůžeme jemu a on pomůže nám.”

Dee se otočila. “Lidi, vy jste zpropadeně šílený! Nemůžeme pomoct Adamovu vrahovi!”

“Tak co navrhuješ, abychom udělali?” zeptal se Matthew. “Nechat ho, aby prozradil tvého bratra a Katy?”

Protočila oči. “Ne. Jak jsem řekla, zabijeme ho. To ho zastaví, před děláním čehokoli.”

Zatřásla jsem hlavou, ohromená zuřivostí v jejím hlase.

Já taky věřím v to, že Blake bude muset pravděpodobně umřít, protože proč by měl žít, když Adam nemůže, ale slyšet takhle Dee, mě rozřízlo tupým nožem.

Daemon stál, dlouze se nadechoval. “Nezabijeme Blakea.”

Ruce jeho sestry se zabalily do pěstí. “Moje rozhodnutí. Ne tvoje.”

“Pomůžeme mu a budeme ho hlídat.” Pokračoval Daemon přísně. “A nikdo z nás ho nezabije.”

“Blbost,” zasyčela.

Andrew najednou stál a pokročil dopředu. “Dee, myslím si, že si potřebuješ sednout a přemýšlet o tom. Nikdy předtím jsi nezabila. Dokonce ani Aruma ne.”

Složila svoje štíhlé ruce a na její bradě vyrostl zářez. “Vždycky je něco poprvé.”

Ashiny oči se rozšířily, když sklouzla pohledem na mě, jako kdyby čekala, že něco řeknu.

Svaté kecy.

Přála jsem si, abych věděla, co udělat, nebo říct, ale nic tu nebylo.

Daemon zkopíroval postoj jeho sestry, rychle ztratil soucit. “Tohle není k diskuzi Dee.”

Slabý záblesk bílého světla zastínil obrys jejího chvějícího se těla. “Máš pravdu. Není tady nic, co bys mohl říct, abys mě přesvědčil, že jeho život by měl být ušetřen.”

“Nemáme na výběr. Blake si to pojistil, kdyby se mu cokoliv stalo, Nancy by byla informována o mě a o Katy. Nemůžeme ho zabít.”

Nenechá se ničím zastavit. “Tak najdeme toho, s kým mluvil, nebo pracoval a postaráme se o ně!”

Daemonova čelist spadla. “To myslíš vážně?”

“Ano!”

Odvrátil se vteřinu před tím, než by to nevydržel. Můj žaludek se převrátil. Celá tahle situace byla špatná.

Vedle mě, Dawson se naklonil dopředu, přičemž byl ve stejné pozici jako Daemon předtím. “Je tvoje potřeba po pomstě důležitější než nalezení Beth a zastavení toho, co s ní dělají?”

Neuhnula pohledem, ale její rty se sevřely do chmurné linky.

Všechny oči se upíraly na Dawsona. “Protože, sestřičko, dovol mi říct, že to, čím si prošel Adam, bledne ve srovnání s tím, co prožívá ona. Věci, které jsem viděl…” Odmlčel se a jeho pohled se snížil. “Pokud pochybuješ o tom, co říkám, zeptej se Katy. Okusila některé z jejich metod a pořád může stěží mluvit z křiku.”

Dee zbledla.

Nemluvily jsme spolu, ne opravdu, od Silvestra.

Neměla jsem tušení, co věděla o mém krátkém uvěznění nebo o metodách, které Will použil, aby si mě podmanil.

Její pohled se mihl k mému a podívala se pryč až příliš rychle.

“Požaduješ hodně,” řekla chraplavě, spodní ret se jí chvěl.

Ale pak její ramena poklesla, otočila se, přecházející k vchodovým dveřím.

Beze slova odešla.

Andrew už byl za ní, házející na Daemona pohled. “Dám na ni pozor.”

“Děkuju ti,” řekl a mnul si dlaní bradu. “No, to šlo skvěle.”

“Opravdu si očekával, že ona nebo my s tím budeme v pohodě?” zeptala se Ash.

Daemon si odfrkl. “Ne, ale mám problém s mou sestrou, že je ochotná zabíjet.”

“Nemůžu…” Nemohla jsem to ani dokončit.

Šla jsem do toho a věděla jsem, že to nebude dobré, ale Ash a Andrew byli ti, které jsem očekávala, že budou chtít být sériovými vrahy-nikdy Dee.

Matthew zaměřil rozhovor zpátky do současnosti. “Jak kontaktujeme Blakea? Není to něco, o čem můžu nebo chci diskutovat ve třídě.”

Všichni se na mě podívali…všichni kromě Daemona. “Co?”

“Máš jeho číslo, ne?” řekla Ash, dívající se na holé nehty. “Napiš. Zavolej mu. Cokoliv. A řekni mu, že jsme neskutečně hloupí a plánujeme mu pomoct.”

Udělala jsem obličej, ale sáhla jsem po kabelce a vyštrachala mobil.

Posílající Blakeovi rychlou textovku, jsem si povzdechla.

O vteřinu později odpověděl.

Uzly se tvořily v mém žaludku.

“Zítřejší večer-sobota.” Můj hlas zněl slabě “Chce se sejít na veřejném místě-Smoke Hole.”

Daemon udělal rychlé trhnutí bradou.

Moje prsty se chtěli vzbouřit, ale rychle jsem vyťukala dobře, a pak hodila telefon zpátky do kabelky, jako by to byla bomba, chystající se vybuchnout v mých rukou. “Hotovo.”

Nikomu se neulevilo.

Ani Dawsonovi.

Byla velmi dobrá šance, že se to bude nafukovat v našich tvářích, jako by nebyl žádný zítřek.

Ale naše možnosti byli omezené, jak Daemon řekl, Dawson by šel za Blakem, i kdybychom to neudělali.

A pracovat s nepřítelem, kterého známe, je lepší, než pracovat s tím, kterého neznáme.

Ale něco studeného a hnusného se otevřelo v mé hrudi.

Ne proto, že jsme se rozhodli jít tou cestou s Blakem a ne proto, že Dee chtěla Blakea mrtvého.

Ale protože hluboko uvnitř mě, pod vrstvami kůže, svalů a kostí, skryté od každého, dokonce i Daemona, taky jsem chtěla Blakea mrtvého.

Nevinný Luxen nebo ne…

Můj morální kodex tím vůbec nebyl pohoršen.

A to bylo něco velmi, velmi špatného.

Kapitola 11

Potulovala jsem se kolem jejich domu, doufajíc, že se Dee vrátí a já si s ní budu moct popovídat, ale všichni odešli a ona a Andrew se nevrátili.

Stála jsem na přední verandě, sledovala Ash a Matthewa odjet, a moje srdce bylo těžké lítostí a miliardou dalších věcí.

Nemusela jsem se podívat za sebe, abych věděla, že se Daemon ke mně připojil.

Přivítala jsem teplo a sílu, které jeho paže nabízeli, když mě objal zezadu.

Opřela jsem se o jeho hruď, nechajíc mé oči zavřít se.

Položil bradu na mou hlavu a minuty prošli pouze se zvukem osamělého ptačího zpěvu a troubením rohu někde v dálce.

Proti mým zádům, jeho srdce bilo stabilně a silně.

“Omlouvám se,” řekl, překvapujíc mě.

“Za co?”

Zhluboka se nadechl. “Neměl jsem tak vyběhnout pro celou tu věc s Dawsonem minulý víkend. Udělala si správnou věc, když si mu řekla, že pomůžeme. Kdyby ne, Bůh ví, co by dělal teď.”

Odmlčel se na dost dlouho, aby mě mohl políbit na vršek hlavy a já se zazubila.

Bylo tak lehký mu odpustit.

“A děkuji ti za všechno s Dawsonem. I když naše sobota nás vezme zpět do blázince, Dawson… Je jiný od té zombie noci. Ne ten starý Dawson, ale téměř.”

Kousla jsem se do rtu. “Nemusíš mi za to děkovat. Opravdu.”

“Ale jo. A myslel jsem to vážně.”

“Dobře.” Uběhlo několik sekund. “Myslíš, že jsme udělali chybu? Když jsme té noci nechali Blakea odejít?”

Jeho paže se napjaly. “Já nevím. Skutečně nevím.”

“Měli jsme dobré úmysly, správně? Chtěli jsme mu dát šanci, myslím.”

Pak jsem se zasmála.

“Co?”

Mé oči se otevřely. “Cesta do pekla je vydlážděna dobrými úmysly. Měli jsme mu nakopat zadek.”

Daemon sklonil hlavu, jeho brada tentokrát na mém ramenu. “Možná bych něco podobného udělal před tebou.”

Otočila jsem hlavu směrem k jeho. “Co tím myslíš?”

“Dříve než si přišla, já bych Blakea zabil za to, co udělal a poté se cítil na hovno, ale udělal bych to.” Políbil mě proti mému pulzujícímu tepu. “A mimochodem, přesvědčila si mě. Ne tak, jak si Dee myslí, ale mohla si Blakea zničit, ale neudělala si to.”

Všechno na té noci se teď zdálo chaotické a neskutečné.

Adamovo mrtvé tělo a pak ten Arum, který zaútočil…Vaughn a zbraň…unikající Blake…

“Já nevím.”

“Já jo,” řekl a jeho rty se protáhly do úsměvu proti mé tváři. “Donutila si mě myslet předtím, než jsem konal. Ty děláš, že chci být lepším člověkem-Luxenem-cokoliv.”

Kompletně jsem se otočila, dívajíc se na něj. “Ty jsi dobrý člověk.”

Daemon se zazubil a jeho oči se třpytily. “Kotě, oba dva víme, že to je neuvěřitelně vzácné.”

“Ne-”

Umístil prst na mé rty. “Dělám hrozná rozhodnutí. Můžu být blbec a dělám to schválně. Mám sklon k šikanování lidí, aby dělali to, co chci. A nechal jsem všechno, co se stalo s Dawsonem vyplnit ty…ehm, rysy osobnosti. Ale-” Dal pryč prst a jeho úšklebek se proměnil na úsměv. “Ale ty…ty děláš, že chci být jiný. To je důvod, proč jsem nezabil Blakea. To je proč nechci, abys dělala ta rozhodnutí nebo byla kolem mě, když si vybírám ty věci.”

Ohromena tím, co přiznal, jsem nevěděla, co říct.

Ale on sklonil hlavu a políbil mě a já se naučila, že někdy, když někdo řekne něco tak fantasticky perfektní, není nutné odpovědět.

Slova to všechno řekla.

*****

Sobotní ráno jsem strávila s mámou. Měli jsme mastní, tepny-zabíjející snídani v IHOP a pak strávili několik hodin nakupováním v obchodě za dolar. pozn. překladatele: IHOP-The International House of Pancakes-Mezinárodní Dům Palačinek-je restaurace v Spojených státech, zaměřená na snídaně

Obvykle bych si raději trhala řasy než bych se měla toulat po těch uličkách, ale chtěla jsem s ní strávit čas.

Dnes večer jsme se Daemon a já měli setkat s Blakem-jenom my dva, na jeho žádost.

Matthew a Andrew budou hrát špiony na parkovišti jako záloha, protože Dee a Dawson, pro velmi odlišné důvody, měli zakázáno vyjít co jen na míli z místa.

Nebylo zaručeno, co se stane.

Tohle mohla být moje poslední sobota, moje poslední “cokoliv” s mou mámou.

A to udělalo celý zážitek hořkosladký a děsivý.

Tolikrát během snídaně a v autě jsem jí chtěla říct, co se děje, ale nemohla jsem.

A i kdybych mohla, slova by ze mě pravděpodobně nevyšla.

Ona se bavila-byla nadšená, že se mnou může trávit čas-a já se nemohla donutit pokazit to.

Ale otázky typu “co kdyby” mě pronásledovali.

Co kdyby to byla past?

Co kdyby nás DOD nebo Daedalus chytili?

Co kdybych skončila jako Beth a má máma o mě nikdy neslyšela?

Co kdyby se přestěhovala zpět do Gainesvilleu. aby unikla vzpomínkám na mě?

V době, kdy jsme se dostali domů, byla jsem si docela jistá, že omdlím.

Můj žaludek se kroutil a točil kolem z jídla.

Bylo to tak zlé, že jsem si šla lehnout, když si moje máma šla pospat předtím, než jí začne směna.

Po hodině zíraní na stěnu, mi Daemon napsal a já mu odpověděla, říkajíc mu, aby se pustil sám dovnitř.

Sotva jsem stlačila odeslat, cítila jsem teplo vystřelující po celé zadní části mého krku a otočila jsem se ke dveřím.

Daemon neudělal žádný zvuk, když otevíral mé dveře a vklouzl dovnitř, zlý záblesk v očích. “Tvoje máma spí?”

Přikývla jsem.

Jeho pohled našel moji tvář a pak za sebou zavřel dveře.

O úder srdce později seděl vedle mě, obočí pevně staženo. “Bojíš se.”

Jak to věděl, mi bylo jedno.

Chtěla jsem mu říct, že se nebojím, protože jsem nenáviděla myšlenku, že se nade mnou zdůrazňuje, nebo si myslí, že jsem slabá, ale právě teď jsem nechtěla být silná.

Potřebovala jsem pohodlí-potřebovala jsem jeho. “Jo, trochu.”

Usmál se. “Bude to v pořádku. Nezáleží na tom, co se bude dít, nedovolím, aby se ti něco stalo.”

Daemon běžel konečky prstů po mé tváři a já si uvědomila, že bych mohla mít obojí.

Můžu zevnitř trochu vyšilovat a potřebovat ho, ale pořád jsem mohla být dost silná, abych vstala v šest hodin a čelila našemu osudu.

Mohla jsem mít obojí.

Bože, potřebovala jsem trochu z obojího.

Beze slov jsem se posunula, dávajíc mu prostor.

Daemon vklouzl pod přikrývky, házejíc jeho těžkou ruku kolem mého pasu.

Zkroutila jsem se proti němu, odpočívajíc hlavou pod jeho bradou, moje ruce složené na jeho hrudi.

Prsty jsem nakreslila srdce nad jeho a on se zasmál.

Leželi jsme tam několik hodin.

Někdy jsme mluvili a potichu se smáli, abychom nevzbudili mou mámu.

Na chvíli jsme spolu zadřímali a pak jsem se vzbudila zamotaná v jeho pažích a nohách.

Jindy jsme se líbali a líbání…no, to zabralo většinu času.

Byl v tom tak zatraceně dobrý.

Moje rty byly oteklé, když se na mě zazubil, jeho víčka se zavírali, ale za těmi řasy byly jeho oči barvy orosené jarní trávy.

Kolem zátylku se mu vlnily vlasy. Milovala jsem přecházet přes ně prsty, narovnávajíc je a sledovat, jak se vrátí zpátky na místo.

A jemu se líbilo, když jsem si s nimi hrála.

Zavírajíc oči, naklonil hlavu na stranu, abych měla lepší přístup, podobně jako kočka, která se natahuje, aby byla hlazena.

Ach, ty malé věci v životě.

Daemon chytil mou ruku, když jsem s ní sklouzla přes silné svaly na jeho krku.

Zvedl mou dlaň ke svým rtům.

Moje srdce udělalo tu chvějící věc a pak mě políbil znovu…a znovu.

Jeho ruka se přesunula k mému boku, jeho prsty se natočily pod džínsy předtím, než vklouzly pod lem mé košile, způsobujíc, že můj tep bušil skrze mne.

Překulil se na mně, jeho váha dělala šílené věci s mým žaludkem.

Když se jeho ruce plížily nahoru, moje záda se prohnula. “Daemone-”

Jeho ústa umlčela cokoliv, co jsem chtěla říct a můj mozek se vyprázdnil.

Byly jsme to jen on a já.

Co jsme museli udělat později, jednoducho zmizelo z mého radaru starostí.

Pohla jsem se, přehazujíc mou nohu přes jeho a moje…

Kroky se ozývali chodbou.

Daemon ode mě zmizel, objevujíc se na židli u mého stolu. Nestudně se zazubil a zvedl knížku, když jsem se upravovala.

“Knížka je vzhůru nohama,” posmívala jsem se, uhlazujíc si rukou vlasy.

Zasmál se pod vousy, otočil ji a otevřel.

O pár sekund máma zaklepala na dveře a otevřela je.

Její oči střelily z postele na židli.

“Zdravím, paní Swartzová,” řekl Daemon. “Vypadáte odpočatě.”

Střelila jsem po něm pohledem a pak si rukou zakryla pusu, dusíc můj chichot.

Vzal si jeden z historických milostných románů, na obalu byl korzet, trhaný rovnou na hrudi.

Máma vyklenula obočí.

Podle jejího výrazu, v podstatě zaznamenala všechno, a já to málem nepostřehla.

“Dobrý večer, Daemone.”

Otočila se ke mně, oči zúžené.

Poklopec! Daemon naznačil ústy, převracejíc oči.

“Dveře do ložnice, Katy.” Máma zamířila zpět ke dveřím. “Znáš pravidla.”

“Promiň. Nechtěli jsme tě vzbudit.”

“Jak ohleduplné, ale zůstanou otevřené.”

Když její kroky dozněli, Daemon hodil knížku na mou hlavu.

Zvedla jsem ruku, zastavujíc ji tak, že se vznášela a vytrhla jsem ji ze vzduchu.

“Pěkný materiál na čtení.”

Jeho oči se zúžily. “Zmlkni.”

Zachichotala jsem se.

*****

Nebyl tam žádný smích, když jsme zastavili na parkoviště před Smoke Hole Diner krátce před šestou. Ohlížejíc se přes rameno, jsem viděla Matthewovo SUV, zaparkované vzadu. Skutečně jsem doufala, že on a Andrew dávali pozor.

“DOD nezasáhne,” řekl Daemon, vytahujíc klíče. “Ne na veřejnosti.”

“Ale Blake může zmrazit celé místo.”

“To můžu i já.”

“No, nikdy jsem tě to neviděla udělat.”

Převrátil oči. “Ale viděla. Zmrazil jsem ten náklaďák. Pamatuješ? Zachránil jsem tvůj život a všechno.”

“Ach, jasně.” Bojovala jsem s úsměvem. “Udělal jsi to.”

Natáhl se, jemně mě švihl pod bradou. “Jo, raději by sis to měla pamatovat. Navíc, já se nechlubím.”

Otevírajíc dveře, jsem se zasmála. “Ty? Nechlubíš se? Dobře.”

“Co?” Falešné rozhořčení mu přejelo přes tvář, když zavřel dveře a klusal kolem přední části SUV. “Jsem velice skromný.”

“Když jsi správně pamatuji, řekl si, že skromnost je pro svaté a poražené.” Škádlení mi pomohlo zmírnit nervy. “Skromnost není slovo, které bych použila na to, abych tě popsala.”

Položil ruku přes mé rameno. “Nikdy jsem neřekl nic takového.”

“Lháři.”

Daemon po mně střelil darebácký úsměv, když jsme vešli dovnitř.

Zkontrolovala jsem restauraci, jestli nenajdu Blakea, můj pohled putoval přes přírodní skalní útvary, vyčnívající z podlahy a vedle boxů, ale ještě tady nebyl.

Servírka nás usadila do boxu vzadu, který byl útulný díky praskajícímu krbu.

Snažila jsem se zaměstnat trháním ubrousku na malé kousky.

“Budeš to jíst, nebo vyrábíš domácí postel pro křečka?” zeptal se.

Zasmála jsem se. “Organické stelivo, ve skutečnosti.”

“Pěkný.”

Červenovlasá servírka se objevila, nasazujíc zářivý úsměv. “Daemone, jak se máš? Neviděla jsem tě dlouho.”

“Dobře. Co ty, Jocelyn?”

Samozřejmě jsem jí musela dát víc než náhodný pohled, protože ti dva byli na úrovni křestního jména.

Ne ze žárlivosti, nebo tak něco.

Jo, správně.

Jocelyn byla starší než my, ale ne o moc.

Možná časné dvacetiny, ale ona byla opravdu, opravdu hezká s těmi červenými vlasy, vyčesanými do hrubých kadeř, obklopujících porcelánovou pleť.

Dobře, ona byla krásná…jako Luxensky krásná.

Sedla jsem si rovněji.

“Měla jsem se skutečně dobře,” řekla. “Odstoupila jsem z manažerství kvůli dětem. Místo toho pracuji na částečný úvazek, protože je jich několik, ale ty a tvoje rodina byste nás co nejdříve měli navštívit, zejména protože…” Podívala se na mě poprvé a její úsměv zvadl. “Protože se Dawson vrátil zpět. Roland by vás oba rád viděl.”

Totální mimozemšťan, pomyslela jsem si.

“Rádi přijdeme.” Daemon se na mě podíval a lstivě mrknul. “Mimochodem, Jocelyn, toto je moje přítelkyně, Katy.”

Cítila jsem směšný nárůst radosti, když jsem vystřela ruku. “Ahoj.”

Jocelyn zamrkala a já bych přísahala, že její tvář byla ještě bledší. “Přítelkyně?”

“Přítelkyně,” zopakoval Daemon.

Rychle se vzpamatovala a potřásla mi rukou.

Slabá jiskra přeskočila z její kůže do mé a já jsem předstírala, že jsem si to nevšimla.

“Ráda…ráda tě poznávám,” řekla, rychle uvolňujíc mou ruku. “Ehm, co vám dvěma můžu přinést?”

“Dvě koly,” objednal.

Jocelyn pak odkráčela pryč a já zvedla na Daemona obočí. “Jocelyn…?”

Podal mi další ubrousek pro mou hromadu. “Žárlíš, Kotě?”

“Hm. Cokoliv.” Přestala jsem trhat. “Fajn, možná trochu, pokud jsem nezjistila, že byla v ARP.”

“ARP?” Postavil se, přicházejíc ke mně, zatímco říkal: “Posuň se.”

Posunula jsem se. “Mimozemský přemísťovací program.” pozn. překladatele: ARP-Alien Relocation Program

“Ha.” Položil svou ruku na opěradlo boxu a natáhl si nohy. “Jo, je z dobrých lidí.”

Jocelyn se vrátila s naším pitím a zeptala se, jestli chceme počkat, dokud přijde náš kamarád a pak si všichni objednáme.

To bylo velké, tlusté ne.

Daemon si objednal sendvič se sekanou, zatímco já jsem se rozhodla sníst polovinu jeho objednávky.

Nebyla jsem si jistá, jestli by můj žaludek zvládnul něco víc.

Natočil ke mně tělo, když skončil s rozhodováním mezi hranolky a bramborovou kaší-hranolky vyhráli. “Nic se nestane,” řekl tlumeným hlasem. “Dobře?”

Nasadila jsem statečnou tvář a přikývla jsem, když jsem se rozhlédla po restauraci. “Já jen chci, abychom to měli už za sebou.”

Ani ne o minutu později, zvonek nade dveřmi zazvonil a než jsem stačila vzhlédnout, Daemon vedle mě ztuhl.

A já věděla-věděla jsem to hned.

Můj žaludek vyskočil do mého hrdla.

Špičaté, na konečcích bronzové vlasy-nepořádně upravené s tunou gelu-mi vstoupili do pohledu, a pak oříškově hnědé oči zastali na našem stole.

Blake byl tady.

Kapitola 12

Blake měl sebevědomý výraz, zatímco šel k našemu stolu, ale nemělo to nic společného s Daemonovým smrtícím naparováním nebo chladným a arogantním úsměvem, který teďka měl.

Byl to pouze dravý pohled.

Najednou jsem si nebyla jistá, jestli bylo veřejné místo dobrý nápad.

“Barte,” protáhl Daemon, prsty poklepal po boxu za mnou. “Je to už tak dlouho.”

“Vidím, že jsi pořád nepřišel na mé jméno.” Blake vklouzl na sedadlo proti nám.

Jeho pohled klesl na hromadu roztrhaných ubrousků a pak na mě.

“Ahoj Katy.”

Daemon se naklonil dopředu.

S úsměvem stále na tváři, byla jeho slova jako arktický vítr. “Nemusíš s ní mluvit. Vůbec.”

Nebylo tam žádné zastavení He-Mana, když šel hrát, ale stiskla jsem ho pod stolem. /

Daemon mě ignoroval.

“No, mluvení jenom s tebou dělá tuhle konverzaci fakt těžkou.”

“Jako bych se staral?” řekl Daemon a položil jeho druhou ruku na stůl.

Pomalu jsem vydechla. “Dobře. Pojďme k věci. Kde jsou Beth a Chris, Blakeu?”

Blakeův pohled sklouzl znovu ke mně. “Já-”

Elektrický proud vyšel z Daemonovi ruky a vystřelil přes stůl, šokujíc Blakea.

On ucukl se zasyčením, zúžil oči na Daemona.

Daemon se usmál.

“Koukni, ty hlupáku, tentokrát mě nemůžeš zastrašit.” Z Blakeova hlasu odkapávalo opovržení. “Takže jen ztrácíš čas a sereš mě.”

“To se uvidí.”

Jocelyn se vrátila s Daemonovým obrovským jídlem a vzala Blakeovu objednávku.

Stejně jako já, jen požádal o sodu.

Když jsme byli opět sami, zaměřila jsem se na Blakea. “Kde jsou?”

“Pokud vám to mám říct, musím vám dvěma věřit, plus někomu jinému, ale nehodlám plavat v betonu.”

Obrátila jsem oči v sloup nad mafiánskou poznámkou. “Důvěra je oboustranný proces.”

“A my ti nevěříme,” prohodil Daemon.

Blake se zhluboka nadechl. “Nedivím se ti. Nedal jsem ti žádný důvod mi věřit, kromě toho, že jsem neřekl Daedalusu o tom, jak dobře se mutace drží.”

“A já se vsadím, že tvůj strýc-Vaughn-tě zastavil před odevzdáním mě, nebo sis myslel, že dělá svou práci?” Opáčila jsem a snažila se nemyslet na ten výraz hrůzy, který se objevil na Blakeově tváři, když ho jeho strýc zradil. Nezasloužil si moje sympatie. “Ale on tě poslal do hajzlu kvůli penězům.”

Blakeova čelist pracovala. “To udělal. A uvrhl Chrise do nebezpečí. Ale není to, jako bych je musel jinak přesvědčovat po tom, co se stalo. Myslí si, že jsem šťastný jako nasazený. Že jsem opilý z Kool-Aid a žádám o vteřiny.” /pozn. Kool-Aid je značka ochuceného nápoje/

Daemon se uchechtl. “Jestli si chceš ochránit zadek, jsem si tím jistý.”

Nevšímal si toho komentáře. “Faktem je, že Daedalus nevěří, že jsi životaschopný subjekt.”

“Jak to víš?” Daemonovi prsty se sevřeli kolem jeho vidličky.

Blake po něm střelil arogantní pohled. “Jedinou, skutečně divokou kartou je tady Will. Zřejmě ví, a to vědění používá.”

“Právě teď, Will není náš největší nebo nejvíce nepříjemný problém.” Daemon se zakousl, pomalu žvýkal. “Buď máš dost odvahy, nebo jsi neuvěřitelně hloupý. Jsem pro tu neuvěřitelně hloupou část.”

Blake si odfrkl. “Jo. Dobře.”

Nebezpečný výraz zastínil Daemonovu tvář, a na okamžik se nikdo nepohnul, když se Jocelyn vrátila s pitím pro Blakea.

Uběhla vteřina.

Daemon se naklonil dopředu, oči za jeho řasami začínali zářit. “Dali jsme ti šanci, a ty ses vrátil zpátky potom, co jsi zabil jednoho z nás. Myslíš si, že jsem jediný člověk, na kterého se musíš dívat přes rameno a mít se na pozoru? Jsi tak blbý.”

Pramínek strachu se nakonec ukázal v Blakeových vířících očích, ale jeho hlas byl vyrovnaný. “To stejné platí i pro tebe, kámo.”

Daemon se opřel s přivřenýma očima. “Tak dlouho, jak jsme na stejné straně. “

“Zpátky k Daedalusu,” řekla jsem. “Jak víš, že sledují Dawsona?”

“Sledoval jsem vás, a viděl jsem je, jak se poflakují kolem.” Opřel se o box, zkřížil si ruce. “Nevím, jak moc Will pracoval na tom, aby byl volný, ale pochybuju, že zavěsil někomu bulíky na nos. Dawson je volný, protože chtěl, aby byl volný.”

Podívala jsem se na Daemona.

Blakeovo podezření zrcadlilo naše vlastní, ale zdálo se, že to byl problém na další den.

Blakeův pohled padl na jeho sklenici. “Tady je dohoda. Vím, kde drží Beth a Chrise. Nikdy jsem tam nebyl, ale znám někoho, kdo má a může nám dát bezpečnostní kódy, které nás dostanou do zařízení.”

“Zadrž,” řekla jsem a zavrtěla hlavou. “Takže ty nás opravdu nemůžeš dostat dovnitř, ale někdo jiný může?”

“To je představa,” Daemon se zasmál. “Biff je prakticky k ničemu.”

Blake stiskl rty. “Já vím, na jakém patře jsou a v jaké cele jsou drženi, takže beze mě, budeš jen běhat kolem areálu a prosit pro chycení.”

A moje pěst prosí, aby byla ve tvém obličeji,” odsekl Daemon.

Obrátila jsem oči v sloup. “Nejen, že nás žádáš, abychom věřili tobě, ale ještě někomu jinému?”

“Ten někdo jiný je stejný jako my, Katy.” Blake se opřel lokty o stůl, houpal se svou sklenicí. “Je hybrid, ale dostal se zpod Daedalusu. A jak se dalo očekávat, nenávidí je a rád by nic víc, než je poslal do hajzlu. Nesnaží se nás svést na scestí.”

Jo, nic z toho se mi nelíbilo. “A jak se někdo může dostat “zpod” Daedalusu?”

Blakeův úsměv postrádal teplo. “Oni…zmizí.”

Ach, dobře, to znělo uklidňujícím dojmem.

Zastrčila jsem si vlasy na obou stranách, cítíc se opatrně. “Dobře, řekněme, že bychom to udělali, jak na něho dostaneme kontakt?”

“Nebudeš věřit ničemu, dokud se o tom sama nepřesvědčíš.” A měl pravdu. “A já vím, kde najít Luca.”

Daemonova pusa se zkroutila. “Jmenuje se Luc?”

Blake přikývl. “Nedá se zastihnout na mobilu nebo na e-mailu. Je trochu paranoidní ohledně vládních odposlechů a počítačů. Budeme muset jít za ním.”

“A kde to je?” zeptal se Daemon.

“Každou středu večer se poflakuje v klubu pár mil mimo Martinsburgu,” vysvětlil Blake. “Bude tam tuto středu.”

Daemon se zasmál, a já jsem přemýšlela, co na tom sakra našel tak směšného.

“Jediné kluby v té části Západní Virginie jsou striptýzové kluby.”

“Člověk by si to mohl myslet.” Samolibost se vkradla do Blakeova projevu. “Ale tohle je jiný druh klubu.”

“Ženy se tam neukazují v džínsech a svetrech.”

Nevýrazně jsem se na něj podívala, když jsem si vzala hranolku z Daemonova talíře. “A v čem se tam objevují? V Ničem?”

“Nejbližší věc k ničemu.” Jeho úsměv byl teď skutečný a způsobil, že jeho zelené oči začalyzářit, připomnělo mi to Blakea, se kterým jsem se poprvé setkala. “Špatné pro tebe. Super pro mě.”

“Ty chceš fakt umřít, že?” řekl Daemon.

“Někdy si myslím, že jo.” Chvíli bylo ticho, a jeho ramena poklesly. “Každopádně, půjdeme za ním, dá nám kódy a pak je to na nás. Půjdeme dovnitř, dostanete to, co chcete, a já dostanu to, co chci. Pak mě znovu neuvidíte.”

“Tohle je docela hodně jediná věc, co si zatím řekl, která se mi líbí.” Daemonův ostrý pohled přistál na Blakeovi. “Jde o to, že je pro mě těžké ti uvěřit. Říkal si, že hybrid v Martinsburgu, jo? V blízkosti není žádný beta křemen. Jak to, že se ještě nestal odpolední svačinou pro nějakého Aruma?”

Tajemný záblesk zaplnil Blakovi oči. “Luc se o sebe dokáže postarat.”

Něco tu není v pořádku.

“A kde je Luxen, se kterým je spojený?”

“S ním,” řekl Blake.

No, to byla odpověď na otázku, ale pořád mi na tom něco nesedělo.

Sakra, celá tahle situace vypadala riskantně, ale měli jsme na výběr?

Už jsme byli hluboko.

Může nám to přerůst přes hlavu-potopit se nebo plavat, jak by řekl můj táta

“Podívej,” řekl Blake, zaměřil se pevným pohledem na Daemona. “Co se stalo s Adamem-jsem nikdy nechtěl. A je mi to líto, ale vy jste ze všech lidí ti, co rozumí. Udělal bys cokoliv pro Katy.”

“Rád bych.” Daemonem projel slabý třes. Statika rostla, zvedala mi drobné chloupky na těle. “Takže, pokud si na jeden moment budu myslet, že nás chceš podrazit, nebudu váhat. Nebudeš mít třetí příležitost. A neviděl si, čeho všeho jsem schopný, chlapče.”

“Rozumím,” zamumlal Blake, jeho oči sklopené. “Jdeme na to?”

Otázka za milion dolarů-chceme do toho opravdu jít?

Daemonovo srdce se uklidnilo, cítila jsem to v mém hrudníku.

Rozhodoval se.

Nejen, že by udělal cokoliv, aby mě ochránil, udělal by cokoliv pro svého bratra.

Potopit se nebo plavat.

Zvedla jsem řasy a setkala se s Blakeovými očima. “Jdeme do toho.”

*****

Strávila jsem převážnou část neděle u Daemona doma, sledováním marathónu Strašidelný Vyšetřovatel s bratry, zatímco jsem čekala-v pohotovosti-až vkráčí Dee.

Někdy se musela vrátit domů.

To je to, co řekl Daemon.

Skoro se stmívalo, když se vrátila.

Vyskočila jsem z gauče, vrážející do Dawsona, který prospal asi čtyři hodiny věcí, na které jde narazit v noci.

“Je všechno v pořádku?” Zeptal se, teď už byl vzhůru.

Daemon se posunul, berouc si moje místo. “Všechno je v pohodě.”

Jeho bratr zíral na dlouhou sekundu a pak se znovu zaměřil na televizi.

Aniž bych řekla, co chci dělat, Daemon to věděl a přikývl.

Dee šla po schodech, aniž by řekla jediné slovo.

“Máš pár minut?” Zeptala jsem se.

“Ani ne.” Hodila přes rameno, když pokračovala po schodech nahoru.

Napřímila jsem ramena a následovala ji. “No, pokud máš jen minutu, pak beru i tu minutu.”

Zastavujíc se na vrcholu schodiště, se otočila.

Na chvíli jsem si myslela, že mě strčí dolů ze schodů, což by totálně zmařilo moje make-up plány.

“Dobře,” řekla, a pak si povzdechla, jako bych ji požádala, aby zarecitovala trigonometrické vzorce. “Také bychom to mohly mít za sebou.”

Nebyl způsob, jak bych chtěla tenhle rozhovor začít, ale alespoň se mnou mluví.

Následovala jsem ji do jejího pokoje.

Jako pokaždé předtím, jsem byla ohromená množstvím růžové.

Růžové stěny.

Růžové prostěradlo.

Růžový laptop.

Růžový koberec.

Růžové stínítka.

Dee se posunula k okennímu křeslu, sedla si, a zkřížila její štíhlé kotníky.

“Co chceš, Katy?”

Sbírala jsem odvahu, zaujala jsem místo na kraji její postele.

Celý den jsem plánovala tuhle dlouho řeč, ale najednou jsem se jen chtěla plazit u nohou.

Chtěla jsem svou nejlepší kamarádku zpět.

Netrpělivý pohled ztrhal její jemné rysy, a žaludek mi spadl.

“Já, nevím kde začít,” přiznala jsem tiše.

Zhluboka se nadechla. “Možná začni tím, proč si mi měsíce lhala?”

Trhla jsem sebou, ale zasloužila jsem si tuhle otázku.

“Tu noc na mýtině, když jsme bojovali s Baruckem, nevím, co se stalo, ale Daemon ho nezabil.”

“To ty?” Zírala z okna, líně si hrála s tmavou kudrnou.

“Jo…jsem s ním spojená-s tebou. My…mysleli jsme si, že to bylo proto, že mě předtím Daemon uzdravil. Nějak nás to uzdravování svedlo dohromady.”

Pozůstatky strachu z té noci se vynořily, stáčely pevně moje vnitřnosti.

“Já jsem byla zraněná-opravdu špatně, myslím, a Daemon mě vyléčil, když jsi odešla.”

Její ramena ztuhla. “První lež, že jo? Řekl mi, že jsi v pořádku, a já byla hloupá, věřila mu. Vypadala jsi…opravdu špatně. A potom, když byl Daemon pryč, si nejednala pravdivě. Měla jsem vědět, že se něco děje.” Trochu zavrtěla hlavou. “Mimochodem, mohla jsi mi říct pravdu. Já bych nešílela nebo něco.”

“Já vím.” Musela jsem souhlasit. “Ale my jsme si nebyli jistí, co se opravdu stalo. Mysleli jsme, že by bylo nejlepší neříkat nic, dokud to nezjistíme. A v době, kdy jsme si to uvědomili, jsme byli připojeni, nějakým způsobem všechno…všechno ostatní se dělo.”

“Blake?” Vyplivla jeho jméno, upustila kus jejích vlasů.

“On…a další věci.” Chtěla jsem si sednout vedle ní, ale věděla jsem, že nemám tlačit. “Začali se mi dít věci. Chtěla jsem sklenici čaje, a sklenka vyletěla ze skříňky, nemohla jsem to ovládat, a bála jsem se vás tomu vystavit.”

Podívala se na mě, a pak snížila řasy. “Ale řekla jsi to Daemonovi.”

Přikývla jsem. “Jen proto, že jsem si myslela, že možná ví, co se děje, protože mě vyléčil. Nebylo to proto, že bych mu věřila víc než tobě.”

Dee zvedla řasy. “Ale ty ses se mnou přestala stýkat.”

Moje tvář zrudla studem.

Udělala jsem tolik špatných rozhodnutí. “Myslela jsem, že je to správná věc. Že kdybych neúmyslně pohybovala s něčím kolem tebe…nechtěla jsem tě do toho zatáhnout.”

Vyštěkla krátký smích. “Ty jsi jako Daemon. Vždycky si myslíte, že to víte líp než všichni ostatní.” Začala jsem odpovídat, ale ona pokračovala. “Vtipné na tom je, že jsem ti mohla pomoct. Teď je voda pod mostem.”

“Omlouvám se.” Chtěla jsem, aby tyhle dvě slova, mohly vzít všechno zpátky. Všechno, co jsem udělala špatně. “Opravdu-”

“Co Blake?” Její tvrdý pohled se setkal s mým.

Podívala jsem se na mé ruce. “Zpočátku jsem nevěděla, co je zač. Upřímně řečeno, jsem ho měla ráda, protože byl normální. Nebyl jako Daemon a já si myslela…myslela jsem si, že bych neměla zpochybňovat, proč mám Blakea ráda.”

Zasmála jsem se, zvuk stejně drsný jako Deein. “Byla jsem idiot. Daemon nevěřil Blakeovi hned od začátku. Myslela jsem, že žárlil, nebo byl prostě Daemon. Ale pak tu byla ta věc s Arumem, který přišel do restaurace, když jsem byla s Blakem, a zjistila jsem, čím je.”

Dee zmizela a znovu se objevila u jejího prádelníku, s rukama na bocích. “Takže, dovol mi, to pochopit. Byl tam Arum, a ani jednou si nepomyslela na to, že mi o tom řekneš ani nikomu jinému?”

Otočila jsem se k ní. “To jsem udělala, ale Blake zabil a Daemon to věděl. A my jsme je sledovali-”

“Zní to pro mě jako chromá výmluva.”

Byla to výmluva?

Byla, protože jsem jim to měla říct.

Spolkla jsem náhlý knedlík v krku.

Její oči jasně zaplály. “Nemáš ponětí, jak těžké bylo, to všechno od tebe držet dál! Jak jsem se bála, že by ses kolem nás zranila a…”

Dee se zastavila a zavřela oči. “Nemůžu uvěřit, že to Daemon ode mě držel dál.”

“Neměla bys být naštvaná na Daemona. Udělal všechno, aby to zastavil. Nevěřil, že Blake mi chtěl jen pomoct kontrolovat mé schopnosti. Byla to moje chyba.”

A pocit viny mě hluboko hlodal, kousek po kousku.

“Myslela jsem, že by mi Blake mohl pomoct. Že kdybych věděla, jak ovládat své schopnosti, mohla bych bojovat a pomoct vám. Nemusely byste mě chránit, nebo se o mě obávat. Nebyla bych váš problém.”

Prudce otevřela oči. “Nikdy si pro mě nebyla problém, Katy! Byla jsi moje nejlepší kamarádka. Moje první, jediná a opravdová kamarádka. A jo, jsem trochu pozadu s tím, jak celá ta věc s přátelstvím funguje, ale vím, že si přátelé mají vzájemně důvěřovat. A měla jsi vědět, že jsem tě nikdy neviděla jako slabou nebo jako problém.”

“Já…” Vyprskla jsem rychle, ale nevěděla jsem, co na to říct.

“Nikdy si v naše přátelství nevěřila.” Vlhkost se shromáždila v jejích očích, a já jsem se cítila jako ten největší blbec vůbec. “To je ta část, která mě zabíjí. Od začátku, si nikdy nevěřila ve mně.”

“Věřila!” Začala jsem vstávat, ale ztuhla jsem. “Udělala jsem hloupé rozhodnutí, Dee. Udělala jsem chyby a v době, kdy jsem si uvědomila, jak moc hrozné moje chyby byly, bylo…”

“Příliš pozdě,” zašeptala. “Bylo příliš pozdě ne?”

“Jo.” Zhluboka jsem se nadechla. “Blake byl, kdo byl, a všechno se stalo, kvůli mně. Já to vím.”

Dee přešla dopředu, její kroky změřené a pomalé. “Jak dlouho si věděla o Beth a Dawsonovi?”

Zvedla jsem pohled, setkávajíc se s jejím.

Velká část ze mě chtěla lhát, chtěla říct, že to nebylo, dokud to Will nepotvrdil, ale nemohla jsem.

“Před vánočními prázdninami jsem viděla Beth. A pak Matthew potvrdil, že pokud je Beth naživu, musí být i Dawson.”

Vtáhla pláč a zkroutila si ruce. “Jak…jak jsi mohla?”

Mohla jsem říct, že mi chtěla dát facku, a moje tváře by štípaly, ačkoli to neudělala.

Tak nějak jsem si přála, aby to udělala.

“Nevěděli jsme, jestli bychom ho mohli najít nebo dostat zpátky. Nechtěli jsme, aby sis dělala naděje, a pak ho ztratila znovu.”

Dee se na mě dívala, jako by mě neznala. “To je ta nejblbější věc, co jsem kdy slyšela. Nech mě hádat, byl to Daemonův nápad? Vzhledem k tomu že to zní jako on. Chtěl by mě ochránit ve stejný čas, jako mě drží dál-ubližujíc mi.”

“Daemon-”

“Ne,” řekla a odvrátila se. Její hlas se třásl. “Nebraň ho. Znám svého bratra. Vím, že má dobré úmysly, které obvykle jen stojí za prd. Ale ty-ty jsi věděla, jak moc mě ztráta Dawsona bolela. Nebylo to jako Daemon, který ztratil hovno. Možná jsem se nestěhovala z domu, ale část mě zemřela v ten den, kdy mi řekli, že je mrtvý. Zasloužila jsem si to vědět v tu chvíli, kdy sis myslela, že je naživu.”

“Máš pravdu.”

Její tělo na chvíli zablikalo. “Fajn. Dobře…to všechno stranou. Kdybys mi řekla o tom, co se děje s Blakem, Adam a já bychom věděli, do čeho jsme šli. Pořád bychom to udělali-věř mi, že bychom šli do toho domu, abychom ti pomohli-ale nebyli bychom nepříjemně překvapení.”

Zadřelo se mi hrdlo.

Byla tam skvrna na duši, temná a chladná.

Nezabila jsem Adama, ale měla jsem v jeho smrti ruce.

Přesněji řečeno-byla jsem spoluviník.

Lidé dělali chyby pořád, ale většina z nich nezpůsobila něčí smrt.

Moje jo.

Moje ramena pod tou váhou poklesla.

Omluvit se to neulehčovalo, ne pro ni ani pro mě.

Nemohla jsem změnit ruku času.

Vše, co jsem mohla udělat, bylo posunout se dopředu a zkoušet to udobřit.

Hněv prosakoval z Dee, když mě pozorovala.

Šla zpátky k okennímu sedátku, sedla si, a přitiskla si nohy k hrudi.

Položila si tvář na kolena. “A teď vy dva děláte další chybu.”

“Nemáme na vybranou,” řekla jsem. “Opravdu ne.”

“Ano, máte. Mohli bychom se postarat o Blakea a o toho, komu to řekl.”

“A co Dawson?” zeptala jsem se potichu.

Dlouhou dobu neodpověděla. “Já vím, že bych kvůli němu měla být schopná dát stranou, jak se ohledně Blakea cítím, ale nemůžu. Je to špatné. Já vím. Ale nemůžu.”

Přikývla jsem. “Nečekám to od tebe, ale nechci mezi námi věci jako tyhle. Musí tady být způsob, jak…” Hrdost odešla z okna. “Chybíš mi Dee, a nesnáším, že jsme spolu nemluvili a že jsi na mě naštvaná. Chci se přes to dostat.”

“Je mi to líto,” zašeptala.

Slzy mě pálily v zadní části krku. “Co můžu udělat, abychom tenhle problém spravili?”

“Nemůžeš. Ani já nemůžu.” Dee smutně zavrtěla hlavou. “Nemůžu napravit Adamovu smrt. Nemůžu spravit, proč ty a Daemon si myslíte, že spolupracování s Blakem je dobrá věc. A nemůžu opravit naše přátelství. Některé věci jsou prostě rozbité.”

Kapitola 13

Lesa ke mně v úterý po škole přišla, abychom studovali na další den na zkoušku z biologie, což selhalo, protože poslední věc, na kterou jsem se mohla soustředit, byla škola.

Část mě očekávala, že Matthew změní plány, protože věděl, co jsem musela udělat zítra v noci.

Dokonce jsem to navrhla v pondělí po škole, ale ach ne, to on nemůže udělat.

Zhoupla jsem se zpět v mé židli u počítače, moje sotva přečtená učebnice bio v mém klíně.

Lesa četla její poznámky a já jsem měla poslouchat, ale otevřela jsem svoji pokročilou kopii nového románu pro mladé dospělé, pro mou upoutávku na úterý.

Přidávajíc rychlý příspěvek, jsem si vybrala pár řádků, s ďábelským úsměvem.

“Byla jsem jeho síla-jeho eso v rukávu. Já jsem byla začátek a on byl konec. A spolu, jsme byli všechno.”

Zmáčkla jsem odeslat a pak zavřela hezký žlutý obal knížky.

“Ty tak nedáváš pozor,” řekla Lesa, sedajíc si.

“Jo, nedávám,” otočila jsem se dokola, bojujíc s úsměvem. “Říkala jsi něco o buňkách a organizmech.”

Zvedla obočí. “Páni. Máš to v kapse.”

“Nepodaří se mi to.” Klesla jsem hlavou dozadu, zavírajíc oči a vypustila jsem dlouhý trpící povzdech. “Prostě se nemůžu soustředit. Radši bych četla něco zajímavého-jako tohle.” Zamávala jsem na knížku, o které jsem právě napsala a pak na místo, kde jsem věděla, že je celý stoh dalších knih. “A pak je tu to, co musím udělat zítra v noci.”

“Ach! Co to je? Něco s Daemonem, a když povíš ano, prosím řekni mi, že ta věc začíná na písmeno s a končí na x.”

Otevřela jsem oči a zamračila se. “Ježíš, jsi horší než chlap.”

Její kadeře poskočily, když přikývla. “Ty to víš.”

Hodila jsem po ní pero.

Smějíc se, zavřela její zápisník. “Tak co děláš zítra, že jsi taká roztržitá?”

Nebylo toho moc, co jsem jí mohla říct, ale byla jsem plná nervózní energie a potřeba si o tom popovídat se kroutila kolem mých rtů.

“Daemon a já jedeme do…klubu nebo něco takového v Martinsburgu, navštívit jeho přátelé.”

“No, zní to zábavně.”

Pokrčila jsem rameny.

Už jsem řekla mámě, že jdu do kina a protože zítra v noci pracuje, zákaz vycházení nebyl problém.

Ale problémem byl fakt, že jsem neměla ponětí, co si vzít na sebe a věci s Dee mě dostali do obrovské paniky.

Vyskočila jsem ze židle a zamířila k šatníku. “Měla bych si obléct něco sexy. Nemám nic sexy.”

Lesa mě následovala. “Jsem si jistá, že tady něco máš.”

Bylo tam moře džínů a svetrů, ale nic takového, na co Blake poukázal.

Hněv mi bublal v krku.

S Blakem zpátky ve škole to bylo zpackané.

Byl vrah-můj partner na laborky byl vrah.

Znechuceně jsem odtlačila hromadu džínsů na stranu. “Jo, nevím o ničem z tohohle.”

Lesa mě smetla stranou. “Nech mě se podívat. Jsem královna sexy věcí. Alespoň to si myslí Chad a dobře, tak nějak to nechávám na toho kluka.” Blýskla po mě rychlým, drzým úsměvem. “Má dobrý vkus.”

Opřela jsem se o stěnu. “Udělej kouzlo.”

O pět minut později, jsme Lesa a já zírali na věci položené na mé posteli, jako kdyby je měla oblečené neviditelná šlapka.

Moje tváře již byly červené jako řepa. “Ehm…”

Lesa se zachichotala. “Měla bys vidět svou tvář.”

Bezmocně jsem zavrtěla hlavou. “Vidíš, co nosím normálně? Tohle-tohle nejsem já.”

“To je zábavná věc na tom, jet do klubů, zejména těch, které jsou mimo město.” Svraštila nos. “No, tady nejsou žádné kluby, takže všechno je mimo město, ale stejně, musíš být někým jiným. Nech svou vnitřní striptérku vyjít ven a hrát.”

Vybuchla jsem smíchy. “Mou vnitřní striptérku?”

Přikývla. “Copak jsi nikdy nebyla v baru nebo klubu?”

“Jo, ale byly na pláži a všichni byli oblečeni na léto. Není léto.”

“Tak?”

Překroutila jsem oči, když jsem se otočila zpět k posteli.

Lesa našla džínovou sukni, kterou jsem si objednala online minulý rok na léto, ale skončilo to tak, že byla příliš krátká.

Jako sotva-zakrývající-zadek krátká a já byla příliš lenivá na to vrátit ji.

Nad cárem džínoviny byl rozložený oříznutý černý svetr, který obyčejně nosím přes tričko nebo tílko.

Měl dlouhý rukáv, takže mohl skrýt jizvy na mých zápěstích, ale sotva něco jiného.

Na podlaze byl pár bot po kolena, které jsem dostala na výprodeji minulou zimu.

A to bylo všechno.

Jo, to bylo ono.

“Můj zadek a prsa budou na obdiv.”

Lesa se zachichotala. “Tvoje prsa budou zakryté.”

“Ne mé břicho!”

“Máš hezké břicho; ukaž ho.” Zvedla sukni, držíc si ji u pasu. “Když s tím budeš hotová, chci si ji půjčit.”

“Jasně.” A pak jsem se zamračila. “Kde to chceš nosit?”

“Škola.” Zasmála se výrazu na mé tváři. “Dám si pod to punčochy, ty puritáne.”

Něco mě napadlo.

“Punčochy!”

Otočila jsem se k prádelníku a začala se prohrabovat mými ponožkami.

Vytáhla jsem černé neprůhledné punčochy. “A-ha! Můžu si dát tohle.”

A sako…možná i masku.

Lesa mi vytrhla punčochy, odhazujíc je přes pokoj. “Nemůžeš si dát punčochy.”

Můj obličej klesl. “Ne?”

“Ne.” Zírala mi přes rameno a pak se zazubila, když se natáhla kolem mě a vytáhla něco jiného. “Ale tyhle si můžeš dát.”

Moje pusa se otevřela.

Pár roztrhaných punčoch se jí houpal na prstech. “To bylo, jako, část kostýmu na Halloween.”

“Perfektní.” Položila je na postel.

Ach drahá Marie, matka Boží…

Sedla jsem si na podlahu, nohy překřížené. “No, já si myslím, že alespoň Daemon to bude schvalovat.”

“Sakra přesně.” Padla na postel, její úsměv vadnul. “Můžu se tě na něco zeptat a odpovíš čestně?”

Varovné zvony začaly zvonit, ale přikývla jsem.

Zhluboka se nadechla. “Vážně, jak dobře Daemon líbá? Protože já si představuji, že tě dělá-”

“Leso!”

“Co? Holka musí vědět tyhle věci.”

Kousla jsem se do rtu, červenajíc se.

“No tak, je čas pro sdílení a péči.”

“On…on líbá, jako kdyby umíral žízní a já byla voda.” Plácla jsem si ruce na mou hořící tvář. “Nemůžu uvěřit, že jsem to řekla nahlas.”

Lesa se zachichotala. “Zní to jako jedna z těch romantických knih, co čteš.”

“To jo.” Začala jsem se chichotat. “Ale, ach svaté peklo, je to pravda. Jsem jako louže, když mě políbí. Je to trapné. Jsem jako: “Díky, můžu dostat další?” Smutný.”

Obě jsme propukli v chichot.

Bylo to divný, protože ze mě opadlo mnoho napětí.

Chichotání se na klucích, bylo tak úžasně normální.

“Miluješ ho, že jo?” zeptala se, když se nadechla.

“Jo.” Natáhla jsem si nohy s povzdechem. “Opravdu jo. Co Chad?”

Sklouzla z postele a opřela se o ni. “Mám ho ráda-hodně. Ale jedeme na rozdílné vysoké školy. Takže jsem realistická.”

“Promiň.”

“Neomlouvej se. Chad a já se bavíme a skutečně, jaký to má smysl, když se nebavíš? To je moje životní motto.” Odmlčela se, odtlačujíc pružné kadeře z její tváře. “Myslím, že musím to motto naučit Dee. Co je to sakra s ní? Pořád ještě se mnou ani s Carissou nepromluvila.”

Všechen můj humor zmizel a já jsem byla napjatá.

Nemůžu napravit naše přátelství.

Snažila jsem se-skutečně snažila-ale škody, které jsem napáchala na našem přátelství, byly nenapravitelné.

Povzdechla jsem si. “Spousta věcí se jí stala-Adam je pryč a Dawson se vrátil domů.”

Lesa na to skočila. “Není to ta nejdivnější věc, ačkoli…”

“Co tím myslíš?”

“Nemyslíš, že je to zvláštní? Nebydlela si tady, ale Beth a Dawson byli jako Romeo a Julie Západní Virginie. Nemůžu uvěřit, že se mu neozvala.”

Neklid klouzal po mé páteři. “Já nevím. Co si myslíš?”

Lesa se podívala pryč, žvýkajíc si spodní ret. “Je to jenom divný. Dawson je teď tak rozdílný. Je celý mrzutý a zamyšlený.”

Snažila jsem se něco říct. “No, on se pravděpodobně o ni zajímá a je rozrušený z věcí, které nevycházejí a chybí mu Adam. Víš, hodně se toho děje.”

“Možná…” Koukla se na mě bokem. “Někteří lidé mluvili.”

Instinkty vzplanuly. “Mluvili o čem?”

“No, byli to většinou ti obvyklí podezřelí-Kimmy a ostatní. Ale tolik divných věcí se tady kolem stalo.” Postavila se na nohy a uvázala si její kadeře do chaotického culíku. “Nejdřív, Beth a Dawson se jen tak ztratili ze zemského povrchu. Pak minulé léto zemřela Sarah Butlerová.”

Led obalil mou kůži.

Sarah Butlerová byla na špatném místě ve špatném čase.

Tu noc, kdy jsem byla napadena Arumem, se Daemon objevil a zahnal ho.

Ze zlosti, Arum zabil tu dívku.

Lesa začala přecházet po místnosti. “A pak zmizel Simon Cutters. Nikdo o něm neslyšel. Adam zemřel při podivné automobilové nehode, a pak se Dawson objeví odnikud, bez předpokládané lásky svého života.”

“Je to divné,” řekla jsem pomalu, “ale totálně náhodné.”

“Je to tak?” Její tmavé oči se leskly. Zavrtěla hlavou. “Někteří lidé-Simonovi přátelé-si myslí, že se mu něco stalo.”

Ach ne. “Jako co?”

“Že ho zabili.” Sedla si vedle mě, její hlas tichý, jako by lidé poslouchali. “A že Adam s tím má něco společného.”

“Cože?” Dobře, tohle jsem nečekala.

Přikývla. “Nemyslí si, že je Adam skutečně mrtvý. Žádný pohřeb, kde by mohl někdo jít a všechno. Myslí si, že utekl předtím, než mohla policie zjistit, že udělal něco Simonovi.”

Zírala jsem. “Věř mi, Adam je mrtvý. Skutečně mrtvý.”

Lesiny rty se sevřely. “Věřím ti.”

Nemyslím si, že jo. “Proč si myslí, že Adam má co dělat se Simonem?”

“No…někteří lidé vědí, že Simon na tebe něco zkusil. A Daemon vytloukl to svinstvo z něj. Možná zkusil něco i na Dee a Adam vybouchl.”

Zasmála jsem se, spíš ze šoku. “Adam by nevybouchl. On nebyl takový.”

“To je to, co si myslím já, ale ostatní…” Naklonila se dozadu. “Každopádně, dost o tom bláznovství-zítra budeš vypadat sexy.”

Konverzace se nakonec přesunula zpátky k studiu, ale já měla ten ledový pocit hluboko v žaludku.

Stejně jako když jste udělali něco špatného a věděli jste, že vás chytí.

Kdyby lidi začali věnovat pozornost všem těm divným věcem tady, jak dlouho by jim trvalo sledovat stopy zpět ke zdroji všeho?

Zpět k Daemonovi, jeho rodině, jeho druhu a mě?

Kapitola 14

Martinsburg ve skutečnosti nebylo město, ale nemohlo být nazváno ani velkoměstem, alespoň podle standardů Gainesvilleu.

Bylo na prahu růstu, přibližně hodinu od hlavního města státu.

Leželo přímo při mezistátní silnici, zasazené mezi dvěma horami-brána do větších měst jako je Hagerstown a Baltimore.

Jižní strana města byla silně vyvinutá-nákupní centra, restaurace, za které bych Petersburgu dala mou nejoblíbenější knížku, a kancelářské budovy.

Byly tam taky kavárny Starbucks a sakra, pokud mě neporazí, že jsem mohla jenom projít kolem. pozn. překladatele: Starbucks je největší obchodní řetězec kaváren

Měli jsme zpoždění.

Celý výlet začal špatně, což nebylo dobré pro to, jak bude noc probíhat.

Za prvé, Blake a Daemon se pohádali ještě předtím, než jsme vyjeli z Peterburgu.

O něčem, jako je nejrychlejší způsob, jak se dostat do východní části státu.

Blake řekl, abychom jeli na jih.

Daemon chtěl jet na sever.

Následovala epická hádka.

Daemon vyhrál, protože řídil, což přimělo Blakea trucovat na zadním sedadle.

Pak jsme narazili na sněhovou bouři blízko Deep Creek, co nás zpomalilo a Blake měl potřebu poukázat na to, že jižní silnice by byli pravděpodobně čisté.

Množství obsidiánu, kterým jsem byla pokryta a nedostatek oblečení, mně znervóznilo.

Poslechla jsem Lesinu radu v oblečení, na Daemonovo štěstí. Kdyby měl ještě jeden komentář o délce mé sukně, zranila bych ho.

A kdyby měl Blake, Daemon by ho zmrzačil.

Stále jsem očekávala flotilu Arumů přijít odnikud a odhodit naše vozidlo mimo silnici, ale zatím obsidiánový náhrdelník, náramek a nůž, připevněný v mé botě-proboha-zůstali chladné.

V době, kdy jsme přijeli do Martinsburgu jsem chtěla vyskočit z jedoucího auta.

Jak jsme se blížili k výjezdu Falling Waters, Daemon se zeptal: “Kam dál?”

Blake vystřelil dopředu, pokládajíc jeho lokty na opěradla našich sedadel. “Ještě jeden výjezd-Spring Mills. Za výjezdem musíš zabočit doleva, jako kdybys jel zpět do Hedgesville nebo Back Creek.”

Back Creek? Potřásla jsem hlavou. Jeli jsme dál do civilizace, ale jména některých těchto měst se lišili.

Asi dvě míle za výjezdem, Blake řekl: “Vidíš tu starou benzínku před sebou-tam kde jsou čerpadla?”

Daemon přimhouřil oči. “Jo.”

“Otoč se tam.”

Naklonila jsem se dopředu, abych měla lepší výhled.

Vysoký plevel obklopoval staré, opotřebované čerpadla.

Tam byla budova-spíš chatrč-za nimi. “Klub je na benzínce?”

Blake se zasmál. “Ne, jenom jdi kolem budovy. Zůstaň na polní cestě.”

Mumlajíc o tom, že se Dolly zašpiní, Daemon následoval Blakeovi povrchní pokyny.

Polní cesta byla spíše jako cesta poskvrněna tisícem pneumatik.

Bylo to tak temné, že jsem chtěla požádat, abychom se otočili.

Čím dále jsme jeli, tím byla scenérie strašidelnější.

Husté stromy zaplnili cestu, přerušené jen zchátralými budovami s rozbitými okny a prázdným černým prostorem na místě, kde kdysi stáli dveře.

“Já nevím,” přiznala jsem. “Myslím, že jsem tohle všechno viděla v Texaském masakru motorovou pilou.”

Daemon si odfrkl.

SUV narazilo na nerovný terén a pak tam byli auta.

Všude. Auta parkovali v libovolných čárách, vedle stromů, nacpané přes pole.

Kromě nekonečné řady vozidel tu byla zavalitá, čtvercová budova bez venkovního osvětlení.

“Fajn. Vlastně myslím, že jsem tohle viděla v Hostelu-jedna a dva.”

“Budeš v pohodě,” řekl Blake. “Tohle místo je skryté proto, aby zůstalo mimo souřadnicovou síť, ne protože unášejí a zabíjejí nic netušící turisty.”

Naprosto jsem si vyhradila právo nesouhlasit.

Daemon zaparkoval tak daleko, jak jen mohl, pochopitelně víc vyplašený z toho, že bude mít Dolly na stranách památky než z toho, že bychom byli snědeni Bigfootem. pozn. překladatele: Bigfoot je americká legenda, prý je to tvor, který žije v Pensylvánii. Americký yetti, kříženec člověka a jiného chlupatého tvora

Chlap se vypotácel z řady několika aut.

Měsíční svit ozářil jeho špičatý límec a zelené číro.

Možná snědl gotické dítě…

Otevřela jsem dveře auta a vylezla ven, přitahujíc si moje sako blíž. “Co je to za místo?”

“Velmi odlišný druh místa,” byla Blakeova odpověď. Zabouchl dveře a Daemon mu chtěl ulomit hlavu. Blake zakoulel očima a obešel mě. “Musíš si sundat to sako.”

“Cože?” Zírala jsem na něj. “Mrzne. Vidíš můj dech?”

“Nezamrzneš za těch pár sekund, co nám zabere přijít ke dveřím. Nepustí tě dovnitř.”

Chtěla jsem dupat nohama, když jsem se bezmocně podívala na Daemona.

Tak jako Blake, byl oblečený v tmavých džínech a košili.

Jo. To je všechno. Zřejmě se tito lidé nezajímali o mužské oblékání.

“Já to nechápu,” zakňučela jsem. Sako byla moje záchrana. Dost zlé bylo už jen to, že ty roztrhané punčochy neudělali nic, aby zakryli mé nohy. “To není fér.”

Daemon se ke mně přiloudal, pokládajíc jeho ruce na mé. Kadeř jeho vlnitých vlasů mu spadla do očí. “Nemusíme to dělat, pokud nechceš. Myslím to vážně.”

“Pokud nechce, tak tohle byla jedna obrovská ztráta času.”

“Zmlkni,” Daemon zavrčel přes rameno a pak se obrátil ke mně. “Myslím to vážně. Řekni mi teď a půjdeme domů. Musí být i jiná cesta.”

Ale nebyla jiná cesta.

Blake, Bůh mi odpusť, měl pravdu.

Ztrácela jsem čas.

Kroutíc hlavou jsem ustoupila a začala si odepínat sako. “Jsem v pořádku. Je čas, aby velká holka vytáhla spodní prádlo a vše, čím se může pochlubit.”

Daemon potichu sledoval, jak jsem se zbavovala saka, což mi způsobilo brnění.

Sundala jsem si sako a on nasál vzduch, když jsem ho odhodila na sedadlo spolujezdce.

I když bylo chladno, moje celé tělo bylo jako v ohni.

“Jo,” zamumlal, stoupajíc si přede mně jako štít. “Nejsem si tímhle tak jistý.”

Přes jeho rameno Blakeovo obočí vystřelilo. “Páni.”

Daemon se otočil, jeho ruka vyletěla, ale Blake se vrhl doleva, a těsně ho minula Daemonova ruka.

Bělavě červené jiskry létaly, osvětlujíc tmu hodně jako petardy.

Překřížila jsem si ruce přes mou nahou bránici, vystavenou oříznutým svetrem a sukní nízko na bocích.

Cítila jsem se nahá, což bylo hloupé, protože jsem nosila plavky.

Potřásajíc hlavou, jsem obešla Daemona. “Pojďme dovnitř.”

Blakeovi oči pluly po mě dost rychle na to, aby se vyhnuli jisté smrti od podrážděného mimozemšťana za mnou.

Moje ruka svědila z toho, jak jsem chtěla vyrvat jeho oči ze zadní části jeho hlavy.

Naše chůze k ocelovým dveřím na rohu budovy byla rychlá.

Nebyli tam žádné okna nebo něco, ale když jsme se přibližovali, těžký rytmus hudby byl cítit venku.

“Takže budeme klepat?”

Ve stínech se objevil obrovský chlápek.

Zatraceně.

Paže jako kmeny stromů byly vystavené roztrženou kombinézou, kterou měl oblečenou. Žádné tričko, protože bylo asi sto stupňů tady venku, nebo co.

Jeho vlasy byly rozděleny do tří sekcí přes střed jeho jinak oholené lebky.

Byly fialové.

Mám ráda fialovou.

Nervózně jsem polkla.

Malé náušnice se leskly po celé jeho tváři-nos, rty a obočí.

Dvě tlusté náušnice přepichovali jeho ušní lalůčky.

Neřekl nic, když se před námi zastavil, jeho tmavé oči těkaly přes kluky a pak se zastavily na mě.

Couvla jsem o krok dozadu, narážejíc do Daemona, který položil ruku na mé rameno.

“Vidíš něco, co se ti líbí?” zeptal se Daemon.

Chlap byl velký-velký jako profesionální zápasník-a ušklíbl se, jako kdyby si Daemona přeměřoval k večeři.

A já věděla, že Daemon pravděpodobně dělal tu samou věc.

Pravděpodobnost, že odtud vyjdeme bez masivní rvačky, byla nízká.

Blake zasáhl. “Jsme tady na párty. To je všechno.”

Profesionální zápasník sekundu nic neřekl a pak se natáhl ke dveřím.

Oči upřené na Daemona, když otevíral dveře a hudba zaburácela.

Posměšně se uklonil. “Vítejte v Harbingeru. Bavte se.”

Harbinger? pozn. Zvěstovatel

Jaké…půvabné, uklidňující jméno pro klub.

Blake se podíval přes rameno a řekl: “Myslím, že si se mu líbil, Daemone.”

“Sklapni,” řekl Daemon.

Blake vypustil nízký smích, když vešel dovnitř, a moje nohy mě nesli přes úzkou chodbu, která se náhle změnila na jiný svět.

Byla plná stínovaných enkláv a blikajících stroboskopických světel a sama vůně byla téměř nepřekonatelná.

Ne tak špatná, ale silná směs potu, parfému a jiných sporných vůní.

Hořká chuť alkoholu byla ve vzduchu silná.

Modré, červené a bílé světla proudili a oslňovali hemžící se dav zvlněných těl v závratných intervalech.

Kdybych měla sklony ke křečím, byla bych na podlaze v úderu srdce.

Všechna ta nahá kůže-většinou ženská-se třpytila, když byli dívky poseté leskem.

Tanečný parket byl zahalen, hýbající se těla, některé do rytmu, ostatní se jen tlačili.

Mimo to, tam byl i vyvýšený taneční parket.

Dívka s dlouhými, blond vlasy se točila v centru toho chaosu; její štíhlé tělo bylo nízké, ale pohybovala se jako tanečnice, všechny ladné a plynulé pohyby, když se točila.

Nemohla jsem od ní odtrhnout oči.

Přestala se točit; její spodní část se stále houpala v melodii do rytmu, když si zastrčila vlhký vlasy dozadu.

Její tvář zářila nevinností, její úsměv nádherný a široký.

Byla mladá-příliš mladá, aby byla na takovém místě, jako je tohle.

Pak, když moje oči znovu prohlédli dav, většina dětí rozhodně neměla věk na pití alkoholu. Někteří měli, ale drtivá většina vypadala, jako by byla v našem věku.

Ale nejzajímavější část byla, co se dělo nad parketem.

Klece visely ze stropu, obsazeny spoře oděnými dívkami.

Go-go tanečnice, jak by je nazvala moje máma.

Nebyla jsem si jistá, jak se nazývají teď, ale holky měli na sobě úžasné boty.

Horní půlky jejich tváří byly zakryté lesklými maskami.

Všechny z nich měli vlasy, které měli všechny barvy duhy.

Koukla jsem se dolů na kůži mezi džínovou sukní a oříznutým svetrem.

Jo, skutečně jsem se zbláznila.

Ještě divnější bylo, že nikde, kde jsem mohla vidět, nebyl stůl ani stoličky.

Byli tam pohovky, koukající ze zastíněných stran, ale nebyla žádná možnost, abych si sakra na tyto věci sedla.

Daemonova ruka byla pevně na mých zádech, když se sehnul a zašeptal mi do ucha. “Trochu mimo tvého živlu, Kotě?”

Legrační věc byla, že Daemon z tohohle davu vyčníval. Byl o dobrou hlavu vyšší než většina, a žádný z nich se nehýbal jako on a nevypadal jako on. “Myslím, že sis měl namalovat oční linky.”

Jeho ústa se zvedla. “To se nikdy nestane.”

Blake se přesunul před nás, když jsme ho následovali kolem tanečního parketu, rychlý techno rytmus se zmírnil a další se rozjel, zatížený na bubny.

Všichni se zastavili.

Pěsti náhle vystřelily do vzduchu, následovány výkřiky a mé oči se rozšířili.

Bude tu mosh pit? http:/www.youtube.com/watch?v=XQW8eb1P3dk/

Část mě to tak trochu chtěla zkusit. Vzteklý rytmus s tím může mít co dočinění.

Dívky v kleci udeřili rukama proti barům.

Hezká holka s blond vlasy z parketu, zmizela.

Daemonova ruka vklouzla do mé a zmáčkla mi ji.

Moje uši byly napjaté, aby zachytily text přes výkřiky.

“V bezpečí před bolestí a pravdou a volbou a dalšími jedovatými ďábly…”

Výkřiky se stali hlasitějšími, přehlušujíc všechno kromě bubnů.

Vlasy se mi na zadní části krku postavily.

Rozhodně bylo něco s tímhle klubem. Není v pořádku… Vůbec není v pořádku.

Prošli jsme kolem baru a vstoupili do úzké chodby. Lidé byli při zdích tak blízko jeden druhému, že jsem nemohla říct, kde jedno tělo začínalo a druhé končilo.

Kluk vzhlédl od krku, kterým byl zaneprázdněný, a jeho těžce nastíněné oči se setkaly s mými.

Mrkl. Rychle jsem se podívala pryč.

Poznámka pro sebe: Nenavazuj oční kontakt.

Než jsem se nadála, zastavily jsme přede dveřmi, na kterých bylo napsané POUZE PRO PERSONÁL, ale slovo personál bylo zaškrtané a někdo napsal zrůdy trvalým fixem. Milé.

Blake šel zaklepat klouby na dveře, ale ony se otevřely dřív.

Nemohla jsem vidět, kdo byl za nimi. Podívala jsem se přes rameno.

Nastíněné oči se stále dívaly. Strašidelný.

“Jsme tady, abychom viděli Luca,” řekl Blake.

Cokoliv, co záhadná osoba za dveřmi řekla, nevypadalo dobře, protože Blakeova páteř ztuhla. “Řekni mu, že je tady Blake, a že mi dluží.” Byla pauza a zadní část Blakeova krku zčervenala. “Nezajímá mě, co dělá. Já ho potřebuji vidět.”

“Skvělý,” zamumlal Daemon, jeho tělo se napínalo a uvolňovalo v intervalech. “Je přátelský, jako vždycky.”

Další zkomolená odpověď a dveře se otevřely o trochu víc. Pak Blake zavrčel: “Sakra, dluží mi. Tihle lidi jsou v pohodě. Věř mi.Žádné štěnice.”

Štěnice? Ach, další slovo pro nasazené.

Konečně se k nám Blake otočil, jeho obočí pevně staženo. “Chce si nejdřív popovídat se mnou. O samotě.”

Daemon se vystřel do plné výšky. “Jo, to se nestane.”

Blake neustoupil. “Pak se nestane nic. Buď uděláš, co chce a někdo pro tebe přijde, nebo jsme dělali tento výlet pro nic.”

Mohla jsem říct, že s tým Daemon nebyl v pohodě a já netrpěla v autě na cestě z pekla a nevytáhla moji vnitřní striptérku pro nic.

Postavila jsem se na špičky a přitiskla se proti jeho zádům. “Pojď tancovat.” Daemon se napůl otočil, oči blikající. Zatahala jsem ho za ruku. “Pojď.”

Ochabl, a když se otočil úplně, přes jeho rameno jsem viděla, jak se dveře otevřely a Blake vklouzl dovnitř.

Zlý pocit se usadil v mém žaludku, ale nebylo nic, co bychom teď mohli udělat, když už jsme byli tady.

Bubny zanikly a poněkud známá melodie začala hrát.

Zhluboka jsem se nadechla, vytáhla jsem Daemona na parket, proklouzla jsem kolem těl, když jsem hledala místo.

Nacházejíc jedno, jsem se otočila kolem.

Zvědavě mě pozoroval, téměř jako by říkal: Skutečně tohle děláme?

Dělali jsme.

Tancování se zdálo šílené, když tolik záleželo na informacích, pro které jsme přišly, ale potlačila jsem naše důvody, proč jsme přijely. Zavřela jsem oči, hledajíc odvahu, přistoupila jsem k němu, hodila mu paži kolem krku a druhou ruku jsem položila na jeho pas.

Začala jsem se proti němu pohybovat, jako to dělali ostatní tanečníci, protože ve skutečnosti, když kluci tancovali, tak nějak tam jenom stáli a nechali dělat holky všechnu práci. Pokud jsem si správně pamatovala z těch mála okamžiků, co jsem se plížila do klubů s mými přáteli v Gainesvilleu, holky to dělali, aby kluci vypadali dobře.

Zabralo to několik vteřin škrobenosti, než jsem našla rytmus písně a uvolnila svaly, které ve skutečnosti v poslední době neviděly žádnou akci, ale když jsem to udělala, rytmus hudby rezonoval v mé hlavě a pak přes mé tělo, mé končetiny. Houpajíc se na hudbu jsem se otáčela a moje ramena se pohybovala s mými boky. Daemonova ruka se plížila kolem mého pasu a já jsem cítila, jak jeho brada škrábe můj krk.

“Dobře. Měl bych Blakeovi poděkovat za to, že byl tak přátelský.”

Usmála jsem se.

Jeho ruka se utáhla, když se rytmus zvedl a tak udělaly i mé pohyby. “Myslím, že se mi to líbí.”

Všude kolem nás, těla byli kluzká a lesklá potem, jako kdyby tančili léta. To byla ta věc na místech, jako toto-chytí vás a hodiny plynou, ale máte pocit, jako by to byli jen dlouhé minuty. Daemon mě otočil zpátky k němu a já byla na špičkách mých bod, čelem k němu.

Jeho hlava se snížila, čelo tlačil proti mému, naše rty se o sebe otíraly.

Příval energie prošel přes Daemona, přesouvajíc se na mou kůži a s blikajícími světly jsme se ztratili v tomhle světě. Naše těla se vlnily v rytmu, pohybujíc se spolu plynule, zatímco se zdálo, že ostatní sebou vedle nás mlátí, neschopní najít tu správnou synchronizaci.

Když Daemonovi rty tlačili pevněji proti mým, otevřela jsem je, neztrácejíc rytmus, i když mi kradl dech.

Mé-naše srdce bušily, rukama mě popadl, svíral, sklouznul po křivce mých zad a za mými víčky jsem viděla tečky bílého světla.

Klouzajíc rukama přes jeho tváře, jsem ho políbila zpátky.

Statická elektřina tekla, padajíc z našich těl v proudechčerveno-bílého světla, které bylo ukryté pod blikajícími stroboskopickými světly, proudícími přes podlahu jako vlna elektřiny.

A všude kolem nás, lidé tancovali, buď lhostejný k otřesům, nebo jimi pohánění, ale bylo mi to jedno.

Daemonovi ruce byly na mých bocích, přitahujíc mě blíž a my jsme směřovali k tomu, že skončíme jako jeden z těch nikde nekončících párů na chodbě.

Hudba mohla přestat nebo se změnit nebo cokoliv, ale my jsme byli k sobě stále přitisknuti, prakticky se navzájem pohlcujíc. A možná později, zítra nebo další týden bych mohla být v rozpacích z našeho projevu, ale ne teď.

Ruka přistála na Daemonově rameni a on se otočil. Ve vteřinějsem ho popadla za ruku, zastavujíc jeho pěst před tím, než mohla říct ahoj Blakeově čelisti.

Blake se usmál a zakřičel přes řvoucí hudbu: “Lidi, máte sex nebo tancujete?”

Mé tváře vzplály. Dobře, možná teď bych mohla být v rozpacích.

Daemon něco zavrčel a Blake o krok couvl, a zvedl ruce nahoru. “Promiň,”” zakřičel. “Ježíš. Je připravený nás vidět, pokud už jste skončili s pojídáním si tváří.”

V určitém okamžiku bude Blake zmlácen.

Znovu mě vzal za ruku a já jsem následovala Daemona a Blakea zpět přes těla, kroutící se jako hady a dolů chodbou. Moje srdce pořád závodilo, moje hruď se zvedala a klesala příliš rychle. Ten tanec…

Nastíněné oči zmizely a tentokrát, když šel Blake zaklepat, dveře se otevřely dokořán. Následovala jsem je, doufajíc, že mé tváře nehořely.

Nejsem si jistá, co jsem čekala, že najdu za dveřmi. Možná zakouřený, tmavý pokoj s muži, nosícími sluneční brýle a praskající si klouby nebo další velký chlap v kombinéze, ale nečekala jsem, co jsem našla.

Pokoj byl velký a vzduch čistý, vonící vanilkou.

Bylo tam několik pohovek, jedna obsazena chlapcem s dlouhými vlasy po ramena, které měl zastrčené za uchem.

Jako dívka, kterou jsem dříve viděla tancovat, byl mladý.

Možná patnáct, pokud vůbec, a v džínech měl díry velikosti Marsu. Kolem zápěstí měl stříbrnou manžetu, která obkroužila divný kámen.

Byl černý, ale nebyl to obsidián. Ve středu kamene byl červeno-oranžový plamen a pod ním, flíčky modré a zelené. Jakýkoliv kámen to byl, byl nádherný a draho vypadající.

Kluk vzhlédl od své herní konzoly, na níž se hrál, a já byla trochu ohromená jeho chlapeckou krásou.

Oči barvy ametystu se krátce uzamkly s mými a pak se vrátily ke hře.

To dítě bude jednoho dne fešák.

Pak jsem si uvědomila, že Daemon ztuhl a civěl na chlápka v koženém křesle.

Hromady stovek byli poházené po stole před ledově blonďatým chlápkem, který civěl na Daemona, brilantní stříbrné oči rozšířené šokem.

Chlápek byl pravděpodobně na počátku svých třicátých let, a můj Bože, byl nádherný.

Daemon vykročil vpřed. Chlap se postavil. A moje srdce se zrychlilo.

Moje nejhorší obavy se šířili skrze mne jako požár. “Co se děje?” zeptala jsem se. I Blake vypadal nervózní.

Kluk na pohovce zakašlal smíchem, zavírajíc jeho herní konzolu. “Mimozemšťané. Mají ten šílený vnitřní systém, který jim umožňuje vycítit se navzájem. Hádám, že ani jeden z nich neočekával, že uvidí toho druhého.”

Pomalu jsem se otočila ke klukovi.

Posadil se, houpajíc nohami z pohovky. Měl by dětskou tvář,kdyby neměl záblesk inteligence v očích nebo zkušenosti, usazené v tvrdých liniích jeho úst.

“Takže vy bláznivé děti chcete proniknout do pevnosti Daedalus a chcete mou pomoc?”

Zírala jsem.

Luc byl zpropadené dítě.

Kapitola 15

Čekala jsem, až ten kluk zařve: “Žertuji!” A odběhne na nejbližší hřiště, ale jak vteřiny ubíhaly, začínala jsem akceptovat, že náš mesiáš informací byl sotva teenager.

Luc se usmál, jako kdyby věděl, co jsem si myslela. “Překvapení? Neměli byste být. Překvapení o ničem.”

Postavil se a byla jsem šokovaná, když jsem zjistila, že byl téměř tak vysoký jako Daemon.

“Měl jsem šest, když jsem se rozhodl hrát kuře s jedoucí kabinou. Vyhrála. Ztratil jsem nejlepší kolo, jaké jsem kdy měl a krev, ale naštěstí, můj přítel z dětství byl mimozemšťan.” pozn. překladatele: Hrát kuře je, když dvě auta-v tomhle případě kolo a kabina-závodí vedle sebe a první, který je vytlačený na stranu, je kuře

“Jak…jak si se dostal pryč od Daedalusu?”

A tak mladý, chtěla jsem dodat.

Luc se přesunul ke stolu, jeho kroky plynulé a bez námahy. “Byl jsem jejich hvězdný žák.” Jeho úsměv byl zlý, téměř znepokojující. “Nikdy nevěř tomu, kdo vyniká. Není tak, Blakeu?”

Opírajíc se o zeď, Blake nahnutě pokrčil rameny. “Zní to asi správně.”

“A proč?” Luc si sedl na kraj stolu. “Protože nakonec se žák stane chytřejším než učitel a já jsem měl opravdu, ale opravdu inteligentní učitele. Takže.” Spojil ruce dohromady. “Ty musíš být Daemon Black.”

Pokud byl Daemon překvapený, že Luc znal jeho jméno, nedal to najevo. “To budu já.”

Klukovy směšně dlouhé řasy se snížily. “Slyšel jsem o tobě. Blake je tvůj velký fanoušek.”

Blake zvedl prostředníček.

Daemon řekl suše: “Rád vím, že můj fanklub sahá daleko.”

Luc naklonil hlavu na stranu. “A co fanklub-ach, moje chyba, nepředstavil jsem tě tvému kolegovi. Luxen v plné kráse. Tenhle chlápek se jmenuje Paris. Proč? Nevím.”

Paris se pevně usmál, když napřáhl ruku směrem k Daemonovi. “Vždy je hezký poznat dalšího, který není vázaný na staré přesvědčení a zbytečné pravidla.”

Daemon mu potřásl rukou. “Podobně. Jak jste se našli?”

Luc se zasmál. “Dlouhý příběh na jiný den-pokud bude jiný den.”

Ty mimořádná kukadla sklouzla zpátky ke mně. “Máš ponětí, co s tebou udělají, když zjistí, že jsi plně funkční hybrid?” Nahnul hlavu dolů, usmívajíc se. “My jsme tak vzácní. Tří z nás společně je vlastně docela úžasné.”

“Mám dobrou představivost,” řekla jsem.

“Máš?” Lucovo obočí se zdvihlo. “Pochybuji, že ti Blake dokonce řekl polovinu z toho-to nejhorší.”

Podívala jsem se na Blakea.

Jeho výraz se uzamkl.

Ledový vítr mi přeběhl po páteři, což nemělo nic společného s mým nedostatkem oblečení.

“Ale ty to víš.” Luc vstal a protáhl se, jako kočka po zdřímnutí. “A přesto jste ochotni přijmout obrovské riziko tím, že půjdete do vosího hnízda.”

“My skutečně nemáme na výběr.” Daemon střelil po tichém Blakeovi temný pohled. “Takže dáš nám ty kódy, nebo ne?”

Luc pokrčil rameny, přecházejíc prsty přes stohy peněz. “Co z toho budu mít já?”

Hrubě jsem vydechla. “Kromě naštvání Deadalusu, opravdu nemáme co nabídnout.”

“Hm, nevím.” Zvedl stoh stovek, zabezpečených gumičkou.

O vteřinu později se okraje bankovek kroutily dovnitř, papír tál, dokud spálená vůně nezaplnila vzduch a nic nezůstalo.

Záviděla jsem vzhledem na to, že celá ta věc s používáním světla, tepla a ohně, mě kompletně obešla. “Co pro tebe můžeme udělat?”

“Samozřejmě, peníze nejsou problém,” Daemon dodal.

Lucovými rty škublo. “Peníze nejsou potřebné.” Přejel prsty přes jeho džíny. “Moc taky není. Čestně, jediné co potřebuji, je laskavost.”

Blake se odstrčil od zdi. “Lucu-”

Jeho oči se zúžily. “Laskavost je všechno, co chci-taká, kterou si můžu vzít kdykoliv. To je to, co chci na oplátku a já vám dám vše, co potřebujete vědět.”

No, to znělo jednoduše. “Do-”

“Počkej,” Daemon mě přerušil. “Chceš, abychom souhlasili s laskavostí bez toho, abychom věděli, co je to za laskavost?”

Luc přikývl. “Kde je to riziko, když víte všechno?”

“Kde je inteligence, pokud to neuděláme?” Daemon střelil zpátky.

Kluk se zasmál. “Líbíš se mi. Hodně. Ale moje pomoc nepřijde bez vlastního nebezpečí ve výměně.”

“Bože, jsi jako nedospělá mafie,” zamumlala jsem.

“Něco podobného.” Blýskl se blaženým úsměvem. “Co vy-vy všichni-nechápete je, že jsou věci mnohem, mnohem větší než bratrova přítelkyně nebo kamarád…nebo dokonce skončit pod palcem muže. Schyluje se ke změně větru, a vítr se chystá být nelítostný.” Podíval se na Daemona. “Vláda se bojí Luxenů, protože představují pád lidstva z vrcholu potravinového řetězce. Aby to napravili, vytvořili něco mnohem silnějšího než je Luxen. A nemluvím o obyčejných malých dětských hybridech.”

Zachvěla jsem se. “O čem to mluvíš?”

Jeho purpurové oči se setkaly s mými, ale nic neřekl.

Paris si složil ruce. “Nechci být hrubý, ale pokud nejste ochotní dohodnout se, tam jsou dveře.”

Daemon a já jsme si vyměnili pohledy.

Doopravdy jsem nevěděla, co říct.

Skutečně to bylo jako dohadovat se s mafií-se strašidelným bossem dětské mafie.

“No tak,” Blake řekl. “Je naše jediná šance.”

“Kriste,” zamumlal Daemon. “Fajn. Dlužíme ti laskavost.”

Lucovy oči se leskli. “A ty?”

Povzdechla jsem si. “Jistě. Proč ne.”

“Skvělý! Paris?” Natáhl ruku. Paris se sehnul, vzal malý MacBook Air a podal mu ho. “Dejtemi pár sekund.”

Sledovali jsme ho mlátit do klávesnice, obočí stažené soustředěním.

Zatímco jsme čekali, dveře v zadní části místnosti se otevřely a mladá dívka z parketu nakoukla hlavou do místnosti.

Lucova hlava se zvedla. “Teď ne.”

Dívčino zamračení bylo epické, ale zavřela dveře.

“Ona je holka na-”

“Nedokončuj tu větu, když chceš, abych pokračoval. Ani o ní nemluv. Upřímně řečeno, nikdy si ji neviděla,” řekl Luc, oči znovu přilepené k obrazovce. “Všechny nabídky budou zrušeny.”

Zavřela jsem pusu, i když jsem měla tisíce otázek o tom, jak se oni dva dostali pryč a jak přežívali prakticky nechráněně.

Konečně, Luc položil laptop na stůl.

Obrazovka byla rozdělena do čtyř častí, černá a bílá, také zrnitá jako bezpečnostní film.

Jeden obrázek obsahoval les.

Na dalším byl vysoký plot a brána, na dalším bezpečnostní kabina a poslední ukazoval muže v uniformě, strážícího další část plotu.

“Pozdravte Mount Weather-ve vlastnictví FEMA, strážené Homeland Security. Umístěný daleko v majestátním pohoří Blue Ridge Mountains, je používaný jako školící zařízení a mají černého pasažéra v případě, že nás hezcí úředníci budou bombardovat,” řekl Luc, hihňajíc se. “Také známý jako kompletní front pro DOD a Daedalus, protože pod zemí je šest set tisíc zpropadených metrů čtverečních pro trénink a mučení.” pozn. překladatele FEMA-FederalEmergency Management Agency-Federální agentura pro zvládání krize; Homeland security-Úřad národní bezpečnosti

Blake civěl na obrazovku. “Naboural ses jim do jejich bezpečnostních systémů?”

Pokrčil rameny. “Jak jsem řekl, hvězdný žák a všechno. Koukněte na tuto sekci zde.” Ukázal na obrazovku, kde stráž hlídala plot, téměř zapadající do zrnitého pozadí. “Tohle je “tajný” vchod, který neexistuje. Velmi málo lidí si je toho vědomo-Blakey hochu.”

Luc stlačil mezerník a kamera se pohnula napravo.

Objevila se brána.

“Tady je postup: V neděli večer, o deváté bude vaše nejlepší volba. Mění se šichty a strážení je na minimu-jenom dvě stráže budou hlídkovat při této bráně. Protože neděle je trochu oddechová.”

Paris vytáhl blok a pero.

“Tahle brána je vaše první překážka. Musíte sejmout stráže, ale to je lehký. Ujistím se, že kamery budou nefunkční mezi devátou a čtvrt na deset-víte jako moment Jurského parku. Budete mít patnáct minut na to, dostat se dovnitř, vzít vaše kamarády a vypadnout. Takže nenechte plivajícího draka dostat vás.”

Daemon se zakuckal smíchem.

“Patnáct minut,” zamumlal Blake, přikyvujíc. “Uskutečnitelné. Jakmile jste uvnitř, vstup vede k výtahům. Můžeme je vzít dolů do desátého patra a jít až do buňky.”

“Skvělý,” Luc poklepal prstem na bránu. “Kód k téhle bráně je IKARUS. Vidíte ten vývoj?” Zasmál se. “Dostanete se dovnitř budovy a uvidíte troje dveře bok po boku.”

Blake znovu přikývl. “Střední dveře-vím. Kód?”

“Počkej. Kam vedou ostatní dveře?” Zeptala jsem se.

“K Velkému Ozimu,” řekl Luc, stláčejíc mezerník, dokud nebyla kamera zaměřena na dveře. “Skutečně, nikde, kde by to bylo zajímavé. Jenom kanceláře a FEMA věci. Chce někdo uhádnout, jaký je kód k těmhle dveřím?”

“Daedalus?” Vyhrkla jsem.

Zazubil se. “Téměř. Kód k těmto dveřím je LABYRINT. Je to těžký slovo na hláskování, já vím, ale ujistěte se, že jste to udělali správně. Máte jednu šanci. Zadejte zlý kód a bude to špatný. Jděte výtahem do šestého patra, jak řekl Blake, a zadejte kód DAEDALUS-všechno velkým. To je všechno!”

Daemon nejistě potřásl hlavou. “Jsou tam jenom kódy, ke vstupu? To je jejich zabezpečení?”

“Ha!” Luc stlačil několik tlačítek a obrazovka ztmavla. “Dělám víc než jen to, že vám dávám kódy a sundávám kamery, můj nový nejlepší příteli. Chystám se sundat jejich software pro rozpoznávání očí. Může být sundán deset až patnáct minut denně bez zdviženého obočí.”

“Co se stane, pokud tam pořád budeme a oni se znovu nahodí?” zeptala jsem se.

Luc zvedl ruce. “Ehm, trochu jako být na palubě letadla, které havaruje. Strč hlavu mezi kolena a polib je na rozloučenou.”

“Ach, to zní skvěle,” řekla jsem. “Takže, ty si něco jako mutantní hacker taky?”

Mrkl. “Ale buďte opatrní. Nebudu sundávat nějaké další opatření, o kterých se rozhodli nasadit je. To zvýší obavy.”

“Počkat.” Daemon se zamračil. “Jaké další opatření můžou mít?”

“Zjistil jsem, že oni střídají kódy každý druhý den. Kromě toho, nic jiného než stráže, ale to je změna šichty.”

Blake se zazubil. “Budeme v pohodě. To uděláme.”

Paris předal list se zapsanými kódy. Daemon mu ho vytrhl předtím, než si ho Blake mohl strčit do kapsy. “Díky,” řekl.

Vracejíc se k pohovce a jeho herní konzole, Luc si sedl, jeho úsměv bledl. “Ještě mi neděkujte. Skutečně, neděkujte mi vůbec. Neexistuji, víte, dokud nebudu chtít moulaskavost.” Otevřel svou konzolu. “Jen si pamatujte, tuto neděli, večer o deváté. Máte patnáct minut a to je vše.”

“Dobře.” Vyhrkla jsem to slovo, a podívala se na Blakea. Ráda bych věděla, jak se tihle dva potkali. “No, myslím…”

“Už půjdeme,” Daemon dodal, berouc mou ruku. “Bylo hezký, tak trochu, vás všechny poznat.”

“Cokoli,” řekl, palci lítajíc přes hrací desku. Lucov hlas nás zastavil u dveří. “Nemáte ponětí, co vás čeká. Buďte opatrní. Nenáviděl bych myšlenku, že jsem se rozhodl pomoct, pokud se všichni zabijete…nebo hůř.”

Otřásla jsem se.

Příjemný způsob, jak ukončit rozhovor se zdravou dávkou vyděsit nás.

Daemon kývl na dalšího Luxena a my jsme zamířili ven, Blake za sebou zavřel dveře.

Až pak jsem si uvědomila, že místnost byla zvukotěsná.

“No,” řekl Blake, usmívajíc se. “Nebylo to tak špatný, nebo jo?”

Obrátila jsem oči v sloup. “Mám takový pocit, že jsme právě uzavřeli dohodu s ďáblem a on se vrátí zpátky a bude chtít naše prvorozené dítě, nebo co.”

Daemon zamával obočím. “Chceš děti? Protože víš, praxe dělá-”

“Zmlkni.” Zavrtěla jsem hlavou a vykročila.

Spěchali jsme přes klub, přes stále zahalený parket.

Myslím, že všichni z nás byli připravení odjet.

Jak jsme se blížili k východu, rozhlédla jsem se kolem Daemona a Blakea, moje oči přejížděli po tanečním parketu.

Část mě uvažovala, kolik-pokud vůbec-bylo hybridů.

Byly jsme vzácní, ale jak jsem vycítila poprvé, bylo něco jiného na tomhle místě.

Něco skutečně jiného na klukovi jménem Luc, taky.

Profesionální zápasník nás přivítal u dveří.

Ustoupil stranou, masivní paže složené přes jeho hruď. “Pamatujte,” řekl. “Nikdy jste tady nebyli.”

Kapitola 16

Domů z Martinsburgu jsme se dostali pozdě a já šla rovnou do postele.

Daemon mě následoval, ale vše, co jsme dělali, bylo, že jsme byli stočení do klubíčka a spali jsme. Oba jsme ze všeho byli unavení a bylo to tam s ním hezké, stabilní energie, která byla uvolněná, konejšila mé roztřepené nervy.

Ve čtvrtek jsem byla jako chodící mrtvola a z Blakeova nechutně čiperného přístupu na bio, jsem sebou chtěla mrštit.

“Měla bys být šťastnější,” zašeptal, když jsem spěšně čmárala poznámky. Není pochyb o tom, že jsem včera selhala na zkoušce. “Po neděli bude všemu konec.”

Všemu bude konec.

Mé pero se zastavilo.

Sval v mém krku se napjal. “Nebude to lehké.”

“Ano, bude. Jen potřebuješ víru.”

Téměř jsem se zasmála.

Víru v koho?

V Blakea?

Nebo v mafiánského kluka?

Nevěřím ani jednomu z nich. “Po neděli budeš pryč.”

“Stejně jako v posledním desetiletí,” odpověděl.

Po hodině jsem sbalila svoje věci, usmála se na něco, co řekla Lesa a pak čekala na Dawsona.

Nelíbilo se mi nechat ho samotného s Blakem.

Ne, když ho Dawson sledoval, jako by z něj chtěl vymlátit informace.

Blake se protáhl kolem nás, usmívajíc se, když si přehodil knížky do druhé ruky.

Vykračoval si chodbou, mávajíc na skupinu děcek, která volala jeho jméno.

“Nemám ho rád,” zabručel Dawson.

“Postav se do řady.” Zamířili jsme do haly. “Ale potřebujeme ho do neděle.”

Dawson zíral dopředu. “Pořád se mi nelíbí.” A pak se zeptal: “On k tobě něco cítil, viď?”

Mé tváře hořely. “Proč si to myslíš?”

Malý úsměv se objevil na jeho rtech. “Nenávist mého bratra k němu nemá hranic.”

“No, zabil Adama,” řekla jsem tichým hlasem.

“Jo, vím, ale je to osobní.”

Zamračila jsem se. “Jak to může být víc osobní?”

“Je.” Dawson otevřel dveře a my jsme byli napadeni chichotající se skupinou na schodišti.

Kimmy byla kapitánka. “Páni. Proč nejsem překvapená?”

Zjistila jsem, že jsem se přesunula před Dawsona. “A proč nemám ponětí, o čem to mluvíš?”

Za mnou, Dawson přešlápl z jedné nohy na druhou.

“No, je to zcela zřejmé.” Opřela se o zábradlí, její batoh odpočíval na vrcholu. Kolem ní se holky chichotali. “Jeden bratr pro tebe není dost.”

Předtím, než jsem mohla zareagovat, Dawson mě obešel a odplivl si: “Jsi smutná a odporná.”

Kimmyn úsměv ztuhl a možná by ten starý Dawson nikdy neřekl nic podobného, protože ona a všichni její přátelé vypadali jako někdo, kdo právě vyšel z hrobu.

Někde, v zadní části mé mysli, jsem se chtěla smát, ale byla jsem tak naštvaná-tak zahnaná návrhem, že se vídám se dvěma bratry.

Upřímně nevím, co se dělo dál.

Impuls energie mě opustil a pěkný růžový batoh se zatřásl a naklonil se přes zábradlí.

Hmotnost trhla s Kimmy.

Její podpatky opustily podlahu a ve vteřině jsem viděla, co se bude dít dál.

Chystala se spadnout střemhlav, přímo přes zábradlí.

Výkřik začal v mém krku a vyšel z Kimmy.

Zděšené tváře jejich přátel byly trvale vryté do mé paměti a můj tlukot srdce vyletěl.

Dawson vystřelil kupředu, chytajíc jednu z jejich tápajících paží.

Postavil ji na nohy předtím, než její výkřik utichl v mých uších.

“Mám tě,” řekl, překvapivě jemně. Kimmy polkla vzduch, chytajíc Dawsonovu ruku. “Je to v pořádku. Jsi v pořádku.”

Opatrně vypáčil její prsty ze svých a ustoupil.

Její přátelé ji ihned obklopili.

Pak se na mě otočil, oči zastíněné.

Chytajíc mě za loket, mě rychle vedl dolů schodištěm.

Jakmile jsme byli z doslechu, zastavil a otočil se ke mně. “Co to bylo?”

Popadla jsem dech a podívala se pryč, zmatená a plná hanby.

Všechno se stalo tak rychle a já zuřila.

Ale byla jsem to já-část mě, která jednala bez přemýšlení a vědomí.

Část mě, která věděla, že váha její tašky by ji svrhla přímo přes okraj.

*****

Na obědě jsem Daemonovi neřekla o tom, co se stalo s Kimmy na schodišti, přesvědčujíc sama sebe, že odkdy Carissa a Lesa byly s námi, to nebyla konverzace, kterou bychom měli vést. Nebyla to nic víc než omluva, ale já se cítila tak odporná jako slova od Kimmy. Později ten den, když jsme byli v Daemonově domě, přecházejíc si plány na neděli se skupinou, jsem si řekla, že pořád nebyl ten správný čas.

Zvlášť, když se Dee dožadovala toho, aby mohla jet a Daemon o tom nechtěl ani slyšet.

“Potřebuji, abyste ty a Ash zůstali zpátky, společně s Matthewem, jen pro případ, že by se něco pokazilo.”

Dee si založila ruce. “Co, myslíš, že to s vámi sama nezvládnu? Že bych si mohla udělat výlet a dobodat Blakea k smrti?”

Její brat po ní střelil jemný pohled. “No, když to teď říkáš…”

Převrátila oči. “Jede Katy dovnitř s tebou?”

Moje ramena prudce klesly.

Jdeme na to.

Daemonovo tělo se napjalo. “Nechci-”

“Jo.” Přerušila jsem ho se smrtícím pohledem. “Jenom proto, že jsem většinu z vás dostala do této šlamastyky, a Blake by nic z tohoto nedělal bez Daemona a mě.”

Ash se ušklíbla z pohovky. Jiné, než zírání na Daemona, jako by chtěla oživit jejich románek, nedělala ani neříkala. “Jak statečné od tebe, Katy.”

Ignorovala jsem ji. “Ale my potřebujeme lidi venku v případě, že by se něco pokazilo.”

“Co?” Zeptal se Andrew. “Nevěříš Blakeovi? Přidávám se.”

Daemon se opřel, přecházejíc si oběma rukama přes vlasy. “Každopádně, budeme uvnitř i venku. Pak všemu…všemu bude konec.”

Jeho bratr pomaly zamrkal a já jsem věděla, že myslí na Beth.

Možná si ji dokonce představoval a já jsem přemýšlela, jak dlouho je to od té doby, co ji viděl naposledy.

Tak jsem se zeptala a překvapivě, odpověděl.

“Nevím. Čas tam byl jiný. Týdny? Měsíce?” Postavil se, ramena se mu pohybovala. “Nemyslím, že jsem byl v tom Mount místě. To místo bylo vždy teplé a suché, kdykoli mě vzali ven.”

Vzali ven, jako zvíře nebo co. Špatné na tak mnoha úrovních.

Dawson trhaně vydechl. “Musím chodit nebo se pohybovat.”

Rychle jsem se rozhlédla kolem sebe.

Slunce před chvílí zapadlo.

Ne jako by to potřeboval. Byl ze dveří dřív, než někdo mohl něco říct.

“Půjdu.” Tentokrát to byla Dee.

Andrew se postavil. “Půjdu s tebou.”

“Myslím, že jdu pryč,” řekla Ash.

Matthew si povzdechl. “Jednou se dostaneme přes to všechno bez dramatu.”

Daemon se unaveně zasmál. “Hodně štěstí s tím.”

Asi v pěti minutách, byli všichni kromě Daemona pryč z domu.

Perfektní čas na přiznání se k téměř zlomení Kimmynho krku, s výjimkou toho, že v Daemonových nefritově zabarvených očích byl třpyt.

Moje pusa vyschla. “Co?”

Daemon se postavil, protáhl se, odhalujíc kousek napnuté pokožky. “Je klid.” Nabídl mi ruku a já ji vzala do své. “Nikdy tady není ticho. Teď už ne.”

Měl pravdu.

Nechala jsem ho vytáhnout mě na nohy. “Nebude to trvat dlouho.”

“Ne.” Přitáhl si mě k sobě a o vteřinu později, jsem byla v jeho náručí a my jsme rychle vybíhali po schodech. Položil mě na nohy ve své ložnici. “Přiznej to. Líbí se ti můj způsob cestování.”

S trochou závratě jsem se zasmála. “Jednoho dne budu rychlejší než ty.”

“Sni dál.”

“Blbečku,” hodila jsem zpátky.

Daemonovi rty se ohnuly nahoru na jedné straně. “Potíže.”

“Aha.” Rozšířila jsem oči. “Krutý.”

“Měli bychom využít tenhle tichý čas.” Posunul se dopředu ke mně, jako predátor za kořistí v jeho očích.

“Opravdu?” Náhle mi bylo strašné horko a zacouvala jsem dozadu, dokud jsem nenarazila na jeho postel.

“Opravdu.” Odkopl boty. “Říkám, že máme asi třicet minut předtím, než nás někdo vyruší.”

Můj pohled klesl, když si sundal košili a zahodil ji. Ostře jsem se nadechla. “Pravděpodobně ne tak dlouho.”

Jeho rty se vytvarovali do zlého úsměvu. “Pravda. Tak řekněme, že máme dvacet minut, plus mínus pět.”

Stoupnul si přede mě,jeho oči zastíněné. “Ani zdaleka ne dost času na to, co bych rád dělal, ale můžeme na tom zapracovat.”

Teplo se přehnalo přes méžíly a zase jsem měla závrať. “Můžeme?”

“Hm-hm.” Položil mi ruce na ramena a zatlačil dolů, dokud jsem neseděla na okraji jeho postele.

Přecházejíc rukama k mým tvářím, si klekl mezi mé nohy, takže jsme byli tváří v tvář.

Daemonovi řasy se snížily, ovívajíc jeho tváře. “Chyběla jsi mi.”

Obtočila jsem prsty kolem jeho zápěstí. “Viděl jsi mě každý den.”

“Ne dost,” zamumlal a přitiskl rty tam, kde můj tep bušil na krku. “A vždycky jsme s někým.”

Bože, to byla pravda.

Naposledy jsme byli o samotě ve značném množství času, ale oba jsme spali.

Takže tyhle momenty byly vzácné, krátké a kradené.

Usmála jsem se, kdyžputoval polibky přes mou bradu, zastavujíc se na mých rtech. “Takže bychom ten čas pravděpodobně neměli strávit mluvením.”

“Ehm-hm.”

Políbil mě do koutku rtů. “Mluvení je taková ztráta času.” A pak políbil druhý koutek. “A když mluvíme, obyčejně to skončí hádkou.”

Zasmála jsem se. “Ne vždy.”

Daemon se odtáhl, obočí povytažené. “Kotě…”

“Dobře.” Posunula jsem se dozadu a on měnásledoval, překryl mě svým tělem, jeho ruce obrovské a mocné.

Bože, někdy jsem z něj vážně ztrácela hlavu. “Možná máš pravdu, ale ztrácíš čas.”

“Já mám vždy pravdu.”

Otevřela jsem pusu na protest, ale jeho rty převzali kontrolu nad mými a jeho polibky pronikly hluboko do mě, roztavujíc mé svaly a kosti.

Jeho jazyk přejel přes můj a v tom momentě,mohl mít pravdu ve všem, tak dlouho dokud mě bude líbat takhle.

Ponořila jsem mu prsty do vlasů, tahajíc za ně, když zvedl hlavu.

Začala jsem protestovat, ale on líbal cestičku dolů po mém krku, přes okraj mého svetru, dolů přes malé knoflíčky ve tvaru květů a ještě níž, dokud jsem nemohla zachytit jeho hlavu.

Nebo sledovat, kam mířil.

Daemon se posadil, natahujíc se pro mé boty.

Sundal mi jednu a hodil ji přes rameno.

Odrazila se od zdi s měkkým žuchnutím. “Zčeho jsou vyrobené? Zaječí kůže?”

“Co?” Zachichotala jsem se. “Ne. Jsou z falešné ovčí kůže.”

“Jsou tak jemné.” Sundal mi i tu druhou a ta taky zasáhla zeď.

Moje ponožky byly další.

Políbil mě na nohu a já jsem sebou trhla. “Ačkoli, ne tak jemné, jako tohle.” Usmívajíc se, zvedl hlavu. “Mimochodem, líbí se mi ty punčocháče.”

“Jo?” Můj pohled se zvedl ke stropu, ale ve skutečnosti jsem neviděla vůbec nic. Ne, když se jeho ruce pohybovali po mých lýtkách. “Je to…protože jsou červené?”

“To.” Cítila jsem jeho tvář na mém koleněa moje ruce se zachvěly na posteli. “A protože jsou tak tenký. A sexy, ale to už víš.”

Sexy?

Cítila jsem se sexy.

Jeho ruce putovaly po mých vnějších stehnech, pod džínovou sukni, vytahujíc látku výš a výš.

Kousla jsem se do rtu, tak silně, že jsem cítila chuť kovu v mých ústech.

Materiál byl vážně tenký, křehká, téměřneexistující bariera mezi jeho a mou kůží.

Mohla jsem cítit každý dotek a dokonce i sebemenší, byl jako tisíc voltů elektřiny.

“Kotě…”

“Hm?” Zatnula jsem pěsti do přikrývek.

“Jen se ujišťuji, že si pořád se mnou.” Políbil mě na vnitřní stranu nohy, přímo nad kolenem. “Nechci, abys usnula, nebo něco.”

Jako kdyby byl spánek možný. Vůbec.

Jeho oči vzplanuly. “Víš ty co? Dej mi dvěminuty. To je vše, co potřebuji.”

“Cokoliv,” řekla jsem. “Co budešdělat se zbylými osmnácti minutami?”

“Tulit se.”

Začala jsem se smát, ale jeho prsty našli okraj mých punčocháčů a stáhl je dolů, klejíc, když se dostaly k mým kotníkům.

“Potřebuješ pomoc?” Nabídla jsem s třesoucím se hlasem.

“Mám to,” zamumlal, svlíkajíc je.

Také někam letěly.

Věci zašly dále, než kdy předtím.

Byla jsem nervózní, ale nechtěla jsem přestat.

Byla jsem příliš zvědavá a neodvolatelně jsem mu věřila.

A pak už nebylo nic, co oddělovalo jeho ruce od mé kůže nebo jeho rty a já jsem přestala přemýšlet, nebyla jsem schopná utvořitžádnou ucelenou myšlenku.

Byl to jen on a šílený spěch pocitů, které vyvolal a vytáhl ze mě jako umělec, vykreslující nějaké mistrovské dílo.

A pak už jsem to nebyla ani já, protože moje tělo už nemohlo tolik snést.

Stejně jako byl balón stržen a poté uvolněn, jsem se vznášela a bylo tam měkké bělavé světlo, klouzající po zdech, které nevycházelo z Daemona.

Když jsem se vrátila zpátky, Daemonovi oči zářily jako diamanty.

Vypadal tak trochu ohromený, což mi přišlo divné, protože on ohromoval mě.

“Trochu si zářila,” řekl, zvedajíc se. “Viděl jsem tě to udělat jenom jednou.”

Věděla jsem, kterou noc, ale právě jsem na to nechtěla myslet.

Byla jsem šťastná tam, kde jsem se vznášela.

Bylo to dobrý-dokonce skvělý a skutečně jsem nemohla mluvit.

Z mého mozku byla kaše.

Neměla jsem tušení, že to může být takové.

Sakra, byla jsem v šoku, že se to vůbec stalo.

Cítila jsem se, jako kdybych měla poděkovat, nebo něco takového.

Úsměv, který mi dal, byl součástí mužské pýchy a arogance, jako by věděl, že mi pomotal mozek.

Natáhl se vedle mě, přitahujíc si mě blíž k sobě.

Sklonil hlavu, líbajíc mě jemně a hluboce. “Nebyli to ani dvě minuty,” prohlásil. “Říkal jsem ti to.”

Mé srdce bylo někde v hrdle. “Měl jsi pravdu.”

“Vždycky.”

Kapitola 17

O něco později, jsem se snažila protáhnout, a když jsem mluvila, můj hlas byl proti jeho hrudi ztlumený. “Nemůžu se hýbat.”

Jeho smích přese mě zaburácel, když uvolnil objetí. “To je tím, jak se tulíme.”

“Opravdu bych měla brzo navštívit vedlejší dveře.” Zívla jsem, nechtíc odejít. Byla jsem tak uvolněná, že jsem necítila prsty u nohou. “Máma bude brzy doma.”

“Chceš už odejít?”

Zavrtěla jsem hlavou.

Měli jsme možná hodinu.

Chtěla jsem jí udělat večeři, takže jsme měli jen třicet nebo čtyřicet minut.

Daemon mi položil prst na bradu a zvedl ji.

“Co?” Zeptala jsem se.

Jeho oči hledali moje. “Chtěl jsem s tebou mluvit předtím, než odejdeš.”

Úzkost nízce rozkvetla. “O čem?”

“V neděli,” řekl, moje úzkost se stočila hlouběji. “Vím, že máš pocit, že máš jít do toho s námi, ale víš, že nemusíš, že?”

“Daemone…” Tak jsem věděla, kam tenhle rozhovor směřoval. “Jsme v tomto bodě, protože rozhodnutí, které jsem já-”

“My.” Opravil jemně. “Rozhodnutí, které jsme my udělali.”

“Kdybych netrénovala s Blakem a poslechla tě, nebyli bychom tu. Adam by byl naživu. Dee by necítila nenávist k mým vnitřnostem. Will by neběhal kolem, dělajíc Bůh ví co.” Zavřela jsem oči. “Mohla bych pokračovat dál a dál. Ty mi rozumíš.”

“A kdybys neudělala tyhle rozhodnutí, neměli bychom Dawsona zpátky. Je to něco jako hloupě chytrý tah-”

Suše jsem se zasmála. “To je to.”

“Nemůžeš tuhle vinu nést sebou, Kat.” Postel se posunula, když se zvedl na lokty. “Skončíš jako já.”

Koukla jsem se na něj. “Jako co? Extrémně vysoký a naštvaný mimozemšťan?”

Usmál se. “Vtipná část, ale ano. Obviňoval jsem sám sebe za to, co se stalo s Dawsonem. Změnilo mě to. Pořád nejsem zpátky tam, kde jsem byl předtím, než se to stalo. Nedělej to pro sebe.”

Těžší říct než udělat, ale já přikývla.

Poslední věc, co jsem po Daemonovi chtěla, bylo, aby se bál možnosti mých budoucích účtů za terapie.

A to byl čas, abych se dostala k tomu, co jsem věděla, že Daemon chtěl. “Ty mě tam v neděli nechceš.”

Daemon se zhluboka nadechl. “Vyslechni mě, jo?” Když jsem přikývla, pokračoval. “Vím, že chceš pomoct a vím, že můžeš. Viděl jsem čeho si schopná. Můžeš být pěkně děsívá, když šílíš.”

Nemá ani tušení, pomyslela jsem si ironicky.

“Ale…pokud mají jít věci na jih, nechci, aby si byla zapojená.” Jeho pohled držel můj. “Chci, abys byla někde v bezpečí.”

Věděla jsem, odkud pochází a chtěla jsem ho uklidnit, ale zůstat pozadu, nebylo něco, co jsem chtěla udělat. “Nechci, aby ses zapojil, Daemone. Chci tě někde v bezpečí, ale nežádám tě, abys zůstal mimo toho.”

Jeho obočí se spojilo. “To je něco jiného.”

Posadila jsem se, uhladila svůj svetr. “Jak je to jiné? A pokud řekneš, že je to proto, že jsi chlap, ublížím ti.”

“No tak, Kotě.”

Zúžila jsem oči.

Povzdechl si. “Je to víc než to. Je to proto, že mám zkušenosti. Tak jednoduché. Ty ne.”

“Dobře, máš pravdu, ale taky jsem byla v kleci. S těmito intimními znalostmi, mám větší důvod se zapojit než ty.”

“A to je spíš důvod, proč nechci, abys to dělala.” Jeho oči zaplály intenzivní zelenou. Jasné znamení, že byl sekundu od proniknutí do jeho ochranářsky poháněné nálady. “Nemáš ani ponětí, co se mi honilo hlavou, když jsem tě viděl v té kleci… Když slyším, jak tvůj hlas ještě stále chraptí, když jsi vzrušená nebo rozrušená. Křičela si až tam-”

“Nepotřebuji připomenutí,” odsekla jsem, a pak jsem v duchu zaklela. Snažila jsem se udržet temperament na uzdě. Položila jsem mu ruku na rameno. “Jedna z věcí, která se mi na tobě líbí, je, jak jsi ochranářský, ale také mě to dovádí k šílenství. Nemůžeš mě chránit navždy.”

Jeho pohled říkal, že mohl a že by to vyzkoušel.

Drsně jsem vydechla. “Musím to udělat, potřebuju pomoct Dawsonovi a Beth.”

“A Blake?” zeptal se.

“Co?” Zírala jsem na něj. “Odkud se to vzalo?”

“Já nevím.” Posunul ruku pryč ode mě. “Na tom nezáleží. Můžeš-”

“Počkej. Na tom záleží. Proč bych měla chtít pomoct Blakeovi po tom, co udělal? Zabil Adama! Chtěla jsem ho mrtvého. Ty jsi byl ten, kdo chtěl něco jako obracení nového listu nebo tak něco.”

V ten moment, kdy tato slova opustila mou pusu, jsem je litovala. Jeho výraz pokračoval v uzamčení.

“Omlouvám se,” řekla jsem a myslela jsem to tak. “Já vím, proč si nechtěl…zabít Blakea, ale já to musím udělat. Pomůže mi to dostat se přes to, co jsem způsobila. Jako napravení nebo tak něco.”

“Nedělej-”

“Udělám.”

Daemon otočil svou tvář, čelist se mu zatnula. “Můžeš to udělat pro mě? Prosím?”

Hrudník mě bolel, protože když Daemon řekl “prosím”, což bylo zřídka, věděla jsem, jak moc ho to znepokojovalo.

“Nemůžu.”

Vteřiny ubíhaly a jeho ramena byli napjatá. “To je hloupost. Neměla bys to dělat. Všechno, čeho se obávám, je, že se ti něco stane.”

“Vidíš? To je ten problém! Nemůžeš se vždycky bát, že se zraním.”

Vyklenul obočí. “Vždycky se zraníš.”

Pusa se mi otevřela dokořán. “Nezraním!”

Zasmál se. “Zkus to znovu.”

Strčila jsem do něj, ale byl jako zeď nehybného svalu. Rozčílená jsem se přes něj vyškrábala, ještě víc zuřící, když jsem viděla jeho vtipný záblesk v očích. “Bože, ty jsi mě vytočil.”

“No, aspoň jsem tě-”

“Ani nedokončuj to prohlášení!” Popadla jsem svoje ponožky a punčocháče. Snažila jsem se si je nasadit a belhala se na jedné noze. “Fuj, někdy tě nenávidím.”

Posadil se jedním plynulým pohybem. “Není to tak dávno, co jsi mě opravdu, ale opravdu milovala.”

“Sklapni.” Přemístila jsem se na druhou nohu. “Chystám se jít v neděli s vámi. To je všechno. Konec diskuze.”

Daemon se postavil. “Nechci, abys šla.”

Zakroutila jsem se v punčocháčích, koukajíc na něho. “Nemůžeš mi říkat, co můžu a co nemůžu dělat, Daemone.” Popadla jsem jednu z mých bot a přemýšlela, jak se přes tamto dostat. “Nejsem křehká, bezmocná hrdinka, která potřebuje tvou záchranu.”

“To není kniha, Kat.”

Natáhla jsem se po další botě. “Ne, vážně? Sakra. Doufala jsem, že jsi přeskočil až na konec, abys mi řekl, co se stane. Vlastně miluju spoilery.”

Otáčejíc se kolem, jsem odešla a šla dolů. Samozřejmě, že byl krok za mnou, jeden obrovský stín. Dostala jsem se až ven, když mě zastavil.

“Po tom všem, co se stalo s Blakem, jsi říkala, že jsi mě neměla zpochybňovat,” řekl. “Že věříš mým rozhodnutím, ale děláš to znova. Neposloucháš mě nebo zdravý rozum. A když ti to v obličeji vybouchne znovu, co čekáš, že pak udělám?”

Zalapala jsem po dechu, ucouvla. “To je… To byla rána pod pás.”

Položil si ruce v bok. “Je to pravda.”

V očích mě pálily slzy, a trvalo to několik vteřin vypustit další slova. “Vím, že tohle všechno pochází z dobrého místa, ale nepotřebuju přátelské připomenutí toho, jak špatně jsem to podělala. Totálně to vím. A snažím se to napravit.”

“Kat, nesnažím se být čurák.”

“Já vím, jen to prostě lehce přišlo k tobě.” Světla auta vykoukly přes mlhu, přicházejíc po silnici. Můj hlas byl chraplavý, když jsem promluvila. “Musím jít. Máma je doma.”

Spěchala jsem dolů po schodech, po štěrku a tvrdé, zmrzlé zemi. Než jsem dorazila na svou verandu, objevil se Daemon. Krátce se zastavujíc, jsem se zajíkla. “Nesnáším, když to děláš.”

“Přemýšlej o tom, co jsem řekl, Kat.” Jeho pohled se mi mihnul přes rameno. Mámino auto už tu skoro bylo. “Nemusíš nic dokazovat.”

“Ne?”

Daemon řekl ne, ale nevypadalo to, jako kdyby řekl, že očekává, že všechno mi znovu vybouchne v obličeji.

*****

Přehazovala jsem se a otáčela, ale můj mozek se nemohl vypnout. Přehrávala jsem si všechno, co se stalo od okamžiku, kdy jsem zastavila větev před Blakem k momentu, kdy jsem našla Simonovy hodinky od krve v jeho autě. Kolikrát už tam bylo znamení, že byl víc než to, co říkal, že byl?

Tak mockrát.

A kolikrát Daemon přišel a snažil se mi rozmluvit trénování s Blakem?

Tak mockrát.

Otočila jsem se na záda, zavřela oči.

A co mělo znamenat to o Blakeovi?

Opravdu si myslel, že mu chci pomoct a za jakým účelem?

Poslední věc, co jsem chtěla, bylo dýchat stejný vzduch jako Blake.

Nebyl žádný způsob, jak by Daemon mohl žárlit.

Ne. Ne. Ne.

Musela bych mu otočením kopnout do obličeje, jestli to tak bylo.

A pak brečet, protože jestli o mně pochyboval…

Nemohla jsem o tom ani přemýšlet.

Jen jediná věc vzešla z těch potíží-Dawson. Ale všechno ostatní bylo…

No, to byl důvod, proč jsem si nemohla sednout a kroutit si palce.

Obrátila jsem se na bok, praštila do polštáře, a nutila oči, aby zůstali zavřené.

Za úsvitu, jsem usnula, a cítila jsem to jako sekundy, než jsem čelila slunci, plížícímu se přes mé okno v pokoji o minutu později. Vytáhla jsem se z postele, osprchovala se a převlékla.

Tupá bolest zaujala místo za mýma očima

V době, kdy jsem se dostala do školy, popadla moje knížky ze skříňky, nezmizelo to, jak jsem doufala. Zamířila jsem na trigonometrii a zkontrolovala mobil poprvé od minulé noci.

Žádné zprávy.

Pustila jsem mobil zpátky do tašky a opřela si bradu do dlaní.

Lesa byla vevnitř první. Pokrčila nos, když si mě všimla. “Fuj. Vypadáš hrozně.”

“Díky,” zamumlala jsem.

“Není zač. Carissa má ptačí chřipku nebo tak něco. Doufám, že to nemáš.”

Málem jsem se rozesmála. Vzhledem k tomu, že mě Daemon uzdravil, jsem ani jednou nekýchla. A podle Willa, jakmile jsi zmutovaný, nemůžeš být nemocný, což byl důvod, proč se snažil přinutit Daemona, aby ho zmutoval.

“Možná,” řekla jsem

“Pravděpodobně z toho klubu, do kterého si šla.” Otřásla se.

Teplo mi zatančilo na krku, a já odvrátila oči jako slaboch, když si Daemon vzal místo za mnou. Věděla jsem, že se na mě díval. Neřekl nic asi šedesát dva sekund. Počítala jsem to.

Strčil mě do zad jeho věrným perem.

Otočila jsem se, udržela můj obličej prázdný. “Ahoj.”

Zvedl jedno obočí. “Vypadáš dobře-odpočinutá.”

On na druhé straně, vypadal jako normálně. Šíleně perfektní. “Minulou noc jsem hodně spala. Ty?”

Dal si pero za ucho a naklonil se dopředu. “Spal jsem asi hodinu. Myslím.”

Sklonila jsem hlavu. Nebyla jsem ráda, že pro něho minulá noc stála za houby taky, ale alespoň to znamenalo, že o tom přemýšlel. Začala jsem se ptát, ale on zavrtěl hlavou.

“Co?” řekla jsem.

“Já jsem si to nerozmyslel, Kotě. Doufal jsem, že ty.”

“Ne,” řekla jsem, a zazvonil zvonek. Jeden poslední smysluplný pohled, a já se otočila.

Lesa po mě střelila divný pohled, a já jsem pokrčila rameny.

Nebylo to, jako bych mohla vysvětlit, proč jsme si dnes vyměnili jen několik slabik.

Mohla by to být zábavná konverzace.

Když zazvonilo, přemýšlela jsem, že poběžím ke dveřím, ale rozmyslela jsem si to, když dvě nohy, oděné v džínech naplnily moje periferní vidění. Nemohla jsem zastavit padání mého žaludku, dokonce, i když jsem na něho byla naštvaná.

Byla jsem takový smolař.

Daemon nic neřekl, když jsme odcházeli, nebo když jsme se rozešli, a po každé hodině se objevil zatraceně odnikud. To samé se stalo před bio, chodil se mnou po schodech, skenoval očima hlavy studentů.

“Co to děláš?” Zeptala jsem se nakonec, unavená z ticha.

Pokrčil širokými rameny. “Myslím, že jen dělám gentlemanskou věc a doprovázím tě do tvých tříd.”

“No-ehm.”

Nebyla tu žádná odezva, tak jsem se na něj koukla. Jeho oči se zúžily a rty měl zkřivené, jako kdyby právě jedl něco kyselého. Stoupla jsem si na špičky a spolkla kletbu. Blake byl opřený o zeď vedle dveří, hlavu nakloněnou k nám, jeho arogantní úsměv na tváři.

“Nemám ho tak moc rád,” zamumlal Daemon.

Blake se odrazil od zdi a vykračoval směrem k nám. “Vypadáte po pátku živě.”

Daemon si poklepal učebnicí o jeho stehno. “Máš důvod tu stát?”

“Tohle je moje třída.” Ukázal bradou směrem k otevřeným dveřím. “S Katy.”

Teplo odfouklo Daemona, když udělal krok dopředu, dívajíc se dolů na Blakea. “Rád na to tlačíš, že?”

Blake nervózně polkl. “Nevím, o čem to mluvíš.”

Daemon se zasmál, a to mi poslalo mráz po zádech. Někdy jsem zapomínala, jak nebezpečný mohl být.

“Prosím. Možná jsem hodně věcí-hodně opravdu špatných věcí, Biffe, ale hloupý a slepý nejsou dvě z nich.”

“Dobře,” řekla jsem a udržovala svůj hlas nízko. Lidé zírali. “Je čas si hrát pěkně.”

“Musím souhlasit.” Blake se rozhlédl kolem. “Ale tohle není hřiště.”

Daemon vyklenul obočí. “Ty nechceš hrát, Barfe, i když můžeme udělat tu šikovnou věc se zmražením a hrát, přímo tady a teď?”

Ach, pro lásku zaostalých dětí po celém světě, to není nutné.

Obtočila jsem prsty kolem napjaté paže Daemona. “No ták,” zašeptala jsem.

Druhou se natáhl a statická elektřina z jeho ruky vyskočila do mé.

Pomalu se na mě podíval, a pak se sehnul, a přitiskl své rty na mé. Polibek byl nečekaný, hluboký a silný. Omráčená, jsem tam jen stála, když se odtáhl, kousajíc můj spodní ret. “Chutné Kotě.” Pak se otočil, zasadil pravou ruku na rameno Blakea, srazil ho zády do skříňky. “Uvidíme se,” řekl a uculoval se.

“Ježíš,” zamumlal Blake a narovnal se. “Má problémy se zvládáním hněvu.”

Tváře, zírající na nás, byly rozmazané.

Blake si odkašlal a proklouzl kolem mě. “Měla by si fakt zamířit dovnitř.”

Přikývla jsem, ale když varující zvonek zazvonil, ještě jsem tam stála, s prsty položenými na mých rtech.

Kapitola 18

Kolem oběda byla Daemonova nálada někde mezi napjatou a zlou. Polovinu studentů vystrašil k smrti, když mu zkřížili cestu nebo dýchali stejný vzduch jako on. Nemohla jsem pochopit, co ho tak naštvalo. Nemohla to být naše hádka, přes co se dostával tak špatně.

Když vstal, aby si vzal svou třetí porci mléka, Lesa si sedla a vypustila tiché hvízdnutí.

“Co má za problém?”

“Nevím,” řekla jsem, posouvajíc kousek masa po talíři. “Asi má měsíčky.”

Chad vyštěkl smíchem. “Jo, tam nejdu.”

Lesa se zazubila na svého přítele. “Pokud víš, co je pro tebe moudré, nepůjdeš.”

“Co je moudré?” zeptal se Daemon, když si sedl.

“Nic,” řekli jsme všichni tři ve stejný čas.

Zamračil se.

Zbytek odpoledne ubíhal příliš rychle a můj žaludek často klesal. Už jen jeden den-sobota-a půjdeme zkusit nemožné. Vlámat se do Mount Weather a zachránit Beth a Chrise.

Co s nimi uděláme, pokud uspějeme?

Ne pokud-když uspějeme, rychle jsem se opravila.

Na cestě ven, můj telefon zavibroval. Rychlá kontrola zanechala hořkou pachuť v mé puse. Přála jsem si, aby Blake ztratil moje telefonní číslo.

Musíme si promluvit.

Skřípajíc zuby jsem odepsala: O čem?

Odpověď byla okamžitá: O neděli.

“Kdo způsobil ten strašidelný výraz na tvé tváři?” zeptal se Daemon jako blesk z čistého nebe.

Zapištěla jsem a vyskočila. “Dobrý Bože, odkud ses tu vzal?”

Zazubil se, což byla dobrá věc, s ohledem na jeho náladu po celý den, ale jenom mě to donutilo, abych byla ostražitá. “Jsem tichý jako kočka.”

Povzdechla jsem si, ukazujíc mu můj telefon. “Blake. Chce si promluvit o neděli.”

Daemon zavrčel. “Proč ti píše?”

“Pravděpodobně proto, že ví, že mu chceš ublížit na zdraví.”

“A ty ne?”

Zavrtěla jsem hlavou. “Očividně se mě bojí míň.”

“Možná to potřebujeme změnit.” Přehodil ruku přes moje ramena, přitahujíc mě k jeho boku, když jsme vyšli do trpkého únorového větru. “Řekni mu, že si promluvíme zítra.”

Moje tělo se zahřálo proti jeho. “Kde?”

“Můj dům,” odpověděl s tím ďábelským úsměvem. “Pokud má koule, bude tam.”

Udělala jsem znechucený obličej, ale napsala jsem to Blakeovi. “Proč ne dnes?”

Daemonovy rty se sevřely. “Potřebujeme nějaký kvalitní čas o samotě.”

Kvalitní čas, jako včerejší kvalitní čas? Protože se přes to můžu dostat, ale my jsme si skutečně potřebovali promluvit o pár věcech. Než jsem mohla načít toto téma, Blake odpověděl a zítřejší večer byl v provozu.

“Přišel jsi dnes sám?” zeptala jsem se.

Zavrtěl hlavou, oči zafixované na řadě stromů. “Přišel jsem s Dee. Doufal jsem, že bychom mohli dělat něco normálního. Jako odpolední představení.”

Jedna moje polovina zatancovala šťastný tanec. Druhá, ta víc zodpovědná část, si nasadila učitelské brýle a vytáhla pravítko. Nepříjemná, dospělá Katy vyhrála. “To zní skvěle, ale nemyslíš, že si potřebujeme promluvit o včerejší noci?”

“O mém dávajícím charakteru?”

Mé tváře vzplály. “Ehm, ne… Po tom.”

Byl tam náznak úsměvu. “Jo, to jsem tak trochu věděl. Uděláme dohodu. Podíváme se na nějaké filmy a pak si promluvíme, dobře?”

Byla to dobrá dohoda, tak jsem souhlasila. A upřímně, milovala jsem dělat normální věci s Daemonem-jako jít ven. Byla to rarita. Nechal mě vybrat film a já vybrala romantickou komedii. Překvapivě, nestěžoval si. Mělo to co dělat s obrovským kbelíkem popcornu, kterým jsme se nacpávali, mezi máslovými polibky.

Bylo to všechno tak božsky normální.

******

Božsky normální skončilo ve chvíli, kdy jsme se dostali k Daemonovu domu a on vystoupil z auta, zužujíc oči. Všechna světla byla zapnutá. Zdálo se, že Dee nešetří energií.

“Kat, myslím, že bys měla jít domů.”

“Cože?” Zavřela jsem dveře od auta, mračíc se. “Myslela jsem, že si promluvíme. A sníme zmrzlinu-slíbil si mi zmrzlinu.”

Zasmál se pod vousy. “Já vím, ale mám společnost.”

Zamrzla jsem před schodištěm na verandu. “Co je to za společnost?”

“Luxenská,” řekl, pokládajíc ruce na má ramena. Jeho podivně jasné zelené oči se střetly s mými. “Starší.”

Musí být hezké mít takový nezvyklý vnitřní snímací systém.

“A nemůžu jít dovnitř?”

“Nemyslím si, že je to dobrý nápad.” Vzhlédl, když jsem slyšela otevírání dveří. “A nemyslím si, že máš na výběr.”

Podívala jsem se přes rameno. Ve dveřích stál muž-významně vypadající muž. Oblek ze tří částí a tak, s půlnočně černými vlasy, které byli stříbrné na spáncích. Nevěděla jsem, co jsem očekávala od Staršího Luxena. Možná chlápka v bílé róbě s vyholenou hlavou-oni bydleli v kolonii na úpatí Senecy.

Tohle bylo totálně neočekávané. Ještě víc neočekávaný byl fakt, že Daemon nespustil ruce a nevytvořil mezi námi mimozemsko-lidskou vzdálenost. Místo toho zašeptal něco v jeho jazyce a sklouzl rukou na má záda, když se postavil vedle mě.

“Ethane,” řekl Daemon. “Nečekal jsem tě.”

Mužovy překvapivě fialové oči se přesunuly na mně. “Vidím. To je to děvče, o kterém mě tvůj bratr a sestra tak laskavě informovali?”

Napětí se objevilo na Daemonově tváři. “Záleží na tom, o čem tě tak laskavě informovali.”

Vzduch se zasekl v mých plících. Nevěděla jsem, co se sebou dělat, tak jsem tam stála, snažíc se vypadat tak nevědomě, jak jen to bylo možné. Fakt, že jsem věděla, že ten chlap v obleku nebyl člověk, byl velký problém. Jiný Luxen nemohl vědět, že jsem znala tajemství, nebo že jsem byla hybrid.

Ethan se usmál. “Že se s ní vídáš. Byl jsem překvapen. Jsme prakticky rodina.”

Nějak jsem si myslela, že to má víc co dočinění s faktem, že chtěli, aby Daemon udělal malé mimozemské děti s Ash, než s tím, že vyšle ven zprávu, upozorňující všechny, že už víc není na trhu.

“Znáš mě, Ethane; nemám rád, když se líbám, a pak to řeknu celému světu.” Jeho palec opisoval líný, uklidňující kruh podél mých zad. “Kat, tohle je Ethan Smith. On je něco jako…”

“Kmotr,” řekla jsem a pak se začervenala, protože to byla ta nejhloupější věc, jakou jsem mohla říct.

Ale Ethanův výraz mi řekl, že se mu líbilo, jak to zní. “Jo, jako kmotr.” Ty zvláštní oči se na mě usadily, a já jsem byla nucena zvednout svou hlavu vzhůru. “Ty nejsi zdejší, Kat, že?”

“Ne, pane, jsem z Floridy.”

“Aha.” Jeho tmavé obočí se zvedlo. “A je Západní Virginie podle tvých představ?”

Podívala jsem se na Deamona. “Jo, je to tady pěkné.”

“To je roztomilé.” Ethan sestoupil o krok dolů. “Je mi potěšením, že tě poznávám.” Natáhl ruku.

Ze zvyku jsem se pro ni natáhla, ale Daemon zakročil, obalujíc jeho prsty kolem mých. Zvedl si ruku ke rtům a políbil mou dlaň. Ethan pozoroval tuhle akci se zábleskem zvědavosti a něčím, co jsem nemohla rozeznat.

“Kat, přijdu za tebou za chvilku.” Pustil mou ruku, umísťujíc své tělo mezi nás. “Musím ještě něco dohnat, dobře?”

Přikývla jsem a přinutila jsem se usmát na Ethana. “Bylo hezký vás poznat.”

“Nápodobně,” řekl muž. “Jsem si jistý, že se znovu setkáme.”

Z nějakého důvodu se ta slova ve mně usadila jako mrazivé bodnutí. Zamávala jsem Daemonovi a pak spěchala zpátky do mého auta a popadla batoh. Oni již zamířili dovnitř a já bych dala svůj levý palec za to, abych věděla, o čem si povídali. Tak dlouho, jak jsem poznala Daemona a Dee, jsem neviděla jiného Luxena přijít do jejich domu.

Trochu rozhozená Ethanovým vzhledem, jsem upustila batoh uvnitř haly a popadla sklenici pomerančového džusu. Máma spala, tak jsem přešla chodbou po špičkách a zavřela za sebou dveře do pokoje. Sedla jsem si na postel, položila pohár na stůl. Soustřeďující se na můj laptop, jsem zvedla ruku.

Zvedl se z mého stolu a přesunul se přímo do mé ruky. Snažila jsem se nepoužívat moje mimozemské schopnosti příliš často-možná jednou nebo dvakrát denně, abych udržela…ehm, cokoliv připravené. Byl tam vždy ten podivný spěch, když jsem to použila, jako kdybych byla na horské dráze, která dosáhla vrcholu a byla připravená spustit se dolů osmdesát mil za hodinu-okamžik, kdy žaludek skáče a kůže brní s vědomím.

Byl to jiný pocit-ne špatný, tak trochu zábavný a možná i trochu návykový.

A když jsem si vzpomněla na cokoliv, co se stalo tu noc, kdy Adam zemřel, bylo to to, že jsem se nikdy v mém životě necítila mocnější. Takže jo, mohla jsem vidět, jak by ta moc mohla jít přímo do mé hlavy. Když se mutace na Willovi udržela, Bůh ví, jaké bláznivé věci dělal.

Nemohla jsem si teď dovolit přemýšlet o něm, tak jsem zapnula laptop a surfovala na netu půl hodiny, četla jsem si recenze, dokud jsem nevypnula počítač a nevrátila ho zpátky na stůl.

Popadla jsem knihu a schoulila se, doufajíc, že si přečtu pár kapitol předtím, než Daemon vhupne dovnitř, ale usnula jsem po třech stránkách.

Když jsem se vzbudila, v mém pokoji byla tma a po dalším pátraní jsem zjistila, že bylo již po deváté a máma odešla do práce. Překvapená, že se Daemon nezastavil, jsem vklouzla do bot a zamířila vedle.

Dawson otevřel dveře, plechovka sody v jedné ruce a Pop-Tart v druhé. “Chystáš se tady na pěkný příval cukru,” řekla jsem, usmívajíc se.

Podíval se dolů. “Jo, myslím, že v dohledné době nebudu spát.”

Vzpomněla jsem si, co říkal o tom, že vůbec nespí a já doufala, že se to změnilo. Ačkoli předtím, než jsem se mohla zeptat, řekl: “Daemon tady není.”

“Aha.” Snažila jsem se skrýt zklamání. “Je pořád s tím chlápkem ze Starších?”

“Bože, to ne, Ethan tady byl jen asi hodinu. Nebyl šťastný. Ale Daemon šel ven s Andrewem.”

“S Andrewem?” Nečekané.

Přikývl. “Jo, Andrew, Dee a Ash chtěli zajít na něco k jídlu. Já jsem nechtěl jít.”

“Ash?” Zašeptala jsem. Dobře, skutečně nečekané. A co bylo totálně očekávané, byl příval iracionální žárlivosti, která se přese mě přehnala, odhodlaná zavést mně na ostrov bláznů.

“Jo,” řekl a pak sebou trhl. “Chceš jít dovnitř?”

Neuvědomila jsem si, že jsem ho následovala, dokud jsem neseděla na gauči, moje kolena spojená k sobě. Daemon šel skutečně na večeři s Ash a ostatníma?

“Kdy odešli?”

Dawson si ukousl ze svého Pop-Tartu. “Hm, není to tak dávno.”

“Je téměř deset v noci.” Luxeni měli obrovský apetit, ale no tak; nevečeřeli v noci. Věděla jsem to lépe.

Sedl si do křesla a podíval se dolů na svůj moučník. “Ethan odešel kolem páté. A pak Andrew, on přišel kolem…” Dawson se podíval na nástěnné hodiny s přiskřípnutým výrazem. “On a Ash přijeli kolem šesté.”

Můj žaludek se převrátil. “A oni čtyři pak odešli, aby něco snědli?”

Dawson přikývl, jako by mluvení bylo příliš bolestně trapné.

Čtyři hodiny na večeři.

Najednou jsem už nemohla déle sedět. Chtěla jsem vědět, do které restaurace šli. Chtěla jsem ho najít. Začala jsem vstávat, ale snažila jsem se spolknout ten strašlivý knedlík v zadní části krku.

“Není to tak, jak si myslíš,” řekl Dawson tiše.

Moje hlava se k němu prudce otočila a já byla šokovaná, když jsem zjistila, že mám v očích slzy. Ironie toho všeho, mě udeřila do tváře. Bylo to to, co cítil Daemon, když věděl, že jsem šla na večeři a pak na oběd s Blakem? Ale my jsme tehdy spolu nebyli. Nebylo to, jako bych mu v tom okamžiku dlužila spoustu povinností.

“Není?” zaskřehotala jsem.

Dawson dojedl svůj Pop-Tart. “Ne. Myslím, že jen potřeboval na chvíli vypadnout.”

“Beze mě?”

Oprášil si pár drobků cukru z džínsů. “Možná bez tebe a možná ne. Není to ten stejný bratr, jakého jsem znal. Nikdy jsem si nemyslel, že bude s člověkem. Bez urážky.”

“Nic se nestalo,” zašeptala jsem.

Beze mě.

Beze mě.

Tato slova se opakovala. Nebyla jsem jedna z těch dívek, co potřebovali a museli být po celý čas vedle svého přítele, ale sakra jestli to nebodalo. A to bodnutí se přeměnilo na ostrý, vzteklý nůž, když jsem si představila Dee a Andrewa, sedících na jedné straně boxu a Daemona s Ash na druhé, protože tak si museli sednout, když šli jíst. Bylo by to jako za starých časů-když byli Daemon a Ash spolu. Blake a já jsme se mohli políbit jednou, ale neměli jsme dlouhodobý vztah.

Bože, pravděpodobně měli…

Tady jsem se zastavila.

Dawson se postavil, přešel kolem stolku a sedl si vedle mě. “Ethan ho vytočil. Chtěl vědět, jestli jeho vztah s tebou nebude v rozporu s jeho loajalitou k jeho druhu.” Dawson se naklonil dopředu, mnul si dlaně na svých pokrčených kolenech. “A, no, můžeš si představit Daemonovu odpověď.”

Nebyla jsem si jistá, jestli jsem mohla. “Co řekl?”

Dawson se zasmál a mžoural očima, jako to dělá Daemon. “Řekněme, že Daemon mu vysvětlil, že s kým je, neovlivní jeho loajalitu, ale řekl to jinými slovy.”

Trochu jsem se usmála. “Špatnými slovy?”

“Velmi špatnými slovy,” řekl, dívajíc se na mně. “Neočekávali to od něj. Nikdo ne. Já? Jo, no, nikdy ode mě moc neočekávali. Hlavně proto, že mi bylo jedno, co si myslí-ne co Daemon, ale…”

“Já vím. On byl vždy ten, který se staral o všechno, že jo? Ne ten, co způsobí problémy, jako je tenhle.”

Přikývl. “Nevědí, co jsi, ale pochybuji, že to Ethan nechá tak.”

“Vyženou ho?” Když přikývl, potřásla jsem hlavou. Když byl Luxen vyhnán, nebylo mu dovolené žít v Luxenských komunitách nebo v jejich blízkosti, což znamenalo, že nemohl být poblíž ochranného shluku beta křemene. Prakticky by byl sám proti Arumovi. “Co je Ethan? Chápu, že je Starší, ale co dál?”

Dawsonovo obočí se stáhlo. “Starší jsou jako starostové a prezidenti našich komunit. Ethan je náš prezident.”

Moje obočí se zvedlo. “Zní to důležitě.”

“Všichni ti, co žijí v kolonii, ho poslouchají. Ti, kteří neriskují společenský spad.” Opřel se, zavírajíc oči. “Dokonce i ti, kteří se misí s lidmi, jako ti, kteří pracují mimo kolonie a cokoliv, mají strach z dráždění Starších. Nikdo z nás nemůže odjet bez souhlasu DOD, ale sakra, jestli by nás chtěli venku, našli by způsob, jak to udělat.”

“Udělali by ti to kvůli Beth?”

Jeho tvář se napjala. “Udělali by, ale nebylo dost času. Ne dost času pro cokoliv.”

Bolest řezala mou hruď a já položila mou ruku na jeho. “Dostaneme Beth zpátky.”

Malý úsměv se objevil na jeho rtech. “Já vím. Tahle neděle… Všechno záleží na téhle neděli.”

Můj žaludek se převrátil vzhůru nohama a můj tep se zvýšil. “Jaké to tam bylo?”

Jeho oči se otevřely do úzkých štěrbin. Několik okamžiků trvalo, než odpověděl. “Nejdřív to nebylo tak špatné. Nechali mě a Beth vídat se navzájem. Řekli nám, že nás drží pro naše bezpečí. Víš, celá ta “když lidi zjistí, co jsem udělal Beth, bylo by to zlé a museli bychom být chráněni” věc. Daedalus byl na naší straně. Chvíli se to tak skutečně zdálo. Já… Já jsem téměř uvěřil, že se odtamtud společně dostaneme.”

Bylo to poprvé, co jsem ho slyšela říct Daedalus. To slovo vyznělo divně z jeho rtů.

“Věřit v to, nevedlo k ničemu jinému, než k bídě a nakonec k šílenství, když naděje zmizela.” Koutky jeho rtů se zvedly. “Daedalus chtěl, abych znovu udělal to, co jsem udělal Beth. Chtěli, abych vytvořil víc lidí jako ona. Abych pomohl zlepšit lidstvo a všechny ty blbiny a když to nefungovalo, věci…věci se změnily.”

Posunula jsem se. “Jak se změnily?”

Linie jeho čelisti se napjala. “Nejdřív, mi nechtěli dovolit vídat Beth-můj trest za selhání, když se jim to všem zdálo snadné. Oni nechápali, že nevím, jak jsem ji uzdravil a změnil. Přinášeli ke mně umírající lidi a já jsem to zkoušel, Katy, skutečně jsem to zkoušel. Ale oni zemřeli, bez ohledu na to, co jsem udělal.”

Nevolnost ve mně vytryskla a já si přála, abych věděla, co říct, ale zdálo se, že tohle byl jeden z momentů, kdy neříct nic, znamenalo všechno.

“Pak začali přinášet zdravé lidi a dělali jim věci-ubližovali jim-a já je uzdravoval. Někteří…někteří z nich se zlepšili. Alespoň na malou chvíli jo a jakékoliv rány na nich byly způsobeny, se vrátily s pomstou. Ostatní…ostatní se destabilizovali.”

“Destabilizovali?”

Dawsonovy ruce na jeho stehnech se otevřely a zavřely. “Rozvíjeli některé z našich schopností, ale něco…něco se pokazilo. Jedna holka-nebyla o moc starší než my a byla hezká, velmi hezká. Dali jí nějaké pilulky a ona umírala. Uzdravil jsem ji. Skutečně jsem ji chtěl uzdravit, protože byla tak vystrašená.” Smaragdové oči se střetly s mými. “A mysleli jsme si, že to funguje. Onemocněla tak, jak nemocná byla Beth, když nás poprvé přivedli. A pak se mohla pohybovat tak rychle jako my. Asi den poté, co nemoc zeslábla, vběhla do zdi.”

Zamračila jsem se. “Jak to může být tak špatné?”

Jeho pohled sklouzl pryč. “Můžeme se pohybovat rychleji než kulky, Katy. Narazila do zdi. Bylo to jako udeřit do ní nadzvukovou rychlostí.”

“Ach, můj Bože…”

“A bylo to, jako by se nemohla zastavit. Někdy si říkám, jestli to neudělala schválně. Po ní jich bylo mnoho, mnoho dalších. Lidi, kteří zemřeli s mýma rukama na nich. Lidi, kteří zemřeli poté, co jsem je uzdravil. Lidi, kteří žili bez mutace, ale už nikdy nebyli znovu viděni.” Podíval se dolů. “Na mých rukách je tolik krve.”

“Ne.” Rázně jsem zavrtěla hlavou. “Nic z toho nebyla tvoje chyba.”

“Nebyla?” Vztek prohloubil jeho hlas. “Mám schopnost léčit, ale nepochopil jsem ji správně.”

“Ale musel jsi je chtít uzdravit-jako na buněčné úrovni. Byl jsi nucen to dělat.”

“To nemění nic na tom, že tak moc lidí zemřelo.” Sedl si znovu dopředu, nervózně. “Byla doba, kdy jsem věřil, že si zasloužím, co mi dělali, ale nikdy…nikdy Beth. Nezasloužila si to.”

“Ty taky ne, Dawsone.”

Chvíli na mě zíral, pak se podíval pryč. “Zadržovali Beth, pak jídlo, pak vodu a když to pořád nefungovalo, stali se kreativnějšími.” Vypustil dlouhý povzdech. “Myslím, že to samé udělali Beth, ale skutečně to nevím. Všechno, co jsem viděl, bylo to, co dělali přede mnou.”

Můj žaludek klesl do polštáře na gauči. Měla jsem z toho opravdu špatný pocit.

“Oni jí ublížili jen proto, abych ji mohl uzdravit a oni mohli studovat průběh.” Dawsonova čelist pracovala. “Pokaždé jsem cítil ten nejhorší druh strachu. Co když to nebude fungovat? Co když selžu s Beth? Já…” Pohnul krkem, jako by si uvolňoval uzel.

Už nikdy nebude stejný.

Slzy se znovu vyšplhaly mým hrdlem.

Chtěla jsem pro něj brečet, pro Beth, ale nejvíc ze všeho pro lidi, kterými jednou byli, ale už nikdy nebudou.

Kapitola 19

Poté, Dawson skončil. Mluvil o všem-o počasí, o fotbalu, o šmoulech-ale nic o Daedalusu nebo co dělali jemu a Beth. Část mě byla vděčná. Nebyla jsem si jistá, jak moc bych zvládla vědět, i když to znělo sobecky.

Ale ta horší část byla, že když jsme přestali mluvit o vážných věcech, můj mozek běžel přímo zpátky k místu, kde byl Daemon a co dělal. Když se blížila půlnoc, a on ještě nepřišel domů, nemohla jsem tu déle sedět.

Nemohla jsem sedět kdekoliv.

Vzkazujíc dobrou noc, jsem rychle a prochladlá putovala přes trávník. První věc, kterou jsem udělala, bylo, že jsem zkontrolovala mobil. Byla tam čekající zpráva a moje srdce se zadrhlo.

Promiň za včerejšek. Promluvíme si zítra.

Přišlo to asi před hodinou. Znamenalo to, že byl ještě s Andrewem, Dee a Ash.

Podívala jsem se na hodiny, jako by to mohlo změnit čas. Srdce mi v hrudníku bušilo, jako bych od vedle běžela. Při pohledu na můj mobil, jsem bojovala s nutkáním, hodit ho o zeď. Věděla jsem, že jsem byla směšná. Daemon se s nimi přátelil, včetně Ash. Mohl by jít ven s nimi beze mě. A s důsledky mezi Dee a mnou, netrávil s ní hodně času.

Směšné nebo ne, moje city byly zraněné. A nenáviděla jsem, že…nenáviděla jsem, že něco tak hloupého mě mohlo naštvat.

Vzala jsem si mobil nahoru, umyla si obličej, vyčistila zuby, převlíkla se do mého pyžama, stále přemýšlejíc nad tím, jestli mu mám odepsat. Chtěla jsem silou vůle neodepsat, něco jako já v tvém obličeji, ale sakra, když to není hloupé s ohledem na všechno, co se děje.

Na druhou stranu, byla jsem pro to naštvaná. Tak jsem mobil položila na můj stolek, a vlezla si pod přikrývku, tahajíc ji k bradě. Zůstala jsem tak a chtěla jsem sama sebe potrestat tím, že zůstanu vzhůru za to, že jsem mu neodepsala, za to, že jsem šla s Blakem poprvé ven, za políbení ho, a za lhaní. Konečně se můj mozek dostatečně na noc vypnul.

Někdy později, jsem si nebyla jistá, jestli sním nebo ne. Byla jsem v mlhavé fázi, kde se realita míchala s podvědomím. Část toho byl sen, a já věděla, že velká, protože jsem viděla Daemona v téhle budově. Jako bych zahlédla jeho tmavé vlasy a pak se vzdálil. Byl v jednom pokoji, a než jsem se k němu mohla dostat, šel do jiného. Bylo to nekonečné bludiště a on se pořád hýbal, a nikdy nereagoval, když jsem křičela jeho jméno.

Uvnitř mě se zvětšila frustrace, a bolelo mě na hrudi. Honit ho, nikdy ho včas nedosáhnout, ztratit ho…to nekončí.

A pak se postel posunula a stavba zmizela, odpařily se obláčky kouře a temnoty. Vedle mě se usadila těžké váha. Ruka mi odhrnula vlasy z obličeje, a myslím, že jsem se usmála, protože byl tady a uklidňoval mě. Vklouzla jsem zpátky do hlubokého spánku, kde jsem v mých snech nehonila Daemona.

*****

Když přišlo ráno, překulila jsem se, a očekávala, že najdu Daemona. Máma pracovala až do pozdního sobotního rána a Daemon zůstal tak dlouho, jak jen mohl, ale moje postel byla prázdná. Uhladila jsem rukou polštáře navíc, nadechla se, očekávajíc čistou venkovní vůni, která byla jedinečně jeho, ale všechno, co jsem cítila, byla slabá stopa citrusu. Zdála se mi Daemonova přítomnost? Bože, byla jsem tak ubohá, pokud jo.

Mračíc se, jsem se posadila a vzala mobil. Byla tam zmeškaná zpráva od Daemona, která přišla okolo dvou ráno.

Slanina a vejce na snídani. Přijď, až se vzbudíš.

“Dvě ráno?” Koukala jsem na mobil. Byl s nimi venku do té doby?

Srdce mi zabušilo znovu a já padla na záda, sténajíc. Zřejmě jsem byla ubohá a Daemon měl opravdu pozdní noc, ale ne se mnou.

Vytáhla jsem se z postele, osprchovala se, a hodila na sebe džíny a svetr.

Otupělost se usadila uvnitř mě, když jsem si napůl vysušila vlasy a zkroutila je do chaotického drdolu.

Zamířila jsem vedle a zjistila, že dveře byly zamčené. Položila jsem ruku na kliku a čekala, dokud jsem neuslyšela otočení zámku. Když jsem otevřela dveře, neklid kvetl.

Bylo příliš snadné dostat se dovnitř a ven z domů lidí, včetně mého.

Zakroutila jsem hlavou, uvolnila dveře a zhluboka se nadechla. V domě bylo hrobové ticho. Všichni ještě spali. Šla jsem nahoru, opatrná na dvou schodech nahoře, které skřípaly.

Davsonovy a Deeiny dveře do ložnice byly zavřené, ale mohla jsem slyšet slabé hučení hudby, přicházející od Daemona. Otevřela jsem Daemonovy dveře a proklouzla. Pohled mi sklouzl rovnou k posteli a nemohla jsem zastavit třepotání v hrudi, i kdybych chtěla.

Daemon ležel na zádech, jednu ruku měl nataženou vedle sebe a druhá spočívala na jeho holém břiše. Přikrývka byla stočená kolem jeho úzkých boků. Jeho tvář byla ve spánku skoro andělská, ostře řezané linie změkly a rty se uvolnily. Husté řasy rozdmýchaly horní část jeho tváře. Vypadal o tolik mladší v klidu, ale podivným způsobem, byl ještě víc mimo mou ligu. Jeho mužská krása byla z jiného světa a zastrašující. Taká, která existovala mezi stránkami knih, které jsem četla. Někdy jsem měla co dělat, abych přesvědčila sama sebe, že byl skutečný.

Šla jsem k němu po špičkách, sedla si na okraj postele, a nemohla odtrhnout oči. Nechtěla jsem ho probudit. Tak jsem seděla, jako totální popíná rostlina, sledujíc stálý zvedání a klesání hrudníku. Napadlo mě, jestli jsem minulou noc snila nebo jestli se zastavil, aby mě zkontroloval. Třepotání bylo zpátky a já jsem skoro zapomněla na ránu úzkosti minulé noci. Téměř, ale ne… Daemon se najednou překulil, obtočil mi ruku kolem pasu a táhl mě vedle sebe. Pořád v pohybu, zabořil obličej do mého krku.

“Dobré ráno,” zamumlal.

Přes obličej se mi přehnal úsměv, když jsem mu položila ruku na rameno. Jeho kůže byla horká. “Dobré ráno.”

Hodil přese mě nohu a přitulil se. “Kde je moje slanina a vejce?”

“Myslela jsem, že ses nabízel, že je uděláš.”

“To sis spletla, co jsem řekl. Dostaň se do kuchyně, ženo.”

“Cokoliv.” Otočila jsem se na bok, čelem k němu. Zvedl hlavu, políbil mě na nos, a pak zabořil hlavu do polštáře. Zasmála jsem se.

“Je moc brzo,” zabručel.

“Je skoro deset hodin.”

“Moc brzo.”

V žaludku se mi usadil kámen. Kousla jsem se do rtu, nevěděla co říct.

Líně pustil paži přes můj bok a otočil hlavu, takže jsem mu mohla vidět do tváře. “Včera večer jsi mi neodpověděla.”

Takže jsme se tam chystali… “Usnula jsem a já…myslela, že jsi zaneprázdněný.”

Zvedl obočí. “Nebyl jsem zaneprázdněný.”

“Zastavila jsem se, abych tě viděla, a chvíli čekala.” Pohrávala jsem si s okrajem přikrývky, stáčela ho kolem mých prstů. “Zůstal jsi venku dlouho.”

Otevřel jedno oko. “Takže jsi dostala mou textovku a měla čas reagovat.”

Já bych šla rovnou do toho…

Daemon si povzdechl. “Proč jsi mě ignorovala, Kotě? Ublížila jsi mým citům.”

“Jsem si jistá, že tě Ash uklidňovala.” Ve chvíli, kdy ta slova opustila mou pusu, jsem sebou chtěla plácnout.

Teď už otevřel obě oči, a pak udělal něco, co mě překvapilo a zaskočilo. On se usmál, opravdu hodně. “Žárlíš.”

Pro mě, jakým způsobem to řekl, to znělo jako dobrá věc. Začala jsem si sedat, ale ta paže mě držela dole. “Nežárlím.”

“Kotě…”

Protočila jsem oči a pak přišel špatný, opravdu špatný případ slovního průjmu. “Bála jsem se, že jsou tu Starší, a měli jsme spolu včera mluvit. Neukázal ses. Místo toho jsi šel ven s Andrewem, Dee a Ash. Ash, jako tvoje ex-přítelkyně Ash, a jak jsem to zjistila? Tvůj bratr. A jaký byl zasedací pořádek? Dee a Andrew na jedné straně a ty s Ash na druhé? Vsadím se, že to bylo opravdu pohodlné.”

“Kotě…”

“Neříkej mi Kotě.” Zamračila jsem se, na vzestupu teď. “Odešel jsi kolem páté nebo tak nějak, a nevrátil ses zpět do kdy? Do dvou v noci? Co jsi dělal? A dostaň ten blbý úsměv ze své tváře. To není k smíchu.”

Daemon se snažil zbavit úsměvu, ale selhal. “Miluju, když vystrčíš drápky.”

“Ach, sklapni.” Znechucená, jsem odtlačila jeho paži. “Nech mě jít. Můžeš zavolat Ash a zjistit, jestli ti udělá nějaké vejce a slaninu. Jdu odsud.”

Místo toho, aby mě nechal jít, se přesunul nade mě, držel se rukama, které položil po obou stranách mých ramen. Teď se usmíval tím svým nesnesitelně nafoukaným úšklebkem. “Jen jsem tě chtěl slyšet říct: “Žárlím.””

“Už jsem to řekla, blbečku. Žárlím. Proč bych neměla?”

Naklonil hlavu na stranu. “No, já nevím. Možná proto, že jsem nikdy nechtěl Ash, a chtěl tebe od prvního okamžiku, kdy jsem tě viděl. A než začneš, já vím, že jsem měl špatný způsob, jak to ukázat, ale ty víš, že chci tebe. Jen tebe. Jsi blázen, pokud žárlíš.”

“Jsem?” Bojovala jsem, abych vrátila zpátky zlostné slzy. “Vy jste byli spolu.”

“Byli spolu.”

“Nejspíš tě pořád chce.”

“Já ji nechci, takže na tom nezáleží.”

Mě na tom záleželo. “Je to krásná modelka.”

“A ty jsi krásnější.”

“Nesnaž se na mě mluvit sladce.”

“Nesnažím,” řekl.

Zírající přes jeho rameno, jsem se kousla do rtu. “Víš, nejdřív jsem si myslela, že jsem si tu poslední noc zasloužila. Teď už vím, jak ses cítil, když jsem šla ven s Blakem. Jako by mě školila karma, ale to není to samé. Ty a já jsme pak nebyli spolu a Blake a já jsme nikdy neměli takovou historii.”

Zhluboka se nadechl. “Máš pravdu, není to to samé. Nechtěl jsem jít s Ash ven-na rande. Andrew se zastavil a my jsme se bavili o Ethanovi. Andrew měl hlad, takže jsme se rozhodli si dát něco k jídlu. Dee se k nám připojila a Ash tam byla, protože víš, je to jeho sestra.”

Pokrčila jsem rameny. Dobře, měl pravdu.

“A nešli jsme jíst ven. Skončili jsme objednáním pizzy, šli zpátky do Andrewova domu a mluvili o neděli. Ash se děsila toho, že by ztratila taky Andrewa. Dee chce pořád zabít Blakea. Strávili jsme hodiny mluvením o tom. Nebyla to party, kde jsi nebyla pozvaná.”

Ale já nebyla vůbec pozvaná, chtěla jsem to říct, ale věděla jsem, že je to hloupé. “Proč jsi mi to alespoň neřekl? Mohl jsi něco říct. Pak by se kolem mě nespouštěla moje představivost.”

Chvíli se na mě díval, pak se zvedl, posadil se vedle mě. “Myslel jsem, že až se vrátím, tak se zastavím, ale bylo pozdě.”

Takže včerejší noc byla jen sen. Chromost byla oficiálně potvrzena.

“Hele, já jsem o tom nepřemýšlel.”

“Zřejmě,” zamumlala jsem

Daemon si třel místo nad srdcem. “Upřímně si nemyslím, že by tě to rozrušilo. Myslel jsem, že to víš lépe.”

Byla jsem ještě na zádech, příliš unavená se pohybovat.

“Vědět lépe?”

“Jo, že víš, že kdyby mi teď Ash tančila nahá v koupelně, ještě bych ji poslal balení. Takže se nemáš čeho obávat.”

“Díky za obrázek, který si mi vštípil do mozku navždy.”

Zavrtěl hlavou, naštvaně a suše se zasmál. “Ta nejistota věcí mě svírá, Kat.”

Pusa mi zůstala otevřená a já vyletěla nahoru, zůstala na kolenech. “Promiň? Ty si jediný, kdo smí být nejistý?”

“Co?” Usmál se. “Proč bych měl být nejistý?”

“Dobrá otázka, ale co říkáš na tu malou epizodu s Blakem včera na chodbě? A ta stupidní otázka o mě, že chci pomoct Blakeovi?”

Zavřel pusu.

“Ha! Přesně tak. Pro tebe je to dokonce více směšné být nejistý. Nech mě, abych ti to vyhláskovala.”

Když můj hněv rostl, zdroj taky. Bruslil mi přes kůži. “Nenávidím Blakea. Využil mě a byl připravený předat mě Deadulusu. Zabil Adama. Ze mě je tu malinký kousíček, který by ho mohl tolerovat. Jak můžeš na něj co i jen trochu žárlit?”

Daemonova čelist poskočila. “Chce tě.”

“Ach, můj Bože, ne nechce.”

“Cokoliv. Jsem kluk. Vím, co si ostatní kluci myslí.”

Vyhodila jsem ruce nahoru. “Nezáleží na tom, jestli jo. Já. Ho. Nenávidím.”

Podíval se pryč. “Dobře.”

“A ty necítíš k Ash nenávist. Je tu část, která ji miluje. Vím, že jo, a možná jiným způsobem citů než ke mně, ale je tu náklonnost-je tu historie. Zažaluj mě, když jsem z toho byla trochu vystrašená.”

Odstrčila jsem se z postele, chtěla dupat po pokoji jako batole. Možná sebou hodit o zem, kdybych tím vybila nějakou energii.

Daemon se objevil přede mnou a vykročil dopředu, držel moje tváře. “Dobře. Máš pravdu. Měl jsem něco říct. A ta věc s Blakem-jo, to je moc hloupé.”

“Dobře.” Založila jsem si ruce.

Jeho rty sebou škubly. “Ale musíš pochopit, že ty jsi ta, kterou chci. Ne Ash. Ne nikdo jiný.”

“I kdyby po tobě Starší chtěli, abys byl s někým, jako je ona?”

Sklonil hlavu, otíral se mi rty o lícní kosti. “Nezajímá mě, co chtějí. Takhle jsem neuvěřitelně sobecký.” Políbil mě na spánek. “Dobře?”

Nechala jsem oči zavřené. “Dobře.”

“Pak jsme v pohodě?”

“Když mi slíbíš, že nebudeš mít žádné řeči o tom, že jdu zítra s tebou.”

Přitiskl čelo proti mému. “Zavedla si pevnou dohodu.”

“To jo.”

“Nechci, abys šla, Kotě.” Povzdechl si a ovinul kolem mě paže. “Ale nemůžu tě zastavit. Slib mi, že zůstaneš u mě.”

Můj úsměv byl skrytý proti jeho hrudi. “Slibuju.”

Daemon mě políbil na temeno hlavy. “Vždycky si najdeš nějakou cestu, že?”

“Vždycky ne.” Položila jsem ruce na jeho boky a nasávala jeho teplo. Kdyby bylo po mém, nic z toho by se nedělo. Ale to byla ta věc na tom všem. Napadlo mě, jestli by někdo z nás šel touhle cestou.

Jeho paže se napjaly, a já jsem cítila povzdech, který se skrze něj zachvěl. “Pojď. Vezmeme si vejce a slaninu. Na dnešek potřebuju všechny své síly.”

“Co, pro…” Odmlčela jsem se, když jsem si uvědomila, co říká. “Ach, jasně…Blake.”

“Jo.” Něžně mě políbil. “Bude to vyžadovat hodně úsilí, abych mu nezpůsobil těžkou újmu na zdraví. Víš to, že? Takže pro mě extra slanina.”

Kapitola 20

Dee seděla na spodním schodu jako šílený skřítek, chystající se rozpoutat svaté peklo. Vlasy měla přísně stažené dozadu, její oči jasné a horečnatě zelené. Rty stažené do úzké linky. Její prsty se kroutily na jejich kolenech, drápy ostré jako břitva, připravené zabořit se.

“Je tady,” řekla, pohled zaměřený na okno vedle dveří.

Podívala jsem se na Daemona. Vlčí úsměv se mu rozšířil po tváři. Vůbec se nezajímal o sestřiny vražedné touhy. To, že sem Blake přišel, možná nebyl dobrý nápad.

Vyskočila ze schodu, otevírajíc dveře dokořán ještě předtím, než mohl Blake zaklepat. Nikdo ji nezastavil nebo se alespoň nepohnul vpřed.

Překvapený, Blake spustil ruku. “Ehm, ahoj-”

Dee zvedla štíhlou ruku a udeřila svojí pěstí přímo do Blakeovy čelisti. Náraz ho odhodil dobré tři stopy.

Moje pusa se otevřela. Andrew se zasmál.

Točící se kolem, vypustila dlouhý povzdech. “Dobře. Skončila jsem.”

Sledovala jsem, jak se pohybuje směrem ke křeslu, vrtíc rukou.

“Slíbil jsem jí jeden dobrý úder,” řekl Daemon se smíchem. “Teď se bude chovat slušně.”

Zírala jsem na něj.

Blake se zapotácel přes dveře, mnul si bradu. “Dobře,” řekl, škubajíc sebou. “To jsem si zasloužil.”

“Zasloužíš si daleko víc, než tohle,” řekl Andrew. “Zapamatuj si to.”

Přikývl a rozhlédl se po místnosti. Šest Luxenů a hybridní dítě na něj zírali. Byl si vědom toho, že vypadá nervózně, dokonce i vystrašeně. Nevraživost v pokoji byla hmatatelná.

Blake se pohnul tak, že jeho záda byly opřené o zeď. Chytrý kluk. Pomalu sáhl do zadní kapsy a vytáhl srolovaný papír. “Myslím, že bychom to měli mít za sebou rychle.”

“Taky si myslím,” řekl Daemon a popadl od něj papír. “Co to je?”

“Mapa,” odpověděl. “Trasa, kterou musíme přejít, je vyznačená červenou. Je to protipožární přístupová cesta a vede až k zadnímu vchodu Mount Weather.”

Daemon rozbalil mapu na konferenčním stolku. Dawson se podíval přes bratrovo rameno, přecházejíc prstem po kroutící se červené lince. “Jak dlouho potrvá přejít tuhle cestu?”

“Asi dvacet minut autem, ale není žádný způsob, jak bychom mohli auto dostat nahoru bez povšimnutí.” Udělal plachý krok dopředu, s očima upřenýma na Dee, která na něj civěla. Červená značka poznamenala jeho pravou tvář. Bude z toho modřina. “Uděláme to pěšky a rychle.”

“O jaké rychlosti mluvíme?” zeptal se Matthew ze svého místa, u dveří jídelny.

“Tak rychle, jak je nelidsky možné,” odpověděl Blake. “Musíme se pohybovat tou rychlostí světla. Luc nám dává patnáct minut a my se nemůžeme toulat kolem Mount Weather, čekajíc do deváté. Musíme se tam dostat asi pět minut předtím a přejít tuhle cestu tak rychle, jak jen je to možné.”

Sedla jsem si zpátky. Jenom jednou jsem dosáhla potřebnou rychlost, o které tu mluví. To bylo, když jsem pronásledovala Blakeův zadek.

Daemon vzhlédl. “Dokážeš to?”

“Jo.” Vzhledem k důvodům jsem si byla jistá, že to dokážu. Doufejme.

Vrtící hlavou, se Dee postavila. “Jak rychle můžou skutečně běžet?”

“Sakra rychle, když je to potřebné,” řekl Blake. “Vyjeď na mně znovu a já ti ukážu, jak rychle můžu běžet.”

Dee se uchechtla. “Vsadím se, že tě pořád chytím.”

“Možná,” zamumlal a pak řekl: “Zítra musíš cvičit celý den. Možná i dnes večer. Nemůžeme mít nikoho, kdo nás bude zpomalovat.”

Trvalo mi vteřinu, než jsem si uvědomila, že mluví se mnou. “Nebudu nikoho zpomalovat.”

“Jen se ujišťuji.” Jeho oči se zvedly a setkaly se s mými.

Rychle jsem se podívala pryč. Skutečnost, že jsem zřejmě byla nejslabší článek, mě spalovala.

Dee nebo Ash by pro to byli pravděpodobně lepší volbou, ale já jsem věděla, že to dokážu.

“Ona není tvůj problém, takže se nemusíš obávat,” vyštěkl Daemon.

Matthew vyrazil dopředu a postavil se mezi Daemona a Blakea. “Dobře. Víme, že musíme přejít tuhle cestu, ale kde chcete, abychom zůstali?”

Daemon si zkřížil ruce, zužujíc oči. “V dolní části příjezdové cesty, což vám poskytne šanci utéct, když se něco pokazí.”

“Nic se nepokazí,” řekla Ash, sledujíc Daemona. “Počkáme tam na vás.”

“Samozřejmě,” řekl Daemon s uklidňujícím úsměvem. “Budeme v pořádku, Ash.”

Štípla jsem se do stehna. On jí nechce. On jí nechce. On jí nechce. Pomohlo to.

“Věřím ti,” řekla Ash, její oči zbožně zapadly do jeho. Jako by byl Daemon svatý nebo co.

Štípla jsem se do stehna silněji. Udřu ji. Udřu ji. Udřu ji. Tohle nepomohlo.

Blake si odkašlal. “Každopádně, Luc řekl, že v dolní části příjezdové cesty je stará farma. Měli bychom být schopni zaparkovat auta tam.”

“To zní dobře.” Dawson ustoupil, pokládajíc si ruce na své boky. Pramínek vlasů mu spadnul dopředu. “Jakmile tam budeme, máme patnáct minut, že jo?”

Daemon přikývl. “Podle žvástů mafiánského vůdce Luca, to je to, co máme.”

“A ten kluk je důvěryhodný?” zeptal se Matthew.

“Můžu mluvit za něj.”

Podívala jsem se na Blakea. “To je důrazný souhlas.”

Zrudl. “Je důvěryhodný.”

“Myslíš, že je to dost času?” zeptal se Dawson svého bratra. “Dostat se dovnitř, dostat se k Beth a Chrisovi a vypadnout?”

“Mělo by to stačit.” Daemon složil mapu a dal si ji do zadní kapsy. “Dostaneš Beth a tenhle kretén tady, dostane Chrise.”

Blake převrátil oči.

“Andrew, Kat a já je budeme krýt. Nemělo by to trvat ani těch patnáct minut.” Daemon si sedl vedle mě a namířil na Blakea ostrý pohled. “A pak dostaneš Chrise a vypadneš odsud. Nemáš důvod se sem vrátit.”

“A co když má?” zeptala se Dee. “Co když najde další výmluvu k vydírání, abys mu pomohl?”

“Nenajdu,” řekl Blake a já jsem cítila jeho pohled. “Nemám důvod se sem vracet.”

Daemon se napnul. “Pokud jo, donutíš mě udělat něco, co nechci-pravděpodobně si to vychutnám, ale nechci.”

Blake trhl bradou. “Chápu tě.”

“Tak dobře,” řekl Matthew, oslovujíc všechny. “Setkáme se tady zítra, o půl sedmé. Máš věci zabezpečené, Katy?”

Přikývla jsem. “Máma si myslí, že jdu spát k Lese. Každopádně, pracuje.”

“Pořád pracuje,” řekla Ash, dívajíc se na své nehty. “Líbí se jí vůbec být doma?”

Nebyla jsem si jistá, jestli do mě rejpala nebo ne, ale držela jsem si nervy na uzdě. “Sama platí hypotéku, jídlo, účty a všechny mé náklady. Musí hodně pracovat.”

“Možná by sis měla sehnat práci,” navrhla, její oči šlehly nahoru. “Jako něco po škole, co zabere asi tak dvacet hodin tvého života.”

Překřížila jsem si ruce a sevřela rty. “Proč to navrhuješ, prosím tě?”

Kočičí úsměv se jí objevil na rtech, když se její pozornost přesunula vedle mě. “Jen si myslím, že kdybys byla znepokojená máminým vyděláváním peněz, pomohla by si.”

“Jsem si jistá, že to je ten důvod.” Uklidnila jsem se, když Daemon sklouzl rukou po mých zádech. Ash to gesto zpozorovala a kysele sevřela rty. Máš to.

“Je jen jediná věc, které bychom se měli bát,” řekl Blake, jako by skutečně byla jen jediná věc, která se mohla pokazit. “Mají nouzové dveře, které se zavřou po každých několika metrech, když se rozezní alarmy. Tyhle dveře mají taky obrannou zbraň. Nechoďte blízko modrých světel. Jsou to lasery. Hned vás rozříznou.”

Všichni jsme zírali. Páni, jo, to byl velký problém.

Blake se usmál. “Ale to by neměl být problém. Měli bychom být vevnitř a venku bez toho, abychom byli viděni.”

“Dobře,” řekl Andrew pomalu. “Něco dalšího? Jako síť onyxu, které se musíme bát?”

Blake se zasmál. “Ne, to by mělo být zajištěno.”

Dee chtěla Blakea venku, jakmile byly plány v plném proudu. Bez protestu zamířil ke dveřím a zastavil se, jako by se chystal něco říct. Cítila jsem jeho pohled ještě jednou, ale pak odešel. Naše skupina se rozpustila, nechávajíc za sebou sourozence.

Sepjala jsem ruce. “Chci si procvičit tu rychlostní věc. Chci říct, že vím, že to můžu udělat tak rychle jako vy lidi, ale chci si to prostě procvičit.”

Dee se zaměřila na opěradlo gauče, zhluboka se nadechujíc.

“Můžeme to udělat,” Dawson se křivě usmál. “Potřebuju procvičit taky sám sebe.”

Daemon se natáhnul, obalujíc paži kolem mého pasu. “Teď je už trochu tma. Pravděpodobně bys skončila se zlomeným krkem, ale zítra můžeme.”

“Díky za důvěru.”

“Není zač.”

Šťouchla jsem ho loktem, když jsem se otočila k Dee. Pořád zírala na nábytek, jako by měl na něco odpověď. To nevede k ničemu… “Ty…pomůžeš?”

Otevřela pusu a pak ji zavřela, vrtíc hlavou. Pak, bez toho, aby něco řekla, se otočila a zamířila nahoru. Povzdechla jsem si.

“Ona přijde,” řekl Daemon a jemně mi zmáčkl ruku. “Vím, že jo.”

Zpochybňujíc to, jsem přikývla. Dee nikdy nepřijde. Nevím, proč jsem se vůbec obtěžovala.

Dawson si ke mně sedl z druhé strany, zmatek poznačil jeho tvář. “Nevím, co se jí stalo zatím, co jsem byl pryč. Nerozumím tomu.”

Stiskla jsem rty dohromady. Já jsem se stala…

“Všichni jsme se změnili, bratře.” Daemon mě stáhl dozadu, takže jsem o něj byla opřená. “Ale věci… Věci se brzy vrátí do normálu.”

Sledoval nás, obočí staženo. Smutek se mu vplížil do očí, ztlumujíc jejich živou barvu. Přemýšlela jsem, co jsi myslel, když nás viděl spolu. Vzpomínky na něj a Beth, mazlících se na pohovce? Pak zamrkal a chabě se usmál. “Marathón Strašidelného Vyšetřovatele?”

“Nemusíš se mě ptát dvakrát.” Daemon zvedl ruku a dálkové ovládání k němu vystřelilo. “Mám nahraných asi šest hodin. Popcorn? Potřebujeme popcorn.”

“A zmrzlinu.” Dawson vstal. “Mám na ni chuť.”

Nástěnné hodiny ukazovaly půl osmé. Bude to dlouhá noc, ale když jsem se usadila vedle Daemona, uvědomila jsem si, že jsem nechtěla být nikde jinde.

Daemon přejel rty přes moje tváře, když se natáhl za nás, tahajíc deku z opěradla pohovky. Přikryl nás oba, dovolujíc, aby většina deky pohltila mě.

“Přichází k sobě, že jo?”

Otočila jsem se k němu, usmívajíc se. “Jo.”

Jeho oči se setkaly s mými. “Jen se ujišťujeme, že zítra to neděláme pro nic za nic.”

*****

Do jedné hodiny následujícího dne, jsem byla pokrytá blátem a potila jsem se jako prase v pekle. Šlo mi to lépe, než jsem se obávala, lehce jsem držela krok s Dawsonem a spadla jsem jenom…čtyřikrát. Terén byl nemilosrdný. Přecházela jsem kolem Daemona a on na mě udělal výpad. Střelila jsem po něm pohledem, což mi vrátil se zlomyslným úsměvem.

“Máš bláto na tváři,” řekl. “Roztomilé.”

Jako obvykle, on vypadal perfektně. Bože, dokonce se ani nezapotil.

“Vždy je tak otravně dobrý?”

Dawson, který vypadal tak drsně jako já, přikývl. “Jo, je nejlepší v těchto věcech-bojování, běh, fyzické věci.”

Jeho bratr zářil, když jsem si srazila bahno z tenisek a řekla jsem: “Blbečku.”

Daemon se zasmál.

Vyplazila jsem na něj jazyk a znovu se postavila vedle bratrů. Byli jsme na okraji lesa, který směroval k mému přednímu dvorku. Párkrát jsem se zhluboka nadechla a přivítala Zdroj, řítící se přese mě. Ten pocit horské dráhy byl zpátky a moje svaly se zatnuly.

“Připravit se,” řekl Daemon, ruce se mu po stranách točily. “Start!”

Odtlačila jsem se, zakopávala jsem nohy do země a pak jsem závodila proti bratrům. Vzduch kolem mě šlehal, když jsem zrychlila. Teď, když jsem věděla, že si mám dávat pozor na shnilé větve a kameny, nechala jsem oči na zemi a na okolí. Vítr mě štípal na tvářích, ale byl to dobrý druh bodání. To znamenalo, že jsem byla rychlá.

Stromy se rozmazávaly, když jsem se vrhala kolem nich a pod nízko visícími větvemi. Přeskakujíc křoví a balvany, jsem předběhla Dawsona. Rychlost se rvala do mých vlasů, vytahujíc je z mého copu. Z hrdla mi unikl smích. Když jsem běžela, zapomněla jsem na tu hloupou žárlivost, přetrvávající problém s Willem a dokonce na to, co jsme měli udělat později té noci. Běh jako tenhle, tak rychlý jako vítr, byl uvolnění. Daemon proletěl kolem nás, dosahujíc potok dobrých deset vteřin před námi. Zpomalit byl problém. Nemohli jste jen tak zastavit, ne v téhle rychlosti. Přistáli byste tváří v zemi za pár vteřin. Tak jsem zabořila nohy do země, rozkopávajíc usazeniny a uvolněné kameny, když jsem sklouzla posledních pár centimetrů. Daemonova ruka vystřelila, obalující se kolem mého pasu, takže jsem neskončila v jezeře. Smějíc se, jsem se otočila, natáhla se a políbila ho na tvář.

Zazubil se. “Tvoje oči září.”

“Skutečně-tak jako tvoje? Celá ta “diamantově zářící” věc?”

Dawson zastavil, odstrkujíc si vlasy z čela. “Ne, jen barevná záře. Ale je to hezké.”

“Je to krásné,” opravil Daemon. “Ale měla by sis dávat pozor a nedělat to před lidmi.” Když jsem přikývla, přešel ke svému bratrovi a poplácal ho po zádech. “Proč to už neukončíme? Oba jste v tom dobrý a já umírám hlady.”

Pýcha ve mně vyvolala nadšení, dokud jsem si nevzpomněla, jak důležitá bude dnešní noc. Nemůžu být nejslabším článkem. “Klidně jděte zpátky, kluci. Já si ještě zaběhám.”

“Jsi si jistá?”

“Jo. Chci běhat kolečka kolem vás.”

“To se nikdy nestane, Kotě.” Pyšně si vykračoval ke mně a políbil mě na tvář. “Radši to vzdej.”

Hravě jsem tlačila na jeho hruď. “Jednoho dne se přestaneš chvástat.”

“Pochybuji, že někdo z nás bude kolem, aby to mohl slyšet.” Dawson se zašklebil na svého bratra.

Mé srdce se zastavilo, když jsem viděla ty dva žertovat a přinutila jsem se, aby můj výraz zůstal stejný, i když jsem viděla, že Daemon trochu zaváhal. Nevědomý si významu výměny, si Dawson znovu odstrčil své vlasy a vyrazil směrem k domu.

“Vyzývám tě, brácho,” zavolal Dawson.

Jdi! Naznačila jsem rty Daemonovi.

Poslal mi rychlý úsměv a pak přiklusal k Dawsonovi. “Víš, že prohraješ.”

“Pravděpodobně, ale pozor, je to dobrý pro tvoje ego, hm?”

Jako by s tím potřeboval pomoc, ale usmála jsem se a cítila všechno teplé a rozmazané, když žertovali a odstartovali. Počkala jsem pár minut, vyčistila si myšlenky a pak klusala zpátky k domu. V normální rychlosti to trvalo asi pět minut, pokud jsem počítala správně. Jakmile jsem byla na hranici stromů, otočila jsem se a připravila. Cítila jsem Zdroj volně praskat a vymrštila jsem se dopředu. Dvě minuty. Udělala jsem to znovu a stopla to.

Podruhé to byla minuta a třicet sekund. Dělala jsem to znovu a znovu, dokud moje svaly podél plic nehořely a pětiminutový poklus mi trval padesát sekund. Nemyslela jsem si, že bych se mohla ještě zlepšit.

A legrační bylo, že i když se moje svaly třásly, nebolely. Jako bych takhle utíkala už léta a já jsem hodně běžela z přední části knihkupectví do nové verze sekce. Narovnávajíc se, jsem sledovala slunce probleskovat mezi stromy a odrážet se od částečně zamrzlého potoka. Jaro nebylo tak daleko. Přehodila jsem si vlasy přes rameno. To bylo, kdybychom dnes večer všichni vyšli z Mount Weather.

“Spletl jsem se. Nepotřebuješ cvičit.”

Otočila jsem se při zvuku Blakeova hlasu. Stojící několik metrů ode mě, se opřel o silný strom, ruce v kapsách. Neklid a svár se hromadily v mém žaludku.

“Co tady děláš?” Dožadovala jsem se, zachovávajíc si vyrovnaný tón.

Blake pokrčil rameny. “Pozoruju.”

“Jo, to není strašidelný nebo tak.”

Pevně se usmál. “Pravděpodobně jsem měl pouvažovat o lepším způsobu zformulování. Všechny jsem vás pozoroval při běhu. Jsi vážně dobrá-jsi skvělá. Daedalus by byl rád, kdyby tě měl na palubě.”

Míč v mém žaludku rostl. “To je hrozba?”

“Ne.” Zamrkal, červenajíc se. “Bože, ne, jen jsem chtěl, abys věděla, že jsi dobrá. Jsi to, co chtějí u hybrida.”

“Jako ty?”

Jeho pohled padl k zemi. “Jo, jako já.”

Bylo to nepříjemné a dýchat stejný vzduch s Blakem mě otravovalo. Normálně jsem necílila zášť, ale s ním jsem udělala výjimku. Začala jsem směrovat zpátky do domu.

“Bojíš se dnešního večera?”

“Nechci s tebou mluvit.”

Rychle byl vedle mě. “Proč ne?”

Proč ne? Vážně? Proč ne? Ta otázka mě rozzuřila. Bez přemýšlení jsem se rozmáchla a bouchla jsem ho pěstí do břicha. Ve spěchu vydechl vzduch a závratná spokojenost mi na tváři zasadila úsměv.

“Bože!” Zabručel dvojnásobně. “Co je to s vámi holky, že mě bijete?”

“Zasloužíš si mnohem víc než to.” Otočila jsem se dřív, než bych mu vrazila znovu a zamířila jsem zpátky domů. “Proč s tebou nechci mluvit? Proč se nezeptáme Adama?”

“Dobře.” Doběhl mně a mnul si břicho. “Máš pravdu. Ale řekl jsem, že je mi to líto.”

“Tvoje lítost nenapraví věci, které se už stali.” Nadechla jsem se, mžourajíc před drsnou září slunce, prořezávající větve. Nemohla jsem uvěřit, že vedu tuhle konverzaci.

“Snažím se to urovnat.”

Zasmála jsem se té absurdní představě, že může urovnat všechno, co udělal. Od té noci, kdy Adam zemřel, část mě pochopila trest smrti, a proč byl vytvořen. Možná ne život za život, ale pochopila jsem celou tu “život ve vězení” věc.

Zastavila jsem se. “Proč si právě teď vlastně tady? Víš, že Daemon bude pravděpodobně naštvaný a on tě praští silněji než Dee nebo já.”

“Chtěl jsem s tebou mluvit.” Jeho pohled se zvedl. “A byly časy, kdy si se mnou ráda mluvila.”

Jo, předtím než se přeměnil na ztělesněného ďábla, byl docela v pohodě kluk. “Nenávidím tě,” řekla jsem a myslela to vážně. Úroveň nepřátelství, kterou jsem cítila k tomuhle klukovi, byla na vrcholu řebříčku.

Blake sebou trhl, ale nepodíval se jinam. Vítr burácel mezi stromy, bičujíc vlasy kolem mé tváře a způsobujíc, že Blake stál rovně. “Nikdy jsem nechtěl, abys mě nenáviděla.”

Vyštěkla jsem krátký smích a znovu jsem vyrazila. “Selhal jsi v celé té “nechtěl jsem, abys mě nenáviděla” části.”

“Já vím.” Doběhl mě. “A vím, že to nemůžu změnit. Nejsem si vůbec jistý, jestli bych to změnil, kdybych měl šanci udělat to znovu.”

Přerušila jsem ho nenávistným pohledem. “Alespoň jsi upřímný, správně? Cokoliv.”

Strčil si ruce do džínů. “Udělala bys to samé, kdybys byla na mém místě. Kdyby to byl Daemon, kterého bys potřebovala chránit.”

Mráz mi přejel po zádech, když moje čelist zapadla na své místo.

“Udělala bys,” trval na svém potichu. “Udělala bys to, co já. A to je to, co tě štve víc než cokoliv jiného. Jsme si víc podobní, než si chceš přiznat.”

“Nejsme si podobní!” Ačkoli se můj žaludek zvětšil, protože hluboko uvnitř, jak jsem řekla Daemonovi předtím, jsem byla hodně jako Blake. To, že jsem to věděla, neznamenalo, že mu dám to potěšení a přiznám to, zejména proto, že to, co udělal, mě změnilo.

Moje ruce se zkroutily do pěstí, když jsem dupala přes větve a keře. “Jsi monstrum, Blakeu. Skutečně žijící, dýchající monstrum-nechci tím být.”

Chvíli nic neřekl. “Ty nejsi monstrum, Katy.”

Moje čelist bolela z toho, jak silně jsem skřípala zuby.

“Jsi jako já, Katy, skutečně jsi, ale jsi lepší než já.” Chvíli bylo ticho a pak řekl: “Měl jsem tě rád od chvíle, co jsme se poprvé potkali. I když jsem věděl, že mít tě rád je hloupost.”

Ohromená jsem zastavila a podívala se na něj. “Cože?”

Konečky jeho tváře se červenaly. “Mám tě rád, Katy. Hodně. A vím, že mě nenávidíš a miluješ Daemona. Chápu to, ale chtěl jsem to říct v případě, že to dnes v noci půjde špatně. Ne, že půjde, ale víš… Cokoliv.”

Nemohla jsem ani zpracovat, co řekl. Nebyl způsob, jak bych mohla. Otočila jsem se a zamířila zpátky k domu, který jsem teď měla v dohledu, vrtíc hlavou. Měl mě rád. Hodně. Proto zradil mé přátele a mně. Zabil Adama a pak se vrátil, aby nás vydíral. Hysterický smích se zformoval v mém hrdle, a když jsem se začala smát, nemohla jsem přestat.

“Díky,” zamumlal. “Řekl jsem to a ty se mi směješ.”

“Měl bys být rád, že se směju. Protože druhá možnost by byla znovu tě uhodit, což je pořád-”

Blake mě udeřil do zad a strčil mě na zem. Vzduch se ve spěchu vytratil z mých plic a jeho váha okamžitě připravila mé tělo k boji.

“Ne,” zašeptal mi do ucha, jeho ruce obalily moje paže. “Máme společnost-a ne ten dobrý druh společnosti.”

Kapitola 21

Srdce mi poskočilo do krku. Když se mi podařilo zvednout hlavu, čekala jsem, že uvidím flotilu DOD důstojníků, kteří se na nás sbíhají. Neviděla jsem nic.

“O čem to mluvíš?” Zeptala jsem se tichým hlasem. “Nevidím-”

“Ticho.”

Naštvala jsem se, ale zůstala zticha. Po několika sekundách, jsem byla přesvědčená, že jen získal levné vzrušení nebo tak něco. “Jestli ode mě nedáš ruce pryč, chystám se ti opravdu ublížit-”

A pak jsem viděla, o čem mluvil. Podél domu se plížil muž v černém obleku. Něco z jeho vzhledu mi přišlo povědomé, a pak jsem si vzpomněla, kde jsem ho viděla. Byl s Nancy Husher v ten den, kdy se ukázalo DOD, zatímco Daemon a já jsme byli v oblasti, kde jsme bojovali s Baruckem. Důstojník Lane. Pak jsem viděla jeho expedici, zaparkovanou o kus dál na ulici.

Silně jsem polkla. “Co tady dělá?”

“Nevím.” Blakeův dech byl na mé tváři teplý, a já jsem zaťala zuby. “Ale očividně něco hledá.”

O sekundu nebo tak později, mé oči zachytili pohyb v Daemonově domě. Přední dveře se otevřely, a Daemon vyšel ven. Zmizel z verandy a objevil se na mé příjezdové cestě jen pár metrů od důstojníka Lanea. Ale on se přemístil tak rychle, že nemohl byt sledovaný.

“Je tu něco, s čím ti můžu pomoct, Lane?” Jeho hlas se nesl dokonce i přes vzdálenost, a byl bez emocí.

Překvapený jeho náhlým zjevením, Lane o krok ustoupil a přitiskl si ruku na hrudník. “Daemone, Bože, já nesnáším, když to děláš.”

Daemon se neusmál a cokoliv, co důstojník viděl v Daemonových očích, ho dostalo přímo k jádru věci. “Vyšetřuji.”

“Dobře.”

Lane si sáhl do náprsní kapsy obleku, vytáhl malý notebook, a otevřel ho. Jeho sako se zaseklo o jeho pouzdro na pistoli. Nebyla jsem si jistá, jestli to bylo schválně nebo ne.

“Důstojník Brian Vaughn se od Silvestra pohřešuje. Dělám kontrolu všech možných vodítek.”

“Sakra,” zamumlala jsem.

Daemon si založil ruce. “Proč bych měl vědět, co se s ním stalo nebo se vůbec starat?”

“Kdy jsi ho naposled viděl?”

“Neviděl jsem ho od toho dne, kdy jste se ukázali, abyste provedli kontrolu-a všichni jste chtěli jíst v tom nechutném čínském bufetu,” Daemon odpověděl, jeho hlas byl tak přesvědčivý, že jsem mu téměř věřila. “Pořád jsem se z toho nevzpamatoval.”

Lane se neochotně usmál. “Jo, to jídlo bylo hrozné.” Něco načmáral do svého notebooku, a pak ho vsunul zpátky do kapsy. “Takže si Vaughna neviděl vůbec?”

“Ne,” řekl.

Lane přikývl. “Vím, že vy dva jste nebyli velcí fanoušci navzájem. Nemyslel jsem si, že by dělal nějaké neoprávněné návštěvy, ale v tomto bodě musím zkontrolovat všechny možnosti.”

“Pochopitelně,” Daemonův pohled přistál na stromech, kde jsme se skrývali. “Proč kontrolujete dům souseda?”

“Zkontroloval jsem všechny domy,” odpověděl. “Pořád se kamarádíš s tou dívkou, se kterou jsme tě viděli?”

Ach, ne. Daemon nic neřekl, ale i ze své polohy na břiše jsem mohla vidět, jak na důstojníka zúžil oči.

Lane se zasmál. “Daemone, kdy se vůbec uvolníš?” Poplácal ho po rameni a zamířil kolem něj. “Nestarám se o to…s kým trávíš čas. Jen dělám svou práci.”

Daemon následoval důstojníkovi pohyby, otočil se k němu. “Takže kdybych se rozhodl randit výhradně s lidmi a usadit se s jedním, nenahlásil bys mě?”

“Tak dlouho, jak nevidím nepopiratelný důkaz, se nestarám. Je to jen práce s dobrým odchodem do důchodu, a já doufám, že se do toho bodu dostanu.” Začal jít k jeho autu, ale zastavil se a podíval se na Daemona. “Je rozdíl mezi důkazy a mými instinkty. Například, mé instinkty mi řekli, že tvůj bratr byl ve vážném vztahu s člověkem, se kterým zmizel, ale nejsou žádné důkazy.”

A samozřejmě jsme věděli, jak se DOD dozvědělo o Beth a Dawsonovi: Will. Ale tenhle chlápek, naznačoval, že o Dawsonovi nic neví?

Daemon se opřel o SUV Lanea. “Viděl jsi tělo mého bratra, když ho našli?”

Následoval napjatý okamžik, a Lane sklonil bradu. “Nebyl jsem tam, když řekli, že našli jeho tělo spolu s dívčím. Jen jsem řekl, co se stalo. Jsem jen důstojník.” Zvedl hlavu. “A já bych neřekl něco odlišného. Jsem nic ve velkém schématu věcí, ale nejsem slepý.”

Zadržela jsem dech. Cítila jsem, že Blake dělá to samé.

“Co tím chceš říct?” zeptal se Daemon.

Lane se pevně usmál. “Vím, kdo je ve tvém domě, Daemone. Vím, že jsem lhal-hodně z nás lhalo a nemají tušení, o co vlastně jde. Jen máme práce. Děláme je a držíme hlavy dole.”

Daemon přikývl. “A ty držíš hlavu dole?”

“Bylo mi řečeno, abych zkontroloval Vaugnovi možné pobyty a o tom to je.” Posunul se ke dveřím auta, a Daemon od něj ustoupil. “Vím, že to nic neřeší, pokud bych to řekl. Opravdu chci penzijní plán.” Vlezl dovnitř, zavřel dveře. “Opatruj se.”

Daemon ustoupil. “Uvidíme se, Lane.”

Pneumatiky se točili a vykopli štěrk, když se expedice vrátila zpátky na silnici, nafukujíc výfukové plyny.

Co se to sakra právě stalo? Nebo ještě lépe, proč byl nade mnou stále Blake?

Vrhla jsem loket dozadu, který se spojil s jeho žaludkem, a následovalo zavrčení. “Slez ze mě.”

Převalil se na nohy, oči mu zářily. “Líbí se ti ubližovat.”

Vyškrábala jsem se nahoru, nápadně. “Potřebuješ se odsud dostat. Právě teď, nepotřebujeme řešit i tebe.”

“Dobrý postřeh.” Ustoupil, jeho úsměv zbledl. “Uvidíme se později večer.”

“To je jedno,” zamumlala jsem, otočila se zpátky k místu, kde Daemon kráčel po příjezdové cestě. Vyběhla jsem z lesa a zastavila se při jeho boku. “Je všechno v pořádku?”

Daemon přikývl. “Slyšela jsi něco z toho?”

“Jo, zamířila jsem zpátky, když jsem ho viděla.” Myslela jsem, že je dobrá věc, když Daemon nebude vědět o Blakeovi, než všichni zaútočíme na Mount Weather. “Věříš mu?”

“Nevím.” Hodil mi ruku přes ramena, nasměřoval mě k jeho domu. “Lane byl vždycky slušný člověk, ale moc dobře mi to nesedí.”

Obtočila jsem mu ruku kolem pasu a opřela se o něj. “Která část?”

“Tohle všechno-celá tahle situace,” řekl, posadil se na vrchní schod. Přitáhl si mě do klína, držel své ruce kolem mě. “Pravda je, že DOD-i Lane-ví zatraceně dobře, že je Dawson zpátky, a že si uvědomili, že jsme lhali. A nic nedělají.” Zavřel oči, když jsem přitiskla svou tvář k jeho. “A co budeme dělat dneska večer-to může fungovat, ale je to tak šílené. Část mě, se ptá, jestli vědí, kam jdeme.”

Hladila jsem palcem jeho bradu, políbila ho na tvář a přála, aby tu bylo něco, co bych mohla udělat. “Myslíš, že jdeme do pasti?”

“Myslím, že jsme byli v pasti celou dobu a jen jsme čekali na to, až se na jaře uzavře.” Chytil mou špinavou ruku do své a držel ji.

Dech se otřásl skrze mě. “A my to budeme dělat nadále?”

Rozhodné ztuhnutí jeho ramen byla dostatečná odpověď. “Nemusíš.”

“Ani ty,” uvažovala jsem tiše. “Ale my oba budeme.”

Daemon zaklonil hlavu, setkal se s mýma očima. “To jsme my.”

Tohle jsme nedělali, protože jsme měli přání smrti, nebo že jsme byli hloupí, ale protože byli v sázce dva životy, pravděpodobně i mnohem víc, které byly stejně vzácné jako ty naše.

Možná, že celá tahle snaha byla obětní, ale pokud bychom do toho nešli, ztratili bychom Beth, Chrise a Dawsona. Blake byl přijatelná ztráta.

Pramínek paniky mi obsadil hrudník.

Bála jsem se-byla jsem vyděšená z mé mysli.

Kdo by nebyl?

Ale já nás do tohoto bodu dostala, a teď to bylo větší než já, větší než můj strach.

Nejistě jsem se nadechla, klesla jsem hlavou a políbila ho na rty. “Myslím, že strávím nějaký čas s mámou, než odejdeme.” Můj krk byl přeplněný. “Měla by se brzy vzbudit.”

Políbil mě zpátky, jeho rty zůstávaly.

Dotek byl součástí touhy, s nádechem zoufalství a přijetí.

Pokud dnes půjde všechno špatně, pro nás nebyl dostatek času.

Vlastně, už možná nikdy nebude dost času.

Nakonec řekl hrubým, surovým hlasem: “To je dobrý nápad, Kotě.”

*****

Když přišel čas, shromáždit se u Daemonova SUV a spustit jízdu k Blue Ridge Mountains, byla napjatá nálada. A pro jednou to nemělo nic společné s Blakeovou přítomností.

Byli tam výbuchy smíchu a kleteb, ale všichni byli na špendlících a jehlách. Ash se dostala na sedadlo spolujezdce Matthewova auta. A byla vyšnořená celá v černém. Černé punčochy, černé tenisky, a přiléhavý černý rolák. Vypadala jako nindža.

Vedle ní, byla Dee v růžové. Dee asi dostala poznámku o zůstání v autě.

Pokud Ash plánovala splynout se sedadly, nebyla jsem si jistá, proč byla oblečená tímto způsobem. Jinak než fakt, že vypadala šíleně sexy.

Na druhou stranu, já jsem na sobě měla tmavou teplákovou soupravu a černé termo triko, už ne padnoucí Dameonovi. Muselo to být z jeho předpubertálních let, protože teď mu to neprošlo ani přes hlavu, a já vypadala, jako bych šla do posilovny.

Vedle Ash jsem byla totální selhání, ale Daemon řekl něco o tom, že nosím jeho oblečení, a to poslalo krev do každé části mého těla, a já jsem se nestarala, jestli jsem vedle ní vypadala jako hrbáč.

Dawson a Blake jeli s námi, zbytek s Matthewem. Jak jsme vyjeli z příjezdové cesty, oči jsem měla přilepené k mému domu, dokud nezmizel z dohledu. Pár hodin, které jsem strávila s mámou, byly skvělé…opravdu skvělé.

Prvních třicet minut, nebyla cesta tak špatná. Blake zůstal klidný, ale když začal mluvit, šlo to z kopce. Několikrát jsem si myslela, že Daemon zastaví auto a přiškrtí ho.

Nemyslím si, že by ho Dawson zastavil.

Dawson se posunul, hlava mu klesla do rukou. “Už jsi někdy přestal mluvit?”

“Když spím,” odpověděl Blake.

“A když jsi mrtvý.” Hodil Daemon zpátky. “Přestaneš mluvit, až budeš mrtvý.”

Blake stiskl rty. “Pointa přijata.”

“Dobře.” Daemon se zaměřil na silnici. “Zkus na chvíli sklapnout.”

Schovala jsem úsměv, když jsem se otočila. “Co budeš dělat, až uvidíš Beth?”

Úžas se plazil přes Dawsonovy rysy, a on pomalu zavrtěl hlavou. “Ach, člověče, nevím. Dýchat. Konečně budu moct dýchat.”

Dojatá k slzám, jsem se na něj vodnatě usmála. “Jsem si jistá, že to bude cítit stejně.” Alespoň jsem v to doufala. Naposled, co jsem viděla Beth, neměla v hlavě všechno v pořádku. Ale jestli o Dawsonovi něco vím, tak je to to, že by to zvládl, protože ji miloval. Měl takový druh lásky, jako moje máma s tátou. Koutkem oka jsem viděla, že se Daemonovi zvedly koutky úst. Něco se hluboko v mé hrudi zachvělo. Měkce jsem se nadechla, a zaměřila se na Blakea.

Levá polovina jeho hlavy byla proti oknu, když zíral do temné noci. “A co ty?”

Jeho pohled sklouzl na mě. Několik vteřin neodpovídal. “Opustíme to tu a zamíříme na západ. A první věc, co uděláme, bude surfování. Opravdu umí využívat hluboká moře.”

Otočila jsem se a zírala na mé ruce. Někdy bylo těžké nenávidět, bez cítění lítosti. A já jsem litovala jeho přítele. Dokonce jsem litovala Blakea. “To je…to je dobrý.”

Nikdo pak už nepromluvil, nálada byla pochmurná a se vzpomínkami těžká a pravděpodobně s tisícem otázek “co kdyby” a tuctem scénářů, jak bude dnešek pro Dawsona a Blakea vypadat, ale když jsme procházeli přes Winchester, překročili řeku a viděli tmavší Blue Ridge vepředu, nálada se posunula.

Kluci byli napjatí, vyvrhovali spoustu testosteronu. Nervózní a připravená to udělat, jsem se podívala na čas. Dvacet minut do devíti.

“Jak dlouho ještě?” zeptal se Dawson.

“Máme čas.”

SUV kleslo na nižší rychlostní stupeň, když jsme jeli do kopce. Za námi, nás Matthew pečlivě sledoval. Věděl směr. Přístupová cesta byla pravděpodobně asi půl míle před hlavním vchodem. Daemon psal do jeho GPS, ale to pěkně chrlilo požadavky zpátky.

Mobil zazvonil a Blake vytáhl mobil. “Je to od Luca. Chce se ujistit, že jdeme přesně podle plánu.”

“Jdeme,” odpověděl Daemon.

Jeho bratr vyskočil mezi přední sedadla. “Jsme si jistí?”

Daemon obrátil oči v sloup. “Jo. Jsem si jistý.”

“Jen se ptám,” zabručel Dawson a sedl si zpátky.

Teď byl mezi sedadly Blake. “Dobře, Luc je připraven to udělat. Chtěl nám připomenout, že máme jen patnáct minut. Když se něco pokazí, můžeme se dostat ven a zkusit to později.”

“Nechci to zkoušet později,” Dawson protestoval. “Jakmile se dostaneme dovnitř, musíme jít dál.”

Blake se zamračil. “Chci je ven dostat tak moc jako ty, člověče, ale máme omezený čas. To je všechno.”

“Držíme se plánu.” Daemonův pohled se setkal s Dawsonovým ve zpětném zrcátku. “To je to, Dawsone. Neztratím tě znovu.”

“Tak jako tak, se nic nepokazí.” Vložila jsem se do toho před tím, než se to obrátilo v královské dunění v autě. “Všechno půjde podle plánu.”

Zaměřila jsem se na silnici. Dálnice byla čtyřproudová, těžké stromy přeplnili silnice na jižních a severních pruzích. Byla to změť stínů. Neměla jsem tušené, jak mohl Daemon najít tuhle silnici, ale začal zpomalovat a přešel do levého pruhu.

Na hrudi se mi usadil tlak, když se obrátil na sotva viditelnou silnici. Nebyly tam značení-nic signalizující, že tam byla i cesta. Dvě světla nás sledovaly nahoru úzkou mýtinou, která byla víc špinavá a posypaná štěrkem, než chodník. Asi o dvě stě stop dál, pod bledým měsíčním světlem, stál napravo starý statek. Polovina střechy chyběla. Na předních a bočních stranám zahlcená plevelem.

“Děsivé,” zamumlala jsem. “Vsadím se, kluci, že vaši duchové říkají, že na tomhle místě straší.”

Daemon se zasmál. “Říká se, že na každém místě straší. To je důvod, proč je mám rád.”

“To není pravda,” řekl Dawson, když jsme zaparkovali a Matthew přijel vedle nás.

Obě auta utlumily světla a motory a bez jakéhokoliv dalšího zdroje světla, to tu bylo černé jako olej.

Můj žaludek sebou hodil. Pět minut do deváté. Teď nebylo cesty zpět.

Blakeův mobil se znovu spustil. “Jen se chce ujistit, že jsme připravení.”

“Bože, to je ale malý nepříjemný kluk,” zamumlal Daemon, díval se, kde Matthew parkoval. “Jsme připraveni to udělat Andrew?”

On vyklouzl, mumlajíc něco Dee a jeho sestře. Pak se otočil, házejíc sebou a já bych přísahala, že to byl signál gangu. “Jsem pozorně připraven.”

“Panebože,” zamumlal Blake.

“Držíme se plánu. V žádném případě se nikdo z nás-” Daemon nařizoval svému bratrovi. “Neodchýlí od plánu. Dnes se každý vrátí domů.”

Bylo tam mumlání dohody. S mým tepem, běžícím do srdeční zástavy, jsem otevřela dveře.

Daemon mi položil ruku na rameno. “Drž se blízko u mě.”

Zdálo se, že moje hlasivky přestaly pracovat, takže jsem přikývla. Pak my čtyři, jsme byli venku z auta, dýchajíc v chladném horském vzduchu. Všechno bylo tmavé, jenom plátky svitu měsíce osvětlovaly příjezdovou cestu. Pravděpodobně bych mohla stát vedle medvěda a nevěděla bych o tom. Posunula jsem se kolem přední části auta a postavila se vedle Daemona. Někdo další se posunul vedle mě, a já si uvědomila, že je to Blake.

“Čas,” řekl Daemon.

Byl tam rychlý záblesk světla z mobilu a Blake řekl. “Jedna minuta.”

Zhluboka a mělce jsem zalapala po dechu, ale zasekla jsem se. Cítila jsem můj srdeční tep v každé části mého těla.

Ze tmy, Daemon našel mou ruku a stiskl ji.

Dokážeme to, říkala jsem si. Dokážeme to. Uděláme to.

“Třicet sekund,” řekl Blake.

Pracovala jsem na mé mantře, protože jsem si vzpomněla na čtení něčeho o pravidlech vesmíru, a věřila, že se něco stane. Bože, doufala jsem, že měli pravdu.

“Deset sekund.”

Daemon mě ještě jednou stiskl, a já si uvědomila, že mě nehodlá pustit. Mohla bych ho zpomalit, ale nebyl čas protestovat. Záchvěv projel mými pažemi. Cítila jsem Zdroj, jak rachotí a probouzí se. Moje váha se posunula dopředu a dozadu.

Vedle mě, Blake se naklonil. “Tři, dva, jdeme!”

Odstartovala jsem, nechala jsem Zdroj spěchat a rozšiřovat každou buňku světlem. Žádný z kluků nezářil, ale všichni jsme utíkali, prakticky letěli. Tenisky mi klouzaly přes silnici.

Vylezli jsme nahoru, drželi se strany silnice, aby se zabránilo proudům světla. V zadní části hlavy jsem si uvědomila, že držet s nimi krok, nebyl nikdy problém. Bylo vidět, kam jít.

Ale Daemonova ruka zůstala v mé a on mě netahal, spíš jako by mě vedl nocí, kolem děr, velikosti kráterů, po kroutící se horské silnici.

O sedmdesát pět sekund později, protože jsem to počítala, dvacet stop vysoký plot pod reflektory, nám vstoupil do výhledu. Zpomalili jsme, blížící se do úplného zastavení za posledními stromy. Nadechla jsem se, oči rozšířené. Červené a bílé znaky označovali plot jako elektrický. Za nimi byl otevřený prostor, délky fotbalového hřiště a pak masivní konstrukce.

“Čas?” Zeptal se Daemon.

“Jedna minuta po deváté.” Blake si rukou prohrábl jeho vlasy na ježka. “Dobře, mám jednu stráž u brány. Vidíte nějakou další?”

Čekali jsme další minutu, abychom zjistili, jestli někdo další hlídkoval, ale jak Luc řekl, byla výměna směny. Krytá byla pouze brána. Nemohli jsme déle čekat.

“Dejte mi chvilku,” řekl Andrew, vzdalující se od stromů a plížící se směrem ke stráži, oblečené v černé.

Zrovna jsem se chtěla zeptat, co to sakra dělal, když jsem viděla, jak jeho ruka klesla a položil ji na zem. Modré jiskry létaly a strážce se k němu začal otáčet, ale nárůst elektřiny ho dosáhl. Silný třes vyběhl na tělo muže a on upustil zbraň. O sekundu později, ležel vedle ní. Kluci šli v čela a já je následovala, plížila se pohledem ke strážci. Jeho hrudník se hýbal a klesal, ale byl v bezvědomí.

“Neví, co ho zasáhlo.” Usmál se Andrew, když si foukal na prsty. “Bude mimo asi dvacet minut nebo tak nějak.”

“Pěkný,” řekl Dawson. “Já bych usmažil jeho mozek, kdybych se snažil.”

Oči se mi rozšířily. Daemon se pohyboval, blížíc se k bráně. Bílá klávesnice vypadala nenáročně, ale to byl první test. Mohli jsme jen doufat, že Luc dal kamery dolů, a dal nám správné kódy.

“IKARUS,” řekl Blake tiše.

Přikyvujíc, se Daemonova ramena napjala, jak rychle psal kód. Bylo tam mechanické kliknutí, následovalo hluboké bzučení, a pak se brána zachvěla. Otevřelo se to a lákalo nás to jako slavnostní chůze po červeném koberci. Daemon nám pokynul, abychom šli napřed. Uháněli jsme přes pole, dávajíc si několik úderů srdce k dosáhnutí Lucových dveří a Blake to potvrdil. Šla jsem za Daemonem, když procházel stěny.

“Kde je ta zatracená klávesnice?” Požadoval Dawson, přecházel mezi dveřmi.

Ustoupila jsem a donutila jsem svůj pohled pohybovat se pomalu zleva doprava. “Tady.” Ukázala jsem napravo. Podložka byla malá, přilepená zády za potah.

Andrew k němu běžel, ohlédl se přes rameno. “Připraveni?”

Dawson se na mě podíval a pak na prostřední dveře před námi. “Ano.”

“LABYRINT,” zamumlal Daemon za námi. “A Bože, prosím, napiš to správně.”

Andrew se uchechtl a zadal kód. Chtěla jsem zavřít oči, jen v případě, že bychom skončili s tuctem zbraní, namířených na naše obličeje. Dveře před námi se otevřely a odhalily prostot centimetr po centimetru. Žádné zbraně. Žádní lidé. Vydechla jsem a držela se. Za dveřmi byl široký oranžový tunel a na konci výtahy. Ani ne sto stop dál a všichni jsme se museli dostat do výtahů a pokračovat dolů šest pater. Blake znal cely. Vážně jsme to dělali.

Dveře byly dostatečně široké, aby dvě osoby prošli najednou, ale Dawson šel první. Pochopitelně, zvažoval, co získá na konci noci. Následovala jsem ho. Když se posunul pod zárubně, bylo slyšet uvolňování vzduchu, malý nafukovací šum.

Dawson klesl, jako by byl zastřelen, ale nebyl tam žádný výbuch. O jednu sekundu stál ve dveřích a v další byl na druhé straně, padajíc na zem, jeho pusa otevřená v tichém výkřiku.

“Nikdo se nehýbejte,” nařídil Andrew.

Čas se zastavil. Vlasy na mém zátylku se zvedly. Podívala jsem se nahoru. Řady drobných trysek, sotva znatelných, visely dolů. Příliš pozdě jsem si uvědomila hrůzu. Nafukující zvuk přišel znovu.

Rozžhavená bolest mě pálila přes kůži, jako kdyby mě zevnitř krájelo tisíc drobných nožů, útočící na všechny moje buňky. Každá část mého těla vybuchla, když jsem se pokusila o spalující nádech. Nohy se mi podlomily a já šla dolů, nedokázala jsem zmírnit pád. Moje tvář sebou plácla kousek od betonu, záblesk bolesti nebyl nic ve srovnání s ohněm, který pustošil mé tělo. Mozkové buňky byly pomíchané a zkroucené. Svaly se mi uzavřeli v panice a v bolesti. Moje oční víčka byly loupaně otevřené. Plíce se pokusily roztáhnout, nasát vzduch, ale se vzduchem bylo něco špatně-opařilo mi to ústa a krk. Někde, v odlehlé části mě, která byla ještě stále funkční, jsem věděla, co to bylo.

Onyx ve vzduchu. Onyxová zbraň.

Kapitola 22

Moje tělo se nekontrolovatelně stáhlo, když se přese mě převalili vlny bolesti. Vzdáleně jsem mohla slyšet hlasy plné paniky a snažila jsem se zpracovat, co říkali. Nic nedávalo smysl kromě hluboké, řezající agonie z onyxu.

Silné paže uchopili moje ruce a úzkost vyletěla. Moje pusa se otevřela a uniklo mi chraplavé zalapání po dechu. Pak jsem byla zvednutá, moje tvář přitisknutá k něčemu teplému a pevnému. Rozpoznala jsem čerstvou vůni. Pak jsme letěli.

Museli jsme, protože jsme se pohybovali tak rychle, že vítr skučel a řval v mých uších. Moje oči byly otevřené, ale všechno bylo tmavé, když jsem měla pocit, že moje kůže byla strhaně otevřená malými žiletkami.

Když jsme zpomalili, myslím, že jsem slyšela Deein šokovaný výkřik a pak někdo řekl: “Řeka.”

Znovu jsme letěli a já jsem nevěděla, kde Dawson je, nebo jestli se k němu dostali na druhou stranu dveří.

Všechno, co jsem věděla, bylo, že ta bolest pulzuje v mém těle, můj tep závodil a moje srdce burácelo.

Připadalo mi to jako hodiny, než jsme znovu zastavili, ale věděla jsem, že to musely být jenom minuty. Vlhký, chladný vzduch, který voněl pižmem, pofukoval kolem nás.

“Drž se mě.” Daemonův hlas byl v mých uších drsný. “Bude to studené, ale onyx je všude na tvém oblečení a vlasech. Jen vydrž, jo?”

Nemohla jsem odpovědět a pomyslela jsem si, že když to bylo všude na mně, muselo to být na Daemonovi taky. Muselo to na něm být celou cestu z Mount Weather k řece, která byla míle daleko. Muselo ho to bolet.

Daemon vykročil dopředu, sklouznul pár kroků dolů a pak vypustil mumlající kletbu. O pár okamžiků později, šok z ledové vody zasáhl moje nohy a i přes bolest jsem se snažila vyšplhat po Daemonově těle, abych unikla, ale on šel dál a led dosáhl k mému pasu.

“Vydrž,” řekl znovu. “Jen vydrž, kvůli mně.”

Pak jsme se potopili a můj dech byl znovu ukraden. Energicky jsem zavrtěla hlavou a usazeniny se míchaly v kalné vodě a moje vlasy se vznášely kolem mé tváře, oslepujíc mně. Ale oheň z onyxu… Slábnul.

Paže se kolem mě sevřeli a pak jsme stoupali nahoru. Když moje tvář prorazila hladinu, nadechla jsem se vzduchu z plných plic. Hvězdy dělaly přemety a byly rozmazané a Daemon nás přesunul z vody na břeh.

Voda stříkala ještě pár stop daleko, a když se moje vidění vyjasnilo, Blake a Andrew vytáhli Dawsona z vody, pokládajíc ho na břeh. Blake si sedl vedle něj a vrazil si ruce do jeho promočených vlasů.

Moje srdce pokleslo. Byl…?

Dawson mrštil paži přes svou tvář, když ohnul jednu nohu. “Do prdele.”

Úleva způsobila, že byly moje nohy slabé. Cítila jsem Daemonovy ruce na mých tvářích a pak otočil mou tvář k jeho. Jasné zelené oči se setkaly s mými.

“Jsi v pořádku?” Zeptal se. “Řekni něco, Kotě. Prosím.”

Přinutila jsem své zamrzlé rty pohnout se. “Páni.”

Jeho obočí se snížilo, když potřásl hlavou, zmatený a pak mě objal, mačkal mě tak pevně, že jsem vyjekla.

“Bože, ani jsem nevěděl…” Vzal do dlaní zadní část mé hlavy, když se otočil od skupiny, ztišujíc hlas. “Byl jsem k smrti vyděšený.”

“Jsem v pořádku.” Můj hlas byl tlumený. “Co ty? Musel si mít-”

“Všechno je ze mě pryč. Ani si s tím nedělej starosti.” Zachvění jím otřáslo. “Sakra, Kotě…”

Byla jsem zticha, když mě znovu stisknul, poplácal mně, jako by kontroloval a chtěl se ujistit, že mám pořád ruce a prsty. Ačkoli když políbil moje oční víčka, myslela jsem si, že budu plakat, protože jeho ruce se chvěly.

Čtyři sady světlometů se na nás snesly a pak tam byl proud hlasů a otázek. Dee byla první na scéně. Klesla vedle Dawsona, chytajíc ho za ruku.

“Co se stalo?” dožadovala se. “Někdo nám řekněte, co se stalo.”

Objevili se Matthew a Ash, zvědaví a znepokojení. Byl to Andrew, kdo promluvil. “Nevím. Měli něco, co vyšlo ze dveří, když se otevřely. Byl to nějaký druh spreje, ale neměl žádnou vůni a nemohli jsme ho vidět.”

“Bolelo to jako čert.” Dawson si sedl a třel si ruce. “A existuje jenom jediná věc, u které to takhle cítit. Onyx.”

Samozřejmě, že taky věděl, co to bylo. Otřásla jsem se. Bůh ví, kolikrát to bylo použito proti němu.

“Ale nikdy předtím jsem to takhle neviděl,” pokračoval, pomalu se šplhajíc na nohy za pomoci Ash a Dee. “Bylo to ve vzduchu. Šílený. Myslím, že jsem něco spolknul.”

“Jsi v pohodě? Katy?” Zeptal se Matthew.

Oba jsme přikývli. Moje kůže trochu bolela, ale to nejhorší už přešlo. “Jak jsi věděl, že nás máš dostat k řece?”

Daemon si odstrčil mokré kadeře z čela. “Tušil jsem, že to byl onyx, když jsem neviděl žádné viditelné zranění a napadlo mě, že je to na tvých šatech a kůži. Vzpomněl jsem si, že jsme procházeli kolem řeky. Myslel jsem, že to je to nejlepší místo, kam jít.”

“Dobrý nápad,” řekl Matthew. “Zatraceně…”

“Neměli jsme přejít ani přes první dveře.” Andrew vyštěkl smíchem. “Co jsme si sakra mysleli? Mají to místo zabezpečené proti Luxenům a očividně i proti hybridům.”

Daemon ode mě oddělil ruce a zamířil k místu, kde stál zbytek. Zastavil se za Blakem. “Byl jsi v Mount Weather už předtím, ne?”

Blake se pomalu postavil na nohy. Jeho tváře byly bledé v stříbrné záři měsíce. “Jo, ale nic-”

Daemon byl jako útočící kobra. Jeho pěst vyletěla a udeřila do Blakeovy čelisti. Blake klopýtl dozadu a spadnul zadkem na zem. Naklánějící se, vyplivl sousto krve. “Nevěděl jsem… Nevěděl jsem, že mají něco takového!”

“Těžko se tomu dá věřit.” Daemon sledoval Blakeovy pohyby.

Blake zvedl hlavu. “Musíš mi věřit! Nic takového se předtím nestalo. Nerozumím tomu.”

“Blbost,” řekl Andrew. “Zradil si nás.”

“Ne. Vůbec ne.” Blake stál zády ke klidné řece. Položil si ruku na čelist. “Proč bych vás zradil? Můj přítel-”

“Nezajímá mě tvůj přítel!” zakřičel Andrew. “Byl jsi tam! Jak jsi nemohl vědět, že mají dveře opatřeny takovými věcmi?”

Blake se otočil ke mně. “Musíš mi věřit. Neměl jsem tušení, že se tohle stane. Nedovedl bych vás do pasti.”

Zírala jsem na řeku, nejistá si tím, čemu jsem měla věřit. Pro něj se zdálo hloupé zradit nás takhle, a kdyby to udělal, neobklopovalo by nás teď DOD? Něco bylo špatně. “A Luc to nevěděl?”

“Kdyby jo, řekl by nám to. Katy-”

“Ne,” varoval Daemon a jeho hlas byl tak nízký, že upoutal mou pozornost. Linie jeho těla se třpytily. “Nemluv k ní. Právě teď nemluv ani k jednomu z nás.”

Blake otevřel pusu, ale nic z ní nevyšlo. Potřásl hlavou a zamířil zpátky k autům.

Byla tam pauza ticha a pak se Ash zeptala: “Co uděláme teď?”

“Nevím.” Půlka Daemonovy tváře byla zastíněná, když sledoval bratrovu chůzi. “Opravdu nevím.”

Dee se zvedla. “Takhle ne… To naštve i oslí zadek.”

“Jsme opět na začátku,” řekl Andrew. “Sakra, jsme na negativním začátku.”

Dawson se prudce obrátil ke svému bratrovi. “Nemůžeme to vzdát. Slib mi, že to nevzdáme.”

“Nevzdáme.” Daemon ho rychle uklidnil. “My se nevzdáváme.”

Neuvědomila jsem si, že se třesu, dokud Matthew nepřehodil deku přes má ramena. Setkal se s mýma očima a pak se soustředil na světlomety. “Vždy nosím deku, jen pro případ.”

Drkotajíc zuby, jsem se zabalila do deky. “Děkuji.”

Přikývl, když položil ruku na mé rameno. “Pojď. Dostaneme tě do auta, kde se zahřeješ. Pro dnešek jsme skončili.”

Nechala jsem ho zavést mě k Daemonovu SUV a uvítací závan tepla byl báječný, ale nebylo nic, z čeho by se dalo radovat. Zklamání se zvětšilo. Pokud nepřijdeme na způsob, jak se dostat kolem onyxu, nemohli jsme mluvit o tom, že to uděláme za noc.

Jenom bychom kroužili kolem. Měli jsme omezený čas.

*****

Podle Deeiných slov před cestou domů, to naštve i oslí zadek. Byla téměř půlnoc, když jsme zastavili na příjezdové cestě. Blake neřekl nic, když vyklouzl z SUV a zamířil ke svému náklaďáku. Motor zaburácel a pneumatiky zapištěli, když vyjel z příjezdové cesty.

Zamířila jsem ke svému domu, ale Daemon mi odřezal cestu a nasměroval mě k jeho. “Ještě neodcházíš,” řekl.

Moje obočí se zvedlo při třpytu v jeho očích, ale neměla jsem náladu hádat se. Bylo pozdě, zítra byla škola a dnešek byl jeden obrovský, potopený člun.

Šla jsem do jejich domu, pořád zabalená v Matthewově dece. Moje kůže pod vlhkým oblečením byla tak zmrzlá, že jsem byla zkřehnutá. Byla jsem unavená, moje nohy se třásly, aby mě udržely ve stoje, ale všichni mluvili-Dee, Andrew, Ash a Dawson. Matthew se je snažil uklidnit, ale to se nestalo. Každý byl navnaděný hněvem a zbylým adrenalinem a myslím, že Dawson mluvil jenom proto, že kdyby ztichnul, musel by se vypořádat s tím, co se stalo dnes v noci.

Beth byla stále v rukou Daedalusu.

“Pojďme tě dostat do nějakého suchého oblečení,” řekl tiše Daemon, berouc mou ruku.

Ve spodní části schodů mě chtěl Daemon zvednout, ale já jsem ho zadržela. “Jsem v pohodě.”

Udělal zvuk v zadní části krku, který mi připomenul nespokojeného lva, ale následoval moje pomalé stoupání. Když jsme byli v jeho pokoji, zavřel dveře. Odhodlanost mu prosakovala z pórů.

Povzdechla jsem si. Dnešek byla tragédie. “Tak trochu jsme si to zasloužili.”

Přešel ke mně, chytajíc okraje deky a rozevřel ji. Pak mi vzal mé vypůjčené teplo. “Jak to?”

Zdálo se mi to zřejmé. “Jsme parta teenagerů a mysleli jsme si, že se můžeme vlámat do zařízení, stráženého Homeland Security a DOD? Chci říct, no tak. Bylo předurčeno, že se to pokazí. Počkej!” Teplo bylo v polovině cesty nahoru mým břichem. Moje zmrznuté prsty obkroužily jeho zápěstí. “Co to děláš?”

“Svlíkám tě.”

Moje pusa se otevřela ve stejnou dobu, kdy moje srdce udělalo salto. Opojné teplo se šířilo skrz mé žíly. “Ehm, páni. To je způsob, jak rychle přejít k věci.”

Nevyvážený úšklebek škádlil jeho rty. “Tvoje triko a kalhoty jsou promočené a studené. A pravděpodobně jsou na nich pořád stopy onyxu. Musíš se dostat ven z těch šatů.”

Odstrčila jsem jeho ruce pryč. “Můžu to udělat sama.”

Daemon se naklonil, mluvíc do mého ucha. “Kde je v tom zábava?” Pustil mě a zamířil k prádelníku. “Vážně si myslíš, že jsme byli předurčeni selhat?”

Vzhledem k tomu, že se otočil zády, jsem si pospíšila s odstraněním mého oblečení. Všechno kromě studeného kousku obsidiánu, visícího kolem mého krku bylo zničeno a muselo být sundáno. Oblečení smrdělo jako pižmová voda řeky. Třesouc se, jsem si překřížila ruce na hrudi. “Ne…neotáčej se.”

Jeho ramena se zatřásly tichým smíchem, když se prohraboval kolem, hledajíc něco, co bych si mohla obléct. Doufejme.

“Nevím,” řekla jsem, konečně odpovídajíc na jeho otázku. “Byl to obrovský úkol pro trénované špiony. Bylo to víc, než jsme mohli zvládnout.”

“Ale byly jsme v pohodě, dokud jsme nenarazili na ty dveře.” Vytáhl triko. “Nenávidím, že to musím říct, ale skutečně si nemyslím, že Blake o tom věděl. Pohled na jeho tváři, když jste ty a Dawson padli dolů-bylo to příliš skutečné.”

“Proč si ho teda udřel do tváře?”

“Chtěl jsem.” Otočil se, jedna ruka přes jeho oči, když mi nabídl triko. “Tady máš.”

Popadla jsem ho a rychle si ho přetáhla přes hlavu. Měkký, opotřebovaný materiál se kolem mě vzdouval, končíc na mých stehnech. Když jsem vzhlédla, viděla jsem, že oddělil prsty na očích. “Pokukoval si.”

“Možná.” Vzal mou ruku, tahajíc mě směrem k jeho posteli. “Lehni si. Jdu zkontrolovat Dawsona a budu hned zpátky.”

Skutečně bych měla zamířit vedle do své postele, ale usoudila jsem, že dnešek je jiný. Kromě toho, máma by nebyla doma předtím, než začne škola a já jsem nechtěla být sama. Dělajíc, jak mě požádal, jsem si vlezla do postele a vytáhla si přikrývku k bradě. Voněla čerstvým prádlem a Daemonem. Nebyl pryč dlouho, ale v tom krátkém čase se moje víčka zavřely. Onyx zničil většinu mé energie, jak to bylo v úmyslu. Měli jsme také zatracené štěstí, že jsme odtamtud odjeli předtím, než přišla stráž.

Daemon se vrátil, pohybujíc se po pokoji potichu a já jsem byla příliš lenivá otevřít oči a podívat se, co má za lubem. Oblečení zašustilo na podlaze a moje teplota se zvýšila o několik stupňů. Otevřel další šuplík a pak odtáhl přikrývky a vklouzl pod ně. Ležíc na boku, omotal ruku kolem mého pasu a přitáhl si mě na jeho nahou hruď.

Flanel jeho pyžamových spodků škádlil moje nohy a já vypustila spokojený povzdech.

“Jak je Dawsonovi?” Zeptala jsem se, kroutíc se blíž, takže jsem k němu byla hodně přilepená.

“Je v pořádku.” Daemon odtáhl vlasy z mých tváří, jeho ruka přetrvala déle. “Ačkoli není šťastný.”

Mohla jsem si to představit. Dostali jsme tak blízko k Beth, jen jsme se museli otočit. To znamená, kdyby tam Beth skutečně byla. Blake nemusel vědět o prokletém onyxovém, obranném systému, ale já jsem mu nevěřila. Nikdo z nás ne.

“Děkuji, že jsi nás odtamtud dostal.” Zaklonila jsem hlavu, hledajíc jeho tvář ve tmě. Jeho oči jemně zářily.

“Měl jsem pomoc.” Políbil mě na čelo a jeho paže se kolem mě sevřely. “Cítíš se dobře?”

“Je mi fajn. Přestaň se o mě strachovat.”

Jeho oči se setkaly s mými. “Už nikdy neprocházej dveřmi jako první, dobře? A nehádej se o tom se mnou nebo mě neobviňuj, že jsem šovinistický. Nikdy tě znovu nechci vidět v té bolesti.”

Místo toho, abych se s ním dohadovala, jsem se otočila v jeho náručí a položila rty na jeho, jemně ho líbajíc. Jeho řasy se snížily, stíníc jeho oči. Opětoval mi polibek, bylo to sladké a něžné a tak perfektní, že byla šance, že začnu řvát jako dítě.

Ale pak polibky, no, změnily se. Prohloubily se, když jsem se překulila na záda a on mě následoval, jeho váha dělala lahodný pocit na mých nohách a tyhle polibky byly všechno, jen ne sladké. Sežehly hluboko uvnitř mě, smývajíc události posledních pár hodin tak, jako vzala řeka příšerné popáleniny onyxu. Když líbal takhle, že se každý sval v jeho těle stáčel do těsné pružiny, uvolnil mě.

Jeho ruka odtáhla triko dolů, obnažujíc rameno a jeho ústa následovaly. Statická elektřina se budovala ve vzduchu a chvění přejelo jeho tělem. V tomto okamžiku, po všem, co se stalo, jsem ho chtěla cítit proti sobě, bez překážek, bez ničeho, co stojí v cestě. Zvedajíc se, jsem zvedla ruce a Daemon neváhal. Bral, co bylo nabízeno. S ničím v cestě byly jeho ruce všude, sledujíc útlý kus obsidiánu, hladíc křivku mého břicha, přes moje boky a byla jsem si docela jistá, že nebude žádná další chvíle tak dokonalá, jako tahle.

Nebo to možná bylo tím, jak blízko jsme se dneska dostali ke ztrátě toho všeho, co nás pohánělo? Nevěděla jsem a nebyla jsem si jistá, jak jsme přišli do tohoto bodu, ale na čem opravdu záleželo, bylo, že jsme oba byli tady a připravení. Skutečně připravení. A když se jeho oblečení připojilo na podlaze k mému, nebylo cesty zpět.

“Nepřestávej,” řekla jsem, jen v případě, že měl nějaké pochybnosti o tom, co jsem chtěla.

Byl tam záblesk úsměvu a pak mě políbil znovu a já jsem se topila v syrovosti toho, co se mezi námi budovalo. Elektřina přecházela naší kůží, házejíc tančící stíny přes zdi, když se vzepjal, natahujíc se k malému nočnímu stolku vedle nás.

Začervenala jsem se, uvědomujíc si, pro co se natahoval. Když se posadil a naše oči se setkaly, začala jsem se chichotat. Široký, nádherný úsměv mu propukl na celé tváři, zjemňujíc linie, které držely drsnou krásu.

Daemon promluvil v jeho jazyce. Lyrický význam jeho slov nedával smysl, ale byly nádherné jako mluvená hudba, na kterou moje mimozemská část tančila.

“Co jsi říkal?” Zeptala jsem se.

Podíval se přes jeho husté řasy, foliový balíček v jeho pěsti. “Není pro to opravdu žádný překlad,” řekl, “ale nejbližší lidská slova by mohla být-jak jsi pro mě nádherná.”

Ostře jsem se nadechla a naše pohledy se uzamkly. Slzy se budovaly v mých očích. Natáhla jsem se a ponořila prsty do jeho hedvábných vlasů. Moje srdce bušilo rychle a věděla jsem, že jeho taky.

To bylo ono. A bylo to správný. Perfektní bez večeře, filmů a květin, protože jako můžeš skutečně naplánovat něco jako tohle? Nemůžeš.

Daemon se opřel…

Pěst zabušila na dveře a hlas Andrewa se vetřel. “Daemone, jsi vzhůru?”

Nevěřícně jsme zírali jeden na druhého.

“Když ho budu ignorovat,” zašeptal, “myslíš, že půjde pryč?”

Moje ruce klesly k mým bokům. “Možná.”

Bušení se ozvalo znovu. “Daemone, opravdu tě potřebuji dolů. Dawson je připraven jít zpátky do Mount Weather. Nic, co mu já a Dee říkáme, nedělá ani trochu rozdíl. Je jako sebevražedný králíček Energizer.”

Daemon zavřel oči. “Ten kret-”

“To je v pořádku.” Začala jsem si sedat. “Potřebuje tě.”

Vypustil nepravidelný povzdech. “Zůstaň tady a trochu si odpočiň. Promluvím si s ním, nebo do něj vtluču nějaký smysl.” Krátce mě políbil a pak mě jemně zatlačil zpátky. “Vrátím se zpátky.”

Usazujíc se, jsem se usmála. “Pokus se ho nezabít.”

“Nic neslibuji.” Postavil se, natáhl si pyžamový kalhoty a zamířil ke dveřím. Krátce se zastavujíc, se podíval přes rameno, jeho intensivní pohled roztál moje kosti. “Zatraceně.”

O pár vteřin později, co vyšel na chodbu a zavřel za sebou dveře, tam byla tělesná rána a Andrew zařval: “Auvajs. Za co to sakra bylo?”

“Tvoje načasování selhalo na epické úrovni,” Daemon střelil zpátky.

Ospale se usmívajíc, jsem se přetočila na bok a přikázala si zůstat vzhůru, ale když se moje dýchání vrátilo do normálu, spánek mě přemohl. Někdy později, jsem slyšela otevření dveří a pak byl Daemon vedle mě, přitahujíc si mě zpátky k němu. Netrvalo to dlouho, než mě stabilní vzestup a pád jeho hrudi ukolébal zpátky do rytmu spánku. Často jsem se probudila, když se jeho ruce sevřely kolem mě, jeho objetí tak těsné, že jsem si myslela, že mi přeruší krevní oběh, držíc mě, jako by byl i ve spánku pronásledován strachem, že mě ztratí.

Kapitola 23

V pondělí jsme Daemon a já společně jeli do školy. Auto stále doprovázel, zatuchlý, vlhký pach, bolestivě připomínající, kde naše mise skončila-v řece. Na cestě, byl Daemon přesvědčen, že jeho bratr přesvědčoval sám sebe, aby nespěchal na Mount Weather, a já jsem věděla, že potřebujeme přijít na další způsob, jak dostat Beth a Chrise. Dawson nemohl čekat navždy, a já jsem to chápala. Kdyby byl Daemon zavřený, nemyslím si, že by byl někdo schopný mě zastavit.

Jakmile jsme vystoupili, viděla jsem Blakea opírat se o jeho náklaďák, o pár míst dál. Odrazil se, a přiklusal v okamžiku, kdy nás zahlédl.

Daemon zasténal. “On není to, co chci vidět, když se dostanu do školy.”

“Souhlasím,” řekla jsem a obtočila jsem ruku kolem Daemonovi. “Jen si pamatuj, že jsme na veřejnosti.”

“Žádná zábava.”

Blake zpomalil, když k nám dorazil, jeho pohled sklouzl k naším spojeným rukám a pak rychle uhnul. “Potřebujeme si promluvit.”

Šli jsme dál-nebo Daemon šel dál. “Mluvit s tebou, je ta poslední věc, co chci dělat.”

“Dokážu to pochopit.” Dostihl nás. “Ale já vážně nevěděl o onyxovém štítu ve dveřích. Netušil jsem to.”

“Věřím ti,” řekl Daemon.

Blake se o krok zasekl. “Ty jsi mě praštil.”

“To proto, že chtěl,” odpověděla jsem za Daemona, zasloužil si od něj mrknutí. “Hele, možná jsi nevěděl o těch štítech, ale nevěřím ti. Nic to nemění na faktu, že nebudeme mít možnost se tam dostat.”

“Včera v noci jsem mluvil s Lucem. Taky nevěděl o štítech.” Blake si strčil ruce do kapes a zastavil se před námi. Měl štěstí, že ho Daemon nesložil přímo tady. “Je ochoten to udělat znovu. Sundat kamery a tak.”

Daemon vyfoukl hluboký výdech. “A k čemu je to dobré pro nás? Nemůžeme se dostat přes ty dveře.”

“Nebo když jsou každé dveře takhle nastavené,” dodala jsem, třesouc se. Nedokázala jsem si představit projít tím třikrát nebo čtyřikrát. Jasně, v té kleci jsem byla dlouho, ale onyxový vzduch překryje všechno.

Schoulili jsme se podél plotu v blízkosti cesty, opatrně udržovaly naše hlasy nízko, aby nás ostatní studenti nezaslechli se bavit a divili by se, o čem to sakra mluvíme.

“No, přemýšlel jsem nad tím,” řekl Blake a přešlápl z jedné nohy na druhou. “Když jsem byl u Daedalusu, používaly to a vystavovali nás onyxu každý den. Naše vidličky a příbory byly v něm obalené. Hodně věcí bylo, skoro všechno, s čím jsme přišli do styku. Na dotek to pálilo jako svaté peklo, ale neměli jsme jinou možnost. Předtím jsem těmi dveřmi prošel a nic se nestalo.”

Daemon se zasmál, když se odvrátil od Blakea. “A teď si myslíš, že by bylo dobré nám to říct?”

“Nevěděl jsem, co to bylo. Nikdo z nás.” Blakeův pohled žádal o můj. “Moc jsem o tom nevěděl.”

Ohromená jsem si uvědomila, že si na to Blake navyknul. Pravděpodobně vystavovali jeho a ostatní onyxu znovu a znovu, ale stejně jako včera večer, něco není v pořádku. Proč by je tomu vystavovali? Nemocný a zvrhlý trest nebo odolnost? A proč chtěli Luxenům a hybridům rozvíjet odolnost vůči něčemu, co mohlo být použito proti nim?

“Nemůžeš mi říct, že jsi nikdy nevěděl o onyxu a co by mohl udělat,” řekla jsem.

Setkal se s mým fádním výrazem. “Nevěděl jsem, že by nás to mohlo zneschopnit.”

Stiskla jsem rty. “Víš, je tu toho tolik, co jsme ti jen věřili. Že opravdu pracuješ proti Daedalusu a ne pro ně. Že Beth a Chris jsou tam, kde říkáš, že jsou, a teď, že si opravdu nevěděl o onyxu.”

“Vím, jak to vypadá.”

“Nemyslím si, že víš,” řekl Daemon, pustil se moji ruky a opřel se bokem o plot. “Nemáme žádný důvod ti věřit.”

“A ty jsi nás vydíral, abychom ti pomohli,” dodala jsem.

Blake hrubě vydechl. “Dobře. Nemám zářící historii, ale nechci nic víc, než jen dostat mého přítele od nich. To je důvod, proč tu jsem.”

“A proč si tady právě v tuhle chvíli?” Zeptal se Daemon, zřejmě na svém prahu trpělivosti.

“Myslím, že se kolem onyxu můžeme dostat,” řekl a vytáhl si ruce z kapes a držel je před ním. “Teď mě vyslechněte. Bude to znít šíleně.”

“Ach, bezva,” zamumlal Daemon.

“Myslím, že si na to musíme navyknout. Když to bylo to, co dělal Daedalus, pak to dává smysl. Hybridi mají jít dovnitř i ven z těchto dveří. Když se tomu vystavíme-”

“Zbláznil ses?” Daemon se otočil a přejel si rukou přes vlasy, přitiskl si ji na zadní část krku. “Chceš, abychom se vystavili onyxu?”

“Vidíš nějakou jinou možnost?”

Jo jedna tu byla-nevrátíme se zpátky.

Ale byla to opravdu možnost?

Daemon se začal procházet.

To není dobré znamení. “Můžeme to udělat později? Přijdeme pozdě.”

“Jasně,” řekl. Vyhnul se Daemonovi. “Po škole?”

“Možná,” řekla jsem, zaměřujíc se na Daemona. “Promluvíme si později.”

Vzhledem k narážce, se Blake loudal pryč.

Neměla jsem tušení, co na to říct.

“Vystavit sama sebe onyxu?”

Daemon se naštval. “Je šílenec.”

To byl. “Myslíš, že to bude fungovat?”

“Ty nejsi…?”

“Nevím.” Prohodila jsem si batoh na druhé rameno a šli jsme do školy. “Opravdu nevím. Nemůžeme se vzdát, ale jaké další možnosti máme?”

“Ani nevíme, jestli to bude fungovat.”

“Ale jestli je proti tomu Blake aspoň trochu imunní, pak to můžeme vyzkoušet na něm.”

Široký úsměv se mu rozšířil po celé tváři. “To se mi líbí.”

Zasmála jsem se. “Proč mě to nepřekvapuje? Ale vážně, pokud si na to navykl, neměli bychom toho být schopni i my? To něco je. Jen stačí přijít na to, jak nějaký získat.”

Daemon byl zticha několik sekund.

“Co?” zeptala jsem se.

Přimhouřil oči. “Myslím, že jsem částí onyxu pokrytý.”

“Co tím myslíš?” Znovu jsem se zastavila a ignorovala slabé zvonění zvonku.

“Poté, co tě Will dostal a pár dní potom, co se vrátil Dawson, jsem se vrátil do skladu a zbavil se většiny onyxu zvenčí.”

Klesla mi čelist. “Co?”

“Jo, já nevím, proč jsem to udělal. Něco jako moje velké fuj k organizaci.” Zasmál se. “Představ si jejich tváře, když se vrátili a viděli, že všechno bylo pryč.”

Oněměla jsem. Štípl mě do nosu. Plácla jsem ho po ruce. “Jsi blázen. Mohl ses chytit!”

“Ale nestalo se to.”

Plácla jsem ho znovu, tentokrát silněji. “Ty jsi šílenec.”

“Ale ty miluješ moje šílenství.” Sklonil se a políbil koutek mého rtu. “Pojď, jdeme pozdě. Poslední věc, kterou potřebujeme, je být po škole.”

Odfrkla jsem si. “Jo, jako by to bylo to největší z našich problémů.”

*****

Carissa se v pondělí ještě nevrátila do školy. Chřipka jí musela nakopat zadek. Lesa vypadala, že na celou tu věc trochu žárlí. “Jsem stejně jako pět liber od mé cílové hmotnosti,” řekla, než začala trigonometrie. “Proč nemůžu s něčím klesnout? Bože.”

Zasmála jsem se a my jsme se přemístily na nějaké drby. Na chvíli jsem na všechno zapomněla. Byla to pěkná, tolik potřebná přestávka, když jsme byli ve škole. Ráno odválo, a když Blake přišel na bio, odmítla jsem ho nechat mi zničit náladu. Ale pak otevřel pusu a velké “co to do pekla” prohlášení vyšlo. “Neřekla jsi Daemonovi o tom, co jsem ti říkal v lese? O tom, že se mi líbíš?”

Ach, co jsi to říkal, člověče? “Ehm, ne. Zabil by tě.”

Blake se zasmál. Zamračila jsem se. “Myslím to vážně.”

“Aha.” Jeho úsměv zmizel a on zbledl. Představovala jsem si, že si přehrával tuhle situaci v hlavě: Já říkající Daemonovi o jeho malém špinavém tajemství a Daemon chystajíc se nad tím udělat jenom fuj fuj. Dospěl ke stejnému závěru jako já. “Jo, dobrý nápad.”

“Každopádně,” pokračoval. “O tom, co jsem řekl ráno-”

“Teď ne.” Otevřela jsem si sešit. “Teď o tom fakt nechci mluvit.”

Usmála jsem se, když si Lesa sedla a naštěstí, Blake mou žádost respektoval. Povídal si s Lesou jako normální člověk. Byl dobrý v předstírání.

V břiše se mi tvořil uzel, když jsem se na něj ostře podívala. Říkal Lese o různých technikách surfování. Byla jsem si pěkně jistá, že ani neposlouchá, s ohledem na její pohled, který byl zaměřený na to, jak se mu jeho košile napínala přes bicepsy. Lehce se zasmál, splýval perfektně. Jako dobrý nasazený, a já z předchozích zkušeností věděla, že Blake byl v předstírání zručný. Nebyl žádný způsob, jak říct, která stránka Blakea byla pravdivá, a bylo hloupé i hádat. V přední části třídy, Matthew vytáhl svůj seznam. Jeho oči se krátce setkaly s mými a pak se přesunuly na kluka vedle mě. Přemýšlela jsem, jak to Matthew dělal-udržet se po celý čas klidný. Jak zůstal tím lepidlem, co všechny drží pohromadě.

*****

Zastavila jsem se u mé skříňky a popadla text americké historie na konci dne. Šance na zítřejší nečekaný test byla vysoká. Paní Kernsová měla plán, který opravdu nedělal test velkým překvapením. Zavřela jsem skříňku a otočila se, strkajíc si knihu do tašky. Dav řídnul, jak všichni spěchali ven ze školy. Nebyla jsem si jistá, jestli bych měla spěchat nebo ne.

Blake už mi psal během tělocviku o společném rozhovoru ohledně situace s onyxem, a já jsem fakt nechtěla. Chtěla jsem jít jeden den domů a nic nedělat-žádné spiknutí nebo zabývaní se mimozemskými lumpárnami. Knihy se potřebovaly přečíst a zhodnotit a můj ubohý blog opravdu potřeboval předělání. Nemohla jsem si představit lepší způsob, jak zakončit pondělí.

Ale to se pravděpodobně nestane. Vyšla jsem ven, courala se za poslední skupinkou studentů, mířících na parkoviště. Z mé výhodné pozice, jsem mohla slyšet Kimmin pronikavý hlas zepředu.

“Můj táta říkal, že Simonův otec mluvil s FBI. Znárodňuje celé vyšetřování a neskončí, dokud se Simon nevrátí domů.”

Napadlo mě, jestli FBI ví o pobytu mimozemšťanů. Obrázky z Aktů-X mi proletěly hlavou.

“V televizi jsem slyšel, že čím déle člověk chybí, tím méně je pravděpodobné, že se ještě vrátí živý,” uvedl jeden z jejich přátel.

“Ale koukni se na Dawsona. Byl pryč přes rok, a vrátil se,” řekl jiný.

Tommy Cruz si přejel svalnatou rukou po zátylku. “A není to šílené? Je pryč navždy. Jedno z Thompsonových děcek zemře a objeví se Dawson? Něco je na tom divného.”

Slyšela jsem dost. Prošla jsem mezi auty, a tím dala mezi mnou a skupinou vzdálenost. Zpochybňovala jsem jejich podezření, ať šli kamkoliv, ale procházela jsem si nové věci, o které je třeba se obávat. Měli jsme jich dost. Daemon čekal u jeho auta. Dlouhé nohy v kotnících zkřížené. Usmál se, když mě uviděl a odstrčil se od auta. “Začal jsem uvažovat, jestli ses tu nechystala zůstat.”

“Promiň.” Otevřel dveře spolujezdce a uklonil se. Usmívající se, jsem skočila dovnitř. Čekala jsem, dokud neseděl za volantem. “Blake si chce dnes večer promluvit.”

“Jo, já vím. Asi mluvil s Dawsonem a už mu řekl o celé té onyxové odolnosti.” Vycouval s rukou na řadící páce. Zlost mu zapálila oči. “A samozřejmě, Dawson se vším souhlasí. Je to jako by mu podal výherní los.”

“Skvělé.” Zaklonila jsem hlavu na sedadlo. Dawson je fakt sebevražedný králíček Energizer. A najednou mě to napadlo. To byl můj život. Všechno tohle bláznovství. Plusy a mínusy, momenty blízké smrti a ty mnohem horší, lži a skutečnost, že asi nebudu moc nikomu věřit, kdo se mě bez obav ujal, pokud to byl nasazený. A sakra jak bych se mohla opravdu přátelit s někým normálním? Stejně jako Daemon na začátku. Držel se stranou a chtěl po Dee, aby dělala to samé, takže jsem v jejich světě nemohla být chycená. Bylo by to stejné, s kýmkoliv bych se setkala. Můj život nebyl můj vlastní. Každý moment byl jako čekání na pokles druhé nohy. Klesla jsem zpátky na sedadlo, váhou dolů a povzdechla si. “Mám plány-recenze a čtení.”

“Nemělo by to být čtení a pak recenze?”

“Cokoliv,” zamumlala jsem.

Daemon sjel s SUV na silnici. “Proč to nemůžeš udělat?”

“Když si chce Blake dneska večer promluvit, pak to vysaje všechen můj čas.” Fakt jsem to chtěla říct s úšklebkem. Možná i kopnout nohou.

S jednou rukou na volantu a druhou přehozenou přes opěradlo mého sedadla, se na mě polovičatě usmál. “Nemusíš tam být, Kotě. Můžeme s ním mluvit bez tebe.”

“No jasně,” zasmála jsem se. “Je tu dobrá šance, že tam někdo Blakea beze mě zabije.”

“A tebe by to opravdu zničilo?”

Udělala jsem obličej. “No…” Daemon se zasmál. “A fakt, že po jeho předčasné smrti, bude dopis doručený Nancy Husher. Takže ho potřebujeme živého.”

“Pravda,” řekl, chytil pramen mých vlasů mezi prsty. “Ale můžeme to zkrátit. Budeš mít normální pondělí, plné normálních věcí a ne mimozemských blbostí.”

Hanba mi hořela ve tvářích, když jsem se kousla do spodního rtu. Stejně jak šíleně všechno dopadlo, bych mohla připustit, že by věci mohli být horší. “To je ode mě fakt sobecké.”

“Co?” Jemně si mě přitáhl za vlasy. “Není to sobecké, Kotě. Celý tvůj život se netočí jen kolem tohohle svinstva. To se nestane.”

Narovnávajíc si prsty, jsem se usmála. “Zníš tak odhodlaně.”

“A ty víš, co se stane, když jsem odhodlaný.”

“Dostaneš to, co chceš.” Zvedl na mě obočí a já se zasmála. “Ale co to tvoje-tvůj život se nemůže točit jen kolem toho svinstva.”

Stáhl si ruku zpátky, položil si ji na stehno. “Narodil jsem se do tohohle. Jsem na to zvyklý, a kromě toho, je to všechno o organizování času. Třeba, jako organizování času včera v noci. Snažili jsme se udělat naši misi-”

“A nezdařilo se.”

“To je to, ale co zbytek včerejší noci?” Jedna strana jeho úst se stočila a já jsem cítila teplo na tvářích pro zcela jiný důvod. “Měli jsme to špatné-to nenormální. A pak jsme měli to dobré-to normální. Je pravda, že to dobré bylo přerušené špatným, ale je to organizace času.”

“Zní to tak snadně.” Natáhla jsem si nohy, uvolňujíc se.

“Je to tak jednoduché, Kat. Jen potřebuješ vědět, kde nakreslit hranici, když jsme měli dost.” Nastala pauza, když zpomalil a otočil se na opuštěnou cestu, vedoucí k našim domovům. “A pokud jsi měla pro dnešek dost, tak máš. Nemusíš se cítit provinile nebo se toho bát.” Daemon dojel až do zastavení na jeho příjezdové cestě a vypnul motor. “A nikdo nebude zabíjet Billa.”

Tiše jsem se zasmála, když jsem si rozepínala pás. “Blake. Jeho jméno je Blake.”

Daemon vytáhl klíče a opřel se, oči mu pobaveně jiskřily. “Je cokoliv, rozhodl jsem se mu zavolat.”

“Jsi hrozný.” Zmenšujíc vzdálenost mezi námi, jsem ho políbila. Když jsem se odtáhla, natáhl se po mě znovu a já se zahihňala a otevřela dveře. “A mimochodem, dneska jsem neměla dost. Jen jsem potřebovala kopanec do zadku. A potřebuju být doma do sedmi.”

Zavřela jsem dveře a otočila se. Daemon stál přede mnou. Vykročil dopředu a nebylo pro mě kam jít i kdybych chtěla. A já nechtěla.

“Nemáš dost?” zeptal se.

Rozpoznala jsem tón jeho hlasu, kosti se mi v reakci tavily. “Ne, ani zdaleka nemám dost.”

“Dobře.” Jeho ruce byly na mých bocích, tahal mě dopředu. “To je to, co jsem chtěl slyšet.”

Položila jsem svoje ruce na jeho hruď, naklonila hlavu dozadu. To bylo totální cvičení v organizování času. Naše rty se o sebe otřely a mě zaplavilo teplo. Bylo to opravdu zábavné cvičení. Postavila jsem se na špičky mých prstů a spustila jsem svoje ruce na pevnou rovinu jeho hrudníku, žasla, jak nejistě se zvedl. Daemon něco zašeptal a pak mě měkce políbil, což nebylo o moc víc, než motýlí dotek, který mě posílil a jeho rozmotal. Jeho ruce se přehnali kolem mě, a já jsem mohla cítit, jak jeho srdce buší spolu s mým.

“Hej!” Dawson zařval z předních dveří. “Myslím, že Dee chytla mikrovlnku na oheň. Znovu. A já se snažil udělat nějaký popcorn s rukama, ale jaksi se to zvrtlo. Jako opravdu, opravdu zvrtlo.”

Daemon přitiskl čelo proti mému a zavrčel. “Zatraceně.”

Nemohla jsem si pomoct a zasmála se. “Organizování času, ne?”

“Organizování času,” zamumlal.

*****

Překvapivě, byli téměř všichni na palubě s tou onyxovou věcí. Byla jsem přesvědčena, že jsme měli invazi zlodějů těl nebo tak něco, protože i Matthew přikyvoval, jako by bylo vystavení se pekelně bolestivému onyxu dobrá věc. Měla jsem pocit, že by to změnil, kdyby s ním přišel poprvé do kontaktu.

“To je tak šílené,” řekla Dee, a já jsem musela souhlasit. “To je to samé jako sebepoškozování.” Ach, ona měla trochu pravdu. Dawsonova hlava klesla zpátky, a on si povzdechl. “To je trochu extrémní.”

“Pamatuju si, jak si vypadal, když tě přivedli zpátky z hor.” Kroutila si vlasy kolem ruky. “A Katy na nějakou dobu z křičení ztratila hlas. Kdo se pod to podepsal?”

“Blázni,” Daemon si povzdechl. “Dee, nechci, aby si to dělala.”

Její výraz byl čisté zděšení. “Bez urážky Dawsone, miluju tě, a chci, aby si viděl Beth a držel ji, protože si přeju…” Její hlas zakolísal, ale narovnala se. “Ale nechci to udělat.”

Dawson vystřelil dopředu a položil jí ruku na rameno. “To je v pohodě. Nečekám od tebe, že to uděláš.”

“Chci pomoct.” Její hlas se chvěl. “Ale nemůžu…”

“To je v pořádku.” Dawson se usmál, a byl tam moment mezi sourozenci, jako kdyby jí říkal víc tímto gestem, než slovy. Ať to bylo cokoliv, fungovalo to, protože se Dee uvolnila. “Ne všichni to musíme udělat.”

“Tak kdo jde do toho?” Blakeovy oči se setkaly s každým z nás. “Pokud se to chystáme udělat, potřebujeme začít jako včera, protože nevím, jak dlouho bude trvat vybudovat si odolnost.”

Nervózní, se Dawson postavil. “To nemůže trvat tak dlouho.”

Blake se překvapeně zasmál. “Byl jsem u Daedalusu léta, takže se nedá říct, v jakém bodě jsem získal odolnost…nebo jestli opravdu nějakou mám.”

“Pak to musíme vyzkoušet,” usmála jsem se.

Zamračil se. “Páni. Tolik nadšení kolem toho, že?”

Přikývla jsem. Dee se otočila a prohlížela si Blakea. “Můžu si to taky vyzkoušet?”

“Jsem si jist, že každý dostane kolo.” Daemonův zlověstný zvrat na rtech byl vlastně děsivý. “Každopádně, zpět k tomu základnímu. Kdo jde?”

Matthew zvedl ruku. “Chci jít do toho. Bez urážky Andrew, ale já dávám přednost vzít si tentokrát tvé místo.”

Andrew přikývl. “Žádný problém. Můžu počkat s Dee a Ash.”

Ash, která neřekla víc než dvě slova, jen přikývla. Uvědomila jsem si, že polovina místnosti se dívá na mě. “Ach,” řekla jsem. “Jo, já jdu do toho.” Vedle mě, mi dal Daemon pohled, jako by říkal: “Ty jsi takový blázen.” Založila jsem si ruce. “Nezačínej si se mnou. Nic, co řekneš, to nezmění.”

Další pohled byl překládán jako: “Na tohle se zaměříme v rozhovoru-argument-v soukromí.”

Blake nás sledoval se souhlasem-důrazné schválení, které jsem nechtěla nebo potřebovala.

Upřímně řečeno, udělalo mi to husí kůži, jako kdyby mi to připomnělo mě, když jsem zabila Aruma, prakticky se na mě vrhnul.

Bože, chtěla jsem ho znovu praštit.

Plán byl: Setkat se po škole, a pokud to počasí dovolí, rádi bychom vyrazili k jezeru, v podstatě začít působit sami sobě nemravné množství bolesti. Jupíí.

Vzhledem k tomu, že tu byli nějaké hodiny, zbývající mi před spánkem, řekla jsem svoje sbohem a nechala si čas na získání si o tom nějaké studium a doufejme zatracený průzkum.

Daemon šel ke mně, a já věděla, že to nebyl džentlmenský akt, ale nechala jsem ho a nabídla mu jeho oblíbené: Mléko.

Spořádal pití do pěti vteřin. “Můžeme si o tom promluvit?”

Sedla jsem si na pult a otevřela si tašku, vytahujíc si moji knihu historie. “Ne.”

“Kat.”

“Hm…?” Otevřela jsem si kapitolu, kterou jsme četli ve třídě.

Přešel ke mně, položil si ruce po obou stranách mých zkřížených noh. “Nemůžu se dívat, jak si ubližuješ znovu a znovu.” Vyhrabala jsem si zvýrazňovač. “Vidět, co se stalo minulou noc a když tě Will spoutal v té věci? A já měl jen tak stát… Posloucháš mě?”

V polovině věty, kterou jsem si zvýrazňovala, jsem se zastavila. “Poslouchám.”

“Tak se na mě podívej.”

Zvedla jsem řasy. “Dívám se na tebe.” Daemon se zamračil. S povzdechem jsem zavřela zvýrazňovač. “Dobře, nechci tě vidět v bolestech.”

“Kat-”

“Ne. Nepřerušuj. Nechci tě vidět v bolestech a jen přemýšlím o tobě, procházejíc si tím a jaký je to pocit, jako by mě to chtělo mrsknout.”

“Já to zvládnu.”

Naše oči se do sebe uzamkly. “Já vím, že to dokážeš, ale nic to nemění na tom, že bude špatné koukat se na tebe, jak si tím procházíš, ale já tě nežádám, abys to nedělal.” Odrazil se a otočil se kolem, vrazil si prsty do jeho vlasů. Napětí a frustrace se usadila po celé kuchyni jako otřepaná deka. Odstrčila jsem věci stranou a seskočila jsem. “Nechci se s tebou hádat Daemone, ale nemůžeš říct, že je pro mě v pohodě se na to dívat, jak si tím procházíš a pro tebe ne.” Přešla jsem cestu k němu a ovinula jsem kolem jeho pasu ruce. Ztuhl. “Vím, že to vychází z dobrého místa, ale jen proto, že je to ošklivé, nemůžu vycouvat. A ty víš, že nemůžu. Je to jen spravedlivé.”

“Nesnáším tvoji logiku.” Položil na mě ruce, a já se přitiskla k jeho zádům, usmívajíc se. “A opravdu se to chystám nenávidět.” Mačkajíc ho, jako mého oblíbeného plyšového medvídka, jsem věděla, jak to pro něj bylo těžké. Tohle bylo vlastně velkolepé. Otočil se mi v náručí, sklonil hlavu, a já si pomyslela: Páni, to je to, jak dospělí dělají věci. Nemusí se spolu dohodnout na věcech pořád, mohou argumentovat, ale nakonec, přijdou na to, že se milují. Jako moje máma a táta. Hrudka se mi vytvořila v krku. Brečet by neměla být ta správná věc, ale bylo těžké, udržet tyhle slzy.

“Jediná dobrá věc je, že budu držet Buffa dolů, aby líbal onyx znovu a znovu,” řekl.

Dusila jsem se smíchem. “Ty jsi tak sadistický.”

“A ty potřebuješ studovat, že? To je školní organizování času-ne Daemonovo organizování času, které jsme prošvihli, protože jsme sami a to vyžaduje víc úsilí, aby nás tady přerušili.”

Zklamaná, jsem se uvolnila ze sevření. “Jo, potřebuju studovat.”

Trucoval a to bylo na něm neuvěřitelně sexy. Špatné. “Dobře, odcházím.”

Následovala jsem ho ke dveřím. “Napíšu ti, až to dodělám a ty můžeš přijít a uložit mě.”

“Dobře,” řekl, políbil mě na temeno. “Budu čekat.”

A já věděla, že mě to udělalo celou rozpálenou a měkkou. Zakývala jsem na něj prsty, zavřela dveře a šla zpátky do kuchyně, popadla svoje věci a sklenici pomerančového džusu. Šťastná, že jsem zabránila veškerému povyku s Daemonem, jsem šla nahoru a narazila do dveří a tím je otevřela. Úplně jsem se zastavila.

Dívka seděla na mé posteli, ruce v klíně upjatě složené. Trvalo mi chvilku ji rozpoznat, protože její vlasy vysely v ochablých pramenech kolem jejího bledého obličeje a její oči mandlového tvaru nebyly schované za fialovými nebo růžovými brýlemi.

“Carriso,” řekla jsem. “Jak…jak ses sem dostala?”

Mlčky stála. Její ruce se rozšířily. Stropní světlo se odráželo od náramku, který jsem také rozpoznala-černý kámen s plamenem uvnitř.

Co to sakra…? Luc měl ten kámen. Proč by…?

Statická elektřina praskala ve vzduchu a byl tam zápach spáleného ozonu sekundu předtím, než bělavě modré světlo vyzařovalo z Carissiných rukou. Náramek už mě netrápil. Šokovaná do němoty, jsem zírala na svou kamarádku nevěřícně. “Sakra.”

Carissa zaútočila.

Kapitola 24

Blesk energie udeřil do mé učebnice dějepisu, vypalujíc díru přímo přes střed. Rozplynul se předtím, než se mě mohl dotknout, ale nehoda s knihou mi řekla, co jsem potřebovala vědět.

Carissa nebyla přátelská.

A ta malá ukázka Zdroje nebyla varování.

Upustila jsem knihu a vystřelila doleva, když na mě udělala výpad. Pomerančový džus cákal přes okraj mé sklenice, pokrývajíc moje prsty. Proč jsem ji pořád držela? Můj mozek ještě nezpracoval tenhle zvrat událostí.

Vystřelila ke mně a já jsem udělala jedinou věc, která mě v tom okamžiku napadla. Hodila jsem sklenici do její tváře. Sklenice se rozbila, když klopýtla zpátky, zvedajíc ruce k očím. Lepkavá tekutina a sklenice padaly dolů po jejích tvářích, míchajíc se s drobnými skvrnkami krve.

Vsadím se, že to zatraceně bodalo.

“Carisso,” řekla jsem, ustupujíc. “Nemám ponětí, jak se tohle stalo, ale já jsem přítel-můžu ti pomoct! Jen se uklidni. Dobře?”

Otřela si oči, odhazujíc tekutinu proti zdi. Když se její pohled setkal s mým, nebylo tam ani kousek poznání. Její oči byly děsivě prázdné a obrovské. Jako by ty měsíce byly smazány a já jsem pro ni nebyla nic. Za těma očima se nedělo nic. Moje oči mě musely zavádět nebo jsem snila, protože byla rozhodně hybrid a to nedávalo smysl. Carissa nevěděla o mimozemšťanech. Byla jen normální holka. Tichá a možná trochu stydlivá.

Ale ona měla horečku…

Ach, drahé malé koťátka… Ona byla zmutovaná.

Její hlava se naklonila do strany, oči se zúžily.

“Carisso, prosím, to jsem já. Katy. Znáš mě,” prosila jsem. Moje záda narazily do stolu, když jsem sledovala otevřené dveře za ní. “Jsme přítelkyně. Nechceš to udělat.”

Přikrádala se ke mně jako ten podivný ženský terminátor k Johnu Connorovi.

A já jsem byla John Connor.

Nasála jsem vzduch, ale ten se zasekl. “Chodíme spolu do školy-máme spolu trigonometrii a obědváme spolu. Nosíš brýle-velmi skvělé brýle.” Nevěděla jsem, co říct, ale pokračovala jsem ve žvanění doufajíc, že se k ní nějak dostanu, protože poslední věc, kterou jsem chtěla udělat, bylo zranit ji.

“Carisso, prosím.”

Ale zřejmě neměla žádné výčitky ohledně toho, že na mě způsobí nějakou škodu.

Vzduch se znovu nabil statickou elektřinou. Vrhla jsem se na stranu, když znovu vypustila Zdroj. Jeho ocas mi spálil svetr. Zápach spálených vlasů a bavlny zavanul ve vzduchu, když jsem se otočila ke stolu. Bylo tam tiché kňučení a pak kouř, vzdouvající se z mého zavřeného laptopu.

Zírala jsem.

Můj vzácný, dokonale zbrusu nový laptop, který jsem opatrovala jako malé dítě.

Ta děvka…

Přítel nebo ne, tohle bylo moc.

Vrhla jsem se na Carissu a svalila ji na podlahu mé ložnice. Mé ruce vešly do jejich vlasů a zvedly. Proud tmavých pramenů se vzdouval a pak jsem praštila její hlavou o zem. Byla tam uspokojující rána a ona vypustila tiché kňučení bolesti.

“Ty hloupá-” Carissa zvedla pánev nahoru, omotala nohy kolem mých boků a otočila se, získávajíc tak převahu ve vteřinách. Byla jako zatracený nindža-kdo ví? Udeřila mou hlavou dozadu mnohem silněji a sakra, odplaty byly na hovno. Temnota zahalila moje vidění. Ostrá bolest explodovala podél mé čelisti, okamžitě mě překvapujíc.

A pak se něco ve mně zlomilo.

Sžíravý vztek vytryskl, potírajíc mou kůži, zakládajíc oheň v každé buňce mého těla. V mé hrudi byl soustředěn opojný příval síly. Plul přes moje žíly jako láva, dosahujíc konečky mých prstů. Bělavě červený závoj mi spadl na oči.

Čas se znovu zpomaloval na nekonečný průběh. Teplo z otvorů vyhodilo záclony ven a nekvalitní materiál se natáhl přes nás a pak se zastavil, zavěšený ve vzduchu. Malé obláčky šedého a bílého kouře ztuhly. A v zadní části mé mysli jsem si uvědomila, že nebyly skutečně zmrazené, ale já jsem se pohybovala tak rychle, že se zdálo, jako by se všechno zastavilo.

Nechtěla jsem ji zranit, ale šla jsem ji zastavit.

Vyklenula jsem se dozadu a udeřila oběma rukama do její hrudi. Carissa letěla k mému prádelníku. Láhve pleťové vody zarachotily a spadly, zasahujíc její hlavu.

Vyskočila jsem na nohy, těžce dýchajíc. Zdroj ve mně zuřil, požadujíc, aby byl na něco využitý, aby byl znovu použitý. Držet se zpátky bylo jako odvážit se nedýchat.

“Dobře,” zalapala jsem po dechu. “Jen počkej a uklidni se. Můžeme si promluvit, přijít na to, co se děje.”

Pomalu, bolestně se Carissa vyšplhala na nohy. Naše oči se uzamkly a nepřítomný výraz v jejích, poslal chvění do mého samotného jádra.

“Ne,” varovala jsem. “Nechci ti ublížit-”

Její ruka zaútočila rychlostí světla, trefila moje tváře a otočila mě kolem. Bokem jsem udeřila do postele a sklouzla na zem. Kovová chuť praskla v mé puse. Moje rty štípaly a v uších mi zvonilo.

Carissa vzala plnou hrst mých vlasů a vytáhla mě na nohy. Oheň spálil mou kůži na hlavě a já jsem vypustila chraplavý výkřik. Zatlačila mě na záda, omotávajíc ruce kolem mého krku. Tenké prsty se zabořily do mojí průdušnice, zastavujíc vzduch. Okamžik, kdy jsem nemohla dýchat, mě vrátil zpátky k mému prvnímu zápasu s Arumem, oživujíc pocit zoufalství a bezmocnosti, když moje plíce byly hladové po kyslíku.

Nebyla jsem stejná dívka jako tehdy, příliš vystrašená pustit se do boje.

Sakra…

Nechala jsem Zdroj budovat se ve mně a vypustila jsem ho. Hvězdy explodovaly v mém pokoji, oslňující ve svém efektu, když výbuch odhodil Carissu zpátky do zdi. Omítka praskla, ale ona zůstala na nohách. Pramínky kouře proudily z jejího spáleného svetru.

Dobrý Bože, ta dívka nepadala.

Otočila jsem se na nohy, zkoušejíc ji ještě jednou přesvědčit. “Carisso, jsme přítelkyně. Nechceš to udělat. Prosím, poslouchej mě. Prosím.”

Energie praskala přes její klouby, formujíc kouli a v jiné situaci bych žárlila na to, jak lehko zvládla schopnost v něčem, co se zdálo jako nanosekunda, protože minulý týden…minulý týden byla normální.

A teď jsem nevěděla, co nebo kdo stál přede mnou.

Led naplnil dolní část mého žaludku, formujíc střepy kolem mých vnitřností. Tam nebylo žádné uvažování s ní. Vůbec žádná šance a realizace. Roztržitá jsem se nepohybovala dost rychle, když uvolnila kouli energie.

Vystřela jsem paže a zakřičela: “Stůj!” Házejíc všechno, co jsem měla do jednoho slova, zobrazujíc drobné světelné částice ve vzduchu, odpovídající na moje volání, tvořící barieru.

Vzduch se třpytil kolem mě, jako kdyby nádoba s třpytkami byla vysypaná v dokonalém souladu. Každá smítka zářila sílou tisíce sluncí. A v zadní části mé mysli jsem věděla, že cokoliv, co se dělo, by mělo být schopné zastavit kouli.

Ale ona se prolomila skrz, roztříštila blýskající zeď, která ji zpomalila, ale nezastavila.

Energie plácla do mého ramena a bolest explodovala, na okamžik mě okrádajíc o obraz a zvuk, když mě srazila dolů, moje nohy přeletěly přes mou hlavu. Přistála jsem na břichu na posteli s hlasitým bouchnutím. Vzduch spěchal z mých plic, ale já jsem věděla, že nemám čas na to, abych nechala bolest potopit se do mě.

Zvedla jsem hlavu, koukajíc přes prameny spletených vlasů.

Carissa se přikrádala dopředu; její pohyby byly plynulé a pak…ne tak moc. Její levá noha se začala třást a pak se prudce otřásat. Zachvěni přešlo vzhůru po levé straně jejího těla a jenom po levé straně jejího těla. Její ruka se zavlnila a polovina jejího obličeje se stáhla.

Vytlačila jsem se na slabé paže, uhánějíc přes postel, dokud jsem se nesvrhla přes okraj. “Carisso?”

Její celé tělo se začalo třást, jakoby se zem třásla jen pro ni. Myslela jsem si, že měla možná záchvat a já jsem stála.

Jiskry létaly z její kůže. Smrad hořícího oblečení a kůže spálil mé nozdry. Pořád se třásla, její hlava jí nadskakovala na vykostěném krku.

Upnula jsem si ruku přes pusu, když jsem udělala krok směrem k ní. Potřebovala jsem jí pomoct, ale nevěděla jsem jak.

“Carisso, já-”

Vzduch se kolem ní zhroutil.

Nárazová vlna projela přes můj pokoj. Moje židle u počítače byla převrácená; postel se na jedné straně zvedla, pozastavena; a vlna šla dál. Oblečení vyletělo z mého šatníku. Papíry vířily a padali jako listy ze sněhu.

Když vlna zasáhla mě, zvedla mě na nohy a mrštila mě zpátky, jako bych nevážila o nic víc, než jeden z pohyblivých papírů. Zasáhla jsem zeď vedle malého stojanu, vedle mé postele a já jsem tam visela, když se rázová vlna vzdouvala.

Nemohla jsem se hýbat nebo dýchat.

A Carissa… Ach můj Bože, Carissa…

Její kůže a kosti se stáhly dovnitř, jako by někdo spojil vysávač s její zadní částí a zapnul ho. Centimetr po centimetru se zmenšovala, dokud výbuch světla se sílou sluneční bouře osvětlil místnost-osvětlil celý dům a pravděpodobně celou ulici, oslepujíc mě.

Hlasité, ohlušující prasknutí se rozeznělo a když světlo ustupovalo, tak udělala i nárazová vlna. Sklouzla jsem na podlahu, vdechovala vzduch mezi hromadami oblečení a papírů. Nemohla jsem dostat dost kyslíku, protože byl pokoj prázdný.

Dívala jsem se na místo, kde Carissa stála. Nebylo tam nic kromě tmavé skvrny na podlaze, jakou po sobě zanechal Baruck, když byl zabit.

Nebylo tam nic, vůbec nic z dívky-z mé přítelkyně.

Nic.

Kapitola 25

Cítila jsem teplé chvění na zadní straně mého strnulého krku a pak stál ve dveřích Daemon, obočí zvednuté a jeho pusa otevřená. “Nemůžu tě nechat samotnou ani na dvě sekundy, Kotě.”

Vystřelila jsem z nepořádku oblečení a hodila jsem se mu do náruče. Všechno to vyšlo v nesouvislé blábolení slov, na jeden dech. Několikrát mě zpomalil a zeptal se, jestli to můžu zopakovat předtím, než se dostal k podstatě toho, co se stalo.

Vzal mě dolů a sedl si vedle mě na gauč, jeho prsty se přesouvaly přes můj spodní ret, když se jeho oči zúžily v soustředění. Léčivé teplo se šířilo podél mých rtů a přes mé bolavé tváře.

“Nechápu, co se stalo,” řekla jsem, sledujíc jeho pohyby. “Minulý týden byla normální. Daemone, viděl jsi ji. Jak jsme to nemohli vědět?”

Jeho čelist se napjala. “Myslím, že lepší otázka je, proč šla po tobě?”

Uzel, který byl v mém žaludku, se přesouval nahoru, usazujíc se na mé hrudi, dělajíc, že se mi těžce dýchalo. “Nevím.”

Už jsem nevěděla nic. Přecházela jsem si každý rozhovor s Carissou od první chvíle, co jsem ji potkala, až dokud nebyla doma s “chřipkou”. Kde byly stopy, které k tomu vedly? Nemohla jsem najít jednu, která by obstála.

Daemon se zamračil. “Mohla znát Luxena-znát pravdu a vědět, že to nemůže nikomu říct. Tím myslím, že nikdo z kolonie neví, že jsi si vědomá pravdy.”

“Ale tady není žádný Luxen kolem našeho věku,” řekla jsem.

Jeho pohled švihl nahoru. “Nikdo z vnějšku kolonie, ale v kolonii je několik, kteří jsou jen o pár let starší nebo mladší než my.”

Bylo možné, že Carissa vždy věděla a my ne. Nikdy jsem to jí nebo Lese neřekla, takže nebylo třeba velkou představivost myslet si, že to Carissa věděla, ale nikdy to nikomu neřekla. Ale proč by se mě snažila zabít?

Bylo docela možné, že jsem nebyla jediný člověk tady, který věděl, co žilo mezi námi, ale drahý Bože, co se pokazilo? Byla zraněná a Luxen se ji snažil vyléčit? “Nemyslíš…” Nemohla jsem dokončit otázku. Bylo to příliš odporné, ale Daemon věděl, kam jsem tím mířila.

“Že ji Daedalus vzal a přinutil Luxena, aby ji uzdravil, jako to bylo s Dawsonem?” Hněv zatemnil zelený odstín. “Vážně se modlím, aby to nebyl tento případ. Když jo, je to jen…”

“Odporné,” řekla jsem chraplavě. Moje ruce se třásly, tak jsem je strčila mezi kolena. “Nebyla tam. Ani náznak její osobnosti. Byla jako zombie, víš? Jen šíleně poblázněná. To je to, co nestálost dělá?”

Daemon pohnul rukama pryč a léčivé teplo odplulo. Když k tomu došlo, tak povolila i překážka, která držela pravdivost všeho a dopřála volnost skutečnosti, která mě pohltila.

“Bože, ona…ona zemřela. Znamená to…?” Polkla jsem, ale boule tlačila svou cestu nahoru mým hrdlem.

Daemonovy ruce se zpevnily. “Kdyby to byl jeden z Luxenů zde, pak bych o tom slyšel, ale my nevíme, jestli se mutace udržela. Blake řekl, že je mutace někdy nestabilní, a tohle zní zatraceně nestabilně. Věřím, že spojení nastane jenom v případě, že je to stabilní mutace.”

“Musíme si promluvit s Blakem,” řekla jsem a zachvění se přese mě převalilo. Zamrkala jsem, ale moje vidění bylo rozmazané ještě víc. Nadechla jsem se a zakuckala se. “Ach…ach Bože, Daemone…to byla Carissa. To byla Carissa a to nebylo správný.”

Další zachvění stáčelo moje ramena a předtím, než jsem věděla, co se děje, plakala jsem-ty velké, dech kradoucí vzlyky. Nejasně jsem si uvědomila, že si mě Daemon k sobě přitáhl a choval mou hlavu na jeho hrudi.

Nejsem si jistá, jak dlouho jsem plakala, ale každá moje část bolela způsobem, který nemohl být napraven Daemonem. Carissa byla v tomhle všem zcela nevinná nebo jsem alespoň věřila, že byla a možná to je to, co dělalo celou tuhle věc horší. Nevěděla jsem, jak hluboce byla Carissa zapojená a jak bych to vůbec mohla zjistit?

Slzy…tekly, prakticky máčely Daemonovo tričko, ale neodtáhl se. Kdyby nic jiného, držel mě pevněji a šeptal tím lyrickým hlasem v tom jazyce, kterému jsem nikdy nemohla porozumět, ale nicméně jsem se cítila přitahována. Neznámá slova mě uklidnila a já jsem přemýšlela, jestli dávno někdo, rodič možná, ho držel a šeptal mu ta samá slova. A kolikrát to udělal pro své sourozence? Dokonce se vším štěkáním a kousáním, které nesl, v tom byl přirozený.

Uklidnilo to temné propasti, otupilo to hrany ostrých ran.

Carissa… Carissa byla pryč a já jsem nevěděla, jak se s tím vypořádat. Nebo s faktem, že její poslední čin byl, že se mě pokusila zbavit, což bylo tak, tak rozdílné od ní.

Když slzy konečně ustoupily, smrkla jsem a otřela jsem si obličej rukávy. Ten na mé pravici byl ohořelý z energetického výbuchu a byl drsný na mých tvářích. Škrábavý pocit mi uvolnil mysl.

Zvedla jsem hlavu. “Měla náramek, který jsem ji nikdy předtím neviděla nosit. Ten samý druh náramku, který měl na sobě Luc.”

“Jsi si jistá?” Když jsem přikývla, opřel se o pohovku, chovajíc mě v náručí. “To je ještě víc podezřelé.”

“Jo.”

“Potřebujeme si promluvit s Lucem, nejdřív bez našeho nechtěného pomocníka.” Zvedl bradu nahoru, vypouštějíc dlouhý povzdech. Obavy se dotkly jeho tváře, zdrsňujíc jeho hlas. “Dám vědět ostatním.” Začala jsem mluvit, ale zavrtěl hlavou. “Nechci, abys procházela tím, že jim řekneš, co se stalo.”

Položila jsem tvář na jeho rameno. “Děkuji.”

“A postarám se o tvůj pokoj. Uklidíme to.”

Přešla přese mě úleva. Uklízení toho pokoje, vidět tu skvrnu na mé podlaze byla poslední věc, kterou jsem chtěla udělat. “Jsi perfektní, víš to?”

“Někdy,” zamumlal, otírajíc svou bradu podél mých tváří. “Je mi to líto, Kat. Je mi líto toho s Carissou. Byla hodná holka a nezasloužila si tohle.”

Moje rty se chvěly. “Ne nezasloužila.”

“A ty sis nezasloužila, abys si tím prošla s ní.”

Nic jsem na to neřekla, protože už jsem si nebyla jistá, co si zasloužím. Někdy jsem si dokonce myslela, že si nezasloužím Daemona.

Naplánovali jsme si, že ve středu půjdeme do Martinsburgu, což znamenalo, že vynecháme náš druhý den tréninku s onyxem, ale právě teď jsem na to nemohla myslet. Zjistit, jak se Carissa stala hybridem a vlastnila stejný druh náramku jako Luc, bylo prvořadé. Kdybych mohla zjistit, co se jí stalo, pak by tam byla nějaká spravedlnost.

Neměla jsem ponětí, co jsem měla říct ve škole, když se Carissa nikdy nevrátí zpět a nezbytné otázky začnou. Nemyslela jsem si, že mám v sobě schopnost předstírat, že jsem bezradná a říkat další lži. Další dítě nezvěstné…

Ach Bože, Lesa… Co bude dělat Lesa? Byli nejlepší přítelkyně od základní školy.

Pevně jsem stiskla oči a stočila se do klubíčka proti Daemonovi. Bolesti z boje už dávno vybledli, ale byla jsem unavená až do morku kostí, mentálně a fyzicky vyčerpaná. Bylo ironické, že jsem strávila poslední měsíc vyhýbáním se obývacímu pokoji a teď by to byl i můj pokoj. Utíkala jsem ven z pokojů, před kterými jsem se chtěla schovat.

Daemon pořád vyprávěl ve svém krásném jazyce, plynoucí melodie, dokud jsem mu neusnula v náručí. Byla jsem si jen trochu vědomá toho, že mě položil na pohovku a zabalil mě do deky.

O několik hodin později jsem otevřela oči a uviděla Dee sedět v křesle, nohy přitáhnuté k hrudi a četla jednu z mých knih. Jednu z mých oblíbených, nadpřirozených knih o dívce, která loví démony, žijící v Atlantě.

Ale co tady dělala Dee?

Sedla jsem si, odtlačujíc si vlasy z tváře. Staromódní hodiny pod televizí, které moje máma milovala, ukazovaly čtvrt hodinu před půlnocí.

Dee zavřela knihu. “Daemon šel do Walmartu v Moorefieldu. Takže to bude trvat absurdní množství času, ale je to jediné místo, které je otevřené a má stejné koberce.”

“Stejné koberce?”

Její rysy se stáhly. “Do tvého pokoje… Nebyly v domě žádné další a on nechtěl, aby tvoje máma jeden hledala a našla skvrnu, domnívajíc se, že jsi chtěla podpálit dům.”

Skvrna…? Spánek vybledl úplně, když jsem si vzpomněla na posledních pár hodin. Skvrna na podlaze mého pokoje, kde se Carissa v podstatě zničila.

“Ach, Bože…” Shodila jsem nohy z pohovky, ale třásly se příliš moc na to, abych na nich stála. Slzy vytryskly za mýma očima. “Já jsem ji ne… Já jsem ji nezabila.”

Nevěděla jsem, proč jsem to řekla. Možná to bylo proto, že v hloubce jsem přemýšlela, jestli Dee automaticky nepředpokládala, že jsem byla zodpovědná za to, co se stalo Carisse.

“Já vím. Daemon mi řekl všechno.” Natáhla nohy, řasy snížené, rozdmýchávající její tváře. “Nemůžu…”

“Nemůžeš uvěřit, že se tohle stalo?” Přikývla a já jsem si přitáhla nohy nahoru, objímajíc je rukama. “Já taky ne. Nemůžu to ani zpracovat mým mozkem.”

Dee byla chvíli potichu. “Nemluvila jsem s ní odkdy…no, od všeho.” Sklonila hlavu dolů a její vlasy sklouzly přes její ramena, stíníc její tvář. “Měla jsem ji ráda a byla jsem pro ní totální mrcha.”

Začala jsem jí říkat, že nebyla, ale Dee vzhlédla, křivý úsměv na jejích rtech. “Nelži, abych se cítila lépe. Oceňuji to, ale to na tom nic nemění. Nemyslím, že jsem jí řekla vůbec dvě slova, odkdy Adam…zemřel a teď…”

A teď byla mrtvá taky.

Chtěla jsem ji utěšit, ale byla tam propast a deset stop vysoká zeď, zdobená ostnatým drátem mezi Dee a mnou. Elektrický plot obklopující zeď zmizel, ale mezi námi nebyl žádný stupeň snadnosti a právě teď to bolelo víc než cokoli jiného.

Mnouc si uzel v krku, jsem zavřela oči. Můj mozek byl loudavý a nebyla jsem si jistá, co bych měla právě teď dělat. Vše, co jsem chtěla dělat, bylo oplakávat mojí kamarádku, ale jak mám truchlit za někým, o němž nikdo zvenčí nevěděl, že zemřel?

Dee si odkašlala. “Daemon a já jsme uklidili tvůj pokoj. Ehm, bylo tam pár věcí, které se nedali zachránit. Nějaké oblečení, které bylo spálené, nebo roztrhané jsem vyhodila. Já… Zavěsila jsem obraz přes prasklinu na zdi.” Podívala se nahoru, jako kdyby odhadovala moji reakci. “Tvůj laptop… Není…ve funkčním stavu.”

Moje ramena prudce poklesly. Laptop bylo to nejmenší z dnešních nehod, ale neměla jsem ponětí, jak to vysvětlím mámě.

“Děkuji,” řekla jsem nakonec, hlas hrubý. “Nemyslím si, že bych to mohla udělat.”

Dee si točila pramen vlasů kolem prstu. Minuty ubíhaly v tichu a pak: “Jsi v pořádku, Katy? Jako, opravdu v pořádku?”

Šok způsobil, že mi trvalo pár vteřin odpovědět. “Ne, nejsem,” řekla jsem pravdivě.

“Nemyslela jsem si, že jo.” Odmlčela se, stírajíc si dlaní pod očima. “Opravdu jsem měla Carissu ráda.”

“Já taky,” zašeptala jsem a nebylo nic dalšího, co říct.

Všechno, co se stalo před touhle nocí a všechno, na co jsme se tak soustředili, se zdálo téměř nepodstatné, což ty problémy nebyli, ale kamarádka byla mrtvá-další kamarádka. Její smrt a její život byly záhadou. Znala jsem ji šest měsíců, ale vůbec jsem ji neznala.

Kapitola 26

Později v ten den, potom co máma odešla do práce, jsem stála u jezera, a zírala na hromadu třpytivého onyxu. Matthew a Daemon nic moc neřekli, když jsme přijeli, a dokonce i Blake byl abnormálně klidný. Všichni věděli, co se minulou noc s Carissou stalo. Daemon mluvil s Blakem dříve během dne, celý rozhovor zapadl mezi ně, bez vržených pěstí, a já to prošvihla. Blake asi nikdy nebyl svědkem nestabilního hybrida na vlastní oči. Jen o nich slyšel. Ale Dawson byl. Viděl lidi, kteří byli před něj postaveni, byli normální před mutací a pak o pár dní později vybuchli. Prudké výbuchy byli těsně předtím běžné, než šli do sebedestrukčního režimu. Všichni z nich dostali sérum, které bylo dáno i mě. Bez něj, podle Blakea, se mutace mohla udržet, ale jen ve vzácných případech a ve většině případů vybledla. Kvůli tomu jsem dorazila k jezeru, Dawson stál skoro na mé straně, zatímco Daemon a Matthew zacházeli s onyxem opatrně.

“Musel jsem to udělat jenom jednou,” řekl Dawson tiše, zaměřil se na zataženou oblohu.

“Udělat co?”

“Dívat se na takovou smrt hybridů.” Zhluboka se nadechl, zamrkal. “Ten chlap se prostě zbláznil, a nikdo ho nemohl zastavit. Sejmul jednoho z důstojníků a pak tam byl záblesk světla. Nějaké samovznícení, protože když světlo vybledlo, byl pryč. Nic nezbylo. Stalo se to tak rychle, že nic nemohl cítit.”

Vzpomněla jsem si jak se Carissa třásla, a já věděla, že to musela cítit. S pocitem nevolnosti, jsem se zaměřila na Daemona. Onyx byl v díře, a on si před to klekl, mluvil tiše k Matthewovi. Byla jsem ráda, že tam nebyl zbytek skupiny.

“Lidi, které k tobě přinesli, věděli, proč tam jsou?” zeptala jsem se.

“Někteří ano, stejně jako by se na to upsali. Jiní byli pod sedativy. Neměli ponětí. Myslím, že to byli bezdomovci.”

To bylo odporné. Nemohla jsem zůstat v klidu, tak jsem zamířila k břehu jezera. Voda, už nebyla zmrzlá, ale byla nehybná a klidná. Zcela v rozporu s tím, jak jsem se uvnitř cítila. Dawson mě následoval. “Carissa byla dobrý člověk. Nezasloužila si to. Víme vůbec, proč si ji vybrali?”

Zavrtěla jsem hlavou. Strávila jsem velkou část dně přemýšlením o všem. I když Carissa věděla o Luxenech, a jedním byla uzdravená, byl do toho zapojený Daedalus. Věděla jsem to. Ale jak a proč, bylo tajemství. Stejně jako byl ten kámen, co jsem jí viděla kolem zápěstí.

“Viděl jsi tam někdy něco na hybridech? Jako divný černý kámen, který vypadal, jako by byl uvnitř něj plamen?”

Jeho obočí se spojilo. “Žádný z mých, co jsem dělal kromě Beth. Neměli na sobě nic takového. Nikdy jsem to na ostatních neviděl.”

Hrozné…bylo to prostě hrozné. Silně jsem polkla, ale hrdlo bylo sevřené. Lehký vánek pohnul jezerem, a vlny se čeřily z jednoho břehu na druhý. Stejně jako nárazová vlna…

“Lidi?” Zavolal Daemon, a my se obrátili. “Jste připravení?”

Byli jsme připraveni vstoupit do domu bolesti? Ehm, ne. Ale šli jsme k nim. Daemon stál, držel kruhový kus onyxu v jeho ruce v rukavici.

Otočil se k Blakeovi. “Tohle je tvoje šou.”

Blake se zhluboka nadechl a přikývl. “Myslím, že první věc, kterou je třeba vyzkoušet, je, jestli jsem proti onyxu odolný. Jestli jsem, pak nám to dává výchozí bod ne? Aspoň víme, že si můžeme odolnost vybudovat.”

Naproti němu, Daemon pohlédl na onyx, který držel, a pokrčil rameny. Bez předmluvy, vystřelil vpřed, položil onyx proti Blakeovi tváři. Čelist mi spadla na zem. Matthew ustoupil. “Bože.”

Vedle mě se Dawson zasmál pod vousy. Ale nic se za několik okamžiků nestalo. Konečně, Blake srazil onyx pryč, jeho nosní dírky se rozšířily. “Co to sakra bylo?”

Zklamaný, hodil Daemon kámen na hromadu. “No, zřejmě si proti onyxu odolný, a já jsem doufal, že ne.”

Přitiskla jsem si ruku na pusu, potlačila smích. Byl to takový kretén, a já jsem ho milovala. Blake zíral. “Co kdybych proti tomu odolný nebyl? Panebože, chtěl jsem se na to tak trochu připravit sám.”

“Já vím.” Daemon se usmál.

Matthew zavrtěl hlavou. “Dobře, zpátky na zem, kluci. Jak navrhuješ to udělat?”

Procházejíc se k hromadě onyxu, Blake jeden zvedl. Teď došlo k nepatrné vlnce neklidu, ale on se držel. “Navrhuji, aby šel Daemon první. Budu to držet na tvé kůži, dokud nespadneš. Ne déle.”

“Ach, drahý Pane,” zamumlala jsem.

Daemon si sundal rukavice a natáhl ruce. “Přines to.”

Nebyla tam ani chvíle zaváhání. Blake postoupil dopředu a přitiskl onyx proti Daemonově dlani. Okamžitě, se jeho tvář zkřivila a zdálo se, že se snaží o krok ustoupit, ale onyx ho držel na místě. Jeho paže se začala třást a třes cestoval přes jeho tělo.

Dawson a já jsme vykročili vpřed. Ani jeden z nás tomu nemohl pomoct. Stojíc tam, jsme sledovali bolest, která ztrhala jeho krásnou tvář, ale bylo toho moc. Projela mnou panika. Ale pak se Blake odtáhl a Daemon klesl na kolena a udeřil rukama o zem před ním. “Sakra…”

Spěchala jsem dopředu, dotkla se jeho rameno. “Jsi v pořádku?”

“Je v pohodě,” řekl Blake, položil onyx na zem. Jeho pravá ruka se třásla, když se naše oči setkaly.

“Začalo to hořet. Musí tam být stanovený limit k mé odolnosti…”

Daemon stál nejistě, a já jsem ho následovala. “Jsem v pořádku.” Pak řekl svému bratrovi, který civěl na Blakea, jako by ho chtěl vyhodit z okna. “Jsem v pohodě, Dawsone.”

“Jak můžeme vědět, že to bude fungovat?” Požadoval Matthew. “Dotýkat se onyxu, je úplně jiná věc, než být jím celý postříkaný.”

“Prošel jsem těmi dveřmi a nic se nestalo. A není to tak, že by na moji tvář předtím stříkali onyx. To musí být ono.”

Pamatovala jsem si, jak říkal, že všechno, čeho se dotknul, bylo obalené v lesklém šperku.

“Dobře. Pojďme na to.”

Daemon otevřel pusu, ale já ho přerušila pohledem. Neměl v úmyslu mi to rozmluvit.

Popadajíc rukavici, teď Blake držel onyx jinak. Nepřišel ke mně ale k Matthewovi. To samé se stalo se starším Luxenem. Byl na kolenou, lapajíc po vzduchu, a pak přišla řada na Dawsona. Jemu to trvalo trochu déle, což dávalo smysl. Byl vystavený spreji jako já a byl mučen tou věcí. Ale po deseti sekundách, šel dolů a jeho bratr povraždil anglický jazyk. Pak přišla řada na mě. Srovnala jsem ramena a přikývla. Byla jsem na to připravená, nebo ne? To sakra ne. Kdo jsem, že si dělám srandu? To bude bolet.

Blake sebou trhl a vykročil dopředu, ale Daemon ho zastavil. Pomocí rukavice si od něj vzal onyx a postavil se přede mě.

“Ne,” řekla jsem. “Nechci, abys to udělal ty.”

Pevně rozhodnutá čelist mě rozzuřila. “Nenechám ho to udělat.”

“Tak ať to udělá někdo jiný.” Nebyl žádný způsob, jak by on mohl být ten, kdo na mě položí onyx. “Prosím.” Daemon zavrtěl hlavou, a já ho chtěla praštit. “To není fér.”

“Buď já, nebo nikdo.”

A pak jsem to pochopila. Snažil se dosáhnout jeho cesty. Nadechnula jsem se, a setkala jsem se s ním zpříma. “Udělej to.”

Překvapení zablikalo v jeho láhvově zelených očích a pak je prohloubil hněv. “Nesnáším to,” řekl, dost hlasitě, abych to slyšela jenom já.

“Já taky.” Úzkost vystoupila mým krkem. “Prostě to udělej.”

Nepodíval se pryč, ale můžu říct, že chtěl. Jakákoliv bolest, kterou jsem znala, kterou jsem cítila, byla symbiotická. Mohl to cítit-ne fyzicky, ale úzkost cestovala přes něj, jako kdyby to byla jeho vlastní. Bylo to to samé, jako když byl Daemon v bolestech.

Zavřela jsem oči, myslíc si, že by mu to mohlo pomoct. Zdálo se, že to pomohlo, protože možná o deset sekund později, jsem cítila chlad onyxu proti mé ruce a drsnost jeho rukavice. Nic se nestane okamžitě, ale tohle jo.

Rychle rostoucí hoření cestovalo po mé ruce a pak vystřelilo do paže. Tisíc malých jehliček bolesti, vyzařovalo přes moje tělo. Kousla jsem se do rtu, dusila svůj výkřik. Netrvalo dlouho, a já jako předtím dopadla na zem, polykala vzduch, jak jsem čekala na popáleniny, aby to zmírnily.

Tělo se mi otřásalo. “V pořádku… Dobře… Není to tak zlé.”

“Blbost,” řekl Daemon, tahal mě na nohy. “Kat-”

Uvolnila jsem se, přičemž jsem se zhluboka nadechla. “Opravdu jsem v pořádku. Musíme jít dál.”

Daemon vypadal, jako by si mě chtěl přehodit přes rameno a utéct jako jeskynní muž, ale my jsme se posunuly. Znovu a znovu, se každý z nás dotkl onyxu, drželi se dokud, naše těla přestali spolupracovat. Nikdo z nás nestoupnul v čase, ale teprve jsme začali.

“Je to jako dostat zásah paralyzérem,” řekl Matthew a hodil list překližky přes onyx, a pak na desku položil dva těžké kameny.

Bylo pozdě, a všichni byli nervózní, dokonce i Blake. “Ne, že bych byl někdy napadený, ale umím si představit, jak je to cítit.”

Přemýšlela jsem, jestli z toho budou nějaké dlouhodobé účinky. Stejně jako nepořádek srdečního rytmu nebo post-traumatický stres. Jediná dobrá věc, která z toho vzešla, byla, že mezi neuvěřitelnou bolestí a pozorováním jiných lidí, kteří jí podléhají, jsem opravdu nebyla schopná na nic jiného myslet.

Jak jsme skončily a začali kulhat zpátky k domu, Blake zpomalil, až byl vedle mě. “Je mi to líto,” řekl. Neřekla jsem nic. Strčil si ruce do džínsů. “Měl jsem Carissu rád. Přál bych si…”

“Kdyby byli přání ryby, všichni bychom házeli sítě že? Není to to, co říkají?” Hořkost naostřila můj tón.

“Jo, je to to, co říkají.” Odmlčel se. “Věci ve škole jsou šílené.”

“Proč tě to zajímá? Až dostaneš Chrise, odejdeš. Budeš prostě jedno z těch dětí, které zmizeli do vzduchu.”

Zastavil se, hlavu nakloněnou na stranu. “Chtěl bych zůstat, kdybych mohl. Ačkoli nemůžu.”

Zamračila jsem se a podívala se dopředu. Daemon zpomalil, bezpochyby dělal jeho nejlepší-neklást mezi mě a Blakea fyzicky větší vzdálenost. Na vteřinu jsem uvažovala, jestli Blake žádá o ukamenování. Musel to vědět, když pracoval pro Daedalus. Stále to dělá. Ale bylo to moc vychytralé. Blake prohlašoval, že bude dělat dvojitého agenta. Klíčové slovo: Prohlašoval.

Obtočila jsem si ruce kolem pasu. Nad hlavou, větve praskaly proti sobě jako nízký stabilní buben.

“Chtěl bych zůstat,” řekl znovu, položil mi ruku na rameno. “Já-”

Daemon tu v okamžiku byl, odpáčil Blakovi prsty z mého ramena. “Nedotýkej se jí.”

Blake zbledl, když odtáhl ruku a ustoupil. “Kámo, neudělal jsem toho přehnaně moc?”

Daemon vštípil sebe mezi mě a Blakea, a řekl: “Myslím, že jsme měli pochopení. Jsi tu, protože nemáme na výběr. Jsi stále naživu, protože Kat je lepší než já. Nejsi tady, abys ji utěšil. Chápeš?”

Blakeova čelist vyskočila. “Cokoliv. Uvidíme se později.”

Dívala jsem se na Blakea, jak minul Matthewa a Dawsona. “To bylo trochu přehnané.”

“Nemám rád, když se tě dotýká,” zavrčel. Jeho oči začali dělat tu zářící věc. “Nelíbí se mi, když je ve stejném časovém pásmu jako ty. Nevěřím mu.”

Zvýšila jsem se, a políbila Daemona na tvář. “Nikdo mu nevěří, ale nemůžeš ho ohrožovat každých pět sekund.”

“Ano, můžu.”

Zasmála jsem se, přistoupila jsem, a obalila jsem paže kolem jeho pasu. Pod moji tváří, jeho srdce stabilně bilo. Jeho ruce mi sklouzly dolů po zádech, když sklonil hlavu v blízkosti mé. “Chceš tohle opravdu dělat víc dní?” zeptal se. “Nekonečný úsek dnů, naplněných bolestí?”

Nebylo to na mém vrcholu úkolů. “Slouží to jako dobré rozptýlení, a já to právě teď potřebuju.”

Očekávala jsem, že se bude hádat, ale neudělal to. Místo toho, mě políbil na temeno. Stáli jsme takhle na chvíli. Když jsme se odtáhli od sebe, Dawson a Matthew byli pryč. Měsíční svit začal vykukovat přes větve. Drželi jsme se za ruce, šli jsme zpátky do našich domovů, a on šel do svého uklidit.

Můj dům byl temný a tichý, a když jsem stála u paty schodiště, snažila jsem se dýchat. Nemohla jsem mít strach z mé ložnice. To bylo prostě hloupé. Položila jsem ruku na zábradlí a udělala jeden krok. Svaly se mi uzamkly. Byla to jen ložnice. Nemohla jsem na gauči spát navždy a nemohla jsem běžet dovnitř a ven z ložnice, jako by mě honil Arum.

Každý krok byl boj, když byla moje přirozená reakce otočit se a spustit se v opačném směru, pokračovala jsem, dokud jsem nestála u dveří, ruce sepjaté pod bradou. Daemon a Dee všechno uklidili, jak říkali. Moje postel byla ustlaná. Oblečení bylo pryč a papíry byli naskládané na stole. Můj zničený laptop byl pryč. A byl tu malý kruhový koberec přes místo, kde stála Carissa. Byl tlumený, měkký a hnědý. Daemon věděl, že jsem nebyla na honosné barvy, ne jako Dee. Kromě toho, vypadala místnost normálně. Zadržovala jsem dech, přinutila se jít dovnitř, pohybovala se kolem, zvedla knihy, dala je zpátky do pořadí, ve kterém jsem je měla, udržovala mou mysl prázdnou. O něco později, jsem se převlíkla do starého trička a vysokých ponožek po kolena, pak jsem se zakopala pod přikrývku a převalila se na bok. Za mým oknem v ložnici, byly rozptýlené hvězdy po tmavě modrém nebi. Jedna spadla, zanechávající krátký proud světla, jak dopadla na zem. Zkroutila jsem prsty kolem přikrývky, a přemýšlela, jestli to byla hvězda, nebo něco jiného. Všichni Luxeni tu byli, nebo ne? Donutila jsem se zavřít oči, zaměřila se na zítřek. Po škole, Daemon a já zamíříme do Martinsburgu, ve snaze najít Luca. Skupina si myslela, že bychom se mohli dostat ven přes noc. Doufejme, že po naší návštěvě, budeme vědět o něco víc o tom, co se stalo Carisse. V noci jsem spala neklidně. Muselo to být už pozdě, když jsem cítila, jak se vedle mě uložil Daemon, jeho ruka pevně kolem mého pasu. V polospánku jsem se rozhodla být víc opatrná. Kdyby nás máma nachytala spolu v posteli znovu, bylo by to ošklivé. Ale já jsem v jeho náručí byla spokojená, a uvelebila se zpátky proti němu, ukolébala se ke spánku jeho teplým dechem na zadní straně mého krku.

“Miluju tě.” Myslím, že jsem řekla. Mohl to být sen, ale jeho paže se napjaly a nohou klouzal kolem mojí. Možná to byl jenom sen, protože tu byla k tomu neskutečná kvalita. I kdyby byl, stačilo to.

Kapitola 27

Lesa mě prakticky napadla ve chvíli, kdy jsem následující den vstoupila do školy.

Nestihla jsem ani dojít ke své skříňce.

Popadla mou ruku a zatáhla mě do výklenku v blízkosti vystavených trofejí.

Věděla jsem od momentu, kdy jsem ji viděla, že nějak ví, že se stalo něco špatného.

Její tvář byla bledá, oči zastíněné a její spodní ret se chvěl.

Nikdy jsem ji neviděla tak rozrušenou.

“Co se stalo?” Přinutila jsem se snížit hlas.

Její prsty se zatnuly do mé paže. “Carissa je nezvěstná.”

Cítila jsem, jak se krev vytratila z mého obličeje a zaskřehotala jsem: “Co?”

Její oči se leskly a pak přikývla.

“Měla chřipku, ne? A zřejmě byla skutečně nemocná v posledních pár dnech, měla vysokou horečku. Její máma a táta ji vzali do nemocnice. Mysleli si, že má meningitidu nebo něco.”

Vypustila roztřesený výdech. “Nic jsem nevěděla, až dokud mi nezavolali její rodiče dnes ráno, ptajíc se, jestli jsem ji neviděla nebo s ní nemluvila. A já byla jako: “Ne, proč? Ona byla příliš nemocná na to, aby se dostala k telefonu a tak.” A oni mi řekli, že zmizela několik nocí dozadu z nemocničního pokoje. Její rodiče ji hledali a policie ji nevyhlásí za nezvěstnou, pokud neuběhlo osmačtyřicet hodin.”

Hrůza, která šlehla skrze mne, nebyla falešná.

Řekla jsem pár věcí, ale opravdu jsem nevěděla co.

Lesa tak jako tak nic nezpracovávala.

“Oni si myslí, že odešla z nemocnice-že byla tak nemocná a pravděpodobně je tam někde venku, ztracená a zmatená.”

Její hlas se chvěl. “Jak to, že ji nikdo neviděl a nezastavil ji?”

“Já nevím,” zašeptala jsem.

Lesa obtočila paže kolem sebe. “Tohle se neděje, že ne? Nemůže. Ne Carissa.”

Moje srdce jako by pukalo.

Mnohokrát jsem chtěla říct pravdu a svěřit se Lese, ale tohle byl jeden z momentů, kdy by mě nic na světě nedonutilo být nositelem těchto správ.

Nebylo nic, co bych mohla říct, ale omotala jsem kolem ní ruce a držela ji, dokud nezazvonilo na první hodinu.

Zamířili jsme do třídy bez našich učebnic.

Na tom nezáleželo.

Správy o Carissině zmizení se začaly šířit a nikdo ve třídě nedával pozor.

Kimmy oznámila na konci hodiny, že policie organizuje po škole pátrací akci.

Ona a Carissa nebyli kamarádky, ale uvědomila jsem si, že to nebylo důležité.

Příliš mnoho dětí zmizelo a dotýkalo se to životů všech.

Koukla jsem se přes mé rameno na Daemona a on mi daroval uklidňující úsměv.

Trochu mě to upokojilo.

Byla jsem uzlíček nervů.

Když hodina skončila, Lesa na mě čekala.

“Myslím, že půjdu domů,” řekla rychle, mrkajíc. “Já ne… Prostě tady teď být nemůžu.”

“Chceš, abych šla s tebou?” zeptala jsem se, nechtějíc ji nechat samotnou, kdyby cítila, že někoho potřebuje.

Lesa zakroutila hlavou. “Ne. Ale děkuji ti.”

Dala jsem jí rychlé objetí a pak ji s těžkým srdcem sledovala, jak spěchá ze třídy.

Daemon nic neřekl, když mě políbil na spánek.

Věděl, že nebylo nic, co by mohl říct.

“Myslíš, že máme čas zapojit se do pátrací akce předtím, než odejdeme?” zeptala jsem se.

Oba jsme věděli, že to bylo zbytečné, ale zdálo se mi to jako zneuctění její památky, nedát jí tento respekt.

Nebo to bylo špatné, když jsme věděli, co se doopravdy stalo?

Nevěděla jsem.

Daemon také nevypadal, že by to věděl, ale souhlasil. “Samozřejmě.”

Také jsem chtěla odejít ze školy.

Zejména proto, že všichni hovořili o Carisse a o jejím hledání.

Lidé měli velké naděje, že se najde, protože bylo nemožné, že skončí jako Simon.

Vina a hněv ve mně bojovaly a během celého dne jsem byla nakloněna k oběma stranám. Sedění ve třídě se zdálo zbytečné, když tolik věcí viselo na vlásku.

Tyhle lidi-tyhle děti-neměli ani ponětí, co se kolem nich dělo.

Oni žili v téhle blažené bublině nevědomosti a ani zmizení ji nepraskly.

Zmizení probodli jenom drobné otvory a já čekala, kdy konečně bouchne.

Na obědě jsme poprvé všichni seděli spolu.

Blake se také připojil.

Můj nedostatek chuti k jídlu neměl nic společného s tajemným jídlem, které zabíralo můj talíř.

“Lidi, jedete na tu pátrací akci?” zeptal se Andrew.

Přikývla jsem. “Ale stále budeme potom dělat tu naší vlastní věc.”

Blake se zamračil. “Skutečně si myslím, že byste měli počkat.”

“Proč?” zeptala jsem se než Daemon mohl urvat hlavu z jeho ramen.

“Je třeba pracovat na budování odolnosti, ne na nočním rande.”

Naproti němu, Ash přikývla v souhlasu. “To není to, co je právě teď důležité.”

Daemon se na něj podíval. “Sklapni.”

Červenajíc se, Blake se naklonil přes stůl. “My potřebujeme každý den, který můžeme dostat, pokud máme nějaké naděje udělat to, co nejdřív.”

Sval v Daemonově čelisti se pohnul. “Jeden den nic nezmění. Vy lidi můžete stále nacvičovat nebo ne. Je mi to jedno.”

Blake začal protestovat, ale Dawson mu skočil do řeči. “Nech je jít. Potřebují to. Budeme v pohodě.”

Zdvihla jsem svou vidličku a cítila jsem, jak mi hoří tváře.

Všichni si mysleli, že se potřebuji dostat pryč, vzít si nějaký čas a já nechtěla, aby mě litovali nebo se o mě báli.

Ale dnes nebyla randící noc.

To, co jsme já a Daemon museli udělat, bylo stejně složité, jako hrát si s onyxem.

Jako by vycítil mé temné myšlenky, zavrtěl se vedle mě a jeho ruka pod stolem našla mou.

Stiskl mi ji a z nějakého důvodu se mi chtělo brečet.

Měnila jsem se na takového slabocha a všechno byla jeho chyba.

Možná jsem o něm včera snila, protože ráno byl pryč a polštář vedle mě nebyl cítit tou vůní, kterou jsem mohla cítit všude.

Ale líbilo se mi přemýšlet o tom, jako o skutečnosti.

Že jsem nesnila o tom, jak mě drží blízko, jeho teplé ruce na mých bocích nebo jeho rty putující dolů mým krkem.

Když jsem si to představila…

Ach jo, mé sny byli realističtější.

Nemohla jsem se ho zeptat, protože by to bylo příliš trapné, nemluvě o Daemonově egu, které nepotřebovalo být zdvižené znalostí, že jsem o něm snila.

Přemýšlejíc o jeho reakci, která by přinesla spoustu samolibosti ke stolu, jsem se trochu zazubila.

Daemon to zahlédl a moje srdce vynechalo úder, protože jeho srdce se rozbušilo jako první.

Někdy celé to bizarní mimozemské spojení mělo výhody.

Jako by mi to řeklo, že jsem zapůsobila na Daemona stejně, jako on zapůsobil na mě a ve dnech, jako je tenhle, jsem potřebovala cokoliv, jako bylo, že si “vybral mě”.

Kapitola 28

Pátrací akce byla jedna z těch, které jsem viděla v televizi a ve filmech. Lidé rozemleli v poli přímou vodorovnou linii za policisty a jejich vyhledávajícími psy. Všechno bylo vodítkem k nezkušené, porušené hromadě listí; roztrhanému starému kusu oblečení; vybledlým stopám.

Byla to smutná záležitost. Hlavně proto, že tam bylo tolik naděje-naděje, že se Carissa najde, že bude v pořádku, pokud ne trochu hůř opotřebená, a všechno se vrátí do normálu. Nebyla by nejnovější případ pohřešované osoby, protože její situace byla jiná. Ona zdánlivě odešla z nemocnice. Nicméně, já jsem tomu nevěřila. Will byl nasazený v místním zdravotním středisku, a já jsem nemusela být vyšetřovatel, abych přišla na to, že nebyl jediný. Můj odhad byl, že Carissa měla pomoc při opouštění nemocnice.

Daemon a já jsme odešli po páté hodině, mířili zpátky k domu. Šla jsem dovnitř, abych se převlíkla na naše “noční rande”. Nebrala jsem si ven všechno, co jsem měla minule. Rozhodla jsem se pro pár úzkých džínů, podpatky, a přiléhavý svetr-schválený Lesou, který mi do žaludku vyslal blesk. Máma dělala v kuchyni omeletu. Mýma očima jsem ji sledovala, když jsem si stáhla lem svetru dolů. Ohlédla se přes rameno, házela vejce a většina jí šla mimo pánve na smažení.

Přivedla “pekelnou kuchyni” do nového extrému.

“Jdeš dnes večer ven s Daemonem?”

“Jo,” řekla jsem, popadla papírový ručník. Podebrala jsem vejce předtím, než spálený zápach mohl dosáhnout můj dávicí reflex. “Jdeme na večeři a pak na film.”

“Pamatuješ na svoji večerku? Je školní noc.”

“Já vím.” Vyhodila jsem ručník a jednou rukou si držela svůj svetr. “Slyšela si o Carisse?”

Máma přikývla. “Nepracovala jsem v Grantu, když byla přijata nebo v posledních dvou dnech, ale nemocnice se hemží policisty a vedoucí dělají jejich vlastní vyšetřování.”

Měla zrovna směnu ve Winchesteru. “Takže, oni si myslí, že prostě odtamtud vyšla?”

“Z toho, co jsem slyšela, byla léčena na meningitidu, a že to mohlo přijít spolu s vysokou horečkou. Lidé dělají divné věci, když jsou nemocní. To je důvod, proč jsem se o tebe bála, když jsi byla v listopadu nemocná.” Vypnula sporák. “Ale pro to, co se stalo, není žádná omluva. Někdo měl tu ubohou dívku zastavit. Ty sestry, co měly noční směny, budou mít co vysvětlovat. Bez léků, Carissa…” Ona sevřela pánev a zaměřila se na vyklopení vajec na talíř. Několik pokusů pocákalo zem. Povzdechla jsem si. ” Zlato, oni najdou Carissu.”

Ne, nenajdou, chtěla jsem se rozčílit.

“Nemohla se dostat daleko,” pokračovala máma, když jsem zvedla žluté trsy plněné paprikami a cibulí. “A ty sestry si nedovolí něco tak neopatrného, aby k tomu došlo znovu.”

Pochybovala jsem, že to byl akt nepozornosti. Pravděpodobně si otočili jejich obličeje, nebo pomohli.

Touhu, pomstít se nebo alespoň jít pěšky do té nemocnice a praštit spoustu lidí do obličeje, bylo až příliš těžké ignorovat. Rozloučila jsem se s mámou, slibujíc nezůstat venku po večerce, políbila jsem ji na tvář a popadla moji svetrovou bundu a kabelku. Daemon byl vedle sám. Každý, kdo byl u jezera, buď dostával sám sebe přes nevýslovnou bolest, nebo to sledoval.

Vykračoval si to ke mně, jeho oči klesli přímo na malý záblesk kůže…a něco se mu přehnalo přes obličej. “Tohle se mi líbí víc, než ostatní oblečení.”

“Opravdu?” Cítila jsem se vystavená, když se na mě tak díval, jako by se díval na kus umění, oprávněného jen pro něj. “Myslela jsem si, že se ti líbí sukně.”

“Ano, ale tohle…?” Přitáhl si mě za opasek a udělal ten hluboký zvuk v zadní části jeho krku. “Moc se mi to líbí.”

Projelo mnou závratné teplo, dělalo moje kolena slabé.

Zavrtěl hlavou, spustil ruku a vytáhl klíče z kapsy. “Musíme jít. Máš hlad? Nejedla si ani oběd.”

Trvalo mi chvilku se posbírat. “Mohla bych si dát Happy Meal.”

Zasmál se, když jsme zamířili ven. “Happy Meal?”

“Co je na tom špatného?” Zatahala jsem za můj kabát. “Je to perfektní.”

“Je to s hračkou, ne?”

Usmála jsem se, když jsem se zastavila na straně spolujezdce. “Kluci mají lepší hračky.”

Daemon se náhle otočil, položil mi ruce na boky a zvedl mě proti němu. Udiveně jsem pustila kabelku, když jsem šmátrala po jeho rukách.

“Co-?” Umlčel mě polibkem, který dosáhl hlubokého místa uvnitř, kde bylo moje uchvácené a vyděšené já. Když mě políbil, bylo to jako by dosáhl k mé duši. Zábavné na tom bylo, že měl tohle i moje srdce ve svých rukách. Pomalu, mě nechal sjíždět z něj dolů a položil mě na nohy. Zmatená jsem na něj zírala. “Co to bylo?”

“Usmála ses,” jeho prsty se táhly přes můj obličej, pak dolů ke krku. Rychle mi zapnul svetr. “Moc ses neusmívala. Chybělo mi to, takže jsem se rozhodl tě za to, že to děláš, odměnit.”

“Odměnit mě?” Zasmála jsem se. “Bože, jen ty by sis mohl myslet, že líbání někoho je odměna.”

“Ty víš, že je. Moje rty mění životy, zlato.” Daemon se sklonil, popadl moji kabelku ze země. “Připravená?”

Vzala jsem si kabelku, nasedla do jeho auta, moje kolena vratké. Jakmile byl vedle mě, zvýšil rychlost motoru, a my jsme zamířili do města, zastavili se v místním fast-foodu, takže jsem mohla dostat svůj Happy Meal. Vzal mi taky jeden pro kluky. Jeho večeře zahrnovala tři hamburgery a dvě velké porce hranolek. Neměla jsem ponětí, kam ty kalorie šly. Do jeho ega, možná? Zdálo se to pravděpodobné, po tom posledním komentáři o jeho rtech. Po mutaci jsem měla častěji hlad, ale ne jako Daemon. Na cestě do Martinsburgu, jsme začali s hrou “já agent”, ale Daemon podváděl a já už nechtěla hrát.

Hluboce se zasmál, znělo to příjemně. “Jak můžu podvádět při hře “já agent”?”

“Pořád vybíráš věci, které žádný člověk v tomhle světě nemůže vidět!” Vybojovala jsem si zpátky úsměv na jeho uraženém výraze. “Nebo když vybereš P, držíš se vybírání na písmeno P. Já, s mým malým okem vysleduju něco, co začíná na P!”

“Popeláři,” řekl, usmíval se. “Pes. Peří. Postel.” Odmlčel se, hodil na mě zlý, boční pohled. “Prsa.”

“Buď zticha.” Plácla jsem ho po rameni. O několik okamžiků ticha později, jsem byla zoufalá najít jinou hru. Tento nesmysl držel moji mysl prázdnou. Přemístili jsme se na hru na poznávání značek, a já přísahám, že se povytáhl z auta, takže jsem nemohla vidět značky. Měl podlé, soutěžní rysy. Než jsme se nadály, vydali jsme se na východ a ani jeden z nás už neměl náladu na hraní.

“Myslíš si, že se dostaneme dovnitř?”

“Jo.”

Střelila jsem po něm pohledem. “Ten vyhazovač byl opravdu velký.”

Jeho rty se prohnuly. “Ach, Kotě, koukni, snažím se neříkat špatné věci.”

“Co?”

Jeho úsměv se rozšířil. “Řekl bych, že na velikosti nezáleží, ale záleží. Věděl bych to.” Mrkl, a já vydala znechucené zasténání. Zasmál se. “Promiň, ty jsi do toho chtěla jít. Teď vážně, vyhazovač nebude problém. Myslím, že mě má rád.”

“C-c-co?”

Pustil SUV kolem oblouku. “Myslím, že se mu líbím a má mě opravdu rád.”

“Tvoje ego nezná hranice, víš to, že?”

“Uvidíš. Znám tyhle druhy věcí.”

Z toho, co jsem si připomněla, ten vyhazovač vypadal, jako by Daemona chtěl zabít. Zavrtěla jsem hlavou, opřela se, a začala si okousávat můj nehet na palci. Příšerný zvyk, ale bylo to nejlepší, aby se ze mě dostaly všechny nervy. Před námi se objevila opuštěná čerpací stanice. SUV najelo na nerovnou silnici, a já sevřela kliku na dveřích. Auta lemovali pole před klubem, jak se očekávalo. Opět, Daemon zaparkoval Dolly daleko od ostatních aut. Věděla jsem, že se mám tentokrát zbavit svetru. Obtočila jsem ho kolem kabelky a položila ji na podlahu. Prošli jsme cestu kolem aut. Zastavili jsme se v první řadě, sklonila jsem hlavu, hodila si vlasy přes hlavu, zatřásla s nimi.

“To mi připomíná Whitesnake videa,” řekl Daemon. /

“Hm?” Přejela jsem si rukou po vlasech, doufajíc pro sexy vzhled a ne pro “měla jsem hlavu z auta” vzhled.

“Pokud začneš lézt po kapotě auta, myslím, že si tě možná vezmu za ženu.”

Obrátila jsem oči v sloup a narovnala se, čímž jsem dala mojí hlavě o jedno zatřesení víc. “Hotovo.”

Díval se na mě. “Vypadáš roztomile.”

“Ty jsi divný.” Vstala jsem, rychle jsem ho políbila na tvář, předtím, než jsem balancovala přes vysokou trávu po kolena. Podpatky-tak to nebyl dobrý nápad.

Dřevorubecký vyhazovač se objevil z ničeho nic, stále v jeho montérkách. Barelově velké paže složené na prsou. “Myslel jsem, že vy dva máte na tohle místo zapomenout!”

Daemon se posunul přede mě. “Potřebujeme vidět Luca.”

“Potřebuju spoustu věcí v životě. Jako bych si přál, abych mohl najít slušnou fotografii obchodníka, který neztratil polovinu mých peněz.”

Dooobře. Odkašlala jsem si. “Nebudeme tady dlouho, ale prosím, opravdu ho potřebujeme vidět.”

“Je mi líto,” řekl vyhazovač.

Daemon naklonil hlavu na stranu. “Musí tu být něco, co můžeme udělat, abychom tě přesvědčili.”

Ach člověče, prosím, řekněte mi, že on to neudělal…

Vyhazovač zvedl obočí a čekal.

Daemon se usmál-ten sexy vtípek jeho rtů, kvůli kterému každá holka ve škole o sebe zakopla, a já…jsem se chtěla plazit pod autem. Předtím, než jsem mohla umřít z rozpaků, vyhazovačův mobil zazvonil, vytáhl ho z jeho přední kapsy. “Co se děje?”

Vzala jsem si tu chvilku, abych mohla Daemona bouchnout loktem.

“Co?” Řekl. “Funguje to.”

Vyhazovač se zasmál. “Neudělal jsem nic. Jen mluvil k idiotovi a hezké dámě.”

“Promiň?” Daemon řekl překvapeně. Dusila jsem se smíchem.

Byl tam zubatý úsměv, a pak si vyhazovač povzdychl. “Jo, přišli za tebou.” Byla tam pauza. “Jistě.”

Zavřel telefon. “Luc vás očekává. Jděte dovnitř a rovnou k němu. Dnes žádný tanec, nebo to, co jste tady dělali vy dva naposledy.”

Trapné. Sklonila jsem hlavu a proklouzla kolem vyhazovače. U dveří se Daemon zastavil. Podívala jsem se přes rameno.

Vyhazovač mrkl na Daemona, když mu podával něco, co vypadalo jako vizitka. “Nejsi můj normální typ, ale můžu udělat výjimku.”

Moje ústa byla otevřená.

Daemon s úsměvem vzal kartu, a pak otevřel dveře. “Říkal jsem ti to,” řekl mi.

Odmítla jsem využít právo na odpověď, místo toho se zaměřila na klub. Nic se od poslední doby nezměnilo. Taneční parket byl plný. S doprovodem klece, zavěšené na stropě, která se houpala od pohybu uvnitř. Lidé se mačkali do těžkého rytmu. Jiný, podivný svět zastrčený v epicentru normálnosti.

A tohle místo bylo pro mě podivným způsobem přitažlivé.

Dole ve stinné chodbě na nás u dveří čekal muž. Paris-blonďatý Luxen, se kterým jsme se setkali minule. Kývl na Daemona, otevřel dveře, a pak ustoupil stranou.

Předpokládala jsem, že uvidím Luca ležet na gauči a hrát na jeho herní konzole jako minule, takže jsem byla šokovaná, když jsem ho objevila u stolu, jak ťuká do svého laptopu, jeho obličej byl svraštěný koncentrací. Komínky stovek byly pryč.

Luc nevzhlédl. “Prosím sedněte si.” Zamával na nedaleký gauč, praktický pro všechno.

Podívala jsem se na Daemona, posunula jsem se s ním ke gauči a sedla si. V rohu, šířila vysoká žlutá svíčka broskvovou vůni po celé místnosti. To byla veškerá dekorace. Vedly dveře za stolem do jiné místnosti? Žil tady Luc?

“Slyšel jsem, že jste se minule na Mount Weather nedostali příliš daleko.” Zavřel laptop a složil si ruce pod bradou.

“K tomu,” Daemon se naklonil dopředu. “Ty jsi nevěděl o onyxových štítech?”

Chlapec, malý mini magnát, mafiánský král kódů, cokoliv, zůstal velmi klidný. Napětí plnilo místnost.

Čekala jsem, že se něco vyhodí do povětří. Doufejme, že to nebude ani jeden z nás.

“Varoval jsem tě, že tam můžou být věci, kterých si nejsem vědom,” řekl. “Ani já nevím všechno o Daedalusu. Ale myslím, že Blake je na správné cestě. Má pravdu o tom, že všechno je obalené v lesklé, načernale červené látce. Možná jsme si vybudovali odolnost, takže nejsme ovlivněny onyxovým štítem.”

“A co když to není ono?” Zeptala jsem se, nenáviděla ledový pocit, šířící se v mých žilách.

Lucův ametystový pohled byl koncentrovaný. “Co když není co? Mám pocit, že tě to nezastaví od toho, abys to zkusila znovu. Je to riziko a všechno má svá rizika. Máte štěstí, že jste se odtamtud minule dostali, než si někdo uvědomil, co se stalo. Můžete dostat další šanci. Většina lidí ne.”

Mluvit s tímhle dítětem bylo divné, protože měl manýry a řečové vzory jako dospělý. “Máš pravdu,” řekla jsem. “Pořád se to chystáme zkusit.”

“Ale znát všechny nebezpečí předem je nespravedlivé?” Zastrčil si zpátky pramen jeho hnědých vlasů, jeho andělská tvář byla lhostejná. “Život je nespravedlivý, drahoušku.”

Daemon vedle mě ztuhl. “Proč mám pocit, že je toho hodně, co nám neříkáš?”

Lucovy rty se zformovali do polovičatého úsměvu. “Každopádně, jste sem přišli z jiného důvodu, než jsou onyxové štíty? Pojďme k věci.”

Přes tvář Daemona se blýskla nepříjemnost. “Kat napadl nestabilní hybrid.”

“To je to, co nestabilní lidé dělají, hybrid nebo ne.”

Spolkla jsem kousavou odpověď. “Jo, tolik jsme si mysleli, ale ona byla moje kamarádka. Nedala nám žádný náznak, že by věděla něco o Luxenech. Byla v pořádku, byla nemocná, a pak přišla do mého domu a zbláznila se.”

“Ty si nenaznačovalo, že víš, že ET nevolal domů?”

Co ten spratek… Zhluboka jsem se nadechla. “Chápu, ale to bylo z ničeho nic.”

Luc se v křesle opřel, vykopl nohy na stůl. Zkřížil si je v kotnících. “Nevím, co k tomu říct. Možná o Luxenech věděla, zranila se a nějaký mizerný hňup se ji pokusil vyléčit. Nebo ji muž zastavil na ulici, jako to kolikrát dělají. A pokud znáš nějaké dobré mučící techniky a jsou je ochotni zaměstnat jako úředníky do Daedalusu, nechápu, jak jsi to někdy věděla.”

“Odmítám to přijmout,” zašeptala jsem. Vědět, mohlo přinést nějaké uzavření a spravedlnost.

Pokrčil rameny. “Co se jí stalo?” Zvědavost zabarvila jeho tón.

Dech se mi zasekl v krku, když jsem zaťala ruce do pěstí. “Ona už není…”

“Aha,” zamumlal Luc. “Udělala celou tu samovolnou hořící věc?” Výraz na mé tváři musel stačit jako odpověď, protože si smutně povzdechl. “To je zlé. To je mi líto. Zvrhlé historické ponaučení pro vás: Znáte všechny ty nevysvětlitelné případy samovznícení v celé historii?”

Daemon se zašklebil. “Bojím se zeptat.”

“Zvláštní, jak tam není známo mnoho případů, ale stávají se ve světě nováčků.” Rozpřáhl ruce, aby ukázal svět mimo jeho kancelář. “Hybridi-alespoň moje teorie, a to dává smysl, když o tom přemýšlíte-většina z nich udělá tu samozničující věc v zařízeních, ale pár i venku. To je důvod, proč je pro lidi výskyt vzácný.”

Všechno tohle bylo dobré a trochu znepokojující o tom přemýšlet, ale to nebyl důvod, proč jsme tady byli. “Moje kamarádka měla na sobě náramek-”

“Od Tiffanyho?” zeptal se a usmál se.

“Ne,” usmála jsem se pevně. “Byl to ten, co máš na sobě i ty.”

Překvapení se převalilo přes Lucovu tvář jako vlna. Ten malý syčák upustil nohy na zem a posadil se. “To není dobré.”

Předtucha zimnice mi bruslila přes kůži, když se Daemon zaměřil na Luca. “Proč to není dobré?”

Vypadal, že diskutuje o tom, jestli by o tom měl promluvit a pak vyšel s: “Ach, co do pekla… Budete mi dlužit, doufám, že si to uvědomujete. Ale to, co vidíte tady,” Luc cvakl prstem po kameni, “to je černý opál. Je tak vzácný, že jen málokdo tyhle děti objeví. A to pouze tyhle druhy.”

“Ty, které vypadají, že mají v sobě oheň?” Zeptala jsem se, naklonila se dopředu, abych lépe viděla. Opravdu to vypadalo, jako černá koule s plamenem uvnitř. “Kde se těží?”

“Obvykle v Austrálii. Je tu něco ve složení černého opálu, který je jako mocný posilovač. Víte, jako Mario, když se dostane na houbu. Představte si ten zvuk. To je to, co dělá černý opál.”

“Jaké složení?” Zeptal se Daemon, oči ostré zájmem.

Luc rozepnul náramek a podržel ho v šeru. “Opály mají tuto pozoruhodnou schopnost, lámat a odrážet specifické vlnové délky světla.”

“To ne,” Daemon vydechl, a zřejmě to bylo super atraktivní. Pořád jsem byla ztracená v celé té “kámen a světlo” věci.

“Ano.” Luc se usmál na kámen, jako se otec usmívá na marnotratného syna. “Nevím, kdo ho objevil. Někdo v Daedalusu, jsem si tím jistý. Potom, co přišli na to, co by to mohlo udělat, to drželi pryč od Luxenů a takových jako jsem já.”

“Proč?” Cítila jsem se hloupě zeptat se na to, hlavě proto, že se na mě oba podívali tak, jako bych byla… “Co je? Nemám vysokoškolské vzdělání v mimozemské mineralogii. Bože.”

Daemon mě pohladil po stehně. “To je v pořádku. Lámání a odrážení vlnových délek světla nás ovlivňuje, jako obsidián ovlivňuje Arumy, tak onyx ovlivňuje nás.”

“Dobře,” řekla jsem pomalu.

Lucovy fialové oči se zaleskly. “Lámání světel mění směr a rychlost. Naši přátelští mimozemšťané ze sousedství, jsou vyrobeni ze světla-dobře, tvoří je víc než to, ale dovolte mi, abych to vysvětlit tímto způsobem: Řekněme, že DNA je světlo. A řekněme, že jakmile je člověk zmutovaný, jejich DNA je nyní obalená ve vlnových délkách světla.”

Vzpomněla jsem si, jak se to předtím snažil vysvětlit Daemon. “A onyx narušuje ty vlnové délky světla ne? Ten druh, co je odhodí a dělá blázny.”

Luc přikývl. “Schopnost opálu lámat, umožňuje Luxenům, nebo hybridům být silnější-to zvyšuje naši schopnost lámat světlo.”

“A odrážecí část-páni.” Ohromený Daemon se usmál. Chápu celou tu lámací věc. Jasně, super rychlost, schopnost vytáhnout Zdroj rychleji, a pravděpodobně pár dalších výhod, ale odraz? Čekala jsem. Daemon do mě šťouchl loktem. “Blikáme nebo bledneme někdy proto, že se pohybujeme rychle. A někdy nás můžeš vidět blednout dovnitř a ven. To je jen odraz. Něco z nás musí pracovat jako kontrola, když jsme mladší.”

“A je to těžké, když jsi nadšený nebo naštvaný?”

Přikývl. “Mimo jiné, ale ovládat odraz?” Podíval se na Luca. “Chceš říct, že můžeš dělat to, co si myslím, že můžeš?”

Smějíc se, Luc si zavěsil náramek okolo zápěstí a sedl si zpátky, znovu vykopl nohy na stůl. “Hybridi jsou dobří. Můžeme se pohybovat rychleji než lidé, ale s obezitou, se dnes mohou i želvy pohybovat rychleji než většina lidí. Někdy jsme dokonce silnější než průměrný Luxen, pokud jde o Zdroj. Je to směs lidské a mimozemské DNA, která může vytvořit něco silnějšího, ale ne běžného.” Samolibý úsměv se roztáhl přes Lucovy rty. “Ale dej Luxenovi jeden z nich, a může úplně odrážet světlo.”

Srdce se mi rozbušilo. “Myslíš…například, neviditelnost?”

“Tak úžasné,” řekl Daemon, zíral na kámen. “Můžeme změnit způsob, jak vypadáme, ale stát se neviditelnými? Jo, to je nové.”

Ohromená, jsem zavrtěla hlavou. “Můžeme být neviditelní?”

“Ne. Naše lidská DNA se tomu postaví do cesty, ale dělá nás to ještě silnější jako nejsilnějšího Luxena a ještě něco navíc.” Trochu se zavrtěl v křesle. “Takže si dovedete představit, že nechtějí, aby někdo z nás tohle měl…zejména ten, kdo se neprokázal jako stabilní, pokud…”

Studený závan vzduchu mi přelétl přes krk. “Pokud co?”

Některé nadšení z jeho tváře zmizelo. “Ledaže by je nezajímalo, jakou škodu hybrid způsobil. Možná, že tvá kamarádka byla zkouška pro větší událost.”

“Co?” Daemon se napjal. “Myslíš, že to udělali schválně? Dát dohromady nestabilní hybridy a poslat je do volné přírody, aby viděli, co se stane?”

“Paris si myslí, že jsem konspirační teoretik, s nádechem schizofrenní paranoie.” Pokrčil rameny. “Ale nemůžeš mi říct, že by Daedalus neměl hlavní plán ve svém rukávu. Nebral bych kolem nich jedinou věc.”

“Ale proč šla po mně? Blake řekl, že nevěděli, jestli se mutace udrží. Takže to nebylo, jako by ji poslali za mnou.” Odmlčela jsem se. “A dobře, to je v případě, že by měl Blake pravdu.”

“Jsem si jistý, že je kolem mutace,” odpověděl Luc. “Kdyby ne, neseděli byste tady. Koukněte, nejsem si jistý, jestli Daedalus ví všechno, čeho je ten kámen schopen a jak nás to ovlivňuje. Já se pořád učím.”

“A co ses naučil?” zeptal se Daemon.

“Pro začátek, než jsem na jednoho z nich dostal své špinavé pracky, nemohl jsem rozeznat další hybridy, i když jeden přede mnou poskakoval. Poznal jsem ten moment, kdy jste ty a Blake přišli do Martinsburgu, Katy. Bylo to divné, jako závan vypraného prádla přes moje tělo. Tvoje kamarádka tě zřejmě vycítila. To je ta nejméně hrozná pravděpodobnost.”

Daemon se zhluboka nadechl a pak se na okamžik odvrátil. “Nevíš, jestli to může posílit Arumské schopnosti?”

“Dovedu si to představit, když se přejedí Luxenských sil.”

Ohromená, jsem si sedla zpátky a pak vystřela dopředu. “Myslíš, že by opál mohl, například, působit proti onyxu?”

“To je možné, ale nevím. Žádné onyxové objetí v poslední době.”

Ignorovala jsem sarkastický tón. “Kde můžeme získat nějaký opál?”

Luc se zasmál a já mu chtěla skopnout nohy ze stolu. “Pokud budeš mít třicet tisíc dolarů a znát někoho, kdo doluje opály, nebo se můžeš na některý zeptat Daedalusu. Jinak máš smůlu, svůj ti nedám.”

Ramena mi klesla. Hurá, další slepá ulička. Nemohli jsme chytit přestávku, když nás to fackovalo přímo do obličeje.

“Každopádně, je váš čas vyrazit na cestu.” Naklonil hlavu, zavřel oči. “Předpokládám, že o vás dvou neuslyším, dokud nebudete připravená jít na Mount Weather?”

Ach, už jsme byli zamítnuti. Jak jsem tam tak stála, přemýšlela jsem, jak praštím spěchajícího Luca a popadnu jeho náramek. Způsob, jakým se jeho oči otevřely do tenkých štěrbin, mě varoval, že to nebyl dobrý nápad.

“Je tu ještě něco jiného, co bys mi chtěl říct?” rýpnul si Daemon.

“Jasně, mám ještě něco.” Luc zvedl ty dlouhé řasy. “Opravdu bys neměl v téhle hře věřit živé duši. Ne, když každý má co získat nebo co ztratit.”

Kapitola 29

V průběhu několika týdnů, rozhovory poskytnuté místní policií a plačlivé prosby Carissiných rodičů se objevily v nočních zprávách, světla svíček bděli a reportéři z celého okolí přišli, zlákaní morbidní zvědavostí. Jak může mít tak malé město tolik dětí, které jen tak zmizely? Někteří dokonce spekulovali, že sériový vrah se zaměřil na ospalé městečko v Západní Virginii.

Být ve škole, poslouchat všechny mluvit o Carisse a dokonce o Adamovi a Beth, bylo těžké. Ne jen pro mě, ale pro všechny z nás, kteří věděli pravdu. Tyhle děti nezmizely.

Adam a Carissa byli mrtví, s největší pravděpodobností Simon taky. Beth byla držena proti své vůli ve vládním zařízení.

Tmavá, temná nálada se usadila, vkrádajíc se do každé naší části a tam nebylo žádné třesení. Samozřejmě, že podezření kvetlo spolu s jarní trávou a malými pupeny ve škole, protože jenom jedno z dětí se objevilo, a to byl Dawson. Ale jeho objevení signalizovalo zmizení ostatních.

Na chodbě byly šepoty a dlouhé pohledy prošly mezi studenty vždycky, když Dawson nebo Daemon byli kolem. Možná proto, že je velmi málo lidí dokáže rozeznat, ale oba bratři se chovali, jako kdyby nic neslyšeli. Nebo se možná nestarali.

Dokonce i Lesa se změnila. Ztráta přítele znamenala taky neschopnost jakéhokoli uzavření. Nikdy se nenašel žádný důvod, proč Carissa zmizela, alespoň ne pro Lesu. Ona, stejně jako mnoho ostatních, stráví život přemýšlením, proč a jak se to stalo. A nevědomost, vytvořila tuhle bezmocnost, aby šla dál. I když se roční období měnily a jaro bylo na cestě, Lesa byla zaseknutá ve dni předtím, než zjistila, že její nejlepší kamarádka zmizela a ve dni potom. Byla ta samá holka v některých ohledech: Chvilky, kdy řekla něco zcela nevhodné a smála se a pak ostatní, kdy si nemyslela, že se dívám a její oči byly zastíněné obavami.

Ačkoli Carissa nebyla jediný “stojící za zprávu v novinách” případ. Dr. William Michaels, alias mámin přítel a všestranný krysí bastard, byl jeho sestrou prohlášen za nezvěstného asi tři týdny po tom, co Carissa zmizela z radaru. Šílená bouře znovu sestoupila. Máma byla zpochybněna a ona… Ona byla troska. Hlavně když se dozvěděla, že Will se nikdy nepřihlásil na žádnou konferenci na západě a nikdo ho neviděl a neslyšel o něm, odkdy odjel z Petersburgu.

Úředníci podezřívali, že vražda by mohla být vyžadována. Ostatní šeptali, že musel mít něco s tím, co se stalo Carisse a Simonovi. Prominentní lékař jen tak jednoduše nepřestane existovat.

Ale Daemon a já jsme byli pořád naživu, takže vše, co jsme mohli předpokládat, bylo, že mutace se udržela a protože dostal to, co chtěl, byl v úkrytu. Nejhorší možný scénář byl, že Daedalus ho někde sebral. Nevěštilo by to nic dobrého pro nás, kdyby se to stalo, ale jo, to si zasloužil, pokud byl zavřený někde v kleci.

Celkem vzato jsem nebyla roztržena faktem, že právě teď Will nebyl problém, ale nenáviděla jsem, že vidím mámu, jak si tím prochází znovu. A nenáviděla jsem Willa ještě víc proto, že způsobil, že přes to musí přecházet. Procházela každou fází truchlícího procesu: Nevíra; zármutek; ten hrozný, doznívající ztracený pocit; a hněv.

Nevěděla jsem, co pro ni udělat. To nejlepší, co jsem mohla udělat, bylo trávit s ní večery, když má volno, poté, co jsem skončila s tou onyxovou věcí. Dělat jí společnost a rozptylovat ji, se zdálo, že pomohlo.

Jak týdny ubíhaly a nebyly tam žádné známky po Carisse nebo po někom jiným, kdo držel městečko zajaté, nevyhnutelné se stalo. Lidi nezapomněli, ale reportéři odešli a pak ostatní věci obsazovaly noční zprávy. V polovině dubna se z větší části všichni vrátili k vlastním věcem.

Jeden večer jsem se zeptala Daemona, když jsme kráčeli zpět od jezera, užívajíc si vyšší teploty, jak můžou lidi tak lehce zapomenout? Hořký pocit se zabydlel v mém břichu. Stalo by se mi to jednoho dne, kdybychom se nevrátili z Mount Weather? Lidi by se přes to jen tak dostali?

Daemon mi zmáčkl ruku a řekl: “Je to podmínka lidí, Kotě. Neznámé není něco, co dobře sedne. Raději to odtlačí pryč-ne úplně, ale jen tolik, že to vždycky nezastiňuje jejich myšlenky a činy.”

“A to je dobře?”

“Neříkám, že jo.” Zastal, umísťujíc ruce na moje paže. “Ale nemít k něčemu odpovědi může být strašidelné. Lidé se na to nemůžou soustředit navždy. Jako se ty nemůžeš navždy soustředit na to, proč to byl tvůj táta, kdo musel onemocnět a zemřít. To je velké neznámé. Nakonec to musíš nechat jít.”

Zírala jsem na něj, jeho nápadné rysy byly zvýrazněné v ubývajícím světle. “Nemůžu uvěřit, že můžeš znít tak moudře.”

Daemon se zasmál, přecházejíc rukama nahoru a dolů mými pažemi. Následovala slibná zimnice. “Jsem víc, než vypadám, Kotě. Měla bys to vědět.”

A já jsem to věděla. Daemon byl většinu času směšně podpůrný. Pořád nesnášel, že jsem se účastnila onyxového tréninku, ale netlačil na to a já jsem to oceňovala.

Vrhla jsem se do tréninku s onyxem, který mi nechal málo času na cokoliv jiného, než jít do školy. Onyx mi strhával energii a po každé schůzi byli všichni z nás rychlí, aby odjeli. A my jsme byli tak zabraní do budování naší odolnosti, dávajíc si pozor na úředníky a nasazené, že jsme dokonce neoslavovali Den Svatého Valentýna, kromě květů, které mi koupil a karty, kterou jsem mu dala já.

Plánovali jsme si, co uděláme, že si dáme večeři, ale čas od nás utekl nebo se někdo dostal mezi nás. Buď to byl Dawson, netrpělivý zachránit Beth a provést útok na Mount Weather, Dee, chtějící někoho zavraždit nebo Blake, dožadující se, že budeme dělat tu věc s onyxem každý den. Zapomněla jsem, jaké to bylo, když to byl jen Daemon a já.

Opravdu jsem začala přemýšlet, že jeho ojedinělé noční návštěvy byly skutečně produktem mé hyperaktivní představivosti, protože na konci večera byl stejně zbičovaný, jako jsem byla já. Každé ráno se to zdálo jako živý sen, a jelikož se o tom Daemon nikdy nezmínil, nechala jsem to plavat, zatímco jsem se na to těšila. Snít o Daemonovi bylo lepší než žádný Daemon, myslím.

Ale na začátku května, pět z nás mohlo zvládnout onyx na padesát vteřin bez ztracení kontroly nad našimi svalovými funkcemi. Ostatním se to nezdálo jako moc času, ale byl to pro nás pokrok.

V polovině naší dnešní praxe, jsme získali publikum, které zahrnovalo Ash a Dee. Ti dvě se stávali skutečnými prsnatými kamarádkami pozdějšku, zatímco já jsem byla v podstatě bez přátel s výjimkou Lesy, v dobrých dnech.

Zlé dny byly, když jí chyběla Carissa a nikdo nemohl nahradit to ztracené přátelství.

Když jsem sledovala Ash, jak se promenádovala ve svých směšných podpatcích, musela jsem přemýšlet, jak se mohlo stát, že Ash a Dee si společně vyšli. Kromě jejich posedlosti módou, měli jen málo společného. Pak jsem si uvědomila, co je pravděpodobně spojilo dohromady; jejich zármutek. A tohle jsem jim záviděla. Můžu být takový kretén.

Matthew byl v procesu padání na zem, když se Ash potácela k onyxu, mračíc se. “Nemůže to být tak špatné. Musím to zkusit.”

Spolkla jsem šílený úsměv. Já jsem ji nešla zastavit.

“Ehm, Ash, skutečně bych ti neradil dělat to,” začal Daemon.

Kazič zábavy, pomyslela jsem si, ale Ash byla malý odhodlaný mimozemšťan. Tak jsem se posadila, natáhla si nohy a čekala na začátek představení. Nemusela jsem čekat dlouho.

Elegantně se ohýbajíc, vzala jeden z lesklých načernale červených drahokamů, když jsem zadržela dech. Ani ne o vteřinu později zaječela, pustila onyx, jako by to byl had a klopýtla dozadu, padajíc přímo na zadek.

“Jo, ne tak špatné,” poznamenal Dawson suše.

Ashiny oči byly široké, pusou polykala jako ryba. “Co…co to bylo?”

“Onyx,” zareagovala jsem, ležíc na zádech. Zářivě modrá obloha a dotek slunce oteplovaly vzduch. Už jsem dnes s onyxem měla tři kola. Nemohla jsem cítit prsty. “To naštve.”

“Bylo to jako…jako by se moje kůže trhala,” řekla. Šok zdrsnil její hlas. “Proč byste, vy lidi, chtěli procházet tímhle několik měsíců?”

Dawson si odkašlal. “Víš proč, Ash.”

“Ale ona je…”

Ach, ne.

“Ona je co?” Dawson byl na nohách. “Ona je moje přítelkyně.”

“Nemyslela jsem na nic.” Ash hledala kolem pomoc, ale v tomhle byla sama. Opatrně stojící, udělala nestálý krok směrem k Dawsonovi. “Promiň. Jen…bolelo to.”

Dawson neřekl nic, když se protáhl kolem Daemona, mizící v houštině. Daemonovy oči se potkaly s mými, pak si povzdechl a klusal za svým bratrem.

“Ash, musíš se naučit být o trochu citlivější,” řekl Matthew, čistíc si uvolněné nečistoty z džínů.

Její tvář klesla a pak se rozpadla. “Promiň. Nemyslela jsem to tak.”

Nemohla jsem tomu uvěřit. Byla vzácnost vidět Ash ukázat i jinou emoci než děvkovost. Dee přišla k jejímu boku a oni dvě odkráčeli, Matthew je následoval, vypadajíc, jako by potřeboval dovolenou nebo láhev whisky. Což mě nechalo samotnou s Blakem.

Sténajíc, jsem zavřela oči a lehla jsem si. Moje tělo bylo těžké, jako bych se mohla potopit do země. Za pár týdnů bych pustila výhonky květin.

“Cítíš se dobře?” zeptal se Blake.

Několik podrážděných odpovědí se seřadilo na mém jazyku jako malí vojáčci, ale vše, co jsem řekla, bylo: “Jsem jenom unavená.”

Byla tam trapná pauza a pak jsem slyšela jeho kroky, jak se přibližují. Blake si sedl vedle mě. “Onyx je zabiják, že jo? Nikdy jsem o tom nepřemýšlel, ale když jsem byl poprvé uveden do Daedalusu, byl jsem pořád unavený.”

Nevěděla jsem, co říct, tak jsem byla zticha a na chvíli, on byl taky. Blake byl pravděpodobně nejtěžší člověk, který mohl být kolem. Protože hluboko uvnitř, nebyl hrozný člověk, možná dokonce ani netvor. Byl zoufalý člověk a zoufalost může donutit lidi dělat šílené věci.

On vyvedl rozporuplné pocity. Během posledních pár měsíců jsem vyrostla jako ostatní, abych ho tolerovala, ale nevěřila mu, protože jsem si pamatovala Lucova slova na rozloučenou: “Opravdu bys neměl v téhle hře věřit živé duši. Ne, když každý má co získat nebo co ztratit.” Nemohla jsem si pomoct, ale přemýšlela jsem, jestli myslel Blakea. Nechtěla jsem na něj jít zlehka kvůli tomu, co udělal Adamovi, a nechtěla jsem, aby mi ho bylo líto, ale občas jsem to dělala. Byl produktem jeho prostředí. Nebylo to ospravedlněním všech druhů, ale Blake neudělal to, co všechno udělal sám. Bylo tam několik faktorů. Nejdivnější věc ze všeho se stala na obědě, když jsem ho viděla sedět při stejném stolu se sourozenci chlapce, kterého zabil. Upřímně jsem si nemyslela, že někdo ví, jak zacházet s Blakem.

Nakonec řekl: “Vím, na co myslíš.”

“Myslela jsem si, že nemůžeš číst myšlenky ostatním hybridům.”

Zasmál se. “Nemůžu, ale je to zřejmé. Cítíš se nepříjemně, když jsem tady vedle tebe, ale jsi příliš unavená a je příliš hezké vstát.”

Blake měl pravdu ve všech ohledech. “A pořád jsi tady.”

“Jo, o tomhle…nemyslím si, že spaní tady venku je ta nejbezpečnější věc. Kromě medvědů a kojotů, může DOD nebo Daedalus kdykoli přijít.”

Otevřela jsem oči s povzdechem. “A co by bylo podezřelé na tom, že jsem tady?”

“No, kromě toho, že je trochu brzy v květnu a pozdě večer na opalování… Oni vědí, že s tebou pořád mluvím. Udržování vzhledu a všechno.”

Naklonila jsem k němu hlavu. Každý z Luxenů se střídal v prohledávání území, zatímco jsme cvičili, ujišťujíc se, že se nikdo nedíval. Zdálo se divné, že by byl Blake právě teď znepokojený tímhle. “Opravdu,” řekla jsem.

Sehnul kolena, opřel se rukama o ně a zíral na klidné jezero. Byla tam další mezera ticha a pak: “Vím, že jste šli za Lucem v únoru.”

Otevřela jsem pusu, ale pak jsem zavrtěla hlavou. Byla jsem si sakra jistá, že mu nemusím vysvětlovat, proč jsme za ním jeli.

Blake si povzdechl. “Vím, že mi nevěříte a nikdy ani nebudete, ale mohl jsem vás ušetřit výletu. Vím, co černý opál dělá. Viděl jsem Luca přejít bláznivě šílenými věcmi kvůli tomu.”

Podráždění vzplanulo. “A nemyslel jsi na to, říct nám to?”

“Nemyslel jsem si, že to bude problém,” řekl. “Ten druh opálu je sakra téměř nemožné vlastnit a poslední věc, kterou jsem očekával, bylo, že Daedalus s tím bude vyzbrojovat hybridy. Sakra, já jsem o tom ani nepřemýšlel.”

Tady jsem byla ve stejné pozici s Blakem jako obvykle: Věřit nebo nevěřit mu. Překřížila jsem si kotníky a pozorovala hustý, načechraný oblak pohybovat se po obloze.

“Dobře,” řekla jsem, protože upřímně, nebyl žádný způsob jak dokázat, jestli lže nebo ne. Vsadím se, že kdybychom ho připojili k detektoru lži, výsledky by byli neprůkazné.

Blake vypadal překvapený. “Přál bych si, aby všechno bylo jinak, Katy.”

Odfrkla jsem si. “Já taky a pravděpodobně stovky dalších lidí.”

“Já vím.” Lovil v půdě, nacházejíc kamínek. Pomalu ho otáčel ve své dlani. “V poslední době jsem přemýšlel nad tím, co budu dělat, když tohle všechno skončí. Je dobrá šance, že Chris… Nebude v pořádku, víš? Musíme jít někam a zmizet, ale co když nebude moct splynout? Když je…jiný?”

Není v pořádku, jako byla Beth, když jsem ji viděla. “Řekl jsi, že má rád pláž. Ty taky. Tam byste měli jít.”

“Zní to jako plán…” Podíval se na mě. “Co uděláte s Beth? Sakra, co budete dělat po tom, co ji dostanete zpět? Daedalus ji bude hledat.”

“Já vím.” Povzdechla jsem si, chtějíc se ponořit do země. “Budeme ji muset schovat, myslím. Koukni, jak to je. Když se tam dostaneme, překročíme most, ten druh věci, ale pokud budeme všichni spolu, na něco přijdeme.”

“Jo…” Odmlčel se, zužujíc rty. Rozhupujíc ruku, odhodil kamínek do jezera. Třikrát se odrazil předtím, než se ponořil pod hladinu. Pak Blake začal vstávat. “Nechám tě samotnou, ale budu poblíž.”

Předtím, než jsem mohla odpovědět, Blake vstal a běžel pryč. Mračíc se, jsem vyklenula záda, takže jsem ho mohla vidět. Břeh kolem jezera byl prázdný s výjimkou pár červenek, poskakujících na zemi blízko stromu. Tak tohle byla divná konverzace.

Usazujíc se zpátky dolů, jsem zavřela oči a přinutila jsem svou mysl, aby se vyprázdnila. Ve chvíli, kdy jsem byla sama, a bylo ticho, tisíc věcí uvnitř mně přišlo z různých směrů. Usínání bylo těžké, takže jsem měla ve zvyku představit si pláž na Floridě, na kterou táta rád chodil. Vytvořila jsem si obraz, jak zpěněné vlny pleskají modro-zelenou pěnu na břeh, když připluly a ustupovaly, a držela jsem si tu scénu na smyčce. Nic jiného, jen ten obrázek se zařezal do zákoutí mých myšlenek. Opravdu jsem si naplánovala, že si zdřímnu tady venku, ale tak, jak jsem byla unavená, usnula jsem pěkně rychle.

Nejsem si jistá, co mě probudilo, ale když jsem zamrkala a otevřela oči, zjistila jsem, že hledím do páru jasně zelených očí. Usmála jsem se. “Ahoj,” zamumlala jsem.

Jedna strana jeho plných rtů se zvedla. “Nazdárek, Šípková Růženko…”

Za jeho ramenem se obloha prohloubila do džínové modré. “Vzbudil jsi mě polibkem?”

“Jo.” Daemon byl opřený o bok, používajíc ruku na podepření hlavy. Položil ruku na moje břicho a moje hruď se zachvěla v odpověď. “Řekl jsem ti, že moje rty mají mystické schopnosti.”

Moje ramena se pohnula v tichém smíchu. “Jak dlouho jsi tady byl?”

“Ne dlouho.” Jeho oči hledaly mé. “Našel jsem Blakea trucovat kolem v lese. Nechtěl odejít, dokud jsi byla tady.” Převrátila jsem oči. “Tak moc, jak mě to obtěžuje, jsem rád, že to neudělal.”

“Páni. Prasata létají.” Když zúžil oči, zvedla jsem ruku, přecházejíc mými prsty přes jemné vlny, které spadnuly na jeho čelo. Zavřel oči a můj dech se zadrhl. “Jak je Dawsonovi?”

“Uklidnil se. Jak je Kotěti?”

“Ospale.”

“A?”

Pomalu jsem cestovala prsty po straně jeho tváře, podél jeho širokých tvářích a dolů po tvrdé linii jeho čelisti. Natočil se k mojí dlani, přitiskujíc na ní rty. “Jsem šťastná, že jsi tady.”

Jeho prsty rychle pracovaly na světlém svetru, který jsem měla na sobě, oddělujíc tenké vrstvy materiálu. Jeho klouby se otřely o tílko, které jsem měla pod tím. “A?”

“A jsem ráda, že jsem nebyla sežraná medvědem nebo kojotem.”

Vyklenul obočí. “Co?”

Zazubila jsem se. “Zřejmě jsou tady kolem problémem.”

Daemon potřásl hlavou. “Zpět k mluvení o mě.”

Namísto mluvení, jsem mu to ukázala. Jak by řekl Daemon, ve mně byl milovník knih. Ukazování bylo o tolik lepší než mluvení. Moje prsty hladily jeho spodní ret a pak jsem rukou přejela na jeho hruď. Zvedla jsem hlavu a v polovině cesty se se mnou setkal. Polibek začal váhavě a hladce. Hedvábné polibky vytvořily touhu, která se stávala příliš povědomá. Pocit jeho rtů proti mým, znalost toho, co jsem chtěla, zažehly hluboko v nás a naše srdce se spolu zvedly, bijíc těžce a rychle. Dovolila jsem si spadnout do toho polibku, utopit se v něm, stát se jím. Ta senzační vlna pocitů byla těžká na zpracování. Najednou to bylo vzrušující a děsivé. Byla jsem připravená, už jsem byla připravená, a přesto jsem věděla, že jsem se bála, protože jak Daemon řekl předtím: Lidé se bojí neznámého. A Daemon a já jsme se na chvíli zdržovali na pokraji neznáma. Zatlačil mě dolů, dokud jsem nebyla přímo na zádech a on byl nade mnou, jeho váha perfektní a šílená. Jeho ruka klouzala nahoru, vyhrnujíc materiál, jeho prsty se pásly. Dotek byl příliš moc a ne dost. Můj hrudník se zvedal a klesal rychle, když se jeho noha přesunula přes mou, mezi mou. Když se odtáhl, zalapala jsem po dechu pro kontrolu, kterou jsem rychle ztrácela.

“Potřebuji zastavit,” řekl drsně, těsně zavírajíc oči, řasy rozdmýchávající konečky jeho tváří. “Jako právě teď.”

Provlekla jsem prsty přes kadeře na zadní straně jeho krku, doufajíc, že nezpozoroval, jak moc se třásla moje ruka. “Jo, měli bychom.”

Přikývl, ale pak sehnul hlavu a políbil mě znovu. Dobré vědět, že měl to samé množství síly vůle jako já, což bylo nula. Moje ruce sklouzly dolů po jeho zádech, zabořujíc se do trička, které měl na sobě, nacházejíc si cestu pod něj, roztahujíc se přes jeho teplou kůži. Obtočila jsem nohy kolem jeho. Byli jsme blízko, tak blízko, že i kdyby naše srdce předtím nebily ve shodě, nezáleželo by na tom, protože by se našly navzájem a spojily se teď. Naše dechy se zrychlovaly. Bylo to šílené. Perfektní. Jeho ruka se vplížila pod mé triko, pohybujíc se nahoru a nahoru a každá moje část chtěla stlačit tlačítko stop na světě a pak stlačit opakování, takže jsem se mohla takhle cítit znovu a znovu. Daemon ztuhl.

“Ach, drahý Bože, a Ježíšek v jesličkách, moje oči!” Dee zaječela. “Moje oči!”

Moje vlastní oči se prudce otevřely. Daemon zvedl hlavu, oči průzračné. Pak jsem si uvědomila, že moje ruce byly pořád pod jeho trikem. Škubnutím jsem je vytáhla ven. “Ach, můj Bože,” zašeptala jsem, ponížená.

Daemon řekl něco, co spálilo moje uši. “Dee, neviděla jsi nic.” A pak dodal mnohem tišeji: “Protože máš bezvadné načasování.”

“Byl jsi na…ní a vaše pusy dělaly tohle.” V tomhle bodě jsem si jen mohla představit její signály rukou. Pokračovala. “A to je víc, než chci vidět. Jako, vůbec.”

Zatlačila jsem do Daemonovy hrudě a on se převrátil. Sedla jsem si a otočila se, udržujíc mou hlavu nízko, takže moje vlasy mohly skrýt moje hořící tváře. Zahlédla jsem Dee, a přestože si můžete myslet, že nás přistihla nahých při činu, namísto muchlování, ona se usmívala.

“Co chceš, Dee?” řekl Daemon.

Odfrkla si, pokládajíc si ruce na boky. “No, já nechci nic od tebe. Chtěla jsem mluvit s Katy.”

Moje hlava se prudce zvedla, rozpaky ať se propadnou. “Jo?”

“Ash a já se chystáme jet do toho nového obchůdku v Moorefieldu v sobotu odpoledne. Oni prodávají výběrové šaty. Na ples,” dodala, když jsem pokračovala v zírání na ní.

“Ples?” Nechápala jsem to.

“Jo, ples je na konci měsíce.” Podívala se na svého bratra, její tváře se měnily na růžové. “Většina šatů bude vyprodána. A nevím, jestli to místo něco má, ale Ash o tom slyšela a víš, jak je na tom se šaty, takže to ví. Stejně jako před pár dny našla skutečně roztomilý oříznutý svetr, který-”

“Dee,” řekl Daemon, malý úsměv tahal za jeho rty.

“Co? Nemluvím s tebou.” Čelila mi, podrážděná. “Každopádně, chceš jít s námi? Nebo už máš šaty? Protože jestli už šaty máš, pak hádám, že je tenhle výlet bezvýznamný, ale pořád můžeš-”

“Ne. Nemám šaty.” Nemůžu uvěřit, že se mě ptala, jestli s ní něco podniknu. Byla jsem ohromená a plná naděje, a šokovaná ještě víc.

“Dobře!” Zazubila se. “Pak můžeme jít v sobotu. Myslela jsem, že se zeptám i Lesy, jestli nechce jít…”

Musela jsem snít. Chtěla se zeptat taky Lesy? Co jsem zmeškala? Podívala jsem se na Daemona, když jeho sestra štěbetala a on se zazubil. “Počkej,” řekla jsem. “Neplánovala jsem ples.”

“Cože?” Deeina pusa se otevřela. “Je to poslední ples.”

“Já vím, ale se vším, co se dělo… Skutečně jsem o tom nepřemýšlela.” Lež, protože jste nemohly stát kdekoliv ve škole a nevidět o tom letáky a transparenty.

Deein nevěřícný výraz rostl. “Je to maturitní ples.”

“Ale…” Zastrčila jsem si vlasy za ucho a podívala se na Daemona. “Ani ses mě nezeptal.”

Usmál se. “Nemyslel jsem, že se musím ptát. Předpokládal jsem, že půjdeme.”

“No, víš, co se říká o lidech, kteří předpokládají,” řekla Dee, houpající se na špičkách nohou.

Ignoroval ji, jeho úsměv slábl. “Co, Kotě?”

Zamrkala jsem. “Jak můžeme jít na ples při všem, co se děje? Jsme tak blízko k tomu, abychom získali dost odolnosti vrátit se zpátky do Mount Weather a-”

“A ples je v sobotu,” řekl, odstrkujíc mou ruku z mých vlasů. “Takže řekněme, že během dvou týdnů, když budeme připravení jít, bude neděle.”

Dee vystřelila dopředu, přestupujíc z jedné nohy na druhou, jako kdyby její nohy hráli horký brambor. “A je to jenom pár hodin. Můžete zastavit sebepoškozování na pár hodin.”

Problém nebyl čas nebo dokonce onyx. Nezdálo se správný jít na ples po všem, po Carisse…

Daemon sklouzl rukou kolem mě, když se naklonil, jeho hlas tichý, když promluvil. “Není to špatné, Kat. Zasloužíš si to.”

Zavřela jsem oči. “Proč bychom měli oslavovat, když ona nemůže?”

Položil si tvář na mou. “Pořád jsme tady a zasloužíme si být, dělat normální věci jednou za čas.” Zasloužili jsme si? “Není to tvoje chyba,” zašeptal a pak políbil můj spánek. Odtáhl se, oči vyhledávající mé. “Půjdeš se mnou na ples, Kat?”

Dee se posunula ještě víc. “Opravdu bys měla říct ano, takže můžeme jít nakupovat šaty a já nemusím být svědkem opravdu trapného momentu tebe, odmítající mého bratra. I když si zaslouží být sražen o kolík nebo dva.”

Zasmála jsem se, dívajíc se na ni. Dee mi dala předběžný úsměv a ta naděje pramenila zpátky.

“Dobře.” Zhluboka jsem se nadechla. “Půjdu na ples-jenom proto, že nechci, aby byl tenhle rozhovor trapný.”

Daemon mě zatahal za nos. “Vezmu si to, co můžu dostat na tak dlouho, jak to můžu dostat.”

Mrak se přesunul před slunce a zdálo se, že se zastavil. Teplota výrazně klesla. Můj úsměv začínal váhat, když chlad přejel dolů mou páteří. Tohle byl šťastný okamžik-dobrý okamžik. Byla naděje pro Deein a můj vztah. A ples byl velký problém. Daemon ve smokingu a všechno, bude pěkně úchvatný pohled. Na noc budeme normální teenageři, ale stín nad námi nějak vklouzl dovnitř mě.

“Co je to?” zeptal se Daemon, znepokojený.

“Nic,” řekla jsem, ale bylo to něco. Jen jsem nevěděla co.

Kapitola 30

Jedna z prvních věcí, které jsem další den udělala, bylo, že jsem pozvala Lesu. Byla jsem nadšená, když ožila a souhlasila. Bylo mi mnohem lépe o mém rozhodnutí jít.

Stejně jako na to přistála Carissina nejlepší kamarádka, a to už je něco. Tak jako já, byla trošku opatrná při nakupování s Ash a náznaky její staré osobnosti se ukazovali, když začala dělat zlé věci.

“Vsadím se, že si pořídí něco směšně těsného a krátkého, aby se zbytek nás cítil jako neatraktivní Umpa-lumpové.” Žalostně si povzdechla. “Ne. Zapomeň na to. Pravděpodobně půjde do obchodu s oblečením a bude se předvádět před zrcadlem nahá.”

Zasmála jsem se. “Nepochybuji, ale jsem ráda, že nás Dee pozvala.”

“Já taky,” řekla vážně. “Chyběla mi, hlavně potom co… Jo, prostě mi chyběla.”

Můj úsměv se trochu chvěl. Kdykoliv se konverzace stočila ke Carisse, nevěděla jsem, jak to zvládnout. Naštěstí, pro dnešek jsme byli vyrušeni Daemonem, který se rozhodl zatahat mě za cop jako šestiletý. Seděl za mnou a šťouchl mě do zad s jeho věrným perem.

Protočila jsem oči na Lesu a pak jsem se otočila. “Ty a to tvoje zatracené pero.”

“Miluješ to.” Naklonil se přes stůl, poklepal mi jím po bradě. “Každopádně, myslel jsem, že se s tebou po škole odvezu domů. Ta věc, kterou musíme udělat později, se zdržela o hodinu. A tvá máma je ve Winchesteru, správně?”

Slabý šum vzrušení koloval v mých žilách.

Vím, kam tím směřoval. Žádná máma. Asi hodinu času o samotě a bez přerušení, doufejme.

Nemohla jsem zadržet zasněný povzdech. “To by bylo perfektní.”

“Myslel jsem si to.” Vzal své pero, opřel se a pozoroval mě. “Už se nemůžu dočkat.”

Kyslík uprchl z mého mozku, když krev spěchala všude. Cítíc se trochu mimo, jsem přikývla a otočila se. Výraz na Lesině tváři mi pověděl, že zaslechla náš rozhovor. Působivě zamávala obočím a já cítila, jak mi hoří tváře.

Ach, můj Bože…

Po trigonometrii se zbytek rána vlekl. Vesmír byl proti mně. Jako kdyby věděl, že jsem poskakovala energií a vzrušením. Malá část mě byla nervózní.

Kdo by nebyl?

Kdybychom vlastně měli čas o samotě a nebyli jsme rušeni a věci by zapadli na své místo…

Věci by zapadli na své místo?

Přidušeně jsem se zachichotala.

Blake vzhlédl od své učebnice a zamračil se. “Co?”

“Nic,” zazubila jsem se. “Nic.”

Vyklenul obočí. “Řekl ti Daemon, že Matthew má nějaké mimoškolní setkání s rodiči dětí?”

Znovu jsem se zachichotala, čím jsem si od něj vysloužila divný pohled. “Jasně, řekl.”

Blake na mě civěl ještě sekundu a pak položil pero. Bez varování se natáhl a vyndal mi z vlasů kousek vlákna. Ucukla jsem zpátky ve stejnou chvíli, kdy dal ruku pryč, co dostalo můj nos do perfektního úhlu na přičichnutí k jeho zápěstí.

Čistá, citrusová vůně ve mně vyvolala dusně nepříjemný pocit.

Jako když jste udělali něco hloupého a pak museli čelit veřejnému ponížení.

Špendlíky a jehly se rozšířily přes mé tělo.

Paměť se volně kroutila.

Ta vůně… Už jsem ji někde cítila.

“Jsi v pořádku?” zeptal se.

Naklonila jsem hlavu na stranu, jako kdyby to pomohlo mým čichovým schopnostem.

Odkud znám tu vůni?

Pochopitelně jsem ji už předtím cítila na Blakeovi.

Není pochyb, že to byla jedna z těch drahých kolínských, ale bylo to něco víc než to.

Jako když slyšíte hercův hlas, ale nevidíte jeho tvář.

Odpověď byla na špičce mého jazyka a já se nemohla zbavit toho nepříjemného pocitu.

Proč byla ta vůně tak bolestně povědomá?

Daemonova tvář se objevila v mé hlavě, ale to nebylo správný.

On voněl jako země, příroda a vítr.

A jeho vůně přetrvávala ještě dlouho poté, co odešel, na mém oblečení, na mém polštáři…

Polštář…

Moje srdce se zajíklo a vynechalo úder. Pokleslo a hrozilo, že mě vytáhne přes sedadlo. Šok mě zaplavil, rychle následovaný špetkou hněvu tak divokou, že jsem sebou trhla kupředu. Nemůžu tu sedět. Nemůžu dýchat.

Statická elektřina praskala pod mou košilí. Drobné chloupky na mém těle se postavily. Spálený ozón naplnil vzduch. Ve přední části třídy Matthew vzhlédl. Jeho pohled putoval nejdřív k Dawsonovi, protože jo, kdyby se někdo neudržel, byl by to on. Ale Dawson se taky koukal po třídě, hledajíc zdroj zvýšeného tření a elektřiny ve vzduchu.

Vycházelo to ze mě.

Chystala jsem se vybouchnout.

Přinutila jsem se do akce, zavřela jsem knížku a strčila ji do tašky. Neztrácejíc čas, jsem se postavila na roztřesené nohy. Moje kůže jakoby bzučela. A možná byla na nízké frekvenci. Prudká energie se přese mě převalila. Jen jednou předtím jsem se cítila takhle a to bylo, když Blake…

Prošla jsem kolem Matthewa, neschopná odpovědět na jeho znepokojený pohled a ignorovala jsem zvědavé pohledy. Spěchajíc z místnosti jsem se několikrát zhluboka nadechla, abych se uklidnila. Šedé skříňky kolem mě se rozmazali. Konverzace byly ztlumeny a zněly, jako by byly příliš daleko.

Kam jsem šla? Co bych měla udělat? Jít za Daemonem bylo vyloučeno, protože právě teď, na vrcholu všeho, to bylo to poslední, co jsme potřebovali.

Šla jsem rovně, s pevně sevřenými prsty kolem popruhů. Cítila jsem se… Cítila jsem se jako bych měla sebou mrštit. Hněv a nevolnost se rozproudily. Zamířila jsem k dívčím toaletám na konci chodby.

“Katy! Jsi v pořádku? Počkej!”

Podlaha zmizela pod mýma nohama, ale já jsem kráčela dál.

Blake mě doběhl a chytil mě za ruku. “Katy-”

“Nedotýkej se mě!” Trhnutím jsem si uvolnila ruku, zděšená…prostě zděšená. “Už se mě nikdy nedotýkej.”

Koukal se na mě, hněv zpřísňující linie jeho tváře. “Co máš za problém?”

Hrozně špatný pocit si propracovával cestu skrz mé vnitřnosti. “Já vím, Blakeu. Já vím.”

“Víš co?” Vypadal zahanbeně. “Katy, tvoje oči začínají zářit. Musíš se uklidnit.”

Přistoupila jsem dopředu, ale přinutila se zastavit. Byla jsem tak blízko k ztracení. “Ty-ty jsi blázen.”

Jeho obočí vystřelilo nahoru. “Dobře, budeš mi muset dát lepší vysvětlení než tohle, protože já nemám ponětí, co jsem udělal, že jsem tě tak vytočil.”

Chodba byla prázdná, ale tohle nebylo místo, kde bychom měli vést tuhle konverzaci. Otočila jsem se, míříc ke schodišti. Blake mě následoval, a když se za námi zavřely dveře, obrátila jsem se na něj.

To nebyla moje pěst, co ho udeřila.

Výbuch energie, co byl pravděpodobně cítit jako rána z paralyzéru, ho udeřil do hrudi. Blake narazil zpět do dveří, ústa otevřená, když mu zaškubalo nohama a rukama.

“Co,” zalapal po dechu. “Za co to bylo?”

Elektřina praskala přes mé prsty. Chtěla jsem to udělat znovu. “Spal jsi v mé posteli.”

Blake se napřímil a třel si rukou hruď. Slabé světlo, přicházející z okna, tancovalo po jeho tváři. “Katy, já-”

“Nelži mi o tom. Vím, že jo. Cítila jsem tvou kolínskou. Byla na mých polštářích.” Žluč vyplnila zadní část mého hrdla a nutkání zvracet, mě silně udeřilo. “Jak si mohl? Jak si mohl udělat něco tak odporného a příšerného?”

Něco mu zablikalo v očích. Bolest? Hněv? Nevěděla jsem a nezajímalo mě to. To, co udělal, bylo tak špatné na tolika úrovních, že zákaz přiblížení byl na to obvykle vydán jako odpověď.

Blake si přejel prsty přes vlasy. “Není to tak, jak si myslíš.”

“Není…” Vyštěkla jsem krátkým smíchem. “Nevím, co jiného by to mohlo být. Přišel jsi do mého domu a do mého pokoje, bez pozvání a ty…ty sis lehl ke mně do postele, ty chorý haj-”

“Není to tak, jak si myslíš!” Prakticky křičel a zdroj ve mně znovu ožil, reagujíc na výbuch. Očekávala jsem, že učitelé budou spěchat po schodišti, ale ne. “Dával jsem v noci pozor na všechno kvůli Daedalusu. Hlídkoval jsem, tak jako Daemon a ostatní Luxeni.”

Ušklíbla jsem se. “Oni mi nelezou do postele, Blakeu.”

Díval se na mě tak nestydatě, že jsem ho chtěla praštit. “Já vím. Jak jsem řekl, nebyl to můj záměr. Byla to…nehoda.”

Moje pusa se otevřela. “Uklouzl jsi a padl na mou postel? Protože já nechápu, jak si tam omylem skončil.”

Červená zbarvila jeho tváře. “Zkontroloval jsem vnějšek a pak vnitřek jen abych si byl jistý. Hybridi se můžou dostat do tvého domu Katy, jak už určitě víš. Tak jako Daedalus, kdyby chtěli.”

Co by udělal, kdyby tam byl Daemon? Pak mě to udeřilo a bylo mi znovu špatně. “Jak dlouho si v noci hlídkoval?”

Pokrčil rameny. “Několik hodin.”

Takže musel vědět, kdy Daemon přišel, a zbytek byl jen pouhá pitomá náhoda. Část mně si přála, aby to zkusil aspoň jednou, když tam byl Daemon. Nemohl by chodit několik měsíců.

Byla tu dobrá šance, že opustí schodiště s kulháním.

Blake vypadal, že vycítil, kam moje mysl směřovala. “Poté, co jsem zkontroloval vnitřek tvého domu, já…já nevím, co se stalo. Měla jsi zlé sny.”

Přemýšlela jsem proč. Asi proto, že v mé posteli spal zvrhlík.

“Chtěl jsem tě jen utěšit. To je všechno.” Opřel se o zeď, pod oknem, zavírajíc oči. “Asi jsem usnul.”

“Nebyla to jednorázová záležitost. Ne, že jednou by to bylo v pohodě. Rozumíš tomu?”

“Rozumím.” Jeho oči se otevřely na malé štěrbinky. “Povíš to Daemonovi?”

Zavrtěla jsem hlavou. Tohle můžu zvládnout. Tohle zvládnu. “Zabil by tě na místě a pak bychom skončili v rukách Daedalusu.”

Úleva se rozhostila v jeho těle. “Katy, je mi to líto. Není to tak příšerné, jak-”

“Není to tak příšerné? To myslíš vážně? Ne, neodpovídej. Nezajímá mě to.” Vykročila jsem vpřed, můj hlas se třásl. “Nezajímá mě, jestli jsi jen měl strach a dával jsi na mě pozor. Nezajímá mě, jestli bude můj dům v plamenech. Už tam nikdy nevkročíš. A určitě nebudeš spát v mé posteli znovu. Políbil jsi…” Ostře jsem nasála vzduch. Syrový, ošklivý pocit byl zpátky, plazící se po mém krku. “Nezajímá mě to. Nechci být blízko tebe déle, než musím. Dobře? Chci, aby ses ode mě držel dál. Žádné hlídkování ani nic takového.”

Bolest se blýskla v jeho vířících očích a na dlouhou chvíli vypadal, že bude protestovat. “Dobře.”

Otočila jsem se zpět ke dveřím, celé tělo se mi třáslo. Zastavila jsem se a čelila jsem mu. Stál pod neprůhlednými okny, jeho hlava skloněná. Přešel si rukou po špičatých vlasech a mnul si zadní stranu krku.

“Když znovu zopakuješ to, co jsi udělal, zraním tě.” Emoce mi ucpaly hrdlo. “Je mi jedno, co se stane. Zraním tě.”

*****

Setřást mé zjištění bylo těžký. Střídala jsem mezi chtěním dát si pařící, horkou sprchu a hněvem tak silným, že jsem ho mohla cítit po zbytek dne. Naštěstí, byla jsem schopná přesvědčit Matthewa, že Blake mě jen naštval, protože to byl Blake, což bylo uvěřitelné a vysvětlovalo to, proč mě Blake následoval. Přesvědčila jsem Lesu, že jsem se necítila dobře a to byl důvod, proč jsem spěchala ven ze třídy, a ona poukázala na to, že to by mohlo dát tlumič na mé odpolední plány.

Ty už zkaženy byly.

Neměla jsem žádný plán, jak to nadhodit Daemonovi. Mohl by ztratit svou stále-milující mysl a tak moc, jak jsem to nenáviděla, jsme Blakea potřebovali. Přišli jsme příliš daleko na to, abychom teď skončili polapení kvůli nějakému dopisu, co nám visel nad hlavami. Také jsem nebyla ochotná riskovat, že nezachráníme Beth.

Pokaždé, když jsem během dne o tom přemýšlela, měla jsem husí kůži. Myslela jsem si, že to všechno byl buď Daemon nebo sen, ale měla jsem to vědět. Ani jednou jsem necítila teplo, kterým naše spojení varuje, že je Daemon na blízku.

Měla jsem vědět, že Blake je větší blázen, než jsem si vůbec dokázala představit.

Cestou domů jsem se zastavila na poště. Daemon vyskočil z auta a následoval mně dovnitř. Tři kroky ode dveří mě zezadu chytil za pas a zvedl mě. Zatočil mě tak rychle, že jsem měla nohy jako malé větrné mlýny.

Žena a dítě vyšli z pošty, rychle se vyhýbajíc mým nohám. Zasmála se a já si byla jistá, že to má co dělat s úsměvem, který jsem věděla, že Daemon nahodil. Když mě postavil na nohy a nechal mě jít, nejistě jsem se houpala přes dveře.

Zasmál se. “Vypadáš trochu opilá.”

“Ne díky tobě.”

Položil ruku na mé rameno, zřejmě v hravé náladě. Zastavili jsme se u mámina PO boxu a já jsem vyndala ven balíčky. Několik z nich byla mediální pošta a zbytek spousta nevyžádané pošty.

Daemon popadl žluté balíčky z mých rukou. “Ach! Knížky! Dostala jsi knížky!”

Zasmála jsem se, když se několik lidí, čekajících v radě ohlédlo přes ramena. “Podej mi je.”

Přitáhl si je k hrudi, dělajíc velké oči. “Můj život je teď kompletní.”

“Můj život by byl kompletní, pokud bych mohla psát recenze na něčem jiném než na počítačích ve školní knihovně.”

Dělala jsem to asi dvakrát týdně, odkdy můj poslední laptop šel do velkého nebe pro počítače.

Daemon vždy jel se mnou. Podle jeho slov byl tady na “důkaz” mých příspěvků. Jinými slovy sloužil jako obrovské rozptýlení.

Berouc ode mě zbytek pošty, mě políbil na tvář. “Nebylo by to hezký? Ale myslím, že jsi vyčerpala mámin příspěvek na laptopy.”

“To nebyla moje chyba.” Schovávala jsem před ní můj nedávno zničený laptop. Šílela by, kdyby ho našla.

“Pravda.” Podržel otevřené dveře pro malou starou dámu a pak mě nechal projít. “Ale vsadím se, že každou noc, když půjdeš do postele, budeš snít a přemýšlet o zbrusu novém laptopu.”

Teplý vítr mi foukal prameny vlasů po celé tváři, když jsme se zastavili u mého auta. “Kromě snění o tobě?”

“Mezi sněním o mně,” opravil mě, pokládajíc poštu na zadní sedadlo mého auta. “Co by byla první věc, kterou bys udělala, kdybys dostala nový laptop?”

Nechala jsem ho vzít si ode mě klíče a zamířila jsem k místu spolujezdce, přemýšlejíc nad tím. “Já nevím. Pravděpodobně bych ho objala a slíbila mu, že nikdy nedovolím, aby se mu stalo něco špatného.”

Znovu se zasmál, oči rozzářené. “Dobře, něco jiného než to?”

“Udělala bych video, děkujíc bohům laptopu, že mi jeden propůjčili.” Povzdechla jsem si, protože byl jediný způsob, jak bych jeden mohla dostat. “Musím si sehnat práci.”

“To, co musíš udělat, je přihlásit se na vysokou školu.”

“Ty jsi to ještě neudělal,” podotkla jsem.

Úkosem se na mě podíval. “Čekal jsem na tebe.”

“Colorado,” řekla jsem, a když přikývl, zděšený výraz mé mámy se mi tyčil v hlavě. “Máma se zblázní.”

“Myslím, že bude šťastná, že jdeš na vysokou školu.”

Měl pravdu, ale celá tahle “vysoká škola” věc visela v tomhle bodě ve vzduchu. Netušila jsem, co nám přinese příští týden, natož pár měsíců. Ale měla jsem dobré známky a podívala se na stipendia pro zápis na jaře příštího roku.

V Coloradu…a věděla jsem, že Daemon viděl brožuru univerzity. Vyhlídky jít na vysokou školu s Daemonem jako normální teenageři byli působivé. Problém byl, že zvedat mé naděje a nebýt schopna udělat něco takového, by vysálo příliš mnoho.

Můj dům byl tichý a bylo v něm trochu teplo. Otevřela jsem okno v obývacím pokoji, když si Daemon nalil sklenici mléka. Když jsem vešla do kuchyně, utíral si pusu hřbetem ruky, jeho vlasy nepořádek vln a jeho oči zelené jako jarní tráva. Pohyb způsobil, že jeho tričko bylo napjaté přes jeho bicepsy a hruď.

Povzdechla jsem si. Mléko dělalo skvělé tělo.

Jeho úsměv byl hříšný. Pokládající sklenici na pult se pohnul tak rychle, že jsem ho neviděla, dokud nestál přede mnou, berouc moje tváře do svých rukou. Milovala jsem to, že byl schopný být kolem mě skutečný. Kdysi jsem si myslela, že tu bláznivou mimozemskou rychlost dělal, aby mě otravoval, ale byl to jen jeho přirozený stav. Zpomalování na lidskou rychlost ho stálo víc energie.

Ale pak mě políbil a chutnal jako mléko a něco bohatší, svěží a hladké. Neuvědomila jsem si, že mě vedl dozadu a že jsme byli pod schody, dokud mě nezvedl bez přerušení polibku. Myslela jsem si, že celá ta věc s Blakem nám pokazí odpoledne, ale podcenila jsem Daemonův magnetismus a jeho polibky. Omotala jsem nohy kolem jeho pasu, vychutnávajíc si pocit jeho svalů pod mýma rukama.

Nezastavil se ani na vrcholu schodiště, ale šel a líbal mě dál a moje srdce bušilo. Otočil se, jemně kopl do mých dveří, aby se otevřeli a moje srdce udělalo tu vynechávající věc, protože jsme byli v mém pokoji a nebyl nikdo kolem, kdo by nás mohl vyrušit. Obalilo mě nervózní vzrušení.

Daemon zvedl hlavu. Nevyvážený úsměv se objevil na jeho rtech a já sklouzla dolů, rychle dýchajíc. V omámení jsem sledovala, jak couval a sedl si na okraj mé postele, jeho prsty pomalu spouštějíc přes mou dlaň. Cítila jsem brnění nahoru po mé paži.

Pak se podíval na můj stůl.

Můj pohled následoval jeho a zamrkala jsem, přemýšlejíc o zázraku, který se objevil v mém pokoji, protože jsem nemohla vidět to, co jsem viděla.

Ležící na mém stolu byl MacBook Air v třešňově červeném pouzdru.

“Já…” Nevěděla jsem, co říct. Můj mozek se vyprázdnil. Byly jsme ve správném domě? Ohlédla jsem se na důvěrně známé prostředí a rozhodla se, že jsme.

Vykročila jsem ke stolu a zastavila se. “To je pro mě?”

Pomalý, nádherný úsměv se vplížil na jeho tvář, plníc jeho oči. “No, je na tvém stole, tak…”

Mé srdce se zajíklo. “Ale já tomu nerozumím.”

“Podívej, je místo zvané Apple prodejna a já tam šel a jeden vybral. Neměli ho na skladě.” Odmlčel se, jako by se chtěl ujistit, že ho následuju, ale vše, co jsem mohla dělat, bylo civět. “Tak jsem jeden objednal. Mezitím jsem objednal pouzdro. Vzal jsem si nějakou volnost, jelikož dávám přednost červené.”

“Ale proč?”

Jemně se zasmál. “Člověče, přál bych si, abys mohla vidět svou tvář.”

Sevřela jsem si rukama tváře. “Proč?”

“Žádný jsi neměla a já vím, jak moc pro tebe znamená blogování a tak. Používání školního počítače není pro tebe.” Pokrčil rameny. “A my jsme neudělali tu Valentýnskou věc. Tak…tady to je.”

Napadlo mě, že to musel plánovat celý den. “Kdy jsi ho sem dal?”

“Dnes ráno, když jsi odešla do školy.”

Zhluboka jsem se nadechla. Byla jsem asi pět vteřin od “úplně vyšilující holky” režimu. “A ty jsi to obstaral pro mě? MacBook Air? Tyhle věci stojí hodně peněz.”

“Díky daňovým poplatníkům. Jejich peníze financují DOD, které pak dává peníze nám.” Zasmál se mému výrazu. “A já peníze šetřím. Mám schované malé jmění.”

“Daemone, tohle je moc.”

“Je to tvoje.”

Můj pohled se propracoval zpět k Macu, jako by to byl můj osobní ráj. Kolikrát, odkdy jsem věděla vyhláskovat laptop, jsem snila o MacBooku?

Chtěla jsem se smát a plakat najednou. “Nemůžu uvěřit, že jsi to udělal.”

Znovu pokrčil rameny. “Zasloužíš si to.”

Něco hluboko ve mně prasklo. Popadla jsem Daemona a on se zasmál, objímajíc mě rukama kolem pasu. “Díky. Díky,” opakovala jsem pořád znovu a znovu mezi pokrýváním celé jeho tváře rychlými polibky.

Zaklonil hlavu dozadu, smějíc se. “Páni. Jsi pěkně silná, když jsi nadšená.”

Sedla jsem si a usmívala se na něj. Jeho tvář byla trochu rozmazaná. “Nemůžu uvěřit, že jsi to udělal.”

Samolibost naplnila jeho výraz. “Neměla jsi ani tušení, že ne?”

“Ne, ale to je důvod, proč jsi nadhodil ty věci o blogu.” Hravě jsem ho udeřila do hrudi. “Ty jsi…”

Založil si ruce za hlavu. “Co jsem?”

“Úžasný.” Naklonila jsem se a políbila ho. “Jsi úžasný.”

“To je to, co jsem říkal už celá léta.”

Zasmála jsem se proti jeho ústům. “Vážně, to jsi nemusel.”

“Chtěl jsem.”

Nevěděla jsem, co jiného říct, než křičet z plných plic. Dostat MacBook bylo jako Vánoce a Halloween spojené dohromady.

Snížil své řasy. “To je v pořádku. Vím, co chceš dělat. Běž si hrát.”

“Jsi si jistý?” Moje prsty svědily k prozkoumání.

“Ano.”

Ječící jsem ho znovu políbila, a pak se odvrátila, natahujíc se pro laptop. Nesouc super-lehkou knížku jsem si sedla vedle Daemona a položila jsem si ji do klína. Další hodinu jsem se seznamovala s programy a prošla několika fázemi, cítíc se mimořádně super a inteligentní za to, že mám MacBook Air.

Daemon se naklonil přes mé rameno, ukazujíc na některé funkce. “Tohle je webkamera.”

Zakvičela jsem a pak se zazubila, když se naše tváře objevily na obrazovce. “Měla bys hned udělat svoje první video,” řekl.

Závratně jsem stlačila nahrávání a zakřičela: “Já mám MacBook Air!”

Daemon se zasmál, když pohřbil svojí hlavu do mých vlasů. “Ty jsi ňouma.”

Stlačila jsem tlačítko pro zastavení a všimla si čas. Vypnutý laptop jsem položila vedle nás a hodila mé ruky kolem něho ještě jednou. “Děkuji ti.”

Zatlačil mě dole a natáhl se, aby mi zastrčil vlasy za ucho. Jeho ruka se zdržela. “Jsem rád, když jsi šťastná a když můžu udělat něco malého, tak to udělám.”

“Něco malého?” Šok zvýšil můj tón. “To není nic malého. To muselo stát-”

“Na tom nezáleží. Ty jsi šťastná. Já jsem šťastný.”

Moje hruď se zvětšila. “Miluji tě. Víš to, že jo?”

Na rtech se mu objevil nafoukaný úsměv. “Já vím.”

Čekala jsem. Nic. Převracejíc mé oči, jsem si sedla na jeho druhou stranu a odkopla své boty. Dívající se z okna, jsem neviděla nic kromě nádherně modré oblohy. Bylo pěkně akorát pro žabky. Žabky!

“Ty to nikdy neřekneš, že ne?”

“Říct co?” Postel se prohnula, když si sedl, chytajíc mě za boky.

Podívala jsem se přes rameno. Husté řasy stínili jeho oči. “Ty víš, co.”

“Hm?” Klouzal rukama po mých bocích, odvádějíc pozornost jako obvykle.

Některé holky by obtěžovalo, že jejich kluk nikdy neřekl ta dvě slova. S jiným klukem by to obtěžovalo i mě, ale abych byla upřímná, s Daemonem, no, ta slova pro něj nikdy nebude lehké říct, i když neměl problém s tím, aby to ukázal.

A já s tím byla v pohodě. To ale neznamenalo, že ho s tím nebudu dráždit.

Políbil mě na tvář a sklouzl z postele. “Jsem rád, že se ti líbí.”

“Já ho miluju.”

Daemon zvedl obočí.

“Vážně, miluju ho. Nikdy ti nemůžu dost poděkovat.”

Teď obočím zamával. “Jsem si jistý, že můžeš.”

Postavila jsem se a jemně ho potlačila, když jsem skenovala podlahu pokoje, hledajíc mé žabky. Já jsem opravdu nehledala nic od té noci, co tu byla Carissa. Pořád jsem nacházela věci, které dali na divná místa. Natahujíc se dolů, jsem zvedla mé napůl tečkované přikrývky a zadívala se do prostoru nikoho-pod mou postelí. Několik listů sešitového papíru se válelo po podlaze. Srolované ponožky se váleli všude. Jedna teniska byla vedle několika časopisů. Druhá teniska byla k nenalezení a vypadalo to tak, že ani jedna ponožka neměla pár.

Žabky byli na půli cesty-v středě. Lehla jsem si a natáhla jsem se, ohmatávajíc podlahu.

“Co to děláš?” zeptal se Daemon.

“Pokouším se vytáhnout mé žabky.”

“Je to vážně tak těžký?”

Ignorujíc ho, jsem se soustředila na boty a vůlí je posouvala ke mně. O sekundu později jedna udeřila do mé ruky, a když udeřila i ta druhá, něco teplého a hladkého na dotyk se odrazilo od mé dlaně.

“Co to…”

Odhazujíc žabky stranou, jsem cítila, jak moje ruka přistála na předmětu. Vykroutila jsem se zpod postele a sedla si, otevírajíc mou dlaň.

“Ach, můj Bože,” řekla jsem.

“Co?” Daemon si klekl vedle mě a ostře nasál vzduch. “Je to to, co si myslím, že to je?”

Odpočívající v mé dlani byl lesklý černý kámen, s červeným pruhem přes střed, jako pulzující červený plamen. Muselo to být Carissino, a pravděpodobně to byla část náramku, která nebyla připojena, aby byla zničena s jejím tělem, a tohle přežilo.

Držela jsem kus opálu.

Kapitola 31

My jsme tak trochu zírali jeden na druhého jako dva idioti, a pak jsme oba vyskočili do akce. Berouc kámen, který byl o něco větší než nikl, jsme sešli dolů. Naše srdeční frekvence se zvedly. Podala jsem mu kámen. “Zkus něco-jako tu věc s odrazem.”

Daemon, který pravděpodobně toužil po kousku opálu, odkdy se naučil, co můžou dělat, neodmítl. Omotal kolem toho dlaň a koncentrace zpřísnila linii jeho úst.

Nejdřív se nic nestalo, a pak slabý třpyt obklopil obrys jeho těla. Jako když byla Dee nadšená a její ruka blikala a slábla, ale pak se záře šířila přes jeho tělo a on zmizel. Zcela zmizel.

“Daemone?” Jemné uchechtnutí přicházelo z blízkosti pohovky. Moje oči se zúžily. “Vůbec tě nemůžu vidět.”

“Vůbec ne?”

Potřásla jsem hlavou. Divný. Byl tady, ale nemohla jsem ho vidět. Ustupujíc, jsem se přinutila soustředit se na pohovku. Pak jsem jsi všimla rozdíl. Před středním polštářem a za kávovým stolkem byl prostor zkreslený. Trochu vlnitý, jako dívat se na vodu přes sklo a já jsem věděla, že tam musel stát, splývajíc jako chameleón.

“Ach, můj Bože, jsi úplně jako Predátor.”

Byla tam pauza a pak: “Tohle je tak skvělý.” O chvíli později se znovu objevil, usmívající se jako dítě, které právě dostalo svou první videohru. “Bože, proplížím se do tvojí koupelny jako Neviditelný muž.”

Převrátila jsem oči. “Dej mi opál.”

Smějící se, mi ho podal. Kámen měl tělesní teplotu, což jsem si myslela, že bylo divný.

“Chceš slyšet něco šílenějšího než to, že jsem zcela neviditelný? Sotva to bere pryč energii. Cítím se fajn.”

“Páni.” Otočila jsem kámen. “Musíme to otestovat.”

Berouc kámen, jsme Daemon a já zamířili k jezeru. Měli jsme asi tak patnáct minut než se objeví ostatní.

“Vyzkoušej to,” řekl Daemon.

Držíc opál v mé dlani, jsem si nebyla jistá, co zkusit. Nejtěžší věc a ta, která bere většinu síly, byla použít Zdroj jako zbraň. Tak jsem se rozhodla pro to. Soustředila jsem se na útok a tentokrát jsem to cítila jinak-silné a náročné. Dostat se do toho přišlo rychleji, jednodušeji a během několika vteřin, koule bělavě-červeného světla se objevila nad mou volnou dlaní.

“Páni,” řekla jsem, usmívajíc se. “Tohle je…jiné.”

Daemon přikývl. “Cítíš se unaveně nebo tak něco?”

“Ne.” A obvykle mě tohle oslabilo zatraceně rychle, takže opál měl skutečně účinek. Pak jsem dostala nápad. Nechávajíc Zdroj se rozplynout, jsem prohledala zem a našla malou větev.

Berouc ji na břeh jezera, jsem stlačila opál v mé dlani. “Nikdy jsem nevěděla udělat tu věc “teplo na oheň”. Posledně, co jsem to zkoušela, jsem si docela špatně popálila prsty.”

“Měla by ses o to snažit teď?”

Ach, dobrý postřeh. “Ale jsi tady, abys mě uzdravil.”

Daemon se zamračil. “Nejhorší logika vůbec, Kotě.”

Zazubila jsem se, když jsem se soustředila na větev. Zdroj vzplanul znovu, cestujíc podél tenké, křivé větvičky větve, obalujíc ji celou. O vteřinu později se palička zhroutila na repliku popele, a když bělavě červené světlo ustupovalo, větev se rozpadla.

“No,” řekla jsem. “Nebyl to oheň, ale bylo to pěkně blízko.”

Nikdy předtím jsem neudělala nic takového. Muselo to být opálem-rozšířený mimozemský chlad, protože jsem právě proměnila paličku na Pompeje.

“Podej mi to,” řekl Daemon. “Chci zjistit, jestli to má nějaký účinek na onyx.”

Předávajíc mu to, jsem ho následovala ke hromadě onyxu, utírajíc si popel z mých prstů. Držíc opál v jedné ruce, odkryl kameny a zatínajíc čelist, jeden zvedl. Nic se nestalo. Všichni jsme si vypěstovali odolnost ke kamenům, ale obyčejně tam byl povzdech nebo škubnutí bolesti.

“Co se děje?” zeptala jsem se.

Daemon zvedl bradu. “Nic-necítím nic.”

“Nech mě to zkusit.” Vyměnili jsme se a měl pravdu. Kousnutí z onyxu tam nebylo. Zírali jsme jeden na druhého. “Svatý kecy.”

Kroky a hlasy přicházely na mýtinu. Daemon popadl opál, a vložil ho do své kapsy. “Nemyslím, že bychom měli nechat Blakea, aby to viděl.”

“Bezpochyby,” souhlasila jsem.

Otočili jsme se, když se Matthew, Dawson a Blake objevili na konci lesa. Bude zajímavé vidět, jestli má opál nějaký účinek v Daemonově kapse nebo jsme se ho museli fyzicky dotýkat.

“Mluvil jsem s Lucem,” oznámil Blake, když jsme všichni stáli kolem onyxu. “Vyhovuje mu to tuhle neděli a myslím, že budeme do té doby připravení.”

“Myslíš?” řekl Dawson.

Přikývl. “Buď to bude fungovat, nebo ne.”

Selhání nebyla možnost. “Takže neděle po plese?”

“Chystáte se jít na ples?” zeptal se Blake, mračíc se.

“Proč ne?” řekla jsem obranně.

Blakeovy oči ztmavly. “Jen se to zdá jako hloupý nápad, dělat to noc předtím. Měli bychom mít sobotní trénink.”

“Nikdo se neptal na tvůj názor,” řekl Daemon, ruce kroutící se do pěstí.

Dawson se posunul blíž ke svému bratrovi. “Jedna noc nic nezkazí.”

“A já mám plesovou povinnost,” řekl Matthew, znějíc naprosto znechuceně tou myšlenkou.

Proti přesile, Blake vypustil nespokojené mumlání. “Fajn. Cokoliv.”

Pak jsme začali a já jsem držela oči na Daemonovi, když přišel na řadu. Když se dotkl onyxu, okamžitě ucukl, ale vydržel. Pokud nepředstíral, opál se musel dotýkat těla. Dobré vědět.

Během pár následujících hodin jsme dělali naše kola s onyxem. Skutečně jsem si začínala myslet, že ovládání mých prstů a svalů už nikdy nebude stejné. Blake dodržoval požadovanou deseti stopovou vzdálenost a nepokoušel se na mě mluvit. Ráda jsem si myslela, že moje “přijít k-Ježíši” debata se k němu dostala. Když ne…pak, no, pochybovala jsem, že budu schopná se ovládat.

Když jsme se na noc rozešli, zdržela jsem se s Daemonem. “Nefungovalo to ve tvé kapse, že ne?”

“Ne.” Vytáhl tu věc. “Někam to schovám. Právě teď si nemyslím, že potřebujeme, aby se o to někdo hádal nebo aby se to dostalo do nesprávných rukou.”

Souhlasila jsem. “Myslíš, že jsme připraveni na tuhle neděli?” Můj žaludek poklesl, když jsem nad tím přemýšlela, bez ohledu na to, jak dlouho jsem věděla, že tenhle den přijde.

Daemon zasunul opál zpátky do jeho kapsy a pak mě vtáhl do náruče. Kdykoliv mě držel, vždycky to bylo neuvěřitelně správné a přemýšlela jsem, jak jsem to mohla popírat tak dlouho.

“Budeme tak připravení, jak kdykoli jindy.” Otřel se tváří o mou a já jsem se zatřásla, zavírajíc oči. “A nemyslím si, že dokážeme zadržet Dawsona ještě déle.”

Přikývla jsem a omotala kolem něj ruce. Teď nebo nikdy. Kupodivu, v téhle chvíli jsem se cítila, jako bychom neměli dostatek času, i když jsme trénovali měsíce. Možná to tak nebylo. Možná jsem jen cítila, že nemáme dost času společně.

*****

V sobotu, Lesa a já jsme se nahromadili do zadní částí Deeiny Jetty. Okna se otevřely, užívali jsme si sezónně vysoké teploty. Dee se dnes taky zdála jiná. Nebyly to ty pěkné růžové letní šaty, které měla na sobě, spárované s černým svetrem a proužkovanými sandály. Její vlasy byly vytažené nahoru ve volném copu a její hrubé vlasy padaly v kaskádách na její záda, odhalujíc perfektně symetrickou tvář, která nesla lehký úsměv-ne ten, který mi byl tak povědomý a chyběla mu bolest, ale téměř. Byla nějak lehčí, její ramena méně napjatá.

Právě teď jsi broukala na rockovou písničku v rádiu, předbíhajíc auta jako řidič Nascaru.

Dnešek byl zlomový.

Lesa uchopila zadní část Ashinýho sedadla, tvář bledá. “Ehm, Dee, uvědomuješ si, že tohle je nepředbíhající zóna, správně?”

Dee se zazubila do zpětného zrcadla. “Myslím, že to je doporučení, ne pravidlo.”

“Myslím, že to je pravidlo,” poradila Lesa.

Ash si odfrkla. “Dee si myslí, že značky dej přednost jsou taky doporučení.”

Zasmála jsem se, představujíc si, jak jsem mohla zapomenout na Deeiny děsivé jízdy. Normálně bych svírala sedadlo nebo taky kliku, ale dnes jsem se nemohla zajímat tak dlouho, dokud nás nedostala do obchodu v jednom kuse. A udělala to. A těsně jsme se vyhnuli sražení čtyřčlenné rodiny plus náboženského zájezdového autobusu najednou.

Obchod byl v centru města, zabírajíc starý řadový domek. Ashin drzý malý nos se svraštil, když se její podpatky dotkly písku, na kterém jsme zaparkovali. “Vím, že to vypadá méně než pikantně zvenku, ale není to ve skutečnosti tak špatné. Mají skvělé šaty.”

Lesa studovala starou cihlovou budovu, pochybovačně. “Jsi si jistá?”

Šikmo kolem ní přešla, Ash hodila přes rameno uličnický úsměv. “Když přijde na oblečení, nikdy vás neřídím špatně.” Pak se zamračila a natáhla, máchajíc na zeleno nalakovanými nehty podél Lesiny košile. “Jednoho dne musíme jít nakupovat.”

Lesina pusa se otevřela, když se Ash otočila a zamířila k zadním dveřím, které nesly nápis OTEVŘENO, napsaný elegantním krasopisem.

“Udřu ji,” řekla Lesa polohlasem. “Jen se dívej. Zlomím ten její pěkný nos.”

“Kdybych byla tebou, pokusila bych se odolat nutkání.”

Zašklebila se. “Můžu ji vzít.”

Ach, ne, nemohla.

Najít šaty netrvalo dlouho. Ash si vzala ty, které sotva zakrývali její zadek a já jsem si našla skutečně skvělé červené šaty, o kterých jsem věděla, že z nich Daemon zblbne. Potom jsme zamířili do Smoke Hole Diner.

Jít se najíst s Lesou bylo dobré a to, že tam byla Dee, bylo jako příslovečná třešnička na dortu. Ash? O té části jsem si nebyla jistá.

Objednala jsem si hamburger, zatímco Ash a Dee si objednali prakticky všechno z menu. Lesa skončila při grilovaném sýrovém sendviči a něčem, co mi přišlo zcela velké. “Nevím, proč piješ studené kafé. Můžeš si objednat obvyklé kafé a nechat ho vychladnout.”

“To není to samé,” odpověděla Dee, když číšnice položila na stůl naše sody. “Řekni jim, Ash.”

Blonďatá Luxenka vzhlédla zpod směšně dlouhých řas. “Chlazené kafé je rafinovanější.”

Udělala jsem obličej. “Budu nekulturní s mým teplým kafé.”

“Proč mě to nepřekvapuje?” Ash vyklenula obočí a pak otočila svou pozornost zpátky na mobil.

Vyplazujíc na ní jazyk, jsem udusila chichot, když mně Lesa šťouchla loktem. “Pořád si myslím, že jsem měla dostat průhledné křídla pro mé šaty.”

Dee se usmála. “Byly roztomilé.”

Přikývla jsem, přemýšlejíc nad tím, že je bude Daemon milovat.

Lesa si odstrčila kudrliny z tváře. “Máte štěstí, že jste našli šaty v tomto krátkémčase.”

Vzhledem k tomu, že si ona a Chad udělali plány jít jako normální lidé před pár měsíci, ona si koupilašaty v nějakém obchodě ve Virginii. Šla hlavně kvůli jízdě.

Když se rozhovor zvednul a Dee začala vyprávět o jejích šatech, sedla jsem si a opřela se o box. Smutek přese mě kapal, následován hořkosladkými vzpomínkami. Myslela jsem si, že jsem znala Carissu, ale ve skutečnosti ne. Znala Luxena? Nebo byla vyzvednutá Daedalusem a použitá? Měsíce přešly a nebyly žádné odpovědi; jediná připomínka byla kus opálu, který jsem našla pod mou postelí.

Některé dny jsem necítila nic jiného než hněv, ale dnes jsem to nechala sklouznout z ramen s hlubokým dýcháním. Co se stalo z Carissy, nemohlo poskvrňovat její památku navždy.

Ash se usmála. “Myslím si, že moje šaty budou hitem.”

Lesa si povzdechla. “Nevím, proč prostěnejdeš nahá. Ty černé šatičky jsou málo a nic jiného.”

“Nepokoušej ji,” řekla Dee, usmívajíc se, když bylo naše jídlo dodáno na stůl.

“Nahá?” Ash se zadrhla. “Tohle zboží není předváděno zdarma.”

“Překvapující,” řekla Lesa polohlasem. Teď jsem byla se šťouchnutím na řadě já.

“Takže, jdeš s někým na ples?” zeptala se Lesa, ignorujíc mě, když zamávala jejím grilovaným sýrovým sendvičem na Dee. “Nebo budeš sólo?”

Dee pokrčila jedním ramenem. “Nechtěla jsem jít, víš, kvůli…Adamovi, ale je to můj poslední rok, takže…jsem chtěla jít.” Byla tam pauza, když strkala její kuřecí nabídku kolem svého košíku. “Jdu s Andrewem.”

Málem jsem se zakuckala mou houskou. Lesa zírala. Civěli jsme na ni.

Její obočí se zvedlo. “Co?”

“Ty nejdeš…jako, ven s Andrewem, že ne?” Lesiny tváře vzplály. “Chci říct, jestliže si myslíš, že to je v pohodě, ale není.”

Dee se zasmála. “Ne! Bože, ne. To by bylo trochu divné pro oba z nás. Jsme přátelé.”

“Andrew je kretén,” Lesa řekla to, co jsem si myslela.

Ash si odfrkla. “Andrew má vkus. Samozřejmě, že si myslíte, že je kretén.”

“Andrew se hodně změnil. Byl tam pro mě a naopak.” A Dee měla pravdu. Andrew se trochu uklidnil. Všichni se změnili. “Jdeme jen jako přátelé.”

Díky Bohu, protože i když jsem nechtěla soudit, Dee ve vztahu s Adamovým bratrem, to by bylo příliš divné. A pak Ash vypustila bombu ze všech bomb, když jsem žvýkala hrubou hranolku. “Mám rande,” řekla.

Myslím, že bych mohla mít vyvinutý problém sluchu.“S kým?”

Vyklenula jedno jemné obočí. “Nikdo, koho byste znali.”

“Je…” Odmlčela jsem se. “Je zdejší?”

Dee se kousla do rtu. “Je to vysokoškolský student prvního ročníku na Frostburgu. Potkala ho v nákupním centru v Cumberlandu, pár týdnůdozadu.”

Ale to nebyla odpověď na otázku, která mě pálila, abych se zeptala. Byl člověk? Dee musela přečíst v mých očích, co jsem chtěla tak moc vědět, protože přikývla a zazubila se. Téměř jsem upustila sodu.

Svaté venkovské cesty vezměte mě domů, protože tohle byla alternativní realita, pokud Ash jde na ples s člověkem-s lidskou hlavou, obyčejný starý člověk.

Ash převrátila modré oči. “Nevím, proč na mě zíráte, jako by jste byli našpatné straně zvláštního.” Hodila si do úst další hranolku. “Nikdy bych nešla na ples sama. Například-”

“Ash,” řekla Dee, zužujíc oči.

“Minulý rok jsem šla na ples s Daemonem,” začala a můj žaludek se stočil do uzlů, což se zhoršilo tajnůstkářským úsměvem, který zdobil její plné rty. “To byla noc, na kterou nikdy nezapomenu.”

Chtěla jsem ji praštit. Zhluboka se nadechujíc, jsem se přinutila k úsměvu. “Legrační, protože Daemon tu noc nezmínil.”

Ashiny oči zablikaly ve varování. “On není ten typ, co políbí a řekne, drahá.”

Můj úsměv se změnil na křehký. “To já vím.”

Dostala mou zprávu a ta konverzace naštěstí zanikla a Dee začala vyprávět o nějakým televizním pořadu, který sledovala, cožnějak vyvolalo další hádku mezi Ash a Lesou o tom, který kluk v pořadu byl nejvíc sexy. Jsem si pěkně jistá, že ty dvě by se hádali i o barvě oblohy. Zabrala jsem Lesinu stranu.

Na cestě zpátky autem se ke mně Lesa otočila. “Tak, chcete si ty a Daemon zabezpečit hotelový pokoj nebo tak něco?”

“Ehm, ne. Skutečně to lidi dělají?”

Lesa se opřela dozadu a zasmála se. “Jo. Chad a já si zabezpečujeme jeden ve Fort Hillu.”

Na předním sedadle spolujezdce se Ash uchechtla.

“Co děláš, Ash?” zeptala se Lesa, zostřujíc oči. “Plánuješ zůstat na plese a zmlátit královnu plesu?”

Ash se ve svém sedadle zasmála, ale neřekla nic.

“Každopádně,” Lesa protáhla. “Ty a Daemon jste to ještě nedělali, správně? Ples-”

“Hej!” zaječela Dee, překvapujíc nás. “Sedím tady, pamatuješ? Nechci o tom slyšet.”

“Já taky ne,” zamumlala Ash.

Lhostejná k nim, Lesa zírala a čekala. Nebylžádný způsob, jak bych mohla odpovědět na tu otázku. Kdybych lhala a řekla ano, poznamenala bych Dee na celý život, a kdybych řekla pravdu, byla jsem si jistá,že by Ash šla do detailního přehledu jejich minulých sexuálních aktivit.

Nakonec to Lesa nechala tak, ale to bylo všechno, o čem jsem přemýšlela, díky ní. Povzdechla jsem si, zírajíc z okna. Nebylo to, jako bychom nebyli připravení. Hádám. Myslím, jak víš, že jsi skutečněpřipravený? Nemyslím si, že někdo to skutečně ví. Sex nebyl něco, co jste mohli naplánovat. Buď se to stane, nebo ne. Zabezpečit si pokoj s očekáváním sexu? Hotely byly tak…tak děsné. Část mě přemýšlela, jestli jsem bydlela v jeskyni nebo něco, ale nebydlela jsem. Ve škole, mezi hodinami jsem slyšela ostatní holky mluvit o věcech, ve které doufali a které plánovali, aby se stali po plesu. Taky jsem slyšela mluvit kluky. Ale já jsem měla svou mysl na jiné věci, myslím.

A kdo jsem byla, abych soudila? Před pár dny jsem skutečně věřila, že důvod, proč chtěl Daemon přijít do mého domu po škole, bylo…udělat to. Ale sakra, při tempu, kterým jsme šli, nám bude padesát, než se něco takového stane.

Vytlačujíc celou tu věc z mé mysli v čase, kdy jsme se dostali domů, jsem řekla ahoj Lese a dokonce i Ash. Nemohla jsem se dočkat, až uvidím toho člověčího chlapce z výšky.

Dee a já jsme zůstali o samotě.

Zamířila k jejímu domu, zatímco já jsem tam stála jako idiot, nejistá, co říct. Ale ona zastavila a pak se otočila. Jejířasy byly snížené, když vrtěla s konci svých vlasů. “Dneska jsem se bavila. Jsem ráda, že jsi šla.”

“Já taky.”

Přesunula svojí váhu. “Daemon bude ty šaty milovat.”

“Myslíš?” Zvedla jsem tašku s oděvem.

“Jsou červené.” Usmála se, ustupujíc o krok. “Možná se před plesem můžeme setkat a připravit se…stejně jako u absolventského plesu?”

“Byla bych ráda.” Můj úsměv se rozšířil tak rychle, že bych se vsadila, že jsem vypadala trochu šíleně.

Přikývla a já jsem se k ní chtěla rozběhnout a objat ji, ale nebyla jsem si jistá, jestli jsme tam už byly. S malým zamáváním se otočila a zamířila na verandu. Na chvíli jsem tam stála s mými šaty a vypustila jsem šťastný povzdech. Tohle byl pokrok. Možná věci nikdy nebudou také, jaké byly, ale tohle bylo skutečně dobré. Zamířila jsem dovnitř, přitáhla jsem si šaty blíž k sobě a kopnutím zavřela dveře. Máma už odešla do práce, tak jsem vzala šaty nahoru a zavěsila je na dveře méhošatníku. Přemýšlela jsem, co si udělám na večeři.

Vytahujíc můj mobil, jsem poslala Daemonovi rychlou zprávu. Co děláš?

Odpověděl o pár okamžiků později. Jdu s Andrewem a Matthewem na večeři. Chcešněco?

Podívala jsem se na tašku, vzpomínajíc, jak koketní byly ty šaty. Cítíc se nemravně, jsem mu napsala: Tebe.

Odpověď přišla rychlostí světla a já jsem se zasmála. Skutečně? A pak: Samozřejmě, že jsem to věděl. A předtím, než jsem mohla odpovědět, můj mobil zazvonil. Byl to Daemon.

Zvedla jsem to, usmívajíc se jako idiot. “Ahoj.”

“Přeji si, abych byl doma,” řekl a auto zatroubilo. “Můžu tam být za pár vteřin.”

Míříc dolů po schodech, jsem se zastavila a opřela se o zeď. “Ne. Zřídka máš pánskou jízdu. Zůstaň s nimi.”

“Nepotřebuji pánskou jízdu. Potřebují jízdu s Kotětem.”

Moje tváře vzplály. “No, můžeš mít jízdu s Kotětem, když přijdešdomů.”

Zabručel a pak: “Koupila sis šaty?”

“Jo.”

“A budou se mi líbit?”

Usmála jsem se a pak převrátila oči, když jsem si uvědomila, že si kroutím vlasy. “Jsou červené, takže myslím, že ano.”

“Sakra sexy.” Někdo zakřičel jeho jméno-znělo to jako Andrewa on si povzdechl. “Dobře. Jdu zpátky dovnitř. Chceš, abych ti něco vzal? Andrew, Dawson a já jdeme do Smoke Hole.”

Myslela jsem na hamburger, který jsem právě jedla. Později budu hladová. “Mají kuřecí smažený steak?”

“Jo.”

“S domácí omáčkou?” Zeptala jsem se, pokračujíc dolů po schodech.

Daemonův smích byl chraplavý. “Nejlepší omáčku vůbec.”

“Perfektní. Chci to.”

Slíbil mi, že mi domů přinese porci hladovějícího muže a pak zavěsil. Nejdřív jsem šla do obývacího pokoje a položila mobil na kávový stolek. Pak jsem popadla jednu z knih, které jsem dostala minulý týden k posouzení a zamířila jsem do kuchyně pro něco k pití.

Sklánějíc se nad knihou jsem četla tam, kde jsem měla záložku a musela jsem zpomalit, protože jsem téměř nabourala do zdi. Smějíc se sama na sobě, jsem přešla dveřmi a vzhlédla.

Will seděl u kuchyňského stolu.

Kapitola 32

Kniha vyklouzla z mých neživých prstů, padající na zem. Náraz se ozýval uvnitř mě, všude kolem mě. Nasála jsem dech, ale zasekl se kolem mého srdce, bušícího přes má žebra. Oči mě museli klamat. Nemohl tu být. A nemohl vypadat tak, jak vypadal. Byl to Will…byl, ale nebyl. Něco bylo hrozně špatně s tímto mužem.

Will seděl shrbený nad stolem zády k ledničce. Když jsem ho naposledy viděla, jeho tmavě hnědé vlasy byly husté a vlnité, s nádechem šedé na spáncích. Teď skvrny na jeho lebce zářily pod tenkou vrstvou bezbarvých vlasů.

Will… Will byl pohledný muž, ale tento muž, který seděl přede mnou, dramaticky zestárl. Jeho kůže byla bledá a pevně natažená po celé jeho tváři. Vůbec žádný tuk nebo forma a připomínal mi dekoraci kostlivce, používanou na strašení dětí na Halloween. Nějaký druh vyrážky napadl jeho čelo, vypadající jako skvrna od malin. Jeho rty byly neuvěřitelně tenké, stejně jako jeho paže a ramena.

Jen jeho oči byly takové, jaké jsem si pamatovala. Světle modré, plné síly a odhodlání, upřené na mě. Něco je zaostřilo. Rozhodnutí? Nenávist? Nebyla jsem si jistá, ale to, co zářilo hluboko v nich, bylo ještě děsivější než zírat na hordu Arumů.

Will vypustil suchý, bolestivě znějící smích. “Jsem podívaná pro bolavé oči, že jo?”

Nevěděla jsem, co mám dělat nebo říkat. Děsivé jako peklo bylo to, že tu byl, ale nebyl ve stavu, kdy by mi mohl něco udělat. To mi dodalo trochu sebedůvěry.

Posadil se zády do židle; ten pohyb vypadal, jako by ho bolel a zadýchal se.

“Co se ti stalo?” zeptala jsem se.

Will dlouhou chvíli zíral, než posunul ruku přes stůl. “Jsi chytřejší než tohle, Katy. Je to zřejmé. Mutace se neudržela.”

To jsem pochopila, ale nevysvětlil, proč vypadal jako Crypt Keeper.

“Plánoval jsem sem přijít po několika týdnech. Věděl jsem, že nemoc by mohla být drsná-věděl jsem, že potřebuji čas, abych nad tím získal kontrolu. Pak bych přišel a byli bychom jedna velká, šťastná rodina.”

Byla jsem vytočená. “Nikdy bych to nedopustila.”

“Tvoje matka by to chtěla.”

Ruce se mi zkroutily do pěstí.

“Nejdřív se zdálo, že to vydrží.” Kašel otřásal jeho křehkým tělem a skoro jsem čekala, že se skácí. “Týdny ubíhaly a věci, které jsem mohl dělat…” Slabý, křehký úsměv rozdělil jeho suché rty. “Přesouvat předměty s mávnutím ruky, uběhnout míle bez toho, abych se zapotil…cítil jsem se lépe než kdy dřív. Všechno zapadlo tam, kam jsem plánoval, stejně jako jsem zaplatil.”

Můj zděšený pohled se mihl přes jeho propadlý hrudník. “Tak co se potom stalo?”

Jeho levá ruka sebou škubla. “Mutace se neudržela, ale to neznamená, že mně to nezměnilo na buněčné úrovni. Něco, co jsem chtěl, aby skončilo, bylo…poháněno mutací. Moje rakovina,” řekl, rty zkřivené. “Moje rakovina dočasně polevila. Statistika kompletního obnovení byla vysoká, ale když se mutace vytratila, tohle…” Mávl slabou rukou kolem sebe. “Tohle se stalo.”

Ohromeně jsem zamrkala. “Tvoje rakovina se vrátila?”

“Ještě silnější,” řekl, smějící se tím hrozným, křehkým smíchem. “Není nic, co by se dalo udělat. Moje krev je jako jed. Mé orgány selhávají abnormálním tempem. Zdá se, že celá teorie o karcinomu spojeném s DNA může k tomu mít nějaký podklad.”

Každé slovo, které řekl, se zdálo, že ho vyčerpává a nebylo pochyb o tom, že byl jeden krok, možná dva, od smrti. Zaplavil mě neochotný soucit. Jak mizerný bylo, že všechno, co udělal pro zajištění svého zdraví, nakonec vedlo k jeho smrti?

Zavrtěla jsem hlavou. Ironie byla taková čarodějka. “Pokud bys prostě nechal všechno být, byl bys v pořádku.”

Jeho oči se setkaly s mými. “Chceš mi to předhazovat?”

“Ne.” A opravdu jsem nechtěla. Kdyby nic jiného, byla jsem jím znechucena. “Je to prostě smutný, opravdu smutný.”

Ztuhl. “Nestojím o tvojí lítost.”

Dobře. Zkřížila jsem ruce. “Tak co chceš?”

“Chci pomstu.”

Obočí mi vystřelilo vzhůru. “Za co? Přitáhl si to na sebe sám.”

“Udělal jsem vše správně!” Uhodil pěstí do stolu, zarachotilo to a mě to překvapilo. No, byl silnější než vypadal. “Udělal jsem všechno správně. Byl to on-Daemon. Neudělal to, co měl.”

“Vyléčil tě, jak jsi chtěl.”

“Ano! Vyléčil mě! A to mi dalo dočasnou mutaci.” Další záchvěv kašle ukradl jeho slova. “On… On mě nezmutoval. Co udělal…bylo, že dal sobě to, co chtěl a dostatek času k tomu, aby si myslel, že mu to prošlo.”

Zírala jsem na něj. “Celá léčící a mutující věc není exaktní věda.”

“Máš pravdu. DOD zaměřilo celou organizaci, aby zjistila, jak úspěšně tvořit hybridy.” Žádná velká novinka. “Ale Daemon je nejsilnější. Nebyl důvod, aby se to neudrželo.”

“Neexistuje žádný způsob, jak zjistit, co se stalo.”

“Nepředstírej, že to nevíš,” vyplivl. “Ten grázl věděl, co dělá. Viděl jsem to v jeho očích. Jen jsem nevěděl, co to znamená.”

Podívala jsem se pryč a pak mu čelila. “Musíš opravdu chtít, aby léčení fungovalo. Nic jiného nefunguje…nebo to je aspoň to, co jsme se naučili.”

“Takový mystický bakalář.”

“Jo?” Můj pohled nad ním přelétl. Jo, byla jsem mrcha, ale on mě zamkl v kleci, mučil mě a spal s mou matkou, aby dostal to, co chtěl. Cítila jsem soucit k tomuto chlapovi, ale pokřiveným způsobem dostal to, co si zasloužil. “Určitě to tak nevypadá.”

“Ty jsi tak arogantní, Katy. Naposledy, co jsem tě viděl, sis málem vyřvala hlasivky.” Znovu se usmál, jeho hlava se viklala na krku.

A tady odešel můj soucit. “Co chceš, Wille?”

“Říkal jsem ti to.” Stál rozpačitě, kymácející se na levé straně stolu. “Chci pomstu.”

Zvedla jsem obočí. “Nejsem si jistá, jak to chceš dokázat.”

Položil jednu ruku na pult, podporující se. “Tohle je tvoje vina-Daemonova vina. Já uzavřel dohodu. Dodržel jsem svoji část dohody.”

“Dawson nebyl tam, kde si řekl, že bude.”

“Ne. Pustil jsem ho z kancelářské budovy.” Jeho samolibý úsměv sjel do úšklebku. “Musel jsem dát sám sobě víc času. Věděl jsem, že Daemon po mě půjde.”

“Ne. Nešel by, protože opravdu nevěděl, jestli to fungovalo. Pokud ano…” Zarazila jsem se.

“Byli bychom spojeni a nebylo by nic, co by mohl udělat?” Dodal. “To je to, v co jsem doufal.”

Sledovala jsem ho, jak položil ruku na svůj kostnatý bok, najednou šťastná, že ho máma nikdy takhle neuvidí. Will by jí připomněl tátu. Část mě se cítila, jako bych měla pomoc Willovi si sednout nebo něco takového.

Vycenil žluté zuby. “Ale vy dva jste spojeni, že? Jeden život rozdělen na dva. Jeden z vás zemře, zemře i ten druhý.”

Zpozorněla jsem. Můj žaludek sebou škubl.

Chytil se mé reakce. “Kdybych si měl vybrat, čeho bych chtěl tady dosáhnout, bylo by to nechat ho trpět, žít bez věci, které si váží nejvíc, ale…on nezemře okamžitě, ne? Bude vědět-a ty sekundy jeho poznání…”

Jeho záměry se pomalu vyplavovali. Bzučení zaplňovalo mé uši a ústa mi vyschla. Chtěl nás zabít. S čím? S jeho “zlé oko” mocí? Will vytáhl pistoli zpod jeho volné košile. Ach, jo, to bude ono.

“To nemůžeš myslet vážně,” řekla jsem a zavrtěla hlavou.

“Jsem velmi vážný.” Zhluboka se nadechl a jeho hruť zarachotila zvukem smrti. “A pak si tu sednu a počkám na tvoji pěknou mámu, až přijde domů. Nejdřív uvidí tvé mrtvé tělo a pak se podívá do hlavně mé pistole.”

Mé srdce vynechalo úder. Ledová voda se přehnala přes moji kůži. Bzučení teď burácelo. Jako by se spínač uvnitř mě spustil, něco jiného převzalo kontrolu. Nebyla to plachá, naivní Katy, která ho následovala do auta. Nebyla to ta, která stála v kuchyni a sekundu předtím ho litovala. Byla to dívka, která stála před Vaughnem a pozorovala, jak z něj vyprchává život. Možná později budu litovat, jak rychle jsem se změnila. Jak snadné bylo pro mě přejít z dívky, která si právě koupila svoje maturitní šaty a flirtovala se svým přítelem k tomuto cizinci, který právě okupoval mé tělo, připraven udělat cokoliv, aby ochránil ty, které jsem milovala. Ale právě teď, mi to bylo jedno.

“Neublížíš Daemonovi. Neublížíš mně.” Řekla jsem. “A jsem si sakra jistá, že neublížíš mé matce.”

Will zvedl pistoli. Kov vypadal příliš těžký pro jeho slabou ruku. “Co se chystáš dělat, Katy?”

“Co myslíš?” Vzala jsem si odvážný krok vpřed, můj mozek a ústa poháněna tím cizincem. “No tak Wille, jsi dost chytrý, abys na to přišel sám.”

“Nemáš to v sobě.”

Nade mnou se usadil klid a cítila jsem, že se mé rty rozšířily do úsměvu. “Ty nevíš, čeho jsem schopná.”

Až do té doby jsem nevěděla, čeho jsem byla schopná, opravdu ne, ale když jsem viděla Willa, jak se dívá dolů na hlaveň pistole, věděla jsem přesně, čeho jsem schopná. A tak špatné, jak jen to může být, jsem byla v pohodě s tím, co jsem se chystala udělat. Zcela to přijímající.

Byla tam část mě, která byla vyděšená z toho, jak snadno jsem to přijala a chtěla jsem se držet staré Katy, protože ona by s tím měla problém. Byla by znechucená ze slov, která jsem říkala.

“Vypadáš trochu nemocný, Wille. Možná se budeš chtít nechat prohlídnout. Ach, počkej.” Nevinně jsem rozšířila oči. “Nemůžeš jít k normálnímu doktorovi, protože i když mutace evidentně nevydržela, jsem si jistá, že tě to změnilo a nemůžeš jít za DOD, protože to by byla sebevražda.”

Ruka kolem pistole se zachvěla. “Myslíš si, jak nejsi chytrá a statečná, viď, holčičko?”

Pokrčila jsem rameny. “Možná, ale já vím, že jsem úplně zdravá. Co ty, Wille?”

“Drž hubu,” zasyčel.

Krok za krokem jsem se přesouvala kolem kuchyňského stolu, oči na zbrani. Kdybych odvedla jeho pozornost, pak bych ho mohla odzbrojit. Opravdu jsem nechtěla zkoušet celou tu “kulky zastavující” teorii.

“Jen si vzpomeň na všechny ty peníze, které si zaplatil a to ani nakonec nepomohlo,” řekla jsem. “A ztratil si všechno-svoji kariéru, moji mámu, a svoje zdraví. Práce karmy, nemyslíš?”

“Ty hloupá děvko.” Slina vyletěla mezi jeho popraskanými rty. “Zabiju tě a budeš umírat s vědomím, že tvůj drahocenný šílenec bude taky mrtvý. A pak tady budu sedět a čekat, až tvoje matka přijde domů.”

Moje lidskost se vypnula. Skončila jsem s tím.

Will se usmál. “Kde je tvá chytrá pusa teď?”

Můj pohled padl na pistoli a cítila jsem Zdroj stoupat přes mojí kůži. Mé prsty rozevřené, jejich špičky již brnící. Ponořující se do síly, jsem se zaměřila na zbraň. Jeho ruka se znovu zatřásla. Ústí pistole se zhouplo vlevo. Prst na spoušti zaškubal.

Willovo hrdlo se stáhlo jak polkl. “Co… Co to děláš?”

Zvedla jsem pohled a usmála jsem se.

Jeho krví podlité oči se rozšířily. “Ty-”

Mávla jsem rukou doleva a pak se stalo několik věcí. Praskavý zvuk, jako když korek vystřelí z lahve šampaňského, ale zvuk a všechno ostatní bylo ztraceno v burácení elektřiny, která se řítila ven a pak zbraň vyletěla z jeho ruky. Bylo to jako blesk-čisté a syrové. Proud bělavě červeného světla přelétl přes celou místnost, narážející do Willovi hrudi. Možná-možná kdyby nebyl tak nemocný, moc by to nezpůsobilo, ale ten člověk byl slabý a já ne. Odletěl dozadu, narážející na zeď vedle lednice, jeho hlava klesla na krk jako hadrová panenka. Nevydal ani hlásku, když dopadl na podlahu v beztvaré haldě. Tohle byl-byl to konec. Žádné další přemýšlení o Willovi nebo kde je, co dělá. Tato část našich životů byla uzavřena.

Můj dům je jako bojiště, pomyslela jsem si.

Vydechla jsem a něco-nevím, něco bylo špatně. Vzduch uvízl v mém krku, v mých plicích, ale když jsem nasála dech, byla tam spalující bolest, které jsem si předtím nevšimla. Ale jak Zdroj ustupoval zpět do mě, pálení na mém hrudníku rostlo, rozprostřené přes můj žaludek.

Podívala jsem se dolů. Rudá inkoustová skvrna se tvořila na světle modré košili a šířila se…větší a větší, nepravidelný kruh, který krvácel. Přitiskla jsem ruce proti kruhu-bylo to vlhký, teplý a lepkavý. Krev. Byla to krev-moje krev. Hlava se mi zatočila.

“Daemone,” zašeptala jsem.

Kapitola 33

Nepamatuju si pád, ale zírala jsem do stropu, snažící se držet ruce stisknuté na střelné ráně, protože jsem to viděla dělat lidi v televizi, ale necítila jsem ruce, tak jsem si nemohla být jistá, jestli tam jsou nebo je mám podél těla. Moje tvář byla mokrá. Umřu za pár minut, možná dřív, zklamu Daemona a moji mámu.

Zklamu je, protože Daemon taky zemře, a moje máma-ach, Bože, moje máma přijde domů a najde tohle. Nepřežije to, ne po tátovi.

Záchvěv projel mým tělem a můj hrudník se namáhal po dechu. Nechtěla jsem umřít sama na studené, tvrdé podlaze. Nechtěla jsem vůbec umřít.

Zamrkala jsem, a když jsem znovu otevřela oči, strop byl rozmazaný. Nic mě opravdu nebolelo, vlastně. Knihy mají pravdu.

Je tu bod, ve kterém je tak moc bolesti, že už to nemůžu zpracovat nebo jsem už byla za ním. Pravděpodobně za ním…

Přední dveře se otevřely a známý hlas zavolal: “Katy? Kde jsi? Něco je s Daemonem…”

Mé rty pracovaly, ale nevyšel žádný zvuk. Zkusila jsem to znovu. “Dee?”

Kroky se plížily blíž a pak: “Ach můj Bože…ach můj Bože.”

Dee byla najednou v mém zorném poli, tvář nejasnou kolem okrajů. “Katy-do hajzlu, Katy…vydrž.” Přesunula moje zakrvavené ruce pryč a položila přes ránu svoje, když vzhlédla, uviděla Willa, zhrouceného vedle lednice. “Bože…”

Pokoušela jsem se dostat ven jedno slovo. “Daemon…”

Rychle zamrkala, její forma se na sekundu vytratila a pak byla její tvář čelem k mé, její oči zářily jako diamanty a já jsem nemohla odtrhnout oči. Její oči, její slova, mě pohltily.

“Andrew ho přiváží. Je v pořádku. Bude v pořádku, protože ty budeš v pořádku. Máš to?”

Vykašlala jsem odpověď a něco mokrého a teplého pokrylo mé rty.

Muselo to být špatný-krev-protože Deeina tvář zbledla ještě víc, když položila obě své ruce na ránu a zavřela oči.

Moje víčka se zdáli příliš těžká a náhlé teplo, vyzařující z ní klesalo a teklo skrze mne. Její tvář zmizela a byla ve své pravé podobě-zářící a třpytivá jako anděl-a já si pomyslela, že pokud umřu, potom jsem aspoň viděla něco tak krásného před koncem. Ale musela jsem vydržet, protože to není jen můj život, který visel na vlásku. Byl to Daemonův.

Tak jsem nutila své oči zůstat otevřené, držela jsem je na Dee, a sledovala, jak její světlo zablikalo na stěnách, zaplavující místnost. Kdyby mě uzdravila, byly bychom spojeny? Tři z nás? Nemohla jsem nad tím přemýšlet. A to by nebylo k Dee fér.

A pak tu byly hlasy. Rozeznala jsem Andrewův a Dawsonův. Bylo tam zadunění vedle mé hlavy a pak tam byl on, jeho nádherná tvář bledá a napjatá. Nikdy jsem ho neviděla tak bledého, a když jsem se soustředila, cítila jsem, jak jeho srdce pracuje jako moje.

Ruce se mu třásly, když se dotkl mých tváří, hladké pod mými pootevřenými rty.

“Daemone…”

“Ššš,” řekl, usmívající se. “Nemluv. Je to v pořádku. Všechno je v pořádku.”

Obrátil se k sestře, jemně jí odtáhl potřísněné ruce zpátky. “Můžeš přestat.”

Musela mu odpovědět okamžitě, protože Daemon zatřásl rukou. “Nemůžeme riskovat, že to uděláš. Musíš přestat.”

Někdo, znělo to jako Andrew, řekl: “Člověče, jsi příliš slabý, abys to udělal.”

A pak jsem si uvědomila, že to byl on, a byl z mé druhé strany.

Myslím, že mě držel za ruku. I když možná blouzním, protože jsem viděla dva Daemony.

Počkat. Druhý byl Dawson. Držel Daemona, udržující ho ve vzpřímené poloze.

Daemon nikdy nepotřeboval pomoc. Byl nejsilnější-je nejsilnější. Panika se rozvinula.

“Ať to udělá Dee,” řekl Andrew.

Daemon zavrtěl hlavou a po tom, co se zdálo jako věčnost, se odtáhla a vzala na sebe lidskou podobu. Vyškrábala se z cesty, ramena se jí třásla. “Je šílenej,” řekla. “Je naprosto šílenej.”

Když Daemon vklouzl do své pravé podoby a položil své ruce na mě, pak tu byl jenom on. Zbytek místnosti se vytratil. Nechtěla jsem, aby mě uzdravil, pokud už byl slabý, ale chápala jsem, proč nechce, aby to udělala Dee. Příliš riskantní, nevěděli jsme jak nebo jestli, bychom byli tři z nás k sobě připoutáni.

Teplo proudilo skrze mne a já vůbec nepřemýšlela. Daemonův hlas byl v mých myšlenkách, mumlající uklidňování znovu a znovu. Cítila jsem se lehká, vzdušná a úplná.

Daemone… Opakovala jsem jeho jméno znovu a znovu. Nevím proč, ale uzemňovalo mě prostě slyšet jeho jméno.

A když jsem zavřela oči, znovu se neotevřely. Obnovující se teplo bylo v každé mé buňce, uvolňující se skrz mé žíly, usazující se v mých svalech a kostech. Teplo a bezpečí mě stáhlo a poslední věc, kterou jsem slyšela, byl Daemonův hlas. Teď už můžeš jít.

A já šla.

*****

Když jsem znovu otevřela oči, svíčka někde v místnosti zablikala a tančila ve stínech. Nemohla jsem hýbat rukama a na chvíli jsem nevěděla, kde jsem, ale když jsem natáhla nádech, zemitá vůně mě obklíčila.

“Daemone?” můj hlas byl chraplavý, suchý z paniky.

Postel-byla jsem v posteli-byla propadlá a ze tmy přišel Daemon. Polovina jeho tváře byla ponořena ve stínu. Jeho oči zářily jako diamanty. “Jsem tady,” řekl. “Hned vedle tebe.”

Polkla jsem, držící svůj pohled zaměřený na něm. “Nemůžu hýbat rukama.”

Byl tam hluboký, hrdelní smích a já jsem si říkala, že je hrozné, že se mi směje, když nemůžu pohnout rukama. “Tady, nech mě to pro tebe napravit.”

Daemonovy ruce jsem cítila kolem sebe, hledající okraje přikrývky. Uvolnil je. “Máš to.”

“Aha.” Zahýbala jsem prsty a pak vyklouzla rukama ven. O vteřinu později jsem si uvědomila, že jsem nahá-kompletně nahá pod přikrývkou. Oheň se přehnal přes mou tvář a dolů po mém krku. My jsme…? Co jsem sakra zapomněla?

Sevřela jsem okraj přikrývky, škubající a tahající ji přes kůži na mém hrudníku. “Proč jsem nahá?”

Daemon na mě zíral. Uplynula jedna sekunda a pak dvě, tři. “Ty si nepamatuješ?”

Chvíli trvalo, než můj mozek zpracoval všechno, a když se tak stalo, posadila jsem se a začala tahat přikrývku pryč.

Daemon mě rukou zastavil. “Jsi v pořádku. Je to jenom drobná značka-jizva, ale je opravdu nepatrná,” řekl, jeho velká ruka obklopující mou. “Upřímně, bezpochyby si ji nikdo nevšimne, pokud se nebude dívat opravdu blízko, a byl bych znepokojený, kdyby se někdo koukal takhle blízko.”

Moje pusa pracovala bez zvuku. Kolem nás, svíčka házela stíny podél zdi. Byla to Daemonova ložnice, protože moje postel není zdaleka tak pohodlná nebo tak velká jako jeho.

Will se vrátil. Střelil mě-střelil mě přímo do hrudi a já…já nemohla dokončit tuhle myšlenku.

“Dee tě pomohla očistit. Taky Ash.” Jeho oči prozkoumávaly můj obličej. “Dostali tě do postele. Já ne…nepomáhal jsem jim.”

Ash mě viděla nahou? Hloupý, ze všeho, tohle mě nutilo chtít zalézt zpátky pod přikrývku. Ježíši, potřebovala jsem si urovnat priority.

“Jsi si jistá, že jsi v pořádku?” Natáhl se, aby se mě dotkl, ale zastavil se, jeho ruka zůstávající palec nebo tak, od mé tváře.

Přikývla jsem. Byla jsem postřelena-postřelena do hrudi. Tahle myšlenka se opakovala. Přiblížila jsem se smrti jednou, když jsme bojovali s Baruckem, ale být postřelena bylo úplně něco jiného. Musela jsem si vzít chvilku, abych to úplně pochopila, hlavně proto, že se to nezdálo reálný.

“Neměla bych sedět a mluvit s tebou,” řekla jsem, dívající se přes mé řasy. “Tohle je…”

“Já vím. Je to moc.” Pak se mě dotkl, pokládající zbožně konečky prstů na mé rty. Roztřeseně se nadechl. “Je to opravdu moc.”

Zavřela jsem na chvíli oči, ponořující se do nízkého hučení a tepla, které jeho dotek přinesl.

“Jak jsi to věděl?”

“Nemohl jsem se najednou nadechnout,” řekl, sklopil ruku a posouval se blíž. “A cítil jsem rozžhavený pocit v hrudníku. Moje svaly nechtěly správně pracovat. Věděl jsem, že se něco stalo. Naštěstí, Andrew a Dawson byli schopni dostat mě ven, aniž by došlo ke scéně. Promiň, žádný kuřecí smažený steak.”

Nemyslela jsem si, že bych někdy znovu jedla.

Úsměv se objevil na jeho rtech. “Nikdy v životě jsem nebyl tak vyděšený. Nechal jsem Dawsona zavolat Dee, aby tě zkontrolovala. Já…já byl příliš slabý, abych se sem dostal sám.”

Vzpomněla jsem si, jak bledý vypadal a že ho Dawson podpíral. “Jak se teď cítíš?”

“Perfektně,” naklonil hlavu na stranu. “Ty?”

“Cítím se dobře.” Jenom tupá bolest přetrvávala, ale to nebylo nic. “Zachránil si můj život-naše životy.”

“To nic nebylo.”

Zírala jsem. Jenom Daemon by si mohl myslet, že něco takového nebylo nic. A pak další nové obavy vzrostly. Kroutící se na posteli, hledala jsem ve tmě hodiny. Digitální zelené světlo ukazovalo, že je teprve něco po jedné ráno. Spala jsem asi šest hodin.

“Musím se vrátit domů,” řekla jsem, shromažďující přikrývku kolem sebe. “Musí tam být krev, a když se máma ráno vrátí z práce, já ne-”

“O všechno bylo postaráno.” Utišil mě. “Postarali se o Willa a dům je v pořádku. Když tvoje máma přijde domů, nebude vědět, že se něco stalo.”

Úleva byla silná a já odpočívala, ale ne na dlouho. Obraz se vynořil, stojící v kuchyni, usmívající se na Willa a provokující ho, posílal skrze mne otřes. Mezi námi padlo ticho, když jsem se dívala do potemnělé místnosti, opakující si večer znovu a znovu. Přistihla jsem se, jak klidná jsem byla, jak ledová jsem se cítila, když se část mně rozhodla, že to udělám…že zabiju Willa. A udělala jsem to.

Hořká pachuť zaplnila můj krk. Zabila jsem lidi a to počítám i Arumy. Život byl život, jak řekl Daemon. Tak kolik už jsem jich zabila? Tři? Takže jsem zabila čtyři živé bytosti. Můj dech se zvedl a uvízl kolem rostoucího knedlíku v krku. Co bylo horší než vědomí, že jsem vzala životy, bylo moje přijetí toho, co jsem udělala. Neměla jsem výčitky o tom, co jsem udělala, když se to stalo a to jsem nebyla já-to jsem nemohla být já.

“Kat,” řekl tiše. “Kotě, nad čím přemýšlíš?”

“Zabila jsem ho.” Slzy se rozlily po mé tváři, než jsem je mohla zastavit. “Zabila jsem ho a vůbec se o to nestarala.”

Položil mi ruce na nahá ramena. “Udělala jsi, co jsi musela udělat, Kat.”

“Ne. Ty to nechápeš.” Mé hrdlo se sevřelo a já lapala po dechu. “Bylo mi to jedno. A tyhle věci by mi neměly být jedno.” Zasmála jsem se chraplavě. “Ach, Bože…”

Bolest zablikala v jeho jasném pohledu. “Kat-”

“Co je to se mnou? Něco je se mnou špatně. Mohla jsem ho jen odzbrojit a zastavit ho. Neměla jsem-”

“Kat, pokusil se tě zabít. Postřelil tě. Jednala jsi v sebeobraně.”

Všechno to od něj znělo rozumně. Ale bylo to tak? Ten muž byl slabý a křehký. Místo provokování ho, jsem ho mohla odzbrojit a bylo by to. Ale já ho zabila… Moje ovládání mi proklouzlo a zlomilo se. Cítila jsem se uvnitř zkroucená, stáčející se do tak mnoha uzlů, že jsem si myslela, že už nebudu moct být nikdy znovu narovnána. Celou tu dobu jsem byla přesvědčená, že bych mohla udělat to, co bylo nezbytné, že jsem mohla snadno zabít, a když na to přišlo, zabila jsem, ale Daemon měl pravdu. Zabíjení nebylo nejtěžší. Bylo to to, co přišlo potom-vina. Bylo toho příliš hodně. Všichni ti duchové těch, co zemřeli moji vlastní rukou a těch, na kterých jsem se podílela, byli ke mně vázáni, objevující se kolem mě a dusící mě dokud jediným zvukem, který jsem mohla vydat, nebyl chraplavý pláč.

Daemon vydal zvuk v zadní části krku a přitáhl si mě do náruče, a přikrývky stejně tak. Slzy přišly, stále přicházely a on mě kolébal, držící mě těsně. A to se nezdálo správné nebo fér, že mě utěšuje. Nevěděl, jak jednoduché bylo pro mě přepnout a stát se někým jiným. Nebyla jsem stejná holka. Ne Katy, která ho změnila a inspirovala k tomu být jiný. Nebyla jsem ji.

Snažila jsem se vyprostit, ale on držel a já nenáviděla to-nenáviděla to, že nevidí, co vidím já.

“Jsem zrůda. Jsem jako Blake.”

“Co?” Nedůvěra zesílila jeho tón. “Nejsi vůbec jako on, Kat. Jak to můžeš říct?”

Slzy stékaly dolů po mých tvářích. “Ale jsem. Blake-zabil, protože byl zoufalý. Jak je to, co jsem udělala já, jiné? Nijak!”

Zavrtěl hlavou. “To není totéž.”

Nabrala jsem vzduch z plných plic. “Udělala bych to znovu. Přísahám, že bych to udělala. Kdyby někdo ohrožoval moji mámu nebo tebe, udělala bych to. A věděla jsem to po tom všem, co se stalo s Blakem a Adamem. To není jak lidé reagují-to není správný.”

“Na ochraně těch, které miluješ, není nic špatného,” tvrdil. “Myslíš si, že jsem si užil zabíjení těch, které jsem zabil? Ne. Ale nevrátil bych se zpátky a nezměnil bych to.”

Utřela jsem si tváře, jak se moje ramena třásla. “Daemone, to je jiné.”

“Jak?” Vzal můj obličej do dlaní a přinutil mě se na něj dívat přes slzami nasáklé řasy. “Pamatuješ, když jsem zlikvidoval ty dva DOD důstojníky ve skladu? Nenáviděl jsem, že jsem to udělal, ale neměl jsem jinou možnost. Pokud by nahlásili, že nás viděli, byl by to konec všeho a já bych je nenechal tě sebrat.” Jeho prsty pronásledovaly mé slzy a sklonil hlavu, zachycující můj pohled, když jsem se snažila dívat jinam. “A nenáviděl jsem, co jsem udělal-nenáviděl jsem to pokaždé, když jsem sebral život, Aruma nebo člověka, ale někdy není jiná volba. Nemusíš to přijmout. Nemusíš s tím souhlasit, ale musíš to pochopit.”

Pevně jsem stiskla jeho zápěstí. Bylo tak silný, že se moje prsty sotva setkaly. “Ale co…co když jsem s tím v pohodě?”

“Nejsi s tím v pohodě, Kat.” Věřil v toto prohlášení, ve mně, pravda zněla v jeho hlase, a já nemohla jeho slepou víru pochopit. “Já vím, že nejsi.”

“Jak si můžeš být tak jistý?” zašeptala jsem.

Daemon se trochu usmál. Ne úplně-tím dech beroucím úsměvem, ale stále dosahující až do mě, obalující se kolem mého srdce. “Já vím, že jsi uvnitř dobrá. Jsi teplo a světlo a všechno, co si nezasloužím, ale ty-ty věříš, že si tě zasloužím. Víš všechno, co jsem udělal v minulosti jiným lidem a tobě a stále věříš, že si tě zasloužím.”

“Já-”

“A to proto, že jsi uvnitř dobrá-vždy jsi byla a budeš.” Jeho ruce sklouzli podél mého krku, po křivce mých ramen. “Není nic, co bys mohla říct nebo udělat, aby se to změnilo. Takže truchli nad tím, co jsi měla udělat. Truchli, ale nikdy, nikdy si nedávej vinu za věci, které jsou mimo naši kontrolu.” Nevěděla jsem, co na to říct. Jeho úsměv sklouzl do toho samolibého polovičatého úsměvu, který mě rozzuřoval a uchvacoval. “Teď dostaň zbytek těch blbostí z hlavy, protože jsi lepší než tohle, si víc než tohle.”

Jeho slova, dobře, nemohly smýt všechno a nemohly změnit část ve mně, která nebyla tak dokonalá, jak si on myslel, ale obalily se kolem mě jako hebká přikrývka. Byly dost pro tuto chvíli k…k pochopení, co jsem udělala a to bylo důležité, to stačilo. Nebyly žádný slova pro to, jak moc jsem si vážila toho, co řekl a udělal. Děkuju, nebylo dost.

Stále se třesoucí, moje ruce stočené do těsného uzlu, naklonila jsem se dopředu a přitiskla rty proti jeho. Jeho prsty se utáhly kolem mých ramen, zatímco jeho hruď se prudce zvedla. Ochutnala jsem své vlastní slané slzy na jeho rtech, a když se polibek prohloubil, ochutnala jsem svůj vlastní strach. Ale bylo tu toho víc.

Naše láska-naše naděje, že bychom z tohoto odešli s budoucností.

Naše přijetí jeden druhého-toho dobrého, toho špatného a toho vyloženě odporného.

Bylo tam tolik potlačované touhy. Tolik emocí, že to všechno bylo zabalené do nečekaného útoku přímo na moji a jeho duši, věděla jsem to, protože jsem mohla cítit, jak jeho srdeční tep stoupnul. Můj odpovídající jeho-stvořen pro něj.

Tohle všechno bylo v jednoduchém polibku a to bylo tak moc, ne dost, a prostě perfektní.

Odtáhla jsem se, zhluboka se nadechla. Naše oči do sebe uzamčené. Spousta emocí zářila v jeho jasně zelených očích. S jednou rukou vzal něžně mou tvář a promluvil v jeho krásném jazyce. Znělo to jako tři lyrická slova-krátký, nádherný verš.

“Co jsi řekl?” zeptala jsem se, moje ruce uvolňující se kolem přikrývky. Jeho úsměv byl mlčenlivý a pak byly jeho rty zase na mých a mé oči se opět zavřely. Pustila jsem přikrývku, cítila, jak mizí pryč, kolem mých boků a cítila jsem, jak Daemon přestal na chvíli dýchat.

Vedl mě zpátky a já jsem kolem něj obtočila ruce. Líbali jsme se tak dlouho, že se to zdálo jako věčnost a stejně to nebylo dost dlouho. Mohla bych pokračovat, nikdy nepřestat, protože v tu chvíli jsme vytvořili svět, kde nic jiného neexistovalo. Na chvíli jsme se ztratili jeden v druhém a čas ubíhal a loudal se úplně stejně. Líbali jsme se, dokud jsem nebyla bez dechu, přestávající jenom k prozkoumávání jeden druhého. Byli jsme rozpálený a vzrušený, zkroucení do sebe. Mé tělo se prohnulo proti jeho, a když jsem zasténala, on znehybněl.

Zvedl hlavu, ale neřekl nic. Zíral tak dlouho a tak silně, že každý bod mého těla se zdál natažený k prasknutí. Můj hrudník se sevřel. Natáhla jsem se, pokládající mou třesoucí se ruku na jeho tvář. Jeho hlava klesla proti mé tváři a jeho hlas byl hrubý a syrový. “Řekni mi, abych přestal, a já přestanu.”

To jsem nechtěla. Ne teď. Ne po tom všem. Nebylo už, co popírat a má odpověď byla v polibku, a beze slov to pochopil.

Usadil se nade mnou, nedotýkající se, ne úplně. Elektřina mezi námi praskala a natahovala se.

Projel mnou divoký pocit. Zvedla jsem ruce, ponořující je do jeho vlasů, přitahující si ho blíž.

Přehnala jsem se svými rty přes jeho a jeho tělo se zachvělo. Jeho ohnivé oči se zavřely, když se můj palec přesunul na jeho spodní ret. Mé ruce se pohybovaly, klouzající přes jeho silné svaly na krku a zádech, kolem hrudi a dolů. Níž, přes tvrdé roviny jeho břicha. Zhluboka se nadechl.

Okraje jeho těla začaly zářit, zalívající pokoj v měkkém světle. Žár sjel po jeho těle. Daemonovy oči se prudce otevřeli a posadil se, táhnoucí mě do jeho klína. Jeho oči už nebyly zelené, jen koule čistého světla. Mé srdce vynechalo úder. Oheň, začínající v mém žaludku, se šířil skrze mne jako vlna horké lávy. Jeho ruce se třásly na mých bocích a náhlý nápor svěží, nespoutané energie mě zaplavil. Bylo to jako dotýkat se ohně nebo být zasažen tisícem voltů elektřiny. Bylo to vzrušující. Nikdy jsem nebyla víc vzrušená, víc připravená.

Když se jeho rty setkaly s mými, tisíce emocí ve mně propuklo. Jeho chuť byla lahodná a návyková. Přitiskla jsem se proti němu, naše polibky se prohlubovaly, dokud jsem neplavala v opojných pocitech, které narážely proti každému póru v mém těle. Všude, kde jsme se dotkli, má kůže přišla k životu. Jeho rty si vytvořili cestu z mých do prohlubně mého krku. Všude kolem nás, se jeho světlo mihotalo, jako tisíc hvězd, které lemovali stěny, vytráceli se a znova se objevovali.

Naše ruce byly všude. Jeho ruce byly na mém břiše, přesouvající se nahoru, mezi má žebra. Bylo na tom něco pomalejšího. Každý dotek byl uvážený a přesný. Dýchání se stalo obtížné, jak naše průzkumy rostly. Tohle nebylo určitě jeho poprvé v ničem z toho, ale nespěchal a třásl se stejně jako já.

Jeho džíny skončily někde na podlaze a naše těla byla rozžhavená. Ruce začali pátrat níž a níž. Daemon si dával na čas i když jsem ho tlačila, aby zrychlil. Zpomalil, že se to nakonec zdálo jako věčnost…dokud už ani jeden z nás nemohl čekat déle. Vzpomněla jsem si, co říkala Dee o svém poprvé. Tady nebyla žádná trapnost. Většina věcí byla očekávaná. Daemon měl ochranu a nejdřív to bylo…nepříjemný. Dobře. Bolelo to, ale Daemon…dělal to lepším. A pak jsme se pohybovali proti sobě.

Být takhle s ním, bylo jako dosáhnout na Zdroj, ale silnější. Byla to horská dráha pocitů, ale jiných a hlubších a on byl právě tam se mnou. Bylo to víc než dokonalý a krásný.

Po tom, co se zdálo jako o několik hodin později a upřímně mohlo být, Daemon mě políbil něžně a hluboce. “Jsi v pořádku?”

Kosti jsem cítila jako kaši-v naprosto dobrém slova smyslu. “Dokonale.” A pak jsem mu zívla přímo do obličeje. Jak romantické.

Daemon propukl v smích a já obrátila tvář do polštáře, snažící se skrýt. On mě nenechal. Jako bych čekala něco jiného. Přetočil se na bok, přitahující si mě proti sobě, naklánějící mou hlavu směrem k jeho.

Jeho oči pátraly v mých. “Děkuju.”

“Za co?” Milovala jsem pocit jeho rukou kolem mě a jak jsem pasovala proti němu, tvrdé proti měkkému.

Táhl prsty po mé ruce a já byla ohromená tím, jak mě dokáže přimět se třást. “Za všechno,” řekl.

Radost se zvětšila uvnitř mé hrudi a jak jsme leželi v náručí, naše dechy vycházely nepravidelně, naše těla zapletená dohromady, stále jsme se nemohli nabažit jeden druhého. Líbali jsme se. Mluvili jsme. Žili jsme.

Kapitola 34

Když jsem opustila Daemonův dům v neděli brzy ráno, zůstal se mnou, dokud neuslyšel mámino auto na příjezdové cestě. Pak udělal tu věc se šílenou mimozemskou rychlostí a dostal se ven bez toho, aby byl viděn. Ale zatímco ležel v posteli vedle mě, zdánlivě proto, že mě nechtěl opustit po tom, co se stalo s Willem, jsem se nikdy v životě necítila bezpečněji. Sex s tím nic neměl, ale když odpoledne přišel zpátky, a my jsme odešli koupit oběd pro nás a mou mámu, každý malý pohled a otření našich kůží znamenalo něco mnohem víc-něžnost a známá kvalita, které tam byly už předtím, ale byly zdůrazněné.

Nevypadala jsem jinak. Část mě si myslela, že to bude vylepeno na mém čele nebo něco takového a napůl jsem se bála, že to moje máma nějak uhodne a pak budeme mít ten ponižující ptačí a včelí rozhovor znovu, ale neuhodla.

Život šel dál a na malou chvíli. Bylo to to samé…trochu lepší v některých oblastech, ale přes další týden jsme měli Daemon a já málo času společně. Nikdo nemluvil o Willovi s výjimkou otázek, jestli jsem v pořádku. Dokonce i Andrew se ptal a zněl upřímně. Kromě toho to bylo, jako by se ta událost nikdy nestala. Byla dobrá šance, že s tím měl Daemon co dělat.

Naše cvičení se zvýšili s Dawsonem, Matthewem a Blakem a také zahrnovaly zbytek naší party. Všichni znali jejich plán. Všichni taky věděli, že nedostaneme druhou šanci po neděli, jestli selžeme. Už jsme zkoušeli naše štěstí.

Blake stál stranou od skupiny. Byl takový, odkdy jsem ho konfrontovala o jeho šíleném stopařském chování… Díky Bohu. “Časový rámec je pořád stejný. Máme patnáct minut dostat se dovnitř a dostat se ven s nimi.”

“A když něco půjde špatně?” zeptala se Dee, nervózně si natáčející vlasy kolem jejích vybledlých prstů.

Daemon zvedl kousek onyxu. Teď jsme to všichni mohli zvládnout asi tak na minutu a dvacet vteřin. A s maličkým kouskem opálu to Daemona a mě netrápilo.

“Budeme v pohodě s těmi onyxovými štíty.” Odhodil kámen zpátky na hromadu. “Každý z nás to může vydržet dost dlouho.”

“Ale není to stříkané na vaše tváře,” protestovala Dee, oči široké. “Jen to zvládáte.”

Blake se posunul blíž. “Nikdy to nebylo nastříkané na mou tvář. Všechno, co jsem dělal, bylo, že jsem to zvládal znovu a znovu. Je to jediné logické vysvětlení.”

“Ne. Není.” Pustila své vlasy a čelila svým bratrům. “Zvládání onyxu a mít odolnost je jedna věc. Nechat si ho nastříkat do tváře je totálně odlišné.”

Dee měla pravdu, ale bylo to vše, co jsme mohli dělat.

Dawson se na ni usmál a vždycky to pro mě bylo divné, když se usmál, protože to bylo tak vzácné vidět nějaký skutečný úsměv, a změnilo to jeho tvář. “Budeme v pořádku, Dee. Slibuji.”

“A lasery-musíte si dávat pozor na lasery,” nadhodil Andrew, dělajíc grimasu.

“Bezpochyby,” řekl Blake. “Ale neměli by být problém. Nouzové dveře se aktivují, jenom když se alarm spustí a když vše půjde hladce, budeme v pohodě.”

“To je velké když,” zamumlala Dee.

Sakra jo, bylo to obrovské když, ale byli jsme v tomhle až do konce. Jen pohled na Dawsona potvrdil, proč jsme chtěli znova riskovat naše životy. Protože jsem věděla nad veškerou pochybnost, že kdyby byl Daemon zavřený v Mount Weather, brala bych tolik rizik, kolik jich bylo, abych ho osvobodila.

Část Dawsona chyběla a ta druhá polovina byla Beth. Nikdo z nás nemohl očekávat, že z toho vycouvá. A všichni z nás by šli na konec světa pro ty, kterých jsme milovali.

Po dalším vyčerpávajícím kole s onyxem jsme řekli, že je noc a odplazili jsme se zpátky do domů. Matthew a Thompsonovi odešli, tak jako i Blake. Dee šla dovnitř, zatímco se tři z nás zdržovali a nakonec Dawson zmizel někde na straně domu.

Daemon vzal mou dlaň a sedl si na třetí schod, stahujíc mě dolů mezi jeho nohy tak, že byly moje záda opřené o jeho hrudník. “Cítíš se dobře?”

“Jo,” řekla jsem. Byla to ta samá otázka, kterou se ptal pokaždé po tréninku. A jo, nějak jsem ho za to milovala. “Ty?”

“Nemusíš se o mě bát.”

Převrátila jsem oči, ale opřela jsem se, vychutnávajíc si pocit jeho hrudníku a jeho paží, omotaných kolem mě. Sklonil hlavu, přitiskujíc rty na můj spánek. Mohla jsem říct, kam jeho mysl směřuje a já jsem byla na palubě toho vlaku.

Dawson se znovu objevil, slábnoucí slunce vrhalo kolem něj svatozář. Vlak přijel do burácejícího zastavení. Zastrčil si ruce do džínů a houpal se na patách, neříkajíc ani slovo.

Daemon si povzdechl a narovnal se. “Co je?”

“Nic,” řekl, oči mžourající na rychle tmavnoucí oblohu. “Jen jsem přemýšlel.”

Tiše jsme čekali, protože jsme oba věděli, že na Dawsona se nesmělo spěchat. Řekne cokoliv, co chce říct, když bude připravený. Znovu jsem se přistihla přemýšlet nad tím, jaký byl před těmi všemi hroznými věcmi, které se mu staly.

Nakonec Dawson řekl: “Nemusíte to v neděli udělat.”

Daemonovy ruce odpadly. “Co?”

“Neměli by jste to dělat. Dee má pravdu. Je to moc riskantní. Nevíme, jestli budeme skutečně schopní přejít kolem těch onyxových štítů. Kdo ví, jaký je skutečný Blakeův záměr. Nezahrnuje to vás všechny.” Dawson se pak na nás podíval, výraz plný upřímnosti. “Neměli byste to dělat. Nechte Blakea a mě jít dovnitř. Jsou to naše rizika na přijmutí.”

Daemon byl na několik okamžiků zticha. “Jsi můj bratr, Dawsone, takže jakékoliv riziko, které je tvoje, je taky moje.”

Usmála jsem se, zaklánějíc hlavu. “A jakékoliv Daemonovo riziko, je taky moje.”

“S tím nesouhlasím, ale chápeš, co ti říkáme?” Daemon položil ruce na moje ramena. “Jsme v tom společně, při dobrém a vyloženě mizerném.”

Dawsonovy řasy se snížily. “Nechci vidět ani jednoho z vás zraněného. Nemyslím, že bych s tím mohl žít.”

“Nezraníme se,” řekl Daemon tak silně, že v mé mysli nebyla žádná pochybnost o tom, že věřil, že to je pravda. Jeho ruce přistály na mých ramenech, jemně třel mé napjaté svaly. “Všichni odtamtud vyjdeme, spolu s Beth a Chrisem.”

Vytahujíc ruce z kapes, si je Dawson vrazil do vlasů. “Díky.” Jeho rty sebou škubly, když spustil ruce. “Víte, budu muset…budu muset pak odejít? Možná… Můžu dokončit semestr, ale Beth a já budeme muset odejít.”

Daemonovy ruce se zklidnily a já jsem cítila, jak jeho srdce zakoplo, ale pak jeho ruce znovu začaly.

“Vím, bratře. Ujistíme se, že je Beth ukrytá, dokud nebudeš připravený odjet. Bude to na hovno, ale…ale vím, co musíš udělat.”

Dawson přikývl. “Zůstaneme v kontaktu.”

“Samozřejmě,” řekl Daemon.

Snižujíc svůj pohled, jsem se kousla do rtu. Člověče, nějak jsem chtěla bulit. Jejich rodina by neměla být znovu rozdělená. To vše kvůli tomu, co byli a žádný z nich to nepřitáhl na sebe. To nebylo fér. Nejhorší ze všeho bylo, že se nezdálo, že existuje něco, co bychom s tím mohli dělat.

*****

Ve čtvrtek večer, po dalším kůži-znecitlivujícím tréninku, jsme Daemon a já propadly naší šílené chuti na sladké tím, že jsme společně udeřily na místní fast-food a dali si sladký čaj pro vítězství. Namísto toho, abychom šli dovnitř, snížil západku v zadní části jeho SUV a my jsme oddechovali.

Obloha byla jasná a mihotající se hvězdy začaly zaplňovat nebe. Pokaždé, když jsem se podívala na hvězdy, přemýšlela jsem o Daemonovi a jeho druhu.

Hravě mě šťouchl loktem. “Na co myslíš?”

Usmála jsem se kolem brčka. “Někdy zapomenu, co jsi, ale pak uvidím hvězdy a vzpomenu si.”

“Zapomínáš, co jsi?”

Smějíc se, jsem snížila šálek. “Jo, myslím, že jo.”

“Hezký.”

Houpala jsem nohama dopředu a dozadu. “Ale vážně, opravdu jo. Myslím, že kdyby veřejnost o vás věděla, zvykli by si na Luxeny.”

“Opravdu?” Zněl šokován.

Pokrčila jsem rameny. “Skutečně nejste moc odlišní.”

“Kromě celé té zářící věci,” škádlil mě.

“Jo, kromě toho.”

Zasmál se a naklonil se, mnul si bradu po mém rameni jako velká kočka. Myslíc si, že se mu líbila myšlenka jeho přirovnávajícího ke lvovi nebo tak něco, jsem se zazubila. “Chci, abys měla na sobě v neděli opál,” řekl.

“Cože?” Odtáhla jsem se a otočila se k němu. “Proč? Jsi silnější než my všichni.”

Arogantní úsměv se objevil. “A to je důvod, proč nepotřebuji opál.”

“Daemone.” Povzdechla jsem si, podávajíc mu zbytek čaje. Vzal si ho. “Tvoje logika selhává. Protože jsi silnější, opál toho udělá víc pro tebe než pro kohokoliv z nás.”

Usrkával čaj, jeho oči prakticky blikaly. “Chci, abys měla opál v případě, že něco půjde špatně. Nehádám se s tebou.”

“Cokoliv.” Překřížila jsem si ruce.

“A když nesouhlasíš, svážu tě-a ne zábavným způsobem-a zamknu ve tvojí ložnici.” Moje pusa se otevřela. “Dobře, možná zábavným způsobem. Později, když bude po všem, vrátím se a-”

Přerušila jsem ho. “Ráda bych tě viděla pokusit se mě svázat.”

Jeho obočí se vyklenulo. “Vsadím se, že jo.”

“Zmlkni,” zavrčela jsem. “Myslím to vážně.”

“Já taky. Budeš mít opál.”

Zamračila jsem se. “To nedává smysl.”

“Dává to perfektní smysl.” Políbil mě na tvář. “Protože jsem dokonalý.”

“Ach, Bože.” Šťouchla jsem ho loktem a on se zasmál. Otočila jsem pohled zpátky k hvězdné obloze a pak mě to udeřilo jako cementové nákladní auto. Jak jsme na to nemohli myslet už předtím? “Mám nápad!”

“Zahrnuje to nahotu?”

Šťouchla jsem Daemona loktem. “Bože. Ne. Jsi takový perverzák. Zahrnuje to opál. Co když ho zlomíme na kousky a podělíme si ho mezi sebou?”

Jeho obočí se svraštilo v koncentraci. “Mohlo by to fungovat, ale je to obrovské riziko. Co když roztříštíme kámen? Pochybuji, že to bude fungovat ve formě prášku. A i kdyby se nám podařilo zlomit ho na kousky, byl by pořád účinný?”

Všechny dobré otázky. “Nevím, ale nemůžeme to zkusit? Pak budou všichni chránění, alespoň někteří.”

Na dlouhou chvíli nic neřekl. “Je to tak velké riziko. Raději bych věděl, že jsi chráněná místo doufání, že jsi. A vím, že to způsobuje, že zním sobecky, ale jsem. Jsem neuvěřitelně sobecký, pokud přijde na tebe.”

“Ale Dawson…?”

Daemon se na mě podíval. “Jak jsem řekl, jsem neuvěřitelně sobecký, pokud přijde na tebe.”

Upřímně jsem nevěděla, co na to říct.

Povzdechl si, když si mnul dlaní čelist. “Kdybychom skončili zničením kousku opálu, pak bys šla dovnitř bez zálohy. Matthew, Dawson a já jsme Luxeni. Budeme silnější než ty. Neunavíme se tak lehce. Nepotřebujeme kus opálu, ne tak jako ty.”

“Ale-”

“Nejsem ochoten riskovat. Když ho jeho zlomení oslabí, pak jak ti to opravdu pomůže, dostat se ven?” Zavrtěl hlavou. “Nepotřebujeme extra podporu. Ty jo.”

Moje ramena klesla na neodvolatelnosti v jeho slovech. Frustrace se ve mně zvětšila. Nebylo to tak, že jsem nechápala, co říkal, my jsme jenom nesouhlasili.

Později, Daemon vytáhl opál z místa, kde byla jeho díra pro úkryt a položil ho do mé dlaně, ovinujíc ruku kolem mé, když jsme stáli na mé verandě. Noční ptáci zpívali kolem nás, baldachýn cvrlikání a volání. Jarní růže, které jsem zasadila před týdnem po škole, vyplňovaly vzduch s čistou, čerstvou vůní. Bylo by to romantické, kdybych ho nechtěla praštit do tváře.

“Vím, že jsi naštvaná.” Jeho oči se setkaly s mými. “Ale tohle způsobuje, že se cítím lépe o všem. Dobře?”

“Před pár dny jsi řekl Dawsonovi, že se nic nezkazí.”

“Jo, ale jen pro případ… Chci, aby ses mohla dostat ven, bez ohledu na cokoliv.”

Moje srdce se zajíklo. “Co…co tím chceš říct?”

Usmál se, ale bylo to nucené a já jsem to nenáviděla. “Pokud se něco pokazí, chci, aby ses odtamtud dostala ven. Pokud budeš muset opustit tohle zatracené město, nebo stát, udělej to. A pokud z nějakého důvodu nebudu schopný dostat se ven, nezastavuj se. Rozumíš?”

Vzduch bolestně odešel z mých plic. “Chceš, abych tě opustila?”

Daemonovy oči byly zářivé, když přikývl. “Ano.”

“Ne,” vykřikla jsem, vykrucujíc se. “Nikdy tě neopustím, Daemone.”

Sevřel moje tváře, držíc mě klidnou. “Já vím-”

“Ne, nevíš!” Uchopila jsem jeho zápěstí, moje prsty se zařezávaly do jeho kůže. “Opustil bys mě, kdyby se něco stalo se mnou?”

“Ne.” Jeho tvář se zkřivila do prudkého zamračení. “To bych nikdy neudělal.”

“Tak jak mě můžeš žádat o to samé?” Byla jsem blízko k slzám, hlavně proto, že jsem nemohla snést myšlenku na zajatého Daemona a trpět tak, jak jeho bratr. “Nemůžeš.”

“Promiň.” Linie jeho tváře se zmírnili a on sklonil hlavu, rychle mě líbajíc. “Máš pravdu. Neměl jsem tě o to žádat.”

Zuřivě jsem zamrkala. “Jak můžeš vůbec zvažovat žádání mě o to, abych udělala něco takového?” Teď jsem ho skutečně chtěla praštit, protože moje srdce závodilo a hrozné, strašné obrázky byly v mé hlavě. Ale pak…pak jsem si něco uvědomila.

“Ustoupil jsi docela snadno,” zašeptala jsem, nedůvěřivě.

Zasmál se, klouzajíc pažemi kolem mých ramen, přitahujíc mě k sobě. “Jen jsem pochopil, co tím myslíš.”

Ehm, jo, tohle bylo divný. Zaklonila jsem hlavu dozadu, prohledávajíc jeho tvář pro nějaký zrádný znak. Ale vše, co jsem viděla, byla citlivost a trochu samolibého sebevědomí, které tam bylo vždycky. Neobtěžovala jsem se ptaním se ho, jestli něco skrýval, protože jsem pochybovala, že by se přiznal a chtěla jsem věřit, že viděl chybu svého počínání.

Ale nebyla jsem hloupá.

Kapitola 35

Odpoledne před plesem, stála v mém pokoji Dee, točila mi vlasy kolem středně rozháněné kulmy. Zatímco konverzace byla trochu trapná, polevilo to asi v polovině stylingového procesu. Rozhovor byl klidný a lehký v době, kdy mi vlasy připnula do složitého účesu, který předvedl celou její těžkou práci.

Aplikovala jsem si svůj vlastní make-up pod oči, když si sedla na okraj mé postele, ruce sepjaté v klíně. Šla do jednoduchého zatočeného ohonu, s jejími vlasy omotanými kolem toho v hustém drdolu, klasický vzhled, který dokonale zvýraznil její hranatý obličej.

Třela jsem si prstem pod okem, rozmazávala hnědou linku. “Těšíš se na dnešní večer?”

Pokrčila rameny. “Jen to chci udělat, protože, víš, je to náš poslední rok. Asi to bude náš poslední společný rok-nás všech spolu-a já to chci zažít. Vím, že by Adam chtěl, abych šla a bavila se.”

Položila jsem moji tužku do tašky a přehrabovala se pro moji řasenku. “To by chtěl,” řekla jsem, podívala se zpátky do ložnice. “Zdál se jako druh člověka, který by pro tebe chtěl to nejlepší bez ohledu na to, co to pro něj znamenalo.”

Objevil se úsměv a pak zmizel. “To byl.”

S pocitem smutku, jsem se otočila zpátky k zrcadlu a můj pohled padl na zlatou tubu. Měla by být dnes večer s Adamem. “Dee já-”

“Já vím.” V jednu sekundu byla na mojí posteli a v další stála ve dveřích. Její spodní polovina se ztrácela a páni, bylo divné to vidět. “Vím, že je ti to líto. Vím, že jsi nikdy neplánovala Adamovu smrt.”

Otočila jsem se k ní, točila jsem kus obsidiánu mezi prsty.” Všechno bych změnila, kdybych mohla.”

Její pohled se mihnul ode mě, usadil se na mém rameni. “Bojíš se zítřejšího večera?”

Dívajíc se ještě jednou do zrcadla, jsem zamrkala slzy. Na okamžik jsem měla pocit, jako bychom byli tak daleko, ale pak se dveře zabouchli v mé tváři. Dobře, možná jsme někde došli, ale ne tak daleko jak jsem chtěla. Takže, přestaň být posera, uklidnila jsem se. Bude to hodně vyplýtvaného make-upu.

“Katy?”

“Bojím se,” přiznala jsem, trochu se zasmála. “Kdo by se nebál? Ale snažím se na to nemyslet. To bylo to, co jsem udělala minule, a to jsem zešílela.”

“Zcvokla bych se bez ohledu na to, jestli jsem vyděšená-vlastně, všechno co dělám je, že čekám v autě.” V blesku zmizela ve dveřích a znovu se objevila v šatníku. Láskyplně rozbalila moje šaty na ples. “Jen buď opatrná a postarej se, aby byli moji bratři v bezpečí. Dobře?”

Moje srdce zakopla a já jsem neváhala. “Dobře.”

Vyměňujíc si místa, ona skončila se svým make-upem, a já jsem vklouzla do mých šatů. Máma se objevila v mém pokoji s foťákem v ruce, a tady jsme šli znovu. Vyfotila Dee a mě, měla zaslzené oči, mluvila o tom, jak jsem si hrála, převlékajíc se do jejích šatů a bot, pobíhala po domě nahá a to bylo všechno předtím, než Dee odešla a Daemon přišel.

Odtud by se to mohlo jen zhoršovat.

Ale když Daemon vstoupil do obývacího pokoje, kde jsem čekala, pohrávala si s malým psaníčkem, které mi dala máma, byla jsem ohromeně němá.

Daemonovi to slušelo prakticky v čemkoliv-v džínách, v teplákové soupravě, v dřevorubeckém vybavení-ale v černém obleku, navrženém k jeho širokým ramenům a úzkým bokům, vypadal naprosto úžasně. Tmavé vlny mu spadly přes čelo, shrnul si je na stranu. Držel hezkou kytičku v jedné ruce. Když si narovnal svou kravatu, jeho pohled začal u špiček mých bot a pomalu se plížil nahoru, zastavil se na několika místech, a já doufala, že si toho máma nevšimla. Jeho prsty na kravatě znehybněly a já zrudla, cítíc intenzitu jeho pohledu a jeho schválení. Daemon měl rád červenou.

Od té doby moje tváře odpovídaly mým šatům. Došel ke mně s tím vykračováním rockové hvězdy a zastavil se přede mnou, sklonil hlavu a zašeptal: “Vypadáš nádherně.”

Hluboké třepotání začalo v mém žaludku a šířilo se. “Díky. Sám nevypadáš špatně.”

Máma se kolem nás třepotala jako nevypočitatelný ptáček, fotila a nadělala s tím nad námi. Pokaždé, když se podívala na Daemona, měla “srnčí oči” výraz ve tváři. Byla jím naprosto uchvácena. Udělala hodně fotek jeho, dávající mi kytičku a vázající ji kolem mého zápěstí. Kytička byla jednoduchá růže, plně vykvetlá, obklopená zelenými listy a dětským dechem. Krásná. Pózovaly jsme na máminy fotky a celý průběh byl přirozený, nic jako Simon a absolventský ples. Moje myšlenky putovaly k Simonovi, když jsme udělali ještě pár fotek a Daemon se vyměnil za foťák, takže jsme mohli udělat nějaké matka-a-dcera.

Byl Simon naživu? Blake přísahal, že naposled, kdy viděl Simona, kluk byl naživu, když ho DOD odvezlo pryč. Cokoliv se Simonovi stalo, bylo, protože mě viděl ztratit kontrolu nad Zdrojem. Další možná smrt související se mnou, a Simon musel být mrtvý, protože proč by ho DOD nebo Daedalus chtěli živého? Byl jen člověk… Vzpomněla jsem si na Carissu.

Daemon mi položil ruku na záda. “Kde jsi?”

Zamrkala jsem, vtáhla se zpátky do přítomnosti. “Jsem tady, přímo s tebou.”

“V to doufám.”

Máma přišla a vtáhla mě do objetí. “Zlato, ty vypadáš tak krásně-oba dva vypadáte nádherně dohromady.”

Daemon ustoupil, usmíval se přes její rameno.

“Jen tomu nemůžu uvěřit. Tvůj maturitní ples” řekla, popotahovala, když zacouvala, dívajíc se na Daemona. “Bylo to jen včera, když běhala po našem domě, strhávala si plenky-”

“Mami,” odsekla jsem, konečně skočila do konverzace. Její vyprávění jakéhokoliv dětského příběhu Katy bylo dost špatné. Každý, kdo je slyšel, bylo ponížení. Ale s Daemonem to bylo asi tisíckrát děsivější.

Daemonovy oči se rozzářili zájmem. “Máte fotky? Prosím, řekněte mi, že máte fotky.”

Její tvář se roztáhla v širokém úsměvu. “Vlastně, mám!” Otočila se směrem ke knihovně v rohu, která byla plná ponižujících fotek. “Zaznamenala jsem každou-”

“Ach, koukněte na čas.” Popadla jsem Daemona za ruku a zatáhla. On se ani nepohnul. “Opravdu potřebujeme jít.”

“Vždycky je zítřek,” řekl mojí mámě, mrknul. “Je to tak?”

“Nejdu do práce do pěti.” Usmála se.

Tak to se nestane. Na cestě ven se zastavila a dala mi další pusu. ” Vypadáš tak krásně, zlato. Myslím to vážně.”

“Díky.” Stiskla jsem ji zpátky.

Držela se, jako by nikdy nechtěla odejít a mně to nevadilo, protože po včerejší noci, tam byla šance, že se možná nemusím vrátit. Takže jsem potřebovala maminčino objetí a byla jsem příliš hrdá to přiznat.

“Jsem šťastná za tebe,” zašeptala. “Je to hodný kluk.”

Dala jsem jí vodnatý úsměv. “Já vím-”

“Dobře.” Odtáhla se, poplácala mě po pažích oběma rukama. “Večerka?”

“Já-”

“Dnes žádnou nemáš.” K mému šoku se usmála. “Jen se chovej slušně a nedělej nic, čeho by si ráno litovala.” Její pohled se přesunul přes moje rameno a zamumlala. “Ne moc.”

“Mami!”

Usmívajíc se, mi dala zářící šťouchanec. “Jsem stará, ne mrtvá. Teď jdi a bav se.”

Odešla jsem, jak nejrychleji jsem mohla. “Neslyšel jsi poslední část, že ne?”

Daemon se usmál.

“Ach, Bože…”

Zaklonil hlavu dozadu, smál se a vzal mě za ruku. “Pojďte, paní, váš vůz čeká.”

Zasmála jsem se, když jsem vlezla do Dolly a jakmile jsem byla uvnitř, dohadovali jsme se o rádiu, dokud jsme nebyli v půli cesty do školy a Daemon se na mě bočně podíval. “Opravdu vypadáš nádherně, Kotě. Myslím to vážně.”

Usmála jsem se, přejížděla prsty po korálcích na mém psaníčku. “Děkuju.”

Chvíli bylo ticho. “Myslím si, že si taky vypadala nádherně na absolventském plese.”

Hlava se mi k němu prudce otočila, zapomínajíc na psaníčko. “Opravdu?”

“Do pekla jo. Nenáviděl jsem, že jsi byla s někým jiným.” Zasmál se mému výrazu a pak se znovu zaměřil na tmavou silnici. Lehký úsměv mě zatahal za srdce. “Když jsem tě viděl se Simonem? Chtěl jsem z něho vymlátit to stále milující svinstvo a sebrat tě pryč.”

Zasmála jsem se. Někdy jsem zapomněla, že během těchhle prvních bouřlivých měsíců, co jsme se znali, možná jeho malinká část mě měla ráda.

“Takže, jo, pak si myslím, že jsi krásná.”

Kousla jsem se do rtu a doufala, že jsem si nerozmazala lesk na rtech. “Vždycky jsem si myslela, že jsi byl…” Krásný nebyl zrovna přesný, mužský popis, takže jsem vyšla s: “Velmi pohledný.”

“Co tím myslíš, že sis to vždycky myslela, byl jsem neuvěřitelně sexy a ty jsi ze mě nemohla odtrhnout oči.”

“Opravdu potřebujeme zapracovat na tvé skromnosti.” Lesy byly za okny rozmazané, a já mohla vidět svůj úsměv v odraze. “Ale Bože, někdy mě to vytáčí.”

“Je to součástí mého kouzla.” Odfrkla jsem si.

Ples se konal na stejném místě jako absolventský-tělocvična střední školy. Opravdu to tu bylo vyzdobené. Parkoviště bylo plné, a protože jsme šli trochu pozdě, museli jsme nechat Dolly v sekci krvácení z nosu. Daemon mě chytil za ruku, když jsme kráčeli do školy. Vzduch byl teplý, jen s náznakem chladu. Noci byly téměř chladné, tady v květnu. Ale nepotřebovala jsem šátek nebo něco, ne s Daemonem vedle sebe. Vždycky vysílal neuvěřitelné množství tepla. Na absolventském plese byla tělocvična přeměněna všemi podzimními slavnostními dekoracemi, ale na maturitním plese, byly bílá světla podél stropu a dolů do uzavřených tribun, které tvořili oslnivý efekt vodopádů. Velké, listnaté kytky v květináčích byly donesené dovnitř, obklopující bílé linie stolů na okraji matného parketu. Hudba byla hlasitá, a já jsem sotva slyšela, co mi Daemon říkal, když mě tahal dopředu. Lesa se z ničeho nic objevila, vzala mě za ruku a táhla mě k parketu. Vypadala úžasně v tmavě modrých trubkovitých šatech, které lichotili jejím křivkám přesýpacích hodin. Na parketu byly kolem nás ostatní holky. Smích se mísil s rytmem a já myslela na klub v Martinsburgu a na klece. Zcela odlišné světy.

Daemon se objevil, kradl mě od holek. Byl to pomalý tanec a jeho ruce se perfektně hodili kolem mého pasu. Položila jsem si tvář na jeho rameno, ráda, že on a Dee mě přesvědčovali udělat tu plesovou věc. Dostat se ven a dělat tohle, byl skvělý pocit, jako sedmi tunová hmotnost, padající z mých ramen. Daemon si pobroukával spolu s písničkou, jeho bradou se otíral o mé tváře tak často. Líbil se mi způsob, jak jeho hrudník hučel proti mému, připomínajíc mi přirozený způsob, jak se jeho tělo cítí.

Ke konci písně, jsem otevřela oči a oni se uzamkli s Blakeovými. Hluboce jsem se nadechla. Nečekala jsem, že tady bude, takže vidět Blakea byl tak trochu šok, který skrze mě vystřelil. Byl tu s někým? Žádná dívka blízko něho nebyla, ale to nic nemuselo znamenat. Něco na způsobu, jakým tam stál a sledoval nás, byl pro můj vkus nad přijatelným děsícím faktorem. Vetřel se tam pár, smějící se, když jí kluk ohmatával boky. Když se přesunuly, Blake byl pryč, ale divný, fuj pocit se objevil v mém žaludku. Pocit, který jsem měla, když jsem viděla Blakea, což znamenalo, že jsem se snažila na něj vůbec nemyslet. Vidět ho, mi připomnělo někoho jiného. Zvedla jsem hlavu. “Dawson nepřišel?”

Daemon zavrtěl hlavou. “Ne, myslím, že se cítil, jako by zradil Beth, kdyby to udělal.”

“Páni,” zašeptala jsem, nevěděla jsem, na co mám myslet. Jeho oddanost k Beh byla víc než obdivuhodná, bylo to trochu děsivě inspirující. Možná to bylo mimozemskou DNA.

Daemonovy paže se napjaly a oblek mu obtáhl ramena. Ano, určitě mimozemská DNA, při práci na mnoha, mnoha úrovních.

Po pomalém tanci, se k nám přidali Andrew a Dee. Vypadala jako bohyně, jak jsem si myslela, v jejích šatech, a svěží, čistě vypadající. Všimla jsem si, že Dee a Andrew mezi sebou drželi nenápadnou vzdálenost. Mně to bylo jasné, že jsou jen přátelé, víc jen proto, že sdílí něco, co ztratili.

Když Daemon odešel pro něco k pití, zpozorovala jsem Ash a její lidské rande…a její malé černé šaty. Ash se usmála jako kočka, která snědla celou rodinu kanárků. “Davide, to je Katy. Nedělej si starosti na vzpomenutí si jejího jména. Pravděpodobně ho zapomeneš.”

Ignorovala jsem ji a nabídla mu ruku. “Ráda tě poznávám.”

David byl hezký-velmi hezký-a mohl by snadno obstát s Luxenem. Měl kudrnaté hnědé vlasy a jeho teplé, whisky zbarvené oči byli tak přátelské.

Podal mi ruku. “Rádo se stalo.”

A zdvořilý. Co tady dělá s Ash?

“Mám jisté nadání,” zašeptala mi do ucha, jako by mi četla myšlenky, a já jsem se na ni zamračila. “Zeptej se Daemona. Může ti o tom všechno říct.” Narovnala se, a zasmála.

Namísto zbití ji, což bylo něco, co jsem opravdu chtěla udělat, jsem mohla cítit Zdroj, jak mě prosí, abych ho použila. Sladce jsem se usmála, když jsem šla kolem ní a položila ji mou ruku na odkrytou délku štíhlých zad. Vysoce nabité napětí přešlo z mé ruky do její kůže. Vydávající nízký skřek, Ash vyskočila a otočila se. “Ty…”

Vedle ní, David vypadal zmateně, ale za ním, Dee vypustila smích. Pořád s úsměvem, dávajíc Ash slabé mrknutí předtím, než jsem se otočila. Daemon tam stál s dvěma kelímky, jedno obočí vyklenuté. “Zlé Koťátko,” zamumlal.

S úsměvem jsem se natáhla a políbila ho. Bylo to nevinný nebo to bylo možná z mojí strany, ale Daemon to úplně přebral. Když jsme se odtáhly, byla jsem bez dechu.

Odcházejíc ze skupiny za sebou, jsme znovu tancovali, tak těsně, že jsem čekala přicházejícího učitele, který by nás od sebe odtrhl. Několikrát jsem tancovala s Lesou a dokonce se připojila jednou Dee. Vypadali jsme směšně, mlátili kolem sebe a bavili se. V době, kdy jsem byla zpátky v náručí Daemona, jsme byli na plese asi dvě hodiny. Někteří už byli na odchodu, vydali se na notoricky známý terén-na párty na statku.

“Jsi už připravená odejít?” Řekl.

“Máš něco v plánu?” Ach Bože, to moji mysl zdivočilo.

“Mám.”Škodolibě se usmál. “Mám překvapení.”

A moje mysl šla dál, dál na jih v tomto bodě. Daemon a slovo překvapení v jedné větě, bylo zábavné dobrodružství.

“Dobře,”řekla jsem a doufala, že jsem zněla dospěle a klidně, zatímco moje srdce dělalo hloupý “šťastná holka” tanec.

Našla jsem Lesu, řekla jí, že odcházíme a objala ji. “Máte hotelový pokoj?” zeptala se, oči se jí leskly v bílých světlech.

Plácla jsem ji po ruce. “Ne. Bože. No…myslím si, že ne. Daemon řekl, že má pro měpřekvapení.”

“Určitě hotelový pokoj,” křičela. “Ach můj Bože, vy se chystáte mít, ty víš, to slovo na tři písmena.” Usmála jsem se. Lesa přimhouřila oči a pak je otevřela. “Počkej. Vy jste-”

“Musím jít.” Odtahovala jsem se, ale ona mě následovala.

“Musíš mi toříct! Potřebuju to vědět.” Za ní, nás Chad zvědavě sledoval.

Dostala jsem se pryč, zavrtěla hlavou. “Opravdu potřebuju jít. Promluvíme si později. Bav se.”

“No, to si promluvíme později. Požaduju to.”

Slíbila jsem, že jí zavolám, pak jsem se dívala po Dee, ale všechno, co jsem našla, byla Ash, a potom, co jsem ji předtím zničila, se na mě dívala, jako by chtěla pomstu. Otočila jsem se jiným směrem, skenovala parket pro štíhlou dívku s havraními vlasy.

Vzdala jsem se, kdyžjsem znovu uviděla Daemona. “Viděl si Dee?”

Přikývl. “Myslím, že odešla s Andrewem. Rozhodli se jít na večeři, nebo něco sníst.”

Zírala jsem. Daemon pokrčil rameny. Teď jsem si nebyla jistá mým předchozím posouzením, když přišlo na jejich vztah. Adam, a Dee byly notoricky známí, že dělali věci jako tyhle. Pak znovu, Luxeni rádi jedli…pořád. “Myslíš si, že jsou…?”

“Ani to nechci vědět.”

Já taky ne, rozhodla jsem se. Vzala jsem jeho nabídnutou ruku, vydali jsme se zpátky ze zapařené tělocvičny a ve směru k stuhami vyzdobené chodbě. Venku teplota klesla, ale studený vzduch byl proti moji zarudlé kůži dobrý.

“Chystáš se miříct o tom překvapení?”

“Kdybych to udělal, pak by to nebylo překvapení,” odpověděl.

Trucovala jsem. “Ale teď je to překvapení.”

“Pěkný pokus.” Zasmál se a otevřel mi dveře. “Nastup si a chovej se slušně.”

“Cokoliv.” Ale vlezla jsem, upjatě si zkřížila nohy. Daemon se znovu zasmál, když klusal kolem přední části auta a dostal se dovnitř.

Letmo se na měpodíval, zavrtěl hlavou. “Umíráš, abys to věděla, že jo?”

“Ano. Měl bys mi to říct.”

Neřekl nic, a zůstal zticha celou cestu domů, k mému velkému překvapení. Uvnitř mě se postavilo nervózní vzrušení. Bylo tu pouze několik minut tady a tam, abychom mohli být spolu o samotě od té osudné sobotní noci. Zvláštní, jak se něco tak strašného a tak krásného mohlo stát během jedné noci, nejlepší a nejhorší den mého života, uvědomila jsem si. Nechtěla jsem myslet na Willa. Daemon zaparkoval na jeho příjezdové cestě. V jeho domě svítilo v obýváku světlo. “Zůstaň v autě, jo?”

Když jsem přikývla, dostal se ven a v okamžiku zmizel pryč. Zvědavě jsem se v sedadle otočila, ale neviděla jsem jeho ani nikoho jiného. Co mohl mít za lubem? Najednou se otevřeli dveře auta a Daemon natáhl ruku. “Připravena?”

Trochu mě rozhodilo jeho objevení se, ale dala jsem mu ruku a nechala ho vyvést mě ze SUV.

“Takže, moje překvapení…?”

“Uvidíš.”

Ruku v ruce jsme vyšli. Myslela jsem, že mě bude vést k jeho domu, ale ne, a když jsme prošli kolem mého a šli jsme dolů po cestě, neměla jsem tušení, co měl v plánu. Bylo to, dokud jsem neuviděla, že míříme na hlavní silnici, a když jsme tam zastavili, byla jsem vzata zpátky o několik měsíců, kdy jsem se poprvé dozvěděla o Daemonově druhu. Když jsem se ocitla před náklaďákem. Jo, blbý tah, ale byla jsem naštvaná a nepřemýšlela. Idiotská verze Daemona byla na vině. Přecházejíc silnici, jsem měla obecnou představu o tom, kam míříme. Jezero. Zmáčkla jsem Daemonovi ruku, bojovala se stupidním úsměvem.

“Myslíš, že v těch podpatcích můžeš chodit?” Zeptal se, zamračil se, jako by ho to právěnapadlo.

Pochybuju, ale nechtěla jsem to pro něho zničit. “Jo, budu v pohodě.”

Tak šel pomaleji, ujišťujíc se, že jsem nespadla na obličej, nebo si nezlomila vaz. Neuvěřitelněsladké, vlastně, jak se ujišťoval, že všechny nízko visící větve jsou z cesty a na jednom místě, dokonce se přeměnil do jeho pravé podoby. Bílé světlo obklopilo jeho ruku, odráželo se od nerovného terénu. Kdo potřeboval baterku, když měl Daemona?

Trvalo trochu déle, než je obvyklé, dostat se k jezeru, ale užila jsem si procházku a jeho společnost. A když jsme vystoupily z poslední řady stromů a scéna přede mnou se rozvinula, nemohla jsem uvěřit tomu, co jsem viděla.

Měsíční světlo se odráželo od klidné vody několik stop od břehu, vedle bílých květin, které začaly kvést, bylo rozprostřených několik dek a na jedné nahromaděné, vytvářejíc pohodlně vypadající posezení. Bylo tam několik polštářů a velký chladič. Blízko jezera praskal oheň, obklopen velkými kameny. Nebyla tam žádná slova.

Celé tohle uspořádání bylo mimořádně romantické, sladké, úžasné a tak, tak dokonalé, že jsem přemýšlela, jestli jsem snila. Věděla jsem, že Daemon byl schopný měpřekvapit-on vždycky, ale tohle…? Srdce se mi nafouklo tak rychle, že jsem si byla jistá, že se vznesu.

“Překvapení,”řekl, vykročil dopředu, zády k ohni. “Myslel jsem, že to bude lepší, nežpárty nebo cokoliv jiného. A ty máš ráda jezero. Takže já taky.”

Zamrkala jsem slzy. Bože, potřebovala jsem přestat brečet po celou dobu, zvláště dneska, protože jsem měla řasy plné řasenky. “Je to perfektní, Daemone. Ach můj Bože, je to úžasné.”

“Opravdu?” Do jeho hlasu se vloudilo trochu zranitelnosti. “Opravdu se ti to líbí?”

Nevěřila jsem, že se ptá. “Miluju to.” A pak jsem se začala smát, což bylo lepší nežbrečet. “Fakt to miluju.”

Daemon se usmál. Rozběhla jsem se za ním, obtočila jsem kolem něho svoje ruce a nohy jako dementní opičí holka. Smál se, chytil mě, a nezakopl. “Opravdu to miluješ,” řekl, šel pozpátku. “Jsem rád.”

Tak hodně emocí skrze mě proudilo, že jsem se nemohla usadit na jedné věci, ale všechny byly dobré. Když mě dal dolů, odkopla jsem boty a posunula se na deky. Byli pod mými prsty měkké, luxusní. Sedla jsem si, zastrčila si nohy pod sebe. “Co je v tom chladiči?”

“Ach, dobré věci.” Mihl se a objevil se vedle chladiče, klekl si. “Chlazené víno-jahodové. Tvoje oblíbené.”

Zasmála jsem se. “Panebože.”

Rupnul korek s nějakým druhem podivné mimozemské mysli a silou Zdroje a nalil každému do sklenice. Vzala jsem si ji a usrkla si šumivé tekutiny. Měla jsem ráda tenhle druh vína, protože, to nechutnalo jako alkohol, a já jsem byla opravdu lehká váha.

“Co dál?” Zeptala jsem se, naklonila se. Vytáhl nádobu a pečlivě oddělal víko a naklonil to ke mně. Čokoládou pokryté jahody, lákavě stočené. Sbíhaly se mi slzy. “Ty jsi je udělal?”

“Ha. Ne.”

“Ehm…Dee je udělala?”

Zasmál se. “Objednal jsem je z obchodu s cukrovinkami ve městě. Zkusíš jednu?”

Zkusila jsem a myslela jsem, že moje pusa zemřela a šla do nebe. Možná jsem na sebe dokonce slintala. “Jsou tak dobré.”

“Je toho víc.” Vytáhl plastové nádobky, plné plátkového sýra a krekrů. “Taky vyrobené v obchodě, protože nejsem kuchař nebo tak něco.”

Kdo se staral, jak se k těm věcem dostal? Udělal to-tohle všechno bylo jeho. Byly tam nějaké okurkové sendviče a vegetariánská pizza. Perfektní, šíleně dobré jídlo…a my jsme se do toho vrhly, smály jsme se a jedly celou dobu, dokud oheň nezhasl.

“Kdy jsi to všechno udělal?” Zeptala jsem se, a natáhla jsem se pro můj pátý nebo tak nějak plátek vegetariánské pizzy.

Zvedl jahody, prozkoumával je s přimhouřenýma očima. “Měl jsem ty věci v chladicím boxu tady dole a deky zabalené v plachtě. Všechno jsem udělal, když jsme se vrátili. Přišel jsem sem fakt rychle, rozprostřel jsem věci, a rozdělal oheň.”

Dojedla jsem můj plátek. “Jsi úžasný.”

“Já vím, netrvalo ti dlouho to zjistit.”

“Ne, Vždycky jsem to věděla.” Sledovala jsem ho natáhnout se po další jahodě. “Možná, ne na začátku…”

Podíval se nahoru. “Všechna moje úžasnost je tajná.”

“Je to tak?” Teplota klesla a já se schoulila blíž k Daemonovi a umírajícímu ohni, třásla se, ale nebyla jsem připravená se vrátit.

“Ehm-hm.” Usmál se, zavřel misku a položil zbytek jídla dozadu do chladicího boxu. Hodil mi limonádu, všechno uklidil. Před chvíli jsme se přesunuly přes chlazené víno.

“Nemůžu ukázat všechny své dynamické stránky najednou.”

“Samozřejmě, že ne. Kde je pak ta záhada že?”

Zvedl přehozenou deku. “Není.” Zavěsil ji přes má ramena, a pak se posadil vedle mě.

“Dekuju.” Natáhla jsem si měkký materiál. “Myslím, že veřejnost, by byla šokovaná, kdyby věděla, jak hluboko tvoje sladkost běží.”

Daemon se natáhl a lehl si na bok.” Nikdy to nemůžou vědět.”

Usmála jsem se, naklonila se a políbila ho na rty. “Vezmu si to tajemství do hrobu.”

“Dobře.” Poplácal místo vedle sebe. “Můžeme se vrátit kdykoliv chceš.”

“Nechci odejít.”

“Pak dej svůjšťastný malý hybridní zadek tady.”

Pádila jsem přes prázdný prostor, lehla jsem si vedle něho. Daemon posunul polštář dolů, tak aby byl pod mou hlavou. Přitulila jsem se k němu, mohla nás od sebe rozdělit jen Arumská armáda.

Mluvili jsme o tanci, škole, dokonce o univerzitě v Coloradu. Mluvili jsme také po půlnoci.

“Bojíš se vůbec zítřka?” Zeptala jsem se, pobíhala jsem špičkami mých prstů přes křivku jeho čelisti.

“Bojím se, ale byl bych blázen, kdyby ne.” Políbil můj prst, když směřoval příliš blízko k jeho rtům. “Ale ne toho, čeho si myslíš.”

“Čeho teda?” Moje ruka směřovala po jeho krku ke košili. Sundal si před chvíli bundu. Jeho kůže byla teplá a tvrdá pod tenkým materiálem.

Daemon se posunul blíž. “Bojím se, že Beth nebude taková, jakou si ji Dawson pamatoval.”

“Já taky.”

“Vím, že to zvládne.” Přidal se, jeho ruka se posunula přes deku, opisoval křivku mého nahého ramene. “Chci pro něho jen to nejlepší. Zaslouží si to.”

“Zaslouží.” Zadržela jsem dech, když jeho ruka cestovala na jih, přes pokles mého pasu a pak přes můj bok. “Doufám, že bude v pohodě-že bude každý v pořádku, i Chris.”

Přikývl a opatrně měuklidnil na záda. Jeho ruka urovnala sukni mých šatů k mým kolenům. Zachvěla jsem se. On se usmál. “Trápí tě něco jiného.”

Když jsem přemýšlela o zítřku, a co by mohla budoucnost přinést, trápila mě spousta věcí. “Nechci, aby se ti něco stalo.” Můj hlas se zlomil. “Nechci, aby se komukoliv něco stalo.”

“Ššš.” Něžněmě políbil. “Nic se nestane mě nebo komukoliv jinému.”

Sevřela jsem ruce kolem jeho košile, držela ho, jako bych mohla nějak zastavit nejhorší scénář od příchodu k uskutečnění právě tím, že ho držím blízko sebe. Hloupé, já vím, ale držet ho tady, drželo nejstrašnější z obav daleko. Že bych odešla z Mount Weather, ale Daemon ne.

“Co se stane, pokud by se nám to zítra večer podařilo?”

“Chceš říct, pokud se nám to podaří?” Jeho noha se otírala o mou, usazujíc se mezi mé nohy. “V pondělí se vrátíme do školy-nuda, já vím. Pak snad dokončíme naše hodiny, které budeme mít. Pak absolvujeme. A pak máme celé léto…”

Jeho hmotnost zhoršila věci v mých myšlenkách, ale panika se objevila příliš blízko. “Daedalus bude hledat Beth a Chrise.”

“A nenajdou je.” Jeho rty se přitiskly proti mému spánku, a pak na vrásku na mém čele. “Tedy, pokud se dostanou dostatečně blízko.”

Můj žaludek se zvedl. “Daemone…”

“Bude to v pořádku. Neboj se.”

Chtěla jsem věřit. Spíš jsem potřebovala.

“Na zítřek nebudeme myslet.” Zašeptal, jeho rty se přesouvaly přes moji tvář a pak na moji čelist. “Pojďme nemyslet na příští týden nebo na další noc. Je to jen právě teď a nic jiného.”

Srdce mi závodilo, když jsem naklonila hlavu dozadu a zavřela oči. Zdálo se nemožné zapomenout na všechno, co se blíží, ale když jeho ruka cestovala přes mé koleno a pak pod lem mých šatů, byly jsme to opravdu jen my a nic jiného.

Kapitola 36

Jako když jsme posledně vyráželi do Mount Weather, strávila jsem většinu neděle s mojí mámou. Šli jsme na pozdní snídani a já jsem jí vyprávěla o všech detailech plesu. Měla zamlžený pohled, když jsem jí říkala o Daemonově překvapení u jezera. Sakra, já mám zamlžený pohled a můj hrudník se třepotá, když jí to vyprávím.

Daemon a já jsme tam zůstali, dokud hvězdy nevybledly z noci a obloha se změnila na tmavě modrou. Bylo to prostě dokonalé a věci, které jsme dělali v těch pozdních hodinách, pořád přiměli mé prsty na nohách se kroutit.

“Jsi zamilovaná,” řekla máma, honící vidličkou kousek melounu po talíři. “To není otázka. Vidím ti to na očích.”

Červená se přehnala přes mé tváře. “Jo, jsem.”

Usmála se. “Vyrostla si příliš rychle, zlato.”

Ne vždycky se takhle cítím, a to zejména dnes ráno, když jsem nemohla najít moji druhou žabku a byla dvě sekundy od kopajícího záchvatu.

Pak se její hlas snížil tak, aby ji ten přeplněný dav věřících nemohl slyšet. “Jsi opatrná, že jo?”

Kupodivu, nebyla jsem v rozpacích změnou rozhovoru. Možná to mělo, co dělat s “nahá malá Katy svlékající si plínky” komentářem včera. Ať tak či tak, byla jsem ráda, že se zeptala-že má dost zájmu. Moje máma může být zaneprázdněná jako většina rodičů samoživitelů, ale nebyla na seznamu nepřítomných.

“Mami, já budu vždycky opatrná s takovými věcmi.” Napila jsem se mé limonády. “Nechci žádnou malou Katy, běhající kolem.”

Její oči se rozšířily šokem a pak začaly slzet. Ach, Bože… “Vyrostla jsi,” řekla, pokládající ruku na mou. “A já jsem na tebe hrdá.”

Slyšet to, byl dobrý pocit, protože na celé rodičovské stránce věci, nebyla jsem si jistá, na co by mohla být pyšná. Jasně, chodila jsem do školy, držela se dál od problémů-většinou-a dostala dobré známky. Ale já jsem do teď selhala, pokud šlo o vysokou a věděla jsem, že jí to vadí. A všechno ostatní, s čím jsem bojovala a zabývala se, nevěděla.

Ale ona na mě byla stále pyšná a já nechtěla udělat cokoliv, abych ji zklamala.

Když jsme se vrátily domů, Daemon se zastavil víc než na chvíli a chtělo to všechnu moji sílu, abych udržela mámu pryč od fotoalb předtím, než si šla urvat pár hodin spánku, nechávající Daemonovi a mě volnost, což zní jako opravdu zábava, ale byla jsem příliš napnutá, jak hodiny ubíhaly. Když jsem se oblíkla do černé teplákové soupravy, Daemon požádal o opál. Podala jsem mu ho.

“Nedívej se na mě takhle,” řekl, sedající si naproti mně na postel. Sáhl do kapsy a vytáhl tenký, bílý provázek. “Místo toho, aby si ho měla v kapse, mě napadlo, že bych z toho mohl udělat řetízek.”

“Ach. Dobrý nápad.”

Sledovala jsem ho, jak obalil provázek kolem kusu opálu, upravující ho tak, aby bylo dost provázku z každé strany, aby se vešel pohodlně kolem krku. Pořád jsem seděla, když ho uvázal a sklouzl kamenem pod moje tričko. Spočíval mírně nad kouskem obsidiánu, který jsem nosila.

“Děkuju,” řekla jsem, i když jsem si pořád myslela, že jsme měli riskovat rozbít ho.

Usmál se. “Myslím, že bychom měly zítra vynechat oběd a jít do kina.”

“Hm?”

“Zítra-myslím, že bychom si měli udělat poloviční den.”

Tvorba plánů na přeskočení zítřejšího odpoledního vyučování nebylo prioritou na mém seznamu a chtěla jsem na to upozornit, než jsem si uvědomila, co dělá.

Rozptylující mě od možnosti, že nemusí být zítřek, který jsem chtěla spatřit, udržující věci v normálu a svým způsobem, nadějný.

Zvedla jsem řasy a naše oči se setkaly. Zelený odstín těch jeho, plály mimořádně jasně a pak se změnily na bílé, jak jsem vstala na kolena, uchopila jeho tvář, a políbila ho-opravdu ho políbila, jako by byl vzduch a já po něm žíznila.

“Za co to bylo?” zeptal se, když jsem si sedla zpátky. “Ne, že bych si stěžoval.”

Pokrčila jsem rameny. “Prostě proto. A abych odpověděla na tvoji otázku, myslím, že bychom měli určitě vynechat a jít za školu.”

Daemon se pohnul tak rychle, že v jedné sekundě seděl a v další už byl nade mnou, jeho ruce pásy oceli na obou stranách mé hlavy a já byla na zádech, zírající na něj.

“Říkal jsem ti, že mám slabost pro špatné holky?” zamumlal. Jeho okraje byly rozmazané, jemně bílé, jako by někdo vzal štětec a rozmazal obrys kolem něj. Pramen vlasů přepadl dopředu, do těch úžasných diamantových očí.

Nemohla jsem popadnout dech. “Tohle s tebou dělá záškoláctví?”

Když sklonil své tělo, hučelo to s nízkým elektrickým nábojem, a kde se naše těla setkala, vyletěli jiskry.

“Ty tohle se mnou děláš.”

“Vždycky?” zašeptala jsem.

Jeho rty se otíraly o mé. “Vždycky.”

*****

Daemon odešel o něco později, aby se setkal s Matthewem a Dawsonem. Všichni tři chtěli probrat věci znovu, a Matthew, byl v srdci nekontrolovatelný plánovač, chtěl ještě pár dávek onyxu. Držela jsem se zpátky, poletující kolem mojí mámy jako malé dítě, když se připravovala. Cítila jsem se výjimečně potřebná, dokonce jsem s ní šla ven a pozorovala její záda vyjíždějící z příjezdové cesty v Priusu. Když jsem zůstala sama, můj pohled přešel ke květinovému záhonu, který lemoval verandu. Vybledlý mulč potřeboval vyměnit a dobře by se to plelo. Vyšla jsem z verandy k malému růžovému keři a začala vybírat mrtvé lístky. Jednou jsem slyšela, že to pomáhá květinám znovu kvést. Nebyla jsem si jistá, jestli to bylo správné nebo ne, ale monotónnost pečlivě vybírat lístky zklidnila mé nervy.

Zítra, Daemon a já vynecháme oběd. Příští víkend bych mohla přesvědčit mámu, že potřebuju udělat důkladnou opravu záhonů. Na začátku června bych měla maturovat. Někdy ten měsíc bych měla už vážně vyplnit papíry na Univerzitu v Coloradu a hodit tu bombu na mámu.

V červenci bych trávila každý den s Daemonem koupáním v jezeře a nabíráním Jersey Shore opálení. Do konce léta by to mezimnou a Dee bylo zase normální. A s příchodem podzimu bych se z toho všeho odstěhovala. Věci by nikdy nebyly všední. Už jsem nebyla úplný člověk. Můj přítel-ten chlap, kterého jsem milovala-byl mimozemšťan. A mohlo přijít místo kde, stejně jako Dawson a Blake, Daemon a já bychom zmizeli. Ale to by se stalo zítra, příští týden, měsíc, léto, a podzim.

“Jenom ty můžeš zrovna teď zahradničit.”

Prudce jsem se rozhlédla kolem, po zvuku Blakeova hlasu. Opřel se o moje auto, oblečený celý v černé, připravený na dnešní večer. To bylo poprvé od konfrontace s Blakem, kdy byl kolem mě, zatímco jsem byla sama, a mimozemská část mi na to odpověděla. Ten pocit horské dráhy narůstal uvnitř mě. Statická elektřina uháněla přes moji kůži. Držela jsem zeminu. “Co chceš, Blakeu?”

Tiše se zasmál, jak jeho pohled padl na zem. “Odjíždíme za chvíli, ne? Jsem tu jenom trochu brzy.”

A já jsem byla jenom trochu knihomol. Jo, jasně. Otřepala jsem si nečistotu z prstů, sarkasticky ho sledující. “Jak ses sem dostal?”

“Zaparkoval jsem na konci cesty u prázdného domu.” Ukázal bradou. “V poslední době, kdybych zaparkoval tady, jsem si jistý, že by někdo roztavil barvu na kapotě mého auta.”

Znělo to jako Dee a její mikrovlnné ruce. Zkřížila jsem ruce. “Dee a Andrew jsou za vedlejšími dveřmi.” Cítila jsem potřebu to zdůraznit.

“Já vím.” Vytáhl ruku a prohrábl si špičaté vlasy. “Vypadala si opravdu dobře na maturitním plese.”

Neklid se rozvinul v mém břiše. “Jo, viděla jsem tě. Přišel jsi sám?”

Přikývl. “Byl jsem tam jen několik minut. Nikdy jsem nebyl na středoškolské taneční věci. Trochu zklamání.” Neřekla jsem nic. Blake spustil ruku. “Máš strach z dnešního večera?”

“Kdo by neměl?”

“Chytrá holka,” řekl a trochu se usmál. Byl to spíš úšklebek než cokoliv jiného. “Nikdo, pokud vím, nikdy nepronikl do zařízení nebo se nedostal tak daleko jako my minule. Žádný Luxen nebo hybrid a my nemůžeme být první, kteří se o to kdy pokusili. Vsadím se, že je tucet Dawsonů a Bethany, Blakeů a Chrisů.”

Svaly se napnuly na mém krku a ramenou. “Pokud to měla být povzbuzující řeč, tak si v tom úplně selhal.”

Blake se zasmál. “Tak jsem to nemyslel. Jen pokud to uděláme, tak jsme nejsilnější, víš. Nejlepší z jejich hybridů a Luxenů.”

Vtipný nebo možná ironický, pomyslela jsem si, že ty, co Daedalus chce tak moc, jsou jediní, kteří proti nim můžou jít. Sáhla jsem si na krk, cítící teplé, hladké hrany opálu. “Pak jsme prostě úžasní, hádám.”

Další bolestný úsměv a pak Blake řekl: “To je to, na co spoléhám.”

*****

Všichni jsme byli oblečeni jako ubohá skupina zavrhnutých nindžů. Moje kůže se potila pod dlouhým rukávem mého černého teplého oblečení. Myšlenka byla, že čím méně odkryté kůže budeme vystavovat, tím méně onyxu na nás dopadne. Minule nám to opravdu k ničemu nebylo, ale nechtěli jsme nic riskovat dnes v noci. Opál byl hořící díra na mé hrudi.

Jízda do hor ve Virginii byla tichá záležitost. Tentokrát byl dokonce tichý i Blake. Dawson byl koule energie vedle něj. Jednou, naštěstí ne když kolem nás byly auta, vklouzl do své pravé podoby, téměř oslepil nás všechny.

Blakeova slova se držela v mé hlavě: “To je to, na co spoléhám.” Byla jsem pravděpodobně paranoidní, ale usadilo se to ve mně jako zkyslé mléko. Samozřejmě, že na nás spoléhal, že dokážeme skoro nemožné. Měl prostě stejně tak moc jako my, co získat.

A pak jsme si vzpomněla na Lucovo varování: “Nikdy nevěř někomu, kdo má, co získat nebo ztratit.” Ale to znamenalo, že jsme nemohli věřit jemu ani našim přátelům. Každý z nás má, co získat nebo ztratit.

Daemon se natáhl přes středový panel auta a stiskl moji neklidnou ruku. Přemýšlení o těchhle věcech, nebyla ta pravá cesta, kterou se vydat. Samu sebe jsem nechala se sžírat a znervózňovat. Usmála jsem se na Daemona a rozhodla se soustředit na naše odpoledne. Vlastně jsme nic nedělali. Prostě k sobě přitulení, oba naprosto vzhůru a nějak to bylo mnohem víc intimní než cokoliv jiného. Včerejší noc nebo brzo ráno, to byl jiný příběh. Daemon byl kreativní člověk. Mé tváře byly obarvené na červeno zbytek cesty.

Obě SUV dorazily na malou farmu v dolní části svahu-černá příjezdová cesta, s pěti minutami navíc. Když jsme vylézali ven, Blake dostal potvrzující sms od Luca. Věci šli dobře.

Místo toho, abychom se rozehřáli, jsme zůstali stát, šetřící si energii. Ash, Andrew a Dee zůstali ve svém SUV. Zbytek z nás se přesunul k okraji zarostlého pole.

Doufala jsem, že nebudu zamořená klíšťaty.

S posledním pohledem na Luxeny v autě, byl čas jít. Nechávající Zdroj téct v mé krvi a kostech a vlnící se nad mojí kůží, jsme vyrazili do tmy, bez světla z měsíce na zatažené noci. Stejně jako minule, Daemon zůstal vedle mě. Poslední věc, kterou někdo potřeboval, bylo, abych o něco zakopla a skutálela se dolů z kopce.

Věci byly tiché a napjaté, když jsme došli na okraj lesa, čekající vidět, že jenom jeden strážce hlídá plot. Byl to Daemon, kdo ho tentokrát sejmul. Pak už jsme byli u plotu, zadávající první kód. IKARUS. Vyrážející přes pole, se nás pět pohybovalo jako duchové. Viditelní v něčím periferním vidění, ale pryč, když zvedl hlavu. Na trojitých dveřích, Dawson zadal druhé heslo. LABYRINT. A teď nastal “udělej nebo zemři” čas. Všechny ty měsíce vedly k tomu. Byl náš onyxový trénink aspoň sakra k něčemu? Daemon se na mě podíval. Vsunula jsem ruku pod oblečení, prsty jsem obalila kolem opálu. Procházení skrz onyxový sprej bude bolet jako ohnivé útroby pekla pro ostatní, ale mělo by to být zvládnutelný, pokud měl Blake pravdu. Dveře se otevřely se zvukem přetlaku a Daemon šel první skrz. Vzduch vyfoukl a on sebou nejdřív trhl, ale jedna noha se pohybovala před druhou a pak už byl skrz, na druhé straně. Zastavil se, ohlédl se přes rameno a usmál se tím polovičním úsměvem. Všichni z nás nabrali kolektivní nádech. Prošli jsme skrz onyxem chráněné dveře. Každý z kluků prošel sprejem se škubnutím a s úšklebkem bolesti. Já sotva něco cítila.

Poprvé, uvnitř Mount Wearher, jsme zůstávali za Blakem, který znal většinu cesty. Tunel byl ve stínu, s malými svítilnami, umístěnými každých dvacet stop, nebo tak nějak, na oranžové zdi. Hledala jsem ty vražedné nouzové dveře, ale byla příliš tma na to je vidět. Zvedající hlavu, jsem si všimla něčeho děsivého na stropě. Bylo to lesklé-jako by to bylo mokré nebo tak něco, ale nebylo to tekutý.

“Onyx,” zašeptal Blake. “Celé místo je pokryto onyxem.”

Pokud by tady neudělali nedávno masivní rekonstrukci, nemělo by to pro Blakea být nic nového. Cítící opál proti mé kůži, jsem se natáhla po Zdroji a čekala na extrémní příval energie, když jsme letěli chodbou. Byla tu malá extra jiskra energie, ale nic podobného tomu, když jsme to s Daemonem testovali. Mé srdce se potopilo, když jsme se blížili ke konci dlouhého tunelu. Muselo to být celé onyxem, nějak oslaboval opál. Konec tunelu byl rozdělen do křižovatky. Výtahy byly ve středu. Matthew se přiblížil směrem ke vstupu, kontrolující prostor jako první.

“Čistý,” řekl a pak se vytratil pryč, pohybující se tak rychle, že když stiskl tlačítko výtahu, mé oči ho nemohly vidět, až když byl znovu u nás.

Když se dveře otevřely, přesunuli jsme se najednou, plnící ocelový výtah. Zřejmé bylo schodiště pod heslem a mě by zajímalo, co tu sakra lidi dělají v nouzovém případě.

Rozhlédla jsem se po výtahu, všímající si několika načernale červených lesklých kousků v mihotavém stropním světle. Napůl jsem očekávala, že budeme politi onyxem, zatímco jsme čekali, ale to se nestalo.

Daemonova ruka se otírala o moji, podívala jsem se nahoru. Mrknul. Zakroutila jsem hlavou, přesunující neklidně svoji váhu. Vypadalo to jako nejpomaleji se pohybující výtah na světě. Mohla jsem rychleji přijít na matematický vzorec. Daemon mi stiskl ruku, jako by mohl vycítit moji nervozitu. Natáhla jsem špičky mých prstů a vzala do dlaní Daemonovu tvář, navádějící jeho hlavu k mojí. Políbila jsem ho hluboce a bez rezervovanosti.

“Pro štěstí,” řekla jsem, když jsem se odtáhla, trochu bez dechu.

Jeho smaragdové oči se zaleskly množstvím příslibů, které poslaly přese mě velmi zvláštní druh mrazení. Až se dostaneme domů, měli bychom získat nějaký “jeden na jednoho” čas. Protože se dostaneme domů, každý z nás. Nemohl tady být jiný výsledek.

Konečně se dveře výtahu otevřely a odhalily malou čekárnu. Bílé stěny. Bílé stropy. Bílé podlahy. Jako bychom vstoupili do blázince.

“Krásné dekorativní barvy,” řekl Matthew.

Daemon se usmál. Jeho bratr se pohyboval dopředu a zastavil se u dveří. Nebyl tu žádný způsob, žádný plán, jak zjistit, co nás čeká na druhé straně. S tímto kódem jsme šli slepý. Ale došli jsme tak daleko. Vzrušení hučelo skrze mne.

“Opatrně, bratře,” řekl Daemon. “Bereme to pomalu.”

Přikývl. “Nikdy jsem tady nebyl. Blakeu?”

Blake se přestěhoval vedle něj. “Měl by tam být další tunel, kratší a širší a tam budou dveře na pravé straně. Cely, opravdový, vybavený postelí, televizí a koupelnou. Bude tam asi dvacet pokojů. Nevím, jestli jsou ostatní obsazený nebo ne.”

Ostatní? Nepřemýšlela jsem o ostatních. Podívala jsem se na Daemona. “Nemůžeme je tam prostě nechat.”

Než mohl odpovědět, Blake zasáhl. “Nemáme čas, Katy. Vzít jich příliš moc nás zpomalí a nevíme, v jakém stavu jsou.”

“Ale-”

“Pro jednou souhlasím s Blakem.” Daemon se setkal s mým šokovaným pohledem. “Nemůžeme, Kotě. Ne teď.”

Nebyla jsem s tím v pořádku, ale nemohla jsem běžet dolů do haly a osvobodit lidi. Tohle jsme neplánovali a měli jsme jenom určité množství času. To naštve-naštve to víc než lidi, kteří mají pirátské kopie knížek, naštve to víc než čekat rok na další knížku z milované série a naštve to víc než brutální zakončení. Odejít odtud a vědět, že jsme tu nechali nevinné lidi, mě bude strašit navždy.

Blake se zhluboka nadechl a zadal poslední kód. DAEDALUS. Zvuk několika zámků, zapadajících zpět na své místo, prolomilo ticho a světlo v horní časti dveří, na pravé straně, zasvítilo zeleně. Když Blake pomalu otevřel dveře, Daemon se postavil přede mne. Matthew byl najednou za mnou a já byla chráněna. Co to…?

“Je to čistý,” řekl Blake, znělo to úlevně.

Prošli jsme dveřmi, objevující další onyxovou ochranu. Teď jsme měli další dva dostat skrz. To nebude snadné.

Tunel byl jako ten nahoře, ale celý bílý a jak nám Blake oznámil, byl kratší a širší. Každý se přesunul, kromě mě. Udělali jsme to-jsme tady. Můj žaludek se naklonil a moje kůže brněla. Skoro jsem tomu nemohla uvěřit. Štěstí a zároveň úzkost, cítila jsem příval reagujícího Zdroje, ale to dosáhlo vrcholu a pak rychle vyprchalo pryč. Množství onyxu v této budově bylo šílené.

“Třetí cela je její,” řekl Blake, spěchající chodbou směrem k poslednímu shluku dveří.

Otáčející se zpátky, jsem zatajila dech, když Dawson sáhl po klice s vrstvou onyxu a otočil ji. Nebyl tam žádný odpor. Dawson vstoupil do místnosti, jeho nohy se třásly, celé jeho tělo se chvělo a jeho hlas byl nakřáplý, když promluvil. “Beth?”

To jedno slovo, ten jeden zvuk pocházející z Dawsonových hlubin a my všichni jsme se zastavili, znovu zadržující dech. Přes rameno jsem viděla štíhlou postavu na úzké posteli, jak se posadila. Když přišla do zorného pole, téměř jsem jásala-chtěla jsem, protože to byla ona, byla to Beth…ale nevypadala vůbec tak, jak když jsem ji naposledy viděla.

Její hnědé vlasy nebyly nepoddajné nebo mastné, ale stažené do hladkého ohonu. Několik pramenů vyklouzlo ven, rámující bledý, ale jemný obličej. Velká část mě se bála, že nepozná Dawsona, že bude zlomená skořápka dívky, kterou jsem poznala. Počítala jsem s nejhorším. Tím, že by dokonce na Dawsona zaútočila. Ale pak jsem viděla Bethiny tmavé oči, které nebyly prázdné, jako když byla ve Vaughnově domě. Také nevypadaly jako děsivě prázdný pohled, který měla Carissa. Poznání vzplanulo v Bethiných očích.

Čas se pro ty dva zastavil a pak se zrychlil. Dawson klopýtal dopředu, a já jsem si pomyslela, že klesne na kolena. Jeho ruce na bocích se rozevřely a zase sevřely, jako by už nad nimi neměl kontrolu. Jediné, co mohl říct, bylo: “Beth.”

Dívka vylezla z postele, její oči přeskakovali přes nás a pak se usadily a zůstaly na něm. “Dawsone? Je to… Já tomu nerozumím.”

Oba se pohnuli, ženoucí se dopředu, překonávající vzdálenost ve stejném okamžiku. Jejich ruce šli jedna kolem druhé a Dawson ji zvedl, zabořil obličej do jejího krku. Vyměňovali si slova, ale jejich hlasy byly prosycené emocemi, příliš nízké a příliš rychlé pro mé uši, aby to sledovali. Drželi se jeden druhého způsobem, že jsem věděla, že nikdy nenechají toho druhého odejít. Dawson zvedl hlavu a řekl něco ve svém jazyce a znělo to stejně krásně, jako když mluvil Daemon. Pak ji políbil a já jsem se cítila jako vetřelec, který je sleduje, ale nemohla jsem odtrhnout oči. V jejich shledání bylo tolik krásy, ve způsobu, jakým zasypával její otočený obličej s drobnými polibky a mokra, které se jí nashromáždilo na tvářích.

Slzy se plížily mým krkem, pálící v zadní části očí. Slzy štěstí rozmazaly mé vidění. Cítila jsem, jak Matthew položil ruku na mé rameno a stiskl. Popotahující, jsem přikývla.

“Dawsone.” Naléhavost vyplňovala Daemonův tón, připomínající nám, že jsme měli málo času.

Odtahující se od sebe, Dawson ji popadl za ruku a otočil, když plný náklad otázek se řítil z Bethiných úst. “Co tady děláte? Jak jste se sem všichni dostali? Vědí to?” A šla dál a dál, když Dawson, který se usmíval jako idiot, se ji snažil uklidnit.

“Později,” řekl. “Ale budeme muset jít přes dvoje dveře a to bude bolet-”

“Onyxová ochrana, já vím,” řekla.

Otočila jsem se, jak se Blake vracel, nesl bezvládné tělo tmavovlasého Luxenského chlapce. Načervenalá skvrna se tvořila přes celou jeho dospívající čelist. “Je v pořádku?”

Blake přikývl. Kůži kolem rtů měl pevně staženou a bledou. “Já… Nepoznal mě. Musel jsem ho udržet zticha.”

Malá prasklina prolomila mé srdce. Pohled v Blakeových očích byl tak beznadějný a ponurý, zvlášť když se mihl k Dawsonovi a Beth. Všechno, co udělal: Lhal, podváděl a vraždil, bylo všechno pro toho kluka v jeho náručí. Někoho, koho považoval za bratra. Opět jsem nenáviděla, že jsem cítila soucit k Blakeovi. Ale cítila.

Beth vzhlédla a její nápor otázek se vytratil. “Nemůžeš-”

“Musíme jít.” Blake ji přerušil a vydal se kolem nás. “Už nemáme skoro čas.”

A to jsme neměli. Připomínka se přese mne přehnala a já jsem dala druhé dívce, jak jsem doufala, uklidňující úsměv. “Musíme odejít. Teď. Všechno ostatní může počkat.”

Beth rázně vrtěla hlavou. “Ale-”

“Musíme jít Beth. My víme.” A ona na Dawsonova slova přikývla, ale panika byla vystavěna v jejich očích.

Naléhavost nakopla adrenalin na plné obrátky a bez většího zpoždění, pět z nás vystartovalo dolní halou. Daemon zadal kód do panelu na stěně a dveře se otevřely.

Úplně bílá čekárna nebyla prázdná.

Simon Cutters tam stál-nezvěstný, pravděpodobně mrtvý Simon Cutters-tak velký a statný jako nikdy.

Všichni jsme byli zaskočeni. Daemon ustoupil o krok dozadu. Matthew se zastavil. Já jsem nemohla pochopit, že byl naživu, proč tam stál, jako by na nás čekal. Drobné chloupky na mé ruce se začaly zvedat.

“Do prdele,” řekl Daemon.

Simon se usmál. “Chyběl jsem vám? Stýskalo se mi po vás lidi.”

Pak zvedl ruku. Světlo se odráželo od kovových pout, které nosil. Kus opálu se třpytil, téměř totožný s tím, který jsem nosila na krku. Všechno se stalo tak rychle.

Simon rozevřel ruku a bylo to jako úder větru z vichřice. Odlepila jsem nohy od země a byla jsem hozena skrz vzduch. Narazila jsem do nejbližších dveří, můj bok narážející na kovovou kliku. Bolest vzplanula, vyrážející vzduch z mých plic, když jsem dopadla na podlahu.

Ach můj Bože… Simon je…

Můj mozek se rozběhl, aby udržel krok s tím, co se dělo. Pokud Simon měl kus opálu, tak to znamenalo, že musel být zmutovaný. Nejspíš by nás nedostal, kdybychom byli připraveni na to, že ho uvidíme. Bylo to jako s Carissou. On byl tím posledním člověkem, kterého jsem očekávala.

Daemon se sbíral několik stop dole v chodbě, kde byl Matthew. Dawson tiskl Beth zády o zeď. Blake byl blíž, používající své tělo aby ochránil Chrise. Odstrčila jsem se, mrkající, když bolest vybuchla dolů po mé noze. Snažila jsem se postavit, ale moje noha selhala. Blake tu byl, chytající mě dřív, než jsem narazila na podlahu podruhé.

Simon vstoupil do místnosti a usmál se.

Daemon se vyškrábal na nohy. “Ach, ty jsi tak mrtvý.”

“Ach, myslím, že to je moje replika.” Odpověděl Simon. Poryv energie vyletěl z jeho ruky a já zařvala Daemonovo jméno. Ten se těsně vyhnul přímému zásahu.

Daemonovy zorničky začínali bíle zářit. Couvl. Energie vybuchla přes místnost bělavě červené světlo. Simon se smíchem uhnul.

“Budeš si muset obléct sám sebe, Luxene.” Simon se ušklíbl.

“Ne před tebou.”

Simon zamrkal a pak se otočil směrem k nám, znovu zvedající ruku. Blake a já jsme uklouzly zpátky. Začala jsem padat, ale Blake mě chytil. Nějak jeho ruka skončila kolem mého krku. Cítila jsem tahající pocit a pak byl Daemon vedle mě, strkající mě za sebe.

“To vůbec není dobrý,” řekl Blake, přibližující se blíž k Simonovi. “Dochází nám čas.”

“Nekecej.” Odplivl si Daemon.

Dawson střílel Simonovým směrem, ale on ho odhodil zpátky, smějící se. Byl jako hybrid, popíjející steroidy. Další výbuch energie letěl na Blakea a pak na Matthewa. Oba na poslední chvíli uhnuli k podlaze, aby zabránili úderu. Simon stále postupoval, stále se usmíval.

Podívala jsem se nahoru a naše oči se uzamkly. Jeho postrádaly veškeré lidské emoce. Neskutečné. Nelidské. A tak moc chladné.

Jak ho někdo zmutoval? Jak moc to bylo úspěšné? A jak se změnil na tohle bezcitné monstrum?

Tak moc otázek a na žádné z nich právě teď nezáleželo. S dech beroucí bolestí bylo těžké se soustředit, nebo dokonce zůstat stát.

Simonův úsměv se roztáhl a mnou projel záchvěv, když jsem se natáhla po Zdroji, cítící elektrický výboj hluboko uvnitř mě. Předtím, než jsem ho stačila uvolnit, otevřel pusu. “Chceš si hrát Koťátko Kat?”

“Ach, seru na to,” zavrčel Daemon.

Daemon byl prostě o tolik rychlejší než já. Vystřelil kolem Blakea a Matthewa, přes Dawsona a Beth. Pohybující se tak rychle, jak jen mohl pod vlivem všeho toho onyxu, ale byl jako blesk. O půl úderu srdce později, byl před Simonem s rukama po obou stranách Simonovi hlavy. Nechutný prasknutí se ozvalo chodbou. Simon dopadl na podlahu.

Daemon ustoupil, zhluboka oddechoval. “Nikdy jsem neměl rád tohohle grázla, na prvním místě.”

Klopýtla jsem na stranu s bušícím srdcem, když Zdroj uvnitř mě neklidně vířil. Oči doširoka otevřené, těžce jsem polkla. “On je… On byl…”

“Nemáme čas.” Dawson táhl Beth dolů chodbou, do čekárny. “Vědí, že jsme tady.”

Blake sebral Chrise, vrhl pohled na Simona, když míjel jeho bezvládné tělo. Neřekl nic, ale co se dalo říct? Můj žaludek se ponořil, když hrozilo, že panika převezme kontrolu. Nutila jsem se kupředu, ignorující drsnou bolest, pádící nahoru a dolů po mé noze.

“Jsi v pořádku?” zeptal se Daemon, prsty propletené s mými. “Dostala si ošklivou ránu.”

“Jsem v pořádku.” Byla jsem naživu a mohla jsem chodit, takže to znamenalo, že jsem v pořádku. “Ty?”

Přikývl, když jsme vstoupili do čekárny. Brát si výtah mě naplňovalo tak velkým strachem, že jsem si myslela, že sebou mrštím, ale nebyly tady žádné dveře na schodiště. Nic. Neměli jsem jinou možnost.

“Pojď.” Matthew vklouzl do výtahu, jeho obličej bledý. “Musíme se připravit na cokoliv, až se tyhle dveře otevřou.”

Daemon přikývl. “Jak jste všichni na tom?”

“Necítím se moc dobře.” Odpověděl Dawson, jeho volná ruka se svírala a rozevírala. “Je to ten zatracený onyx. Nevím, kolik toho ve mě ještě nechal.”

“Co to sakra bylo se Simonem?” Daemon se obrátil na Blakea, když se výtah dal do pohybu. “Vypadal sotva ovlivněný onyxem.”

Blake zavrtěl hlavou. ” Já nevím, chlape. Já nevím.”

Beth o něčem blábolila, ale já jsem jí nemohla věnovat pozornost. Koule strachu se utvářela v mém žaludku, šířící se do mých končetin. Jak by to Blake mohl nevědět? Cítila jsem, že se Daemon vedle mě posunul a pak se jeho rty otřely o moje čelo.

“Bude to v pořádku. Jsme skoro venku. Máme to,” šeptal mi Daemon do ucha, a další napětí prosakovalo z něj, ze mě. Pak se usmál. Byl to ten opravdový úsměv, tak široký a krásný, že moje vlastní rty se zakřivily a vyhověly těm jeho. “Slibuju, Kotě.”

Krátce jsem zavřela oči, koupající se v jeho slovech a visící na nich. Potřebovala jsem v ně věřit, protože jsem byla pár vteřin od vyšilování. Musela jsem se udržet pohromadě. Byly jsme tunel od svobody.

“Čas?” zeptal se Blake.

Matthew se podíval na hodinky. “Dvě minuty.”

Dveře se uvolnily s nasávajícím zvukem a dlouhý úzký tunel se objevil, naštěstí, krásně prázdný a zbavený mě děsících překvapeních. Blake a jeho hromada byli první venku, jeho kroky dlouhé a rychlé. Daemon a já jsme zaujaly boční stranu s Matthewem v přední části Dawsona a Beth, jen pro případ,že by se něco stalo.

“Drž se za mnou,” řekl Daemon.

Přikyvující, jsem měla oči na stopkách. Tunel byl rozostření, když jsme se pohybovali tak rychle. Bolest v noze se zvyšovala s každým krokem. KdyžBlake dosáhl prostředních dveří, posunul si Chrise přes svoje rameno a zadal kód. Dveře zarachotily a pak se otevřely.

Blake tam stál, zahalený v temnotě rozprostírající se noci. V náručí, nehybný Luxen byl bledý a vypadal sotva naživu, ale za chvilku bude volný. Blake konečně dostal to, co chtěl. Naše oči se setkaly přes celou dálku. Něco tam vířilo, v těch zelených skvrnách.

Ohromný pocit zlé předtuchy zapustil kořeny a rychle se šířil. Okamžitě jsem sáhla po opálu kolem krku a všechno, co jsem cítila, byl řetízek, na kterém visel kus obsidiánu.

Blakeovy rty se pomalu v koutcích zkřivily. Mé srdce se zadrhlo a pak můjžaludek začal klesat tak rychle, že jsem si myslela, že se pozvracím. Ten úsměv… Ten úsměv, vypadající jako velký “mám tě”. Nárůst nespoutaného zděšení přeměnil mou kůži na ledově studenou. Ale tak to nemohlo být. Ne. Ne. Ne. To nemůže být…

Blake naklonil hlavu na stranu, když ustoupil dozadu. Otevřel svoji volnou ruku. Tenký bílý roztržený řetízek, proklouzl mezi jeho prsty. Tam se houpal kousek opálu, v jeho spárech. “Promiň,” řekl a opravdu to znělo,že toho lituje. Bylo to neuvěřitelné. “Muselo to takhle být.”

“Ty hajzle!” zařval Daemon, osvobozující se ode mne. Vystřelil dopředu, jdoucí po Blakeovi způsobem, o kterém jsem věděla, že to skončí krvavým násilím.

Teplo vzplanulo na mém hrudníku, nečekaný a prostě děsivý jako armáda vojákůDOD. Natáhla jsem se, škubající obsidián zpod mého trička. Zářil červeně. Daemon se krátce napřímil, vrčící. Tma za Blakem houstla a natahovala se, plížící se vstupem do tunelu. Temnota prosakovala přes zdi. Lampy se zažehly a vyhasly. Stíny klesly na podlahu, stoupající všude kolem Blakea. Nedotýkající se ho. Nezastavující ho.

Kouř nejdřív vytvářel sloupce a potom lidské postavy. Jejich kůže byla jako půlnoční olej, kluzká a lesklá. Arumové se vynořily všude kolem Blakea-sedm z nich. Všichni oblečeni stejně. Tmavé kalhoty. Tmavé košile. Oči zastíněné slunečními brýlemi. Jeden po druhém se usmáli. Ignorovali Blakea. Nechali ho jít. Blake zmizel do noci, když jeden Arum vyletěl dopředu.

Daemon se setkal s prvním vepředu, jeho lidská forma vybledla, když třískl Arumem o zeď. Dawson strčil Beth na stranu, přiblížil se k postupujícímu Arumovi, přičemž ho srazil dolů. Natahující se, Matthew popadl štíhlý úlomek obsidiánu, zabroušený do jemné špičky. Otočil se, zabořujíc ho hluboko do břicha nejbližšího Aruma. Arum se napřímil, ztrácející lidskou podobu, když se zvedl k nízkému stropu. Sekundu tam visel a pak se rozpadl, jako by nebyl tvořen z ničeho, jen z křehkých kostí. Odtrhla jsem se od toho.

Věděla jsem, že nikdo z nich, by neměl být schopen se spoléhat na Zdroj po velmi dlouhou dobu, bude to “ruka na ruku” druh boje.

Strhla jsem si obsidián z krku a odtrhla řetízek zrovna, když jeden z Arumů dorazil ke mně. Spatřila jsem svou bledou tvář v jeho tmavých brýlích a hledala Zdroj uvnitř mě. Natáhl se dopředu, a ze mne vybuchlo bělavě červené světlo, házející Aruma zpátky a narážející mu zadek o podlahu. Energie se vyřítila jako přetékající proud. Onyx zeslabil ránu a Arum byl asi stopu od Daemona, který sejmul jednoho z nich, se kterým bojoval.

Další výbuch černého kouře otřásl chodbou.

Arum, kterého jsem srazila k zemi, byl přede mnou, sluneční brýle pryč.Jeho oči byly tou nejsvětlejší modrou, barvou zimní oblohy. Byly tak chladné jako ty Simonovi, ne-li víc.

Udělala jsem krok zpátky, moje ruka svírající kousek obsidiánu.

Arum se usmál a otočil se na stranu, vykopávající nohu pryč a podkopávající moji zraněnou. Vyjekla jsem, když se moje noha podlomila. Začala jsem klesat dolů, ale chytil mě kolem krku, zvedl mne z mých nohou a do vzduchu. Za ním, viděla jsem Daemona se otočit, viděla jsem hněv, který se v něm budoval, viděla jsem, jak se za ním postavil Arum.

“Daemone!” zakřičela jsem, když jsem zabodla kus obsidiánu do hrudi Aruma, který mě držel.

Arum mě pustil, když se Daemon otočil, vyhýbající se tomu druhému. Narazila jsem na betonovou podlahu po bůhvíkolikáté, když se Arum rozpadl takovou silou,že mi vymrštil vlasy z obličeje. Daemon popadl a držel nepřítele nejblíže k němu za ramena a hodil ho několik stop za mně, když jsem se postavila na nejisté nohy. Moje ruka se třásla kolem vyhřátého obsidiánu.

“Jdi! Musíme jít!” Dawson vzal Beth a zamířil ke dveřím, uhýbající Arumovi. “Teď!”

Nepotřebovala jsem to říkat dvakrát. Tohle byla bitva, kterou bychom nevyhráli. Ne, když jsme neměli čas a čtyři Arumové tu ještě zůstávali, samozřejměnedotčení onyxem.

Tlačící se přes bolest, začala jsem postupovat dopředu, udělala jsem několik kroků než mě zezadu něco popadlo za nohu. Šla jsem dolů rychle a tvrdě,upouštějící obsidián, abych si zachránila obličej před rozbitím o beton. Chlad z Arumova doteku procházel skrz mé tepláky, postupující nahoru po mé noze, když se jeho sevření kolem mého kotníku utáhlo.

Přetočila jsem se na bok a vykopla svoji zdravou nohou, nakopávající Aruma do obličeje. Zazněl uspokojivý mokrý skřípavý zvuk a Arum mě pustil. Vyškrábala jsem se na nohy, skřípající zuby z bolesti v mé noze, když jsem šla za Daemonem. Už se otočil a vracel se pro mě za nízkého bzučení, rachotícího budovou, zesilujícího a zesilujícího, dokud to nebylo jediné, co jsme mohli slyšet. Všichni jsme se zastavili. Světlo zaplavilo tunel a chodbu, automatické zámky zaklaply na místo. Buch, buch, buch-pokračovalo v nekonečném sledu.

“Ne,” řekl Matthew, jeho oči těkaly dolů, odkud jsme přišli. “Ne.”

Daemonův pohled vystřelil za mě. Otočila jsem se a viděla světlo, planoucí v tunelech, praskající a pokrývající stěny modrým světlem. Jedno za druhým, každých deset stop nebo tak nějak, dál a dál…

Modré světlo sestoupilo na jednoho z Arumů, ne tak daleko za mnou. Chytil se ho, světlo vzplanulo. Ozvalo se hlasité zapraskání, jako když se moucha chytne v jedné z těchto pastí.

“Ach můj Bože,” zašeptala jsem.

Arum byl pryč-prostě jednoduše pryč.

Blake řekl: “Nepřibližujte se k modrému světlu. Jsou to lasery. Rozpárají tě na kusy.” Daemon sebou trhnul dopředu, rukama natahujícíma se pro mě, ale bylo příliš pozdě. Než se mohl ke mě dostat a to nebyl ani stopu od mého obličeje, objevila se stěna modrého světla a teplo odfouklo mé vlasy dozadu. Daemon vypustil vyděšený výkřik a já ucukla.

Nemohla jsem tomu uvěřit. To není možné. Odmítala jsem tomu uvěřit. Daemon byl na druhé straně světla, blízko východu, a já…já byla na té druhé straně,špatné straně.

Daemonovi oči se setkaly s mými a pohled v nich, ta hrůza v jeho mimořádných zelených očích, rozlomilo mé srdce na milion zbytečných kousků.Pochopil to-ach, Bože, on pochopil, co se děje. Byla jsem v pasti se zbývajícíma Arumama.

Ozývalo se křičení. Vysoké boty bušily na podlaze. Znělo to, jako by přicházely odevšad. Před námi, zezadu, a ze všech rohů. Nemohla jsem se otočit, myslím, nemohla jsem se podívat za sebe nebo pryč od Daemona.

“Kat,” zašeptal, opravdu prosící.

Sirény pronikavě řvaly. Daemon reagoval tak rychle, ale jednou v celém jeho životě, nebyl dost rychlý. Nemohl být. Nouzové dveře začaly klouzat ze shora dolů a Daemon vystřelil do strany, třískající dlaní do malého ovládacího panelu. Nic nefungovalo. Dveře se zavíraly. Modré světlo jako pruh zkázy dělící nás. Daemon se řítil ke mě. Rozbíhající se proti modrému štítu, překvapeně jsem zalapala po dechu. Byl by zničen, kdyby narazil na lasery!

Tahající za Zdroj tolik, kolik jsem jen mohla, jsem natáhla ruku, ignorující teplo, jak jsem tlačila na Daemona z posledních mých sil a vůle, držící jeho napjaté tělo zpátky od modrého světla, dokud Matthew neskočil do akce, popadající Daemon kolem pasu. Sklouzla jsem na podlahu, moje kolena mě sotva zachycovala. Daemon byl nepříčetný, házel kolem sebe rány a táhl Matthewa, kdyžse snažil pohnout dopředu, ale Matthew ho dostal zpátky od světla, táhnoucí Daemona na kolena. Bylo příliš pozdě.

“Ne! Prosím! Ne!” Zařval, jeho hlas se lámal tak, jak jsem to nikdy předtím neslyšela. “Kat!”

Hlasy a zvuky bušících nohou byly blíž, a taky tu byl ten “kosti mrazící” chlad od Aruma. Cítila jsem ho za sebou v zádech, ale nemohla jsem odtrhnout oči od Daemona. Naše oči byly do sebe uzamčený a já nikdy, nikdy nezapomenu na hrůzu v těch jeho, výraz čisté bezmocnosti. Všechno se zdálo neskutečné na mém konci, jako bych tu ani opravdu nebyla. Snažila jsem se na něj usmát, ale nejsem si jistá, jestli se mi to podařilo.

“Bude to v pořádku,” zašeptala jsem, když se mi oči zalily slzami. Dveře vycházeli ze stropu a podlahy. “Bude to v pořádku.”

Daemonovy zelené oči si držely skelný lesk. Jeho paže se natáhla s roztaženými prsty. Nikdy nedosáhne na laser nebo dveře.

“Miluju tě, Katy. Vždy jsem miloval. Vždy budu,” řekl, hlas zastřený a prosycený panikou. “Vrátím se pro tebe. Budu-”

Nouzové dveře se uzavřely s měkkým žuchnutím. “Miluju tě,” řekla jsem, ale Daemon…

Daemon byl pryč. Pryč na druhé straně dveří a já byla v pasti-s Arumama a Daedalusem.

Na chvíli jsem nemohla přemýšlet, nemohla jsem dýchat. Otevřela jsem ústa k výkřiku, ale vlilo se do mě zděšení, přerušující zvuk.

Pomalu jsem se otočila, zvedla jsem hlavu, když se slza valila dolů po mé tváři.

Stál tam Arum, hlavu nakloněnou na stranu. Nemohla jsem vidět jeho oči za slunečními brýlemi, a byla jsem ráda, že jsem nemohla.

Poklekl, a za ním byly ostatní Arumové, viděla jsem muže v černých uniformách.

Arum se natáhl, vláčející ledový prst po mé tváři, honící slzu a já jsem ucukla pryč, tisknoucí se proti nouzovým dveřím.

“Bude to bolet,” řekl Arum. Naklonil se, jeho tvář pár centimetrů od mé a jeho ledový dech proti mé puse.

“Panebože,” zašeptala jsem.

Výbuch bolesti zahrnoval každou buňku v mém těle a vzduch vyletěl z mých plic.

Zachycená, nemohla jsem se pohnout pryč. Moje ruce nefungovaly. Někdo mě ze strany chytil, ale nemohla jsem to cítit. Byl to pocit, jako bych křičela, ale nebyl tu žádný zvuk.

Nebyl tu žádný Daemon.