Jennifer L. Armentrout

Lux 4. Obsession

Anotace

Je arogantní, dominantní a někdo, pro koho se umírá…

Hunter je nemilosrdný zabiják. Ministerstvo obrany ho má pevně ve svém sevření, což ho většinou příliš neštve, protože se dostává k zabíjení padouchů. Většinu času si svojí práci užívá, totiž až do chvíle, co mu hodí na krk něco, co nikdy předtím nedělal: Chránit člověka před jeho úhlavním nepřítelem.

Serena Crossová nevěřila své nejlepší kamarádce, když tvrdila, že viděla syna mocného senátora, jak se proměnil v chodící zářící hůl. Kdo by tomu věřil? Ale pak se stane svědkem vraždy své kamarádky, rukou někoho, kdo může být jenom mimozemšťan, a je vtažena do světa, ve kterém se zabíjí, aby se udrželo jejich tajemství.

Kapitola 1

SERENA

V potemnělém, téměř, ale ne úplně sešlém barovém světle, jsem zírala s otevřenou pusou na mou nejlepší kamarádku, s tím nejvíce neatraktivním způsobem. Mel dneska válela úplně šíleně. To bylo jediné rozumné vysvětlení.

Tohle, nebo byl Melin drink sakra o hodně silnější než můj.

Byli jsme arašídové máslo a želé, dokud jsem se s ní v první třídě nepodělila o čokoládové košíčky. Chřestýš a zajíček měli více společného než my. Mel byla ta bláznivá, a to vždycky v něčem, zatímco já jsem byla většinou příjemné čtení knihy nebo sledování filmu. Po celou dobu našeho přátelství, nemohl nikdo přijít na to, proč jsme si tak blízké, ale když přátelství začíná košíčky s čokoládou uvnitř, neexistuje věrněji rozvíjející se pouto. Dala jsem si obrovský doušek mého rumu s kolou a trhla sebou při pálení. “Mel, to zní..”

“Šíleně? Já vím. Cítím se šílená. Nevěřila bych tomu, kdybych to neviděla na vlastní oči, a tyhle modré oči mají dvacetkrát lepší vidění díky Lasiku.” operace očí Mel namířila na své oči dva prsty. Oba měly oprýskaný lak, což bylo tak odlišné od jejího “kouzelně sexy” charakteru.

“Ale já vím, co jsem viděla Sereno a říkám ti, že Phillip není člověk.”

Tady. Řekla to znovu. Není člověk. Koukla jsem se na Melinu poloprázdnou sklenici. Pila předtím, než jsme se sešly? Nebo ujíždí na drogách? Když jsem si poslechla hlasovou zprávu, kterou jsem dostala od Mel, zatímco jsem byla ve škole a následná konverzace, mohl to být nějaký náznak, možná byl do toho zapojený pervitin. Mel má ráda párty, ale vyhýbala se tvrdším věcem. Doufejme. Začala jsem o tom přemýšlet. Naklonila jsem se dopředu, roztahujíc svoje sako, když jsem si založila ruce na kulatém stole. Sakra, přála jsem si mít čas běžet domů a převléct se. Pro tohle jsem potřebovala pohodlnější oblečení. Nic nepomohlo jednodušeji přijmout šílenosti než společenské kalhoty a žabky. “Mel, většina lidí nejsou lidé.”

Mel přimhouřila oči. “Jo, ale většina lidí se nepromění na zatracenou žárovku! Ale Vandersonovi synové ano. Oba dva!”

Pár se na nás zvědavě podíval. Chtíc se plazit pod stolem, jsem Mel popadla za ruku a jemně stiskla. “Žárovka?” Udržovala jsem svůj hlas nízko, i když to bylo zbytečné. Mel byla vždycky hlasitý mluvčí. A byl konec volebního období, takže jméno senátora Vandersona mělo tendenci k sobě poutat pozornost.

“Jo. Rozzářil se jako šílená zářící hůl nebo … nebo pamatuješ si ty hračky, které si zmáčkla a ony se rozsvítily?”

“Svítící žížaly?”

“Tohle!” Mel si přitáhla svoji volnou ruku a vrazila si ji do svých havraních, po bradu dlouhých vlasů. “Byl jako svítící žížala, ale ještě jasnější.”

Ach jo. Ona totálně válela. “Vy jste pili, nebo případně kouřili něco …”

Melina ruka praštila do stolu, rozřinčela naše sklenice. “Není nic v tomto světě, co bych mohla pít nebo kouřit, z čeho bych tohle viděla.”

“Dobře.” Zvedla jsem ruce na znamení kapitulace. “Jen to nechápu, Mel. Nemlať ten stůl. Není to jeho chyba.”

Dlouze vydechla. “Já jsem prostě tak, tak vyděšená. Viděl mě. Jeho bratr mě viděl. Vím, že oni vědí, že jsem je viděla.”

Nevěděla jsem, co na to říct. Přemýšlela jsem, jak vyděšená Mel opravdu byla. Je pravda, že Mel byla nadšená věcmi jako kobylky v domě, větvě, co vypadaly jako hadi na dvoře, a motýli létající kolem, ale nikdy jsem ji neviděla takhle. Tohle bylo jiné. Něco ji fakt vyděsilo.

“Vím, že Phillip byla špatná novinka,” řekla jsem a zastrčila si pramen vlnitých vlasů za ucho.

“Být synem senátora ho muselo zkazit. On je asi …”

“On je asi jeden z nich, taky ten senátor!”

Proboha, jestli bude Mel takhle pořád řvát, nikdy nebudeme moct tady v okolí znovu ukázat svoje obličeje. Přála jsem si, aby hrála hudba hlasitěji, možná taky aby se zhasla světla. Fast Times bar nebyl v pondělí večer moc plný, takže konverzace měla tendenci k šíření.

Mel zdravě spolkla svoje pití. “Byla jsem v jeho bytě, ne zpátky v Grandview, když se to stalo.”

Grandview bylo místo, kde žil Richie Rich z Boulderu, exklusivní hlídané sídliště na úpatí Flatirons, takže senátor a další důležití lidi zůstávali v residenci. Brána byla směšně dvacet stop vysoká. Absurdní. Mysleli si, že je chce napadnout Rusko?

“Když udělal tu “žárovka” věc?” zeptala jsem se a hrála si s mým brčkem.

Mel přikývla. “Poflakovali jsme se v jeho obýváku, měli drinky. Nic vážného. A pak jsme se vrátili do jeho pokoje, měli sex, to bylo skvělé, jako obvykle. Phillip má výdrž jako žádný jiný chlap na tomhle světě.” Zvedla jsem obočí. “Pak se ukázal jeho bratr, Elijah.”

“Zatímco jste vy dva měli sex?”

“Tak sexy, jak by bylo přemýšlet o tom, že jsou dvojčata, ne, ne, když jsme já a Phillip měli sex.” Tahala si za knoflíky na své blůze. “No, oni se dostali do hádky na balkóně. Ti dva se furt hašteří a znáš mě, jsem neustále zvědavá, že?”

Usmála jsem se. “Ano.”

“Tak jsem šla ke dveřím a poslouchala. Mluvili o něčem s názvem Projekt Orel a Daedalus”

“Daedalus? Není to něco řeckého?”

“Na tom nezáleží, Sereno. Poslouchej mě. Hádali se kvůli tomu. Elijah byl naštvaný, protože jejich otec se chystá zničit ty věci s Daedalusem a že ta Orel věc byla špatný nápad, ale Phillip se nestaral nebo něco. Řekl Elijahovi, aby myslel na svůj byznys a nechal to tak. To, že to nebylo jejich místo.”

“Dobře.” Uvažovala jsem, jak se to otočilo k Phillipovi, který se stal žárovkou.

“Ale Elijah byl fakt naštvaný, řekl, že to všechno vybouchne do jejich obličejů a že ta Orel věc byla špatná a nebezpečná. Řekl něco o Pennsylvánii, a kde byly držené děti, a když Daedalus někdy zjistí, co plánují, bude po všem. A v tomto bodě jsem byla jako - páni, o co jde?” Meliny modré oči byly široké a rozšířené. “Elijah řekl něco tak nízko pro můj sluch a to opravdu naštvalo Phillipa, protože odstrčil svého bratra, a pak ho jeho brácha strčil zpátky.

Dva muži bojovali takhle? Myslela jsem, že jednomu z nich šlo o to, vytlačit toho druhého přes zábradlí. Ale pak … pak se to stalo.”

“Žárovková věc?”

“Jo.” Přitiskla si dlaň na čelo, zavřela oči. Její normálně opálená kůže byla bledá. “Ze začátku to bylo, jako by se ztratil. Jeho oblečení jeho tělo, všechno prostě vybledlo, jako by zmizel. A pak tam byl, ale nebyl člověk, Sereno. Byl obalený ve světle. Od hlavy k prstům, Sereno.”

“Dobře,” řekla jsem pomalu. “Co jsi udělala?”

“Vyletěla jsem ven, jako by to udělal každý normální člověk! Chtěla jsem se sakra dostat pryč ale …” Zaklela, položila si ruku na stůl. “Upustila jsem zatracenou láhev s pivem. Slyšeli mě. Podívala jsem se zpátky a oni byli u balkónových dveří, oba dva svítili.”

Mel se vytratil hlas, dolní ret se jí třásl. “Vědí, že jsem je viděla. Chci říct, samozřejmě, protože jsem vyběhla z domu, jako by hořelo. Nevěděla jsem, co dělat. Ani jsem nešla domů. Jezdila jsem kolem, čekala na tebe, až se dostaneš ven, což trvalo věčnost, mimochodem. Zapsala jsem si to všechno, když jsem byla v autě, jen pro případ.”

“Jen pro případ - jaký?”

“Nevím. Cítila jsem se, jako bych to potřebovala napsat, než ty věci zapomenu a já vím, že už se to stalo. Do prdele.” Zasténala, když se odrazila od svého místa. “Snažila jsem se plýtvat časem a skončilo to v mojí poštovní schránce, když jsem kontrolovala poštu, protože jsem byla z toho mimo.”

Opřela jsem se o barovou stoličku, pořád ještě neměla ponětí, co na to říct. Mel se asi užírala, takže se něco muselo stát. Asi ne to, co si myslela, ale něco ano, a já s ní soucítila.

“Tak moc se bojím jít domů. Phillip ví, kde bydlím.” Mel dopila svoje pití.

“Kdy se to stalo? Dneska ráno?” zeptala jsem se zamračeně.

Mel přikývla. Pak mi to došlo. “Nemáš být v práci?”

“Co? Ne! Jak můžu jít po tomhle do práce?” otřásla se Mel. “A kromě toho, Phillip taky ví, že mě tam najde.”

Hrudník se mi utáhl. Drahý Bože, co když něco bylo s Mel fakt špatně? Ne jen hyperaktivní představivost, ale něco vážnějšího? Moje trénování mě koplo, chrlilo možné onemocnění, jako bych si v duchu dělala seznam potravin: Psychotický rozchod s realitou, schizofrenie, útok úzkosti s halucinacemi, nebo nádor na mozku? Možnosti byly nekonečné. “Mel…”

“Žádné Mel!” Její hlas se třásl. “Vím, že to zní šíleně, a kdybych byla ve tvé kůži, myslela bych si to samé, ale já vím, co jsem viděla. Phillip není člověk. Ani jeho bratr. Nevím, co je-možná vládní experiment nebo mimozemšťan, sakra. Nevím.”

Mimozemšťan. Dobře. To byl rozhodně správný čas, dostat se ven z baru. “Co kdyby si šla se mnou domů?”

Naděje jí zazářila v očích. “Opravdu? Jsi s tím v pohodě? Vím, že si asi myslíš, že jsem pálka v zadku, blázen a všechno.”

Odmávla jsem ji. “Zlato, od čeho jsou nejlepší přátelé? Tohle je krizová situace a já vím, jak pomoct. Mám zmrzlinu a zbytky lasagní. Můžeme si nacpat naše obličeje a zkusit na to přijít.”

“Nejedla jsem celý den. Byla jsem moc nervózní.” Mel se usmála, ale bylo to slabé. “Jsi nejlepší, Sereno. Myslím to vážně.”

“Já vím.” Drze jsem se na ni usmála. “Zůstaň tady a já se postarám o účet.”

Když Mel přikývla a začala se hrabat v její kabelce, popadla jsem svou a seskočila ze stoličky. Protlačila jsem se mezi stoly, ignorovala “co to sakra” pohledy, co jsem dostávala od těch, kolem kterých jsem prošla.

Rychle jsem se postarala o vyrovnaní-věc, na kterou jsem byla zvyklá. Mel měla drahý vkus a zřídla zůstala na jednom pracovním místě, dost dlouho na to, aby měla slušný plat. Nedávalo mi to smysl, protože Mel byla chytrá a měla vzdělání, ale prostě se nesoustředila. Mel bylo jen dvacet tři, stejně jako mě, takže jsem přišla na to, že to nebylo víc, než jen čas pro Mel, aby se trochu usadila, zůstala dál od bláznivě bohatých lidí, a použila titul v oboru, pro který tak hodně dřela.

Zahákla jsem moji ruku kolem Meliny paže. “Připravená?”

Mel přikývla, ale neřekla nic, když jsme se vydali do suchého večerního vzduchu na začátku května. Minuli jsme přicházející skupinu mužů, saka sundané, kravaty uvolněné. Jeden z nich, vysoký blonďák, zahvízdal, udělal “hej, holka, hej”, co se vrhlo na hluché uši. A když všechno ostatní nedávalo znamení, jak depresivní Mel byla, její ignorování muže, který se díval v jejím směru, bylo jasné.

Zajímajíc se o ni, jsem ji nasměřovala k parkovací garáži. Když Mel nezmění svůj názor za čas, kdy bude plná lasagní a zmrzliny, chtěla jsem ji přesvědčit, aby si s někým promluvila-s někým jiným než se mnou. Naše přátelství by neumožnilo objektivní diagnózu a já jsem předtím nikdy opravdu nediagnostikovala. Být výchovný poradce na střední škole mělo omezené druhy poruch, kterým jsem byla vystavena na denní bázi.

V parkovací garáži bylo chladněji a tmavěji.

Většina ze zadní řady, kde jsem musela parkovat, byla úplně ve stínu. Naštěstí byla Mel zaparkovaná v první řadě blízko výjezdu. Zastavily jsme se u Melina červeného Audi. Když vyhrabala svoje klíče, otočila se ke mně. “Myslíš si, že jsem blázen, že?”

“Ne! Samozřejmě, že ne,” odpověděla jsem okamžitě.

Pochybnost přešla přes Melinu tvář. “Opravdu? Protože máš ten pohled, jako by sis sestavovala seznam duševních nemocí, kterými trpím.”

“Tak to nedělám.” Rychle jsem se usmála. “Udělala jsem to předtím.”

Mel se zasmála a pak mě rychle objala. “Děkuju. Myslím to vážně. Opravdu zrovna teď nechci být sama.”

Objala jsem ji zpátky. “To je v pohodě. Jak už jsem řekla, přijdeme na to společně.”

Pustila jsem ji, Mel otevřela dveře svého auta. “Počkám na tebe.”

Poslala jsem jí uklidňující úsměv, spěchala jsem bludištěm tak rychle, jak mi moje hlučné podpatky dovolily, nedočkavá, až se odsud dostanu. Vždycky jsem nenáviděla parkovací garáže. Nebylo nic děsivějšího. No, mluvit o zářících senátorových synech bylo taky pěkně děsivé. Utáhl se mi hrudník. Mel nikdy nevypadala více…zranitelněji než dneska večer. Nevěděla jsem, jak jí skutečně pomoct, ale nezáleželo na tom, co se děje v její hlavě, budu tady pro ni. Jako tady pro mě byla Mel, když mi zabili mámu ve zpackaném pokusu o loupež v prváku na vysoké škole. Bez Mel, bych neměla nikoho, neměla nikoho tak blízkého mému nepřítomnému otci. Podporovali jsme se navzájem nesčetněkrát, od malých věcí k velkým krizím. Tohle nebude jiné.

Zastavujíc se před mou mírně použitou Hondou, vylovila jsem klíčky. Ramínko moji kabelky mi sklouzlo z ramene, a klíče mi spadly na špinavou dlažbu.

“Skvělé,” zamumlala jsem, sklonila se tak dolů, jak mi to moje tužková sukně dovolila. Popadla jsem klíče ze země, postavila jsem se. Pohyb v rohu mých očí mě upozornil. Hlava se mi otočila tím směrem. Parkovací garáž nebyla velká, takže jsem mohla rozeznat podobu Meliny hlavy mezi okny aut. Myslela jsem, že to bylo to, co upoutalo moji pozornost, začala jsem se otáčet zpátky, ale pak vyšel vysoký muž zpoza jednoho z trámů, blízko širokých dveří na otvírání garáže. Jeho cílevědomé kroky ho přenesli do světla. Svatý sexy chlap…

Byla jsem velmi překvapená tím, jak dobře ten muž vypadal: Vysoký a s písčitě blonďatými vlasy, vypadal, jako by vystoupil ze stránky módního časopisu. Džíny se zdáli ušité na míru, střižené tak, aby se tam vešly jeho dlouhé nohy. Tam, kde jsem stála, ve stínu, jsem se nebála být chycena při sledování pěkného vzoru muže. Nebyl způsob, jak by mě mohl vidět, takže jsem se dívala, a možná málo slintala. Nebo hodně.

Obdivovala jsem, jak džíny rámovali jeho perfektní zadek, když míjel stropní světlo a-co to sakra? Zmizel. On prostě zmizel! Jako by jen zablikal v prostoru nebo byl nasátý do nějaké černé díry. Jednu sekundu byl tam a druhou byl pryč.

Polekaně jsem udělal krok dopředu. Chlad se mi plazil po zádech. Byl to sen? Nebo byli ty Meliny halucinace nakažlivé, protože to bylo opravdu, jak ona říkala v baru, ale…

Ale pak jsem ho viděla za Meliným autem, napravo. Nebyl tu absolutně žádný způsob, jak by se tam mohl dostat bez toho, abych ho viděla. Nemožné, ale byl tam, hlavu měl nakloněnou na stranu.

Jistý, do morku kostí hluboký strach se mi usadil v žaludku, zatěžující mě do cementu pod mýma nohama. Klíče viseli v mých rukou k ničemu. Najednou jsem byla zpět v baru a Melina slova se mi přehrávala pořád a pořád v hlavě. On není člověk. Není člověk.

Šokovaná a absolutně omámená jsem sledovala, jak muž zvedl ruku. V ten samý čas, se dveře řidiče otevřely a Melina hlava vyskočila, jako by ji muž zavolal, ale neslyšela jsem nic jen bušení mého srdce. Otevřela jsem pusu, abych zakřičela na Mel, ale vzduch byl plný elektřiny, zvedala mi chloupky po celém těle. Nadzemní světla blikala a pak v rychlém sledu, se vyhodili jedno po druhém, sprška jisker jako dešťové kapky. Každá mini exploze byla jako výstřel, umlčela můj jekot, když jsem skočila zpátky, bouchala do kapoty mého auta. Přišla tma, ale trvalo to jen sekundu. Nepřirozené, intenzivní bělavě modré světlo osvítilo přední část parkoviště a-ach Bože-přicházelo to od muže. Jako blesk, to přišlo přímo z něho, vyzařující z jeho ramene a šířilo se mu dolů po paži, kroutilo se a praskalo, dokud to nedosáhlo až do jeho dlaně. Mel vykřikla ve stejný okamžik, jako jsem já zakřičela na ni. Puls světla vystřelil z jeho ruky, elektrický oblouk jako blesk. Zasáhlo to zadek jejího auta. Srdce se mi zastavilo. Klíče spadly z mojí ruky. Bělavě modré světlo spolklo Melino auto. Za sekundu, se vzduch uklidnil a všechno ztichlo. Teplo se vrátilo zpět v násilných vlnách, a světlo vzplálo, oslepující na sekundu před explozí, která otřásla parkovací garáži.

Kapitola 2

HUNTER Hunter = Lovec

Telefonát přišel sekundu předtím, než jsem nastoupil do soukromého letadla, směřujícího do lesů Západní Virginie. Téměř jsem ho ignoroval, protože většina zatracených telefonátů byly obyčejné pytle sraček, se kterými jsem se nechtěl zabývat. Ale “nechci” a “musím” se nikdy neshodli. Vyndávajíc tu zatracenou věc z batohu, jsem odpověděl, aniž bych se kouknul na ID volajícího. Ne že by to mohla být spousta lidí. “Co je?”

Na druhé straně byla chvilková pauza a já si dokázal představit “zalep mu prdel” důstojníka, nasazujícího svou namíchnutou grimasu.

“Je velice nezdvořilé takhle zvedat telefon,” řekl důstojník Zombro.

“A mám tady další nezdvořilost.” Opřel jsem se o zeď, přeměřujíc si letadlo na přistávací dráze. “Mám to u prdele.”

Další slova už vyštěkl. “Netuším, s kým si myslíš, že mluvíš, ale nech-”

“Vím přesně s kým a o čem tady mluvím. Dostaneme se k pointě? Musím chytnout letadlo.”

“Můžeš dát svým cestovním plánům sbohem, protože mám pro tebe práci.”

Můj stisk na telefonu zesílil a křehký plast zasténal. Parchant. S obrovským úsilím jsem se přinutil uvolnit stisk. Už jsem tímhle způsobem přišel o příliš mnoho telefonů. Zombro sebral moje mlčení jako podřízení se.

“Jeden z našich satelitů zachytil vysokofrekvenční výbuch energie nad Boulderem.”

Zaklánějíc hlavu, jsem zavřel oči. “Co to má se mnou společné?”

“Předběžné výsledky ukazují, že to byla nepotrestaná ukázka Zdroje. A jelikož je v téhle oblasti Luxenská kolonie, budeme potřebovat tvou asistenci.”

Pomalu jsem otevřel oči. Na horizontu se slunce nořilo za hory, házející oranžovou záři přes ploché, pískovcové skály. V slábnoucím světle zářili drobné kousky kamenů. Zasraný beta křemen.

“Huntere? Slyšels mě?”

Zombrův hlas drolil mé sebeovládání, něco, co jsem v první řadě nikdy moc dobře neovládal. Odlepil jsem se od stěny. “Jo, slyšel.”

“Jsi k Boulderu nejblíž. Pilot už pokyny dostal. Dostaň se tam a čekej na další instrukce.”

Dřív, než jsem mohl říct “jdi se vycpat”, Zombro hovor zrušil. Ten malej krysí bastard to dělal rád. Být tím, kdo zavěsí, mu dávalo nějaký zpropadený pocit moci. Otravné, to ano, ale taky vážně k smíchu. Ani v jeho nejdivočejších snech nemohl být tak silný nebo smrtící jako já a on to věděl.

Potřásl jsem rameny, ale to napětí se mi usadilo hluboko ve svalech. Házejíc pohled zpět k hangáru, se mi zúžili oči v jasném, silném varování. Další z mého druhu se přesunul dál do stínů, stahujíc se tak rychle, až jsem si myslel, že byl chytrý a cenil si svého života. Ujišťujíc se, že ten druhý nic nezkusí, jsem se k němu neotočil zády, dokud jsem si nebyl jistý, že ten druhý zůstane tam, kde se skrývá. Ruce se mi sevřely do pěstí, jak jsem toužil se zbavit své lidské kůže. I když jsem byl této lidské formě nakloněn, tohle byl jeden z těch momentů, kdy jsem chtěl být jednoduše ve své pravé podobě, svobodný od všech blbců, kteří mi volají, protože vláda si chce udržet formu. Jako kdyby byli skutečně schopni udržet pod kontrolou Luxenskou populaci. Pokud by to byla pravda, nepotřebovali by mě. Radši bych byl mrtvý nebo zavřený někde v laboratoři, zkoumán-a to nemyslím v zábavním slova smyslu.

Místo toho jsem byl tohle, cokoliv to už jen bylo. Celá tahle nová “pronájem života” blbost začala být už ohraná. Posedávat, chovat se slušně a být děvkou DOD, nebylo mojí přirozeností. Nějakým způsobem to bylo v Loreho povaze, ale můj bratr byl vždy trochu…jiný nebo pošahaný, záleží na tom, jak se na to podíváte. A tak jsem skončil tady, připraven dělat tuhle práci, protože mně Lore požádal, či spíš prosil, abych ustoupil a vyhnul se vojně. Náš druh nikdy neprosil. Ale tahle prosba přišla právě, když jsme stáli nad tělem naší sestry.

A tak jsem tady.

Pilot vystrčil hlavu z nakládacích dveří, viditelně polykajíc. Lidé se kolem našeho druhu vždy cítili nepříjemně. Šestý smysl je varoval, že se dostávali k smrti tak blízko, jak to jen šlo pouze tím, že byli v naší přítomnosti. Může to být horší, pomyslel jsem si, jak jsem popadl svou tašku. Pokud nejdu domů, alespoň zabiju nějakého Luxena.

SERENA

“Řekla jsem vám všechno, co vím-a chápu, že to zní střeleně, ale nezmění se to bez ohledu na to, kolikrát to zopakuju.”

Detektiv Jones si sedl zpátky, upravujíc si kravatu kolem svého hrubého krku. Odkdy vešel do místnosti, přešli jeho čelisti od růžové k červenému kódu.

“Slečno Crossová, chápu, že jste prošla traumatizujícím zážitkem-”

“Viděla jsem svou přítelkyni vyhozenou do povětří v autě!” Hlas se mi zadrhl. Odkašlala jsem si, ale oči mi pořád hořely. “Takže ano, bylo to dost traumatizující, ale to nic nemění na tom, co jsem dnes večer viděla.”

“A tenhle muž-řekněte mi prosím opět, jak vypadal.”

Unavená, jsem si položila ruce na tmavě hnědý stůl. “Už jsem to řekla vám i důstojníkovi předtím. Byl vysoký-”

“Jak vysoký, slečno Crossová?” Detektiv Jones se předklonil, přičemž se mu do opasku zařízl žaludek. “Jste celkem nízká, takže vám může spousta lidí připadat vysoká.”

Co se to sakra děje? Potřásla jsem hlavou, příliš frustrovaná, abych se urazila. Opět jsem mu dala popis a on si to poznačil do svého malého zápisníku. Byla jsem si jistá, že si jenom kreslil. Na policejním oddělení jsem strávila už přes pět hodin, opakovaně vyličujíc všechno, co jsem dnes večer slyšela a viděla.

Jedna moje část byla otupělá, nemohla zpracovat, co se ve skutečnosti stalo, protože Mel… Mel nemohla být mrtvá. Ta druhá si byla neuvěřitelně vědomá každého zavrzání židle, když detektiv přenášel váhu, každé zamihotání zářivky, které mi připomínalo ty příšerné momenty v parkovací garáži a každého bolavého svalu a odřené kůže, která odnesla nápor mého pádu.

Nemohla jsem uvěřit, že jsem naživu.

Exploze mě shodila rovnou na zadek a jakékoliv nadbytečné polstrování, které jsem tam měla, můj pád nezmírnilo. V uších mi přes dvě hodiny zvonilo a pořád jsem mohla cítit vůni spáleného, pokrouceného kovu…a kůže. Ach můj Bože…

Otřásla jsem se a natáhla pro plastový pohár s vodou. Polykání mě ani náhodou nezbavilo kovové pachuti v zadní části hrdla. Zhluboka se nadechujíc, jsem vzhlédla a střetla se se stárnoucíma detektivníma očima. “Říkám vám, že ten muž vyhodil její auto do povětří. Nevím jak, ale udělal to. A předtím, Mel…” Stiskla jsem rty k sobě. “Mel se bála.”

“A vy říkáte, že se bála synů senátora Vandersona?” Jeho těžkou tvář zkřížili pochybnosti. “Že je viděla toto ráno dělat něco nadpřirozeného. Můžete mi říct, co přesně vám řekla?”

Zírala jsem na něj, zuřivá, jak mě nutili projít si tím vším znovu. Jako kdyby se mě snažili přichytit při lži, což bylo šílené, protože kdo by si něco takového vymýšlel? Sedla jsem si zpátky, vrážejíc si ruce do vlasů. Jediná věc, co mě tu držela, byla naděje, že můžu nějak pomoct najít lidi, zodpovědné za Melinu smrt.

Předtím jsem důstojníky slyšela, nechali otevřené dveře. Zůstali tam jenom Meliny kousky. Jenom to. Celý její život redukován do kousků.

Znechucená až ke konečkům prstů, jsem detektivovi řekla vše, co mi řekla Mel, přidávajíc panické telefonáty i to, jak byla v baru nervózní. “Jsem vedoucí poradkyně na střední škole-”

“Nevypadáte na to dost stará.” Svraštil husté obočí.

“Absolvovala jsem před dvěma roky a ve škole pracuju zhruba rok,” vysvětlila jsem unaveně. “Vím, že to zní bláznivě, ale říkám vám pravdu.”

“Věřím vám,” řekl a šok mnou projel jako šíp. Postavil se, zvedajíc svůj zápisník. “Věřím, že jste upřímně přesvědčená, že to, co jste viděla, je pravda a chci vám pomoct. A také vám pomohu, ale možná po pár dnech, když tomu dáte šanci usadit se, budete schopná přemýšlet o věcech jasněji.”

Hněv mnou projel jako ostnatý drát. Vystřelila jsem ze židle, překvapená, že se po tom všem vůbec dokážu hýbat tak rychle, ale vztek mi vrátil část mé slábnoucí síly. “To, co jsem vám řekla, se nezmění! Nehledě na to, kolik dnů přejde.”

Ignorujíc můj výbuch, mi pokynul, abych si sedla. “Zabere to už jenom pár minut a pak vás vezme jeden náš důstojník domů, dobře? Garáž je pořád zavřená. Doufáme, že budeme schopni nechat lidi vzít si svá vozidla za den nebo tak.”

Zasáhl mě výbuch vzdoru a já krátce zauvažovala, že praštím tohohle detektiva mimo formy. Měla jsem dobrou šanci ho složit, ale toto nutkání ze mě rychle uniklo jako vzduch, vyklouzávající z balónku. Zhroutila jsem se do židle, příliš naštvaná a příliš unavená.

Detektiv se zastavil u dveří, mračíc se. “Mám pro vás už jenom jednu otázku, slečno Crossová.”

Pohlédla jsem na něj, pochybujíc, že by to mohlo být něco relevantní.

“Zmínila jste jakési jméno-začínající na D. Řekla o něm vaše přítelkyně něco víc?”

“Myslíte Daedalus?” Když detektiv přikývl, ramena mi klesla. “Zmínila ho, i Projekt nebo Operace Orel, ale nepamatuju se… Nevím nic víc. Kdy můžu odejít?”

Detektiv na mně dlouhou chvíli nekompromisně zíral a pak se zmohl na těsný úsměv. “Zabere to jenom pár minut.”

Odešel, zavírajíc šedé dveře za sebou. V tichu, které následovalo, jsem se téměř zlomila. Využívajíc jakoukoliv sílu, která ve mně zbyla, jsem zavřela oči a začala odpočítávat od sta. Zlomit se tady by ničemu nepomohlo. Policisté si už tak mysleli, že jsem měla zpropadený výpadek. V čase, kdy jsem došla ke třiceti, jsem otevřela oči. Štípali mně.

Natahujíc se do kabelky, při které jsem měla štěstí, že jsem ji v tom chaosu našla, jsem vyhrabala svůj telefon. Ťukajíc na obrazovku, aby se rozsvítila, jsem si uvědomila, že byl mrtvej. Určitě za to nemohla baterie, jelikož jsem ho dříve nabíjela v práci. S povzdechem jsem ho strčila zpátky do tašky.

Čas plynul dál a mně stále víc mučila tisícovka “co kdyby?”. Co kdybych brala Mel víc vážně? Co kdybychom zůstali v baru? Co kdybych trvala na tom, aby šla Mel se mnou v autě?

Posadila jsem se a rukama si uhladila tvář. V hrudi mi narůstal tlak, otevírajíc staré rány, kdy byla máma zavražděna pro dvacet dolarů, které si nesla v kabelce, a vyřezávajíc nové, hluboké. Dveře se otevřely a já na židli trochu poskočila. Očekávala jsem jednoho z důstojníků, kteří byli v garáži nebo detektiva, ale dva muže, které vešli, jsem nepoznala.

Oba byli oblečení v černých oblecích. Jeden byl starší, jeho tvář byla hrubě lemovaná a poďobaná. Čelo mu barvili skvrny šedin. Ten za ním byl mladší s tváří dítěte, možná ne o moc starší než já.

“Slečno Crossová?” Promluvil starší důstojník, vytahujíc svůj odznak z náprsní kapsy svého saka a bleskově jím blýsknul. “Mé jméno je důstojník Zombro. Jsme z Vnitřní Bezpečnosti.”

Trochu jsem se na židli vystřela, ale nebyla jsem překvapená. Vybuchující auta často přitahovali federály. Důstojník Zombro si sedl na židli, kterou předtím vyhříval detektiv.

“Vím, že jste velice unavená a tohle pro vás musela být dlouhá, příšerná noc, ale budeme si muset vzít ještě pár minut vašeho času a pak půjdete domů. Dobře?”

Na nepohodlné kovové židli jsem už uvadala, ale přikývla jsem. Mladší důstojník obešel stůl, sedajíc si na okraj nejblíž ke mně. Usmál se a kůže kolem očí se mu zvrásnila. “Jmenuju se Jonathan Richards. Můj parťák i já bychom rádi vyjádřili naši upřímnou lítost nad ztrátou vaší přítelkyně.”

“Děkuju.” Na tom slově jsem se zadrhla. I když byl jeho úsměv soucitný, nesahal mu až k očím. Možná kvůli jeho práci. Kolikrát v takovéhle místnosti asi seděli a mluvili se svědkem strašného zločinu?

“A vím, že jste prošla událostmi dnešního večera už mnohokrát, ale my skutečně potřebujeme, abyste to udělala ještě jednou.”

Temný výraz na Zombrově tváři se nezměnil od momentu, kdy vkročil do místnosti.

“Rádi bychom to slyšeli z první ruky.”

Sedla jsem si zpět na židli, oči sklopené. Už jsem ani neprotestovala. Čím dřív to dokončím, tím dříve se dostanu z tohohle zatuchnutého vzduchu, vonícího spálenou kávou. Po kdovíkolikáté jsem zopakovala, co se stalo.

“Měla vaše kamarádka blízký vztah s Phillipem Vandersonem?” zeptal se důstojník Richards.

Přemýšlela jsem, jestli byl příležitostní sex, považován za blízký vztah.

“Vídali se jenom pár týdnů. Předtím ho moc neznala. Chci tím říct, všichni věděli, kdo je on i jeho bratr, ale nepohybovali se ve stejných kruzích. Phillip s Elijahem chodili na soukromou školu…” odmlčela jsem se. Na ničem z toho totiž nezáleželo. Richards konejšivě přikývl.

“A předtím nic nezmínila? Něco netypického?”

Potřásla jsem hlavou. “Dnes to bylo poprvé, ale ona věděla, že jejich…ehm, vztah neschvaluju. Bratři mají tady kolem reputaci.”

Zdálo se, že oba důstojníci si byli vědomí jejich drsných a hlučných způsobů playboyů, protože to dál netlačili. Zombro se předklonil, pokládajíc lokty na svá pokrčená kolena.

“Takže řekla, že se bratři hádali a pak viděla Phillipa začít…zářit?”

Když to podal takhle, neznělo to o nic míň bláznivě, než když jsem to řekla já.

“Nevěřila jsem jí, ale pak jsem viděla toho chlápka v garáži a to, co udělal.”

Zeptali se ještě na pár otázek o tom, co jsem tam v garáži viděla, rutinní otázky, které jsem už zodpověděla, ale pořád se vraceli k senátorovi. A to tak moc, až jsem se začala divit, jestli si alespoň mysleli, že s tím, co se stalo, měli co dočinění jeho synové. Když otázky konečně přestali, přešla další hodina a půl a černobílé hodiny na zdi ukazovali po jedné ráno.

“Máte ponětí, co si vaše kamarádka myslela, že viděla dnes ráno na Phillipově balkóně?” zeptal se Zombro. Tahle otázka mě chytila nepřipravenou.

“Nevěděla, co si o tom má myslet, ale řekla…řekla, že to nemůžou být lidi.”

“A co si myslíte, že jste dnes večer viděla v garáži?” zeptal se druhý důstojník.

Střetla jsem se s jeho pohledem, příliš vyčerpaná, abych se co i jen cítila trapně za to, co mi pak vyšlo z úst. “Žádný člověk nemohl udělat to, co jsem viděla.”

“Dobře,” řekl mladší důstojník. “Možná vás budeme potřebovat ještě vyslechnout, slečno Crossová, ale pro tuto noc by to mělo být všechno.”

Oba se zvedli, pokynuli mi, abych udělala to samé. Vylezla jsem na nohy, mírně se kolébajíc. Mladší důstojník mě chytl za loket a já zamumlala své díky.

“Všechno bude v pořádku,” řekl.

Zírala jsem na něj s vědomím, že to řekl jenom proto, aby mě uklidnil. Všechno nebylo v pořádku. Už nikdy to nebude v pořádku.

Kapitola 3

HUNTER

Zasraní lidé a jejich přelidněná, přeplněná a hlučná města spadaly do první desítky věcí, které mě sraly. Sedící na stinné rohové židli, jeden krok od baru ve Fast Timesu, jsem sledoval lidi spěchat od baru k jejich stolům. Na to, že to bylo považováno za pracovní noc, jsem přemýšlel, kolik z nich by vylezlo do pozdního nočního provozu, ukončující jejich bezvýznamné, bezcenné životy. Sakra, to bylo temné dokonce i pro mě. Měl jsem špatnou náladu. Nenáviděl jsem města, hlavně ty, které skrývaly populaci mého nepřítele. Když jsem zkoumal dav, několik z nich upoutalo mojí pozornost. Pomalý, chladný úsměv zatahal mými rty, když se zadní část mého hrdla náhle stáhla.

Mé oči byly citlivé. Každé žijící stvoření vrhalo vlnové délky. Arumovi energie připadala jako aura, měnící barvu vzhledem na náladu nebo emoci, živící energii. Lidi obyčejně zobrazovali najednou jen jednu barvu. Luxeni byli jako zasraně šťastné, šťastné duhy. To byl důvod, proč jsme mohli vybrat Luxena v momentě, kdy nám na něm přistáli oči, pokud tady poblíž nebyl beta křemen. Ten krystal zdeformuje Luxenské vlnové délky, znormalizuje je, dokud nesplynou s lidmi.

Neviděl jsem rozdíl ve vlnových délkách, které obklopovaly tři muže vysokoškolského věku, praštící piva o stůl, ale nebyl jsem blbý. Můžou si vzít svůj beta křemen a strčit si ho do svých zasraných prdelí. Luxeni vyčnívali mezi lidmi, duhové energické, vlnové délky, nebo ne. Bylo to víc, než fakt, že jsou vyšší než průměrný člověk nebo jejich bezchybně hezký klučičí vzhled, byl to způsob, jakým se nosili, dokonce i když byli opilí. Vzduch arogance je obklopoval, nadřazenosti, která nemohla být napodobená člověkem, protože, když byli mezi Homo sapiens, Luxeni byli nadřazená rasa.

Ale tři malí výtržníci u stolu nejblíže k baru nevěděli, že jsem tam a moje přítomnost je hned srazila z vrcholu potravinového řetězce. S laskavým svolením opálem obaleného stopařského šperku pod mými botami, moje pravá podstata zůstane pro Luxeny neznámá. Dávající si lok piva, jsem sledoval Luxeny potácet se kolem mě. Jeden se zastavil, oči přimhouřil do štěrbin. Musel něco vycítit, ale pak následoval kámoše ven do noci. Dveře se zavřely, vpouštějíc do baru slabý zápach spáleného kovu. Napůl v pokušení jet za nimi jen pro hovna a chechtání, zvedl jsem láhev ještě jednou. To by byl špatný nápad. Nepotrestané Luxenské krmení teď bylo pro mě mimo menu. Dveře se znovu otevřely a tentokrát to byli ti, které jsem očekával. Dva DOD důstojníci vkráčeli dovnitř. Starší se zamračil na řídnoucí davy, zamračení, které se o sakra hodně prohloubilo, když jeho pohled přistál na mě.

Zvedl jsem láhev na důstojníka Zombra, rty zvlněné do polovičního úsměvu. “Ahoj, partnere.”

“Měl bys právě teď pít?” zeptal se Zombro.

“Naser si.”

Richards, mladší z nich, se podíval pryč, mačkající rty dohromady. Můj úšklebek se rozšířil, když se zastavili u stolu. Zombro se podíval dolů, kde moje boty spočívaly na židli. Apokalypsa musela nastat předtím, než jsem pohnul mými nohami.

“Dobrý vidět, že máš dnes dobrou náladu.” Zombro ukázal na druhého agenta, který si vzal extra židli. Sedli si. “Jednou tě ten přístup a ústa dostanou do potíží.”

Nebyly žádné problémy, ze kterých bych si nemohl vykopat cestu ven, takže cokoliv.

Richards, vždycky usmiřovatel, si odkašlal. “Zkontroloval jsi garáž za rohem?”

“Příliš mnoho právních vynucení,” řekl jsem, škrábající etiketu na mé láhvi. “Kromě toho, není nic, co bych ti řekl o prohledávání toho místa. Nic, co už nevíš.”

Zombro se posadil zpátky, rozepínající si sako. Záblesk oceli u jeho pasu mě přinutil zachechtat se. Důstojníkovo zamračení se prohloubilo, dokud to nevypadalo tak, že se jeho obličej propadne. “Byl to rozhodně Luxen. Minulou noc zabili člověka před dalším.”

Sakra. Luxeni si víc troufali. Na druhou stranu, nebyl jsem překvapený. “Detaily?”

Zombro se rozhlédl předtím, než začal mluvit, udržující jeho hlas nízko. “Dvě ženy byli minulou noc v tomhle baru. Jedna z nich, Mel Dockshireová, randila s Phillipem Vandersonem. Zřejmě dříve ten den viděla jeho a jeho bratra Elijaha se hádat.”

“Jakože senátora Vandersona?” zeptal jsem se. Richards přikývl.

“Z toho, co jsme shromáždili, se dva bratři dostali do sporu a Phillip ztratil kontrolu nad svou formou.”

Znovu jsem se zachechtal. “Zazářil před lidskou ženou? Pěkný.”

“To není vtipný. Tohle je závažné porušení bezpečnosti,” Zombro vyštěkl.

“Opravdu?” odpověděl jsem suše. “Budu bláznivě hádat a řeknu, že slečna Dockshireová je ta, která minulou noc potkala předčasný osud. Takže, jaký druh porušení to přesně tady máme?”

Zombro se podíval jinam. Dostatečná odpověď.

“Problém je, Huntere, že to řekla své kamarádce, která pak viděla dalšího Luxena vyhodit do vzduchu auto s její kamarádkou uvnitř.” Richardsovy oči se střetly s mými v pevném pohledu. “To je to porušení.”

Dorazil jsem své pivo a pak složil nohy na zem. Těžké žuchnutí způsobilo, že oba důstojníci nadskočili. Naklonil jsem se přes stůl. “Dobře. Skutečně nechápu, co má tohle společné se mnou, pokud nechcete, abych našel senátorovy syny a zničil je.”

“To nebude nutné,” řekl Zombro. “Phillip Vanderson byl dneska předveden. Bude náležitě řešen.”

Náležitě řešen znamenalo předání Daedalusu, oddělení v rámci DOD, které se vypořádávalo se všemi mimozemskými povyky a řídilo několik vládních budov, hlavně Oblast 51. Daedalus vedl všechno, pokud přišlo na náš druh. Mnoho mimozemšťanů, nejen Luxenů ale i Arumů, bylo jimi sebraných. Velmi málo jich bylo znovu viděných. Byli jako zrůdy k oběma našim druhům, ovládající nepředstavitelnou sílu zevnitř vlády a provádějící bůhvíco, když přišlo na jejich experimenty. Říkalo se, že vytvářely sračky. Jakože si zahrávali s lidskou a mimozemskou DNA. Dokonce i já jsem se plazil, když přišlo na Daedalus.

Opřel jsem se a podíval se na muže. “A co si o tom myslí senátor?”

“Není příliš potěšen.” Richards vypustil slabý povzdech. “Setkali jsme se s ním dnes ráno. Je velmi…hlasitý o umlčení slečny Crossové. Věří, že pokud ona už déle nebude problémem, pak bude moct být Phillip propuštěn.”

“Může být Phillip propuštěn?”

“To se ještě neví,” odpověděl Zombro stoicky.

“Pořád nechápu, jaký je problém,” řekl jsem. “Pokud tahle slečna Crossová viděla, co se stalo v garáži, pak se o ni postarejte.”

“Ministerstvo ještě nerozhodlo, co dělat se slečnou Crossovou.” Richards vytáhl tenký zápisník. “Stala se svědkem Luxena a je přesvědčená, že co viděla, je pravda.”

“Tak pokud si ministerstvo není jisté, ať ji zničí senátor.” Tohle nebude poprvé ani naposledy, co člověk narazil na pravdu. Mimozemšťané byli uprostřed nich a všech těch hovadin. Obvykle, se Daedalus do toho zapojil, ale DOD byla první linie v obraně. “Tak jako tak, nechte mě tohle říct znovu, nemám ponětí, co má tohle, sakra, se mnou.”

Zombrovo zamračení se o zlomek palce prohloubilo. “Není to tak jednoduché.”

Nikdy nebylo. Chtěl jsem další pivo. “Řeknete mi to někdo?”

Mladá servírka s křivkami prošla kolem našeho stolu, zpomalující, když nesla tác plný prázdných láhví. Poslala mi dlouhý, významný pohled a skutečně jsem si přál mít čas ho prozkoumat, hlavně, když přidala do svého kroku zvláštní škubání. Nemusel jsem být úplně člověk, ale jistě jsem měl nějaké velmi zuřící lidské potřeby.

“Senátor Vanderson vzal problém do svých rukou,” vysvětlil Richards, upoutávající mou pozornost zpátky k problému. “Krátce po opuštění jeho kanceláře jsme se dozvěděli, že vydal rozkaz na zabití slečny Crossové.”

Jo, pořád jsem nevěděl, co byl ten velký zasraný problém. Pokud tahle slečna Crossová byla skutečně bezpečnostní riziko, nechat Luxena zničit ji, vyřeší všechno. Ale to nebylo ono. DOD rádo věřilo, že měli úplnou kontrolu nad Luxenskou rasou, a když šel Luxen úmyslně proti nařízením DOD nebo se je snažil obejít, DOD by muselo táhnout za jeden provaz s někým a ještě navíc s Luxenem, jako je senátor Vanderson. Můj smích mi vydělal tvrdé pohledy od obou důstojníků. “Myslím, že jsem to pochopil. DOD je naštvané, protože senátor se chystá něco udělat bez jejich povolení. A vy lidi nemůžete jen tak sejmout senátora, protože je volební rok a jeho “zmizení” by vyvolalo příliš mnoho otázek.”

Ani jeden z důstojníků neřekl ani slovo. Uchechtl jsem se. “Všechno jsem vám řekl předtím. Myslíte, že Luxeni jsou ovladatelný, protože jsou pěkní, když září, ale hodlají se přesekat přímo přes lidskou rasu.”

“Drž hubu, Huntere,” zavrčel Zombro.

Přesunul jsem se tak rychle, že Zombro ucukl, ale nebyl dost rychlý. Popadl jsem důstojníka za límec jeho košile, dostal se přímo do jeho obličeje. “Ještě jednou mi řekneš, abych držel hubu, a já ti urvu jazyk a donutím tě ho sníst. Rozumíš?”

Zombro se natáhl pro zbraň a já jsem upevnil mé sevření. “Na tvým místě bych na to ani nepomyslel, kámo.”

“Tak dobře, lidi, to už stačilo.” Richards se potil. “Všichni jsme ve stejném týmu.”

Držící Zombrův rozšířený pohled ještě chvíli, jsem důstojníka pomalu pustil a zhoupnul jsem pohledem na Richardse. “Nejsme ve stejném týmu.”

“Dobře.” Richards zvedl ruce. “Ale musíme spolupracovat.”

Tím jsem si nebyl tak jistý. Bubnující prsty po stolu, jsem přinutil své tělo nadechnout se a pomalu vydechnout. Chtěl jsem Zombra sežrat. “Je toho víc, že jo?”

Richards se podíval na Zombra předtím, než promluvil. “Během jejího policejního rozhovoru, slečna Crossová předala nějaké informace, o které má Daedalus zájem. Nějaké klíčové slova, se kterými nejsou obeznámeni.”

Odhrnul jsem si vlnu černých vlasů z čela. “A to?”

“Zmínila něco o Projektu Orel.” Richards se odmlčel. “Daedalus by rád věděl, co to je.”

“Tak se jí zeptejte.”

Zombro si promnul spánek. “Slečna Crossová si teď nevzpomíná, ale je tu šance, že ví víc, a bez ohledu na to, co to může být, je to důvod, proč ji chce senátor tak moc umlčet.”

Sval v mé čelisti začal tikat. Takže se záhada prohloubila. Problém byl, že jsem se sakra nestaral. “Naposledy, co má tohle co dělat se mnou?”

“Potřebujeme, abys zjistil, jestli z ní můžeš získat nějaké informace a hlídal ji.”

Zamrkal jsem. “Ještě jednou?” Karmínová se objevila na Zombrově vypeckovaném obličeji. “Nemyslím, že se Richards zakoktal. Potřebujeme, abys hlídal slečnu Crossovou. Kdo jiný ji může ochránit před Luxenem lépe než Arum? Byl jsi prakticky vychovaný na boj s nimi.”

Pravda, ale co je to sakra napadlo? “Musíte si ze mě dělat prdel.”

Richards posunul po stole útržek papíru. Obsahoval narychlo načmáranou adresu. Nechtěl jsem se toho ani dotknout. “Tohle je tvá práce. Právě teď, věříme, že netuší, kde bydlí, ale je to jen otázka času, než ji najdou.”

Vyštěkl jsem krátký smích. “Má práce není hlídat lidi.”

Zombro se ušklíbl a já jsem mu ten úšklebek chtěl srazit z obličeje. “Teď je.”

Stálo mě to každý kousek mé sebekontroly, abych nehodil Zombra přes stěnu. “Jsem ten poslední na této planetě, kterého byste měli tímhle zatěžovat.”

“Jsi to buď ty, nebo slečna Crossová zemře,” Richards odůvodnil žalostně. “Když po ní půjdou Luxeni-”

“Nebudete je schopní zastavit,” vyprskl jsem, víc naštvaný, než jsem kdy za dlouhý čas byl. “Tohle je váš problém.”

“Teď je to tvůj problém,” řekl Zombro.

Člověče, jednoho dne tohohle chlapa zabiju a budu si to zasraně užívat.

Richards se nervózně podíval na svého partnera. “Vím, že tohle není typicky to, o co tě obyčejně žádáme, ale žádáme tě o to.” Odmlčel se. “Je to situace života a smrti.”

“Ne, že chci zničit tvé předpojaté představy o mně, ale vypadám, že se starám?”

Zombro vypustil bohatou kletbu. “Začneš se starat, protože na rozdíl od všeobecného přesvědčení, DOD je a vždycky bude za bezpečností lidí a ne za mimozemskými formami života. A pokud můžeme zjistit, co slečna Crossová ví a přesvědčit ji, aby zůstala zticha, pak bychom to měli zkusit jako první.”

No, někdo o tom zapomněl informovat Daedalus, protože se zdálo, že neměli problém poskytnout lidem koupel v cementu. Sakra. Tohle mě nepotěšilo. V mém těle nebyla jediná trpělivá kost a jediný důvod, proč jsem někdy byl kolem ženy, byl ukojit prvotní hlad. Nehlídal jsem je. Nechránil jsem je. Nebylo to v mé povaze a důstojníci to věděli. Tady jsem nebyl ten dobrej hoch. Byla velká šance, že bych zabil slečnu Crossovou.

Kapitola 4

SERENA

Tři dny uplynuly, jako by byly zabalené v husté mlze. Ten první jsem strávila brečením v posteli a musím říct, že takhle jsem neplakala od máminy smrti. Když jsem se konečně přinutila vylézt z postele, našla jsem v skříni zastrčenej starej telefon. Ten, který jsem měla v ten den u sebe, se už nikdy nevzpamatoval. Vím, že za to mohlo elektrické napětí, které se přeřítilo garáží. Usmažilo mi to telefon a zajímalo by mně, jestli se to samé stalo s mým počítačem v autě.

Škola mi dala na zbytek týdne volno. Ředitel Harrison slyšel, co se stalo, už když jsem mu v úterý ráno volala. Zavolala jsem taky Melině mámě. Rozhovor s ní mě hluboce ranil. Byla neutišitelná. I když totiž měly své momenty jako každá matka s dcerou, stejně jí to zlomilo srdce.

Když jsem zavěsila, byla jsem si jistá, že moje oteklé oči už nedokážou vyronit ani slzu, ale mýlila jsem se. Neřekla jsem jí, co jsem viděla, ani co mi Mel řekla. V tu chvíli se to nezdálo jako správná věc. Místní noviny měli o explozi pouze útržkovité informace. Byla to nějaká šílená nehoda? Útok teroristů? Zásah na Mel?

Později tomu bylo těžké uvěřit, a i pro mě bylo těžké to strávit, ale já tam byla. Viděla jsem, jak byla Mel vyděšená a viděla jsem tu…tu věc zničit její auto. Nebyla tam ani zmínka o senátorových synech nebo o tom, co jsem řekla policii.

Ve středu jsem se přistihla, jak se probírám mými starými albami s Mel. Naše fotky mi vykouzlily úsměv na tváři. A taky mě přinutili znovu brečet. Fotky ze střední byli dost výmluvné. Mel vyrostla do této vysoké, modelkovitě chudé rákosky a její modré oči přímo zářili v kontrastu s její opálenou kůží a tmavými vlasy. Se svým megawattovým úsměvem byla absolutně ohromující, a když jsme byly ještě teenagerky, zvažovala myšlenku na modeling. Mohla to dokázat.

Moje obrázky už nebyly tak úžasné. V deváté třídě jsem přestala růst, za co si mně Mel vždy dobírala. Mé světlé vlasy byli dlouhé a vlnité, v neustálém chaotickém stylu. Tam, kde měla Mel bezchybnou pleť a božské tělo, jsem já měla na střední pihy a boky, které přišli jen tak odnikud. Probírání se obrázky mi uvolnilo část tlaku z hrudi. Mel nezůstane zapomenutá. Měla jsem své vzpomínky, ale dostane se jí někdy spravedlnosti? O tom pochybuju. To, co se stalo, vypadá úplně jako vystřižené z nějakého sci-fi filmu. I kdyby mě nešálil zrak a za tím vším by stáli senátorovy synové, vím, že by se to zametlo pod koberec.

Kdo byla Mel ve srovnání s politickou elitou? Hněv se ve mně vznítil jako zkažená rána a nutil mě přehrávat si ty osudné události znovu a znovu. Ve čtvrtek jsem obdržela krátký hovor, že si můžu vyzvednout své auto, ale o tom, kdo za to byl zodpovědný, nepadlo ani slovo. Už žádné otázky. Ticho. Nevěděla jsem, co si o tom mám myslet.

Po tom, co jsem si zavolala taxík, jsem se převlékla do džínů a trika. Jak jsem lezla na zádní sedadla taxíku, v žaludku se mi zformoval uzel. Když jsem taxikáři dávala pokyny do garáže, hlas se mi třásl. Jedna moje obrovská část tam už nechtěla nikdy vkročit, ale nebyla jsem v situaci, že bych si mohla prostě koupit nové auto. Obvykle vytížené ulice v centru Boulderu byli relativně klidné. Takže netrvalo moc dlouho, než jsem vystoupila u vchodu do garáže.

Stála jsem tam, tisknouc si kabelku k prsům, jako by to byl nějaký druh štítu. V mírném vánku se netečně třepotala žlutá páska místa činu. Nadechla jsem se, a možná za to mohla moje představivost, ale pořád jsem ve vzduchu mohla cítit spálený kov. Přešlo několik momentů, než jsem přinutila své nohy se pohnout, klíčky už připravené v mých rukách.

Vstupování do garáže nebylo vůbec jednoduché. Stropní světla byla sice nahrazena, ale já jsem přesto stále viděla, jak explodují, metající kolem sebe jiskry jako prskavky, se kterými jsme si s Mel hráli jako malé. A jak dokázali důstojníci vysvětlit tohle? Světla vybouchla ještě před explozí. Na rukou mi naskočila husí kůže. V garáži bylo chladněji, ale věděla jsem, že to nebyl ten problém. Být tu…hrdlo se mi stáhlo dosud neprolitými slzami.

Říkala jsem si, abych si dívala jenom dopředu, ne na místo, kde stálo Melino auto, šla přímo ke svému autu, nastoupila a vypadla, ale i tak jsem stála před místem, kde Mel parkovala. Podlaha byla spálená stejně jako kovové nosníky nad ní. Jako by tam někdo založil oheň. Možná jsem nebyla žádný expert na výbušniny, ale zdálo se divné, že obě strany poznačené podlahy byli netknuté. Nebyla tam ani skvrnka spálené země. Jak by mohla být bomba takhle kontrolovaná?

Byla to hloupá otázka, protože jsem věděla, že to žádná bomba nebyla. Přinutila jsem se pokračovat v chůzi. V garáži zbylo jenom několik aut. Žádné z nich nevypadalo poškozené. Dokonce ani ty v řadě za Mel. Byla jsem na půl cestě ke svému opuštěnému autu, když mi po kůži přešlo další mrazení. Přelil se mnou příšerný pocit déj? vu, nepochybně pozůstatek nedávné tragické události. Koneckonců, stála jsem na tom samém místě jako v pondělí večer, když jsem uviděla toho muže. I když tenhle pocit byl jiný. Čekala jsem, že někdo vystoupí nebo zavolá mé jméno. Cítila jsem se sledovaná.

Házejíc kolem sebe rychlý pohled, jsem zjistila, že jsem sama. Nikdo mě nepronásledoval ze stínů. Přeháněla jsem to-což je naprosto pochopitelné. Ale chlad neodcházel. S bušícím srdcem jsem zbytek cesty k autu uháněla, žabky se mi odráželi od cementu. Bez dechu jsem zmáčkla tlačítko pro odemknutí na klíčkách a smykem se zastavila. Jak jsem omotávala prsty kolem kliky, všechno, na co jsem dokázala myslet, bylo, že jakmile budu v autě, radši by mělo naskočit a jakmile to udělá, už sem nikdy nepřijdu. Nikdy.

Trhnutím jsem otevřela dveře a otočila se, abych nastoupila, očima klouzajíc po ztemnělé, prázdné garáži. Srdce mi bylo jako splašené, příliš rychle pumpujíc krev. Měla jsem panický záchvat? Jeden jsem už měla, v den, kdy jsem se dozvěděla o mámě, ale od té doby jsem ještě takové chaotické emoce nezažila. Nutíc se k několika dlouhým, hlubokým nádechům, jsem si hodila kabelku na sedadlo spolujezdce a naposled přejela pohledem okolí.

A tehdy jsem ho uviděla. Nebo alespoň stín ve tvaru muže, opírajícího se o nosník, ne více než pět parkovacích míst ode mě. Před sekundou tam ještě nikdo nebyl. Všimla bych si mohutný stín a zaslechla kroky v hrobově tiché garáži…pokud jsem oficiálně nebyla ta nejvíce nevšímavá osoba na světě. Dech se mi zadrhl a mé sevření na dveřích auta zesílilo. Stín byl tak tmavý a hluboký, až se zdálo, že vytváří svou vlastní černou díru, pohlcující světlo ze svého okolí a pak se najednou oddělil od temnoty, klouzajíc dopředu. Srdce mi kleslo a přinutila jsem se zamrkat.

Nebyl to stín. Ach ne. Velice vysoký muž vykročil, jeho “zadky nakopávající” boty bušili s každým jedním predátorským krokem. Nějakým způsobem tišší než moje nepřístojně hlasité žabky. Udělala jsem krok zpátky. Každý instinkt na mně zleva i zprava střílel varování, ale já byla zakořeněná do cementu, neschopná se pohnout, jak se cizinec pořád přibližoval. A on nekráčel. Ach ne. Pohyboval se jako obrovská džunglová kočka, pronásledující svou kořist a já se ještě nikdy v životě necítila víc jako kořist než právě v tu chvíli.

Ten muž byl až směšně vysoký, dosahujíc přinejmenším šest a půl stopy, což bylo k mým pět a půl stopám jako velikost Yettiho. Jak přišel blíž, pochopila jsem, proč jsem si ho spletla se stínem. Byl oblečen v pohodlných, černých kožených kalhotách a obyčejném černém triku s krátkými rukávy, které bylo natáhnuté přes jeho široká ramena a skvěle tvarované paže. Drahý Pane na nebesích. Mohla jsem pod tím trikem, ohýbajícím se mu přes břicho s každým krokem, dokonce vidět provazce svalů na břichu. A já bych vsadila svůj spořicí účet na to, že ten muž měl žulově tvrdých šest cihliček. S vysušenou pusou jsem nadzvedla řasy.

Slova ho ani nedokážou popsat. Měl bledou pokožku-ne příšerně nebo nemocně bledou, ale alabastrovou vůči jeho rozcuchaným vlnitým vlasům, tak černým, až v sobě skrývaly odlesky modré, jako havraní křídla. Silná brada a vyřezávaná čelist doplňovali široké lícní kosti. Musel mít blízko ke třicítce, možná něco po třicítce. Plné, smyslné rty se na jedné straně stáčely, jako by věděl nějaký soukromý vtip.

Na tom, jak byla jeho tvář seskládána dohromady, bylo něco exotického. Možná za to mohl mírný sklon vnějších koutků jeho očí nebo fakt, že jsem nikdy předtím neviděla nikoho, kdo vypadal jako on. Připomínal mi jednoho z těch mužských modelů na obálkách upírských, romantických knih. Klidně by mohl být jeden z nich, až na to, že…

“Slečno Crossová?” Měl hlas jako whisky, hluboký a sametově hladký, ale něco na jeho tvrdé čelisti napovídalo, že se moc často nesmál. Dvě oči tak bleděmodré až se zdálo, že postrádají jakoukoliv barvu, na mě zírali zpět. A silné řasy barvy sazí, lemující tyto ohromující oči, jenom zdůrazňovali jejich bledost. Na moment mě napadlo, jestli náhodou není slepý. Jeho oči byli až syrové, ale také nepochybně krásné. A pak jsem si uvědomila, že na něj zírám a on se…on se na mně culil.

Vytrhla jsem se ze snění a naježila se. “Kdo jste?”

Nadzvedl jedno obočí. “Takhle zdravíte lidi běžně?”

Obvykle jsem byla až neslušně zdvořilá. Co ale bylo zvláštní, moje srdce se nezpomalilo, i když jsem už necítila žádné bezprostřední nebezpečí. “A vy se běžně plížíte k ženám v garáži-?”

“-kterou před nedávnem někdo vyhodil do povětří?”

Při kruté připomínce toho, co se stalo, jsem se ostře nadechla. “Omluvte mně,” řekla jsem, otáčejíc se k autu předtím, než jsem se rozplakala.

Muž si hlasitě povzdechl. “Co jsem chtěl říct, bylo, že máte pravdu. Měl jsem se ozvat dřív. Prošla jste si velice…”

Odmlčel se, když jsem na něj zírala. Pohlednou tvář mu poznamenal zmatený výraz, jako by si mentálně procházel nějaký seznam, ale nemohl přijít na to správné slovo. Založila jsem si ruce, čekajíc po dobu, kterou jsem považovala za přiměřenou, až mi došla trpělivost. “Traumatické? Stresující? Zneklidňující?”

Přikývl. “Jo, tyhle věci.”

Svraštila jsem obočí a stáhla rty. “S čím vám můžu pomoct?”

“Jmenuju se Hunter. Jsem z Ministerstva Obrany.”

“Ministerstva Obrany? Proč jsou zapojení? Chci říct, vím, že to, co jsem viděla, bylo svým způsobem…”

“Dobře. Nemluvme o tom, co jste viděla.” Založil si ruce, natahujíc materiál svého trika. Opět mi na něj spadl pohled. Podivné oblečení pro Ministerstva Obrany. Zamračila jsem se, přemisťující pohled na místo, kde se mu křížili předloktí. Bože, tenhle chlap musel mít pěkně tvrdý tréninkový režim.

“Patříte k těm důstojníkům, se kterými jsem mluvila v pondělí ráno?”

“Pokud se jeden z nich choval, jako by měl zácpu, pak jo, patřím k důstojníkovi Zombrovi a Richardsovi.”

Rty se mi začaly uvolňovat. “No, musím přiznat, že jeden z nich vypadal, jako by mu bylo nepříjemně…” Podívala jsem se a našla ho sledovat mě se svýma tajemnýma světlýma očima. “Myslela jsem, že jsou z Vnitřní Bezpečnosti.”

“To řekli?”

To nebyla odpověď, ale jak jsem čekala na bližší informace, uvědomila jsem si, že to je všechno, co dostanu. “Máte nějaké příjmení?”

“Ne.”

“Ne?” Hunter přikývl. “Jste tady, abyste se mě zeptal na to, co se stalo?” Zeptala jsem se, dlaně se mi začali potit. Něco nebylo v pořádku. Jeho výraz se nezměnil.

“Ne.”

Myslela jsem, že právě přišel čas požádat o nějakou identifikaci, ale než jsem to stihla udělat, Hunter postoupil dopředu, vytlačujíc mě. Zády jsem narazila o bok auta a nezbyl mi žádný prostor, kudy bych prošla. Srdce mi zakoplo, jak jsem se ostře nadechla. Vůně mužského koření a mýdla mě zaplavila. “Tak proč jste tady?”

Naklonil hlavu na stranu, jak po mně putoval svýma bledýma očima předtím, než se mu opět usadili na mé tváři. Intenzita jeho pohledu byla znervózňující. “Ty.”

“Já?” Vypískla jsem.

“Jsem tady kvůli tobě,” řekl. Uvolňujíc si paže, se naklonil, pokládajíc obě své ruce na auto po stranách mých ramen. A když sklonil hlavu, byla jeho tvář sotva pár centimetrů od té mé. “Myslím, že bys měla jít domů.”

To nebylo to, co jsem očekávala, že řekne. “Promiňte?”

Jednou rukou mi zvedl pramen vlasů a já ztuhla. Držel ji mezi námi, zkoumajíc světle blonďaté pramínky. “Řekl jsem, že bys měla jít domů. Možná si vzít volno na zbytek týdne…nebo i měsíce. Přijít sem, si vyzvednout auto, nebylo moc chytré.”

Sledovala jsem ho obtáčet si pramínek mých vlasů kolem svého dlouhého prstu a pak jsem vzhlédla, střetávajíc se s jeho pohledem. Dech se mi zkrátil, tváře zahřáli. Tenhle muž, s tím jeho hlubokým hlasem a zvláštníma očima, musel vyzařovat nějaký druh epických sexuálních feromonů, protože jsem se s ním náhle viděla v posteli, naše těla zkroucená do sebe a kolébající se dohromady. Většinou jsem nespřádala fantazie o náhodných cizincích, hlavně o těch, kteří se mi jako nějaký blázni dotýkali vlasů. Tohle bylo divný.

Odtáhla jsem mu ruku, zkrotila své očividně stresem vyvolané hormony. “Nedělejte to.”

Jedna strana jeho rtů se vykroutila nahoru. “Dělat co?”

“Dotýkat se mých vlasů.”

Ztemnělá garáž byla pořád prázdná. Dobrý Bože, vážně bych tady neměla být. Znovu jsem se na něj podívala, zaznamenávajíc kožené kalhoty a motorkářské boty. Nenařizuje většina vládních zákonů, aby jejich důstojníci nosili oblek nebo alespoň přiléhající khaki kalhoty? A kde měl zbraň? A ti předešlí důstojníci se mi nedotýkali vlasů. Tenhle muž byl v mnoha ohledech nevhodný. Vážně jsem ho měla požádat o odznak, než jsem ho nechala přijít tak blízko, protože teď jsem byla zaseklá mezi svým autem a nepohnutelnou zdí svalů.

Projel mnou ledový strach, když se mě zmocnilo hluboké uvědomění. Tenhle muž nebyl z Ministerstva Obrany ani z Vnitřní Bezpečnosti. V žaludku se mi naplno rozmohla panika a moje sevření na klíčích zesílilo, přemýšlejíc, jestli se nedají použít jako doma udělaná zbraň. Bože, poslouchám se vůbec? Mluvím o použití klíčů jako zbraně? Jako by ho to vůbec dokázalo zastavit. Mohl by mně prohodit do dalšího týdne téměř bez námahy.

“Pokud nemáte žádné otázky, půjdu…už půjdu domů.” Hlas se mi třásl a postrádal autoritu, kterou jsem chtěla do toho vložit.

Hunter se nehnul po dobu, co mi připadalo jako věčnost. Srdce mi bušilo v uších, ale pak ustoupil, pohledem pořád neopouštěl mou tvář. “V tom případě jdi domů.”

Vypustila jsem roztřesený výdech. Nemusel mi to říkat dvakrát. Otáčejíc se, jsem nastoupila do auta a zavřela dveře. S třesoucíma rukama jsem strčila klíčky do zapalování a-díky Bohu-motor se s řevem probral k životu. Házejíc rychlý pohled přes okno, jsem neviděla Huntera. Nikde. Bylo to, jako kdyby tam nikdy nebil. Nutíc auto k pohybu, jsem vyjela z parkovacího místa, s pištícími pneumatikami a pálícím se plastem. Ale omamná vůně koření a mýdla se mnou pořád zůstávala.

Kapitola 5

SERENA

Nechtěla jsem jít hned domů. Nevěděla jsem proč, ale byla jsem neochotná to udělat. Třásly se mi ruce na volantu, což způsobilo, že jsem držela věci, jako stará babička daleko od přijatelného věku na řízení. Kdo sakra byl ten chlap, Hunter? Rozhodně nebyl důstojník Ministerstva Obrany, ledaže by organizace vyměnila obleky za kožené kalhoty a módní sestřihy za opravdu jemně vypadající vlasy. A člověče, on měl pěkné vlasy. Proč přemýšlím o jeho vlasech? Když Hunter nepracuje pro DOD, pak pro koho pracuje? A co se stalo s Vnitřní Bezpečností? Pracovaly tyhle dvě skupiny spolu? Bože, jsem tak zmatená, že chci praštit hlavou do volantu. Jako by to mohlo pomoct.

Nezáleželo na tom, jak spletitý se můj mozek cítil právě teď, moje vzpomínky z pondělní noci byly jasné. Viděla jsem muže, který přišel odnikud, pohyboval se nelidsky rychle-rychleji, než moje oči mohly sledovat-a pak vyzařoval některý druh přeplňovaného světla, které bylo dost silné, aby vyhodilo do povětří auto a ukončilo život moji kamarádky. Cítila jsem se šíleně, asi stejně, jako se cítila Mel poté, co uviděla Philipa přeměnit se na…žárovku, ale já jsem věděla, co jsem viděla.

Po tom, co jsem bezcílně řídila, jsem se vracela zpátky k mému bytu, když vytrácející se odpolední slunce pražilo na silnice města Boulder. Čtyřpodlažní bytový komplex, kde jsem žila, obývali převážně dělničtí nájemníci středního věku. Jen velmi málo z nich mělo děti, takže tohle místo bylo většinou tiché. Usedlé. Mel vždycky říkala, že jí to připomíná jeden z těch důchodcovských bytových domů. Měla pravdu. Parkujíc moje auto na určeném místě, jsem zamířila do otevřené chodby, zdolávajíc první kovové schodiště. Hrdá, že jsem se nedívala přes rameno každých pět vteřin jako paranoidní blázen, zatočila jsem na čtvrté patro a v duchu si udělala poznámku, že když jsem se přistěhovala, skoro jsem měla byt v prvním patře. Nosit si potraviny byla pěkná otrava. Pomohlo to, soustředit se na tyhle druhy obyčejných stížností, když jsem šla dlouhou, úzkou chodbou. Možná jediný způsob, jak udržovat nějakou podobnost normálnosti, bylo přemýšlet o bezvýznamných věcech. Touhle cestou se nebudu cítit, jako by se můj život rozpadal jako křehké pečivo. Zastavila jsem se před dveřmi bytu, sklonila jsem hlavu, když jsem dávala klíč do zámku, takže mi vlasy sklouzly dopředu do obličeje. Odstrčila jsem je zpátky, strčila si masu zamotaných vln přes rameno, když jsem zvedla hlavu, povzdechla jsem si.

Věci budou v pohodě. Budou…

Ostrý mráz mi vystřelil přes ramena. Byl to pocit tak silný, že jsem ho nemohla ignorovat. Bylo to hrozivé, těžké a temné. Dusící. Někdo mě znovu sledoval. Když se moje dveře pomaloučku otevřely, podívala jsem se přes rameno, dolů do haly. Tam stál, muž-ach můj Bože-ten muž z parkovací garáže. Ne Hunter. Ten druhý. Muž s pískově zbarvenými vlasy se objevil ve světlejší předsíni. Vypadal neškodně, jak tam tak stál, ruce strčené v khaki kalhotách, jeho polokošile přitisknutá a zastrčená do kalhot. Byl chodící-ehm stojící-a dýchající reklama na pánské oblečení. Ten muž zachytil můj pohled a napjatě se usmál.

Studený závan strachu mi stékal po krku. Rychle jsem se přesunula, zatlačila jsem na zbytek otevřených dveří a zamkla za sebou, když jsem sahala do kabelky, prohrabávala to tam pro můj telefon. Potřebovala jsem zavolat policii a potřebovala jsem se odsud sakra dostat. Moje prsty letěly přes klávesnici-a ruka sevřela mé rameno, otáčejíc mě. Zaječela jsem, když mi taška sklouzla z ramene, spadla na koberec. Byla jsem tváří v tvář s mužem z chodby. Můj mozek nedokázal nic na sekundu zpracovat, protože bylo nemožné, že by byl v mém bytě. Viděla jsem ho na konci haly. Nikdo se nemůže pohybovat tak rychle. Žádný člověk… On není člověk. Mužova paže se svinula pryč, srazila mi telefon z ruky. Telefon udeřil přímo do nedaleké stěny takovou silou, že to udělalo díru do omítky a roztříštil se.

“Promiň,” řekl muž. “Nemůžeš zavolat policii.”

Panika se do mě lila, když jsem zacouvala, bouchla se do malého baru mého kuchyňského pultu. “Co…co chceš?”

Ten stejně divný, napjatý úsměv nikdy nezmizel z jeho obličej. “Myslím, že teď je to jasné.”

To bylo. Každá část mě uznala, že to byla situace života a smrti. Nezáleželo na tom, jak se tento muž dostal tak rychle do mého bytu, jen že tady byl, aby mě zabil.

A já vím proč, kvůli Mel, a protože jsem ho viděla v garáži. Moje svaly se uzamkly s přívalem adrenalinu, pumpujícího v mých žilách. Převzal to instinkt. Sakra ne, nechystám se zemřít v tomhle mizerném bytě. Do hajzlu. To ne. Sáhla jsem slepě za sebe, prsty udeřila do hrany toustovače. Nebyla to nejlepší zbraň, ale bude to muset stačit. Vytrhla jsem ho ze zdi a hodila po útočníkovi. A to ne holčičím hodem. Hrála jsem softball celou střední školu a dokonce rekreačně trénovala ligu pár let na univerzitě. Tento druh hodu mohl udělat nějakou škodu. Kromě toustovače…ten toho muže nezasáhl. Toustovač…ten se zastavil ve vzduchu, zmražený, jako by někdo udělal pauzu v čase. Z mých plic byl proražen dech. “Do prdele.”

“Házení není hezké.” Mávl rukou do strany a toustovač neškodně narazil do zdi.

Odstrčila jsem se od pultu a popadla spodní část tlusté lampy. Rozmáchla jsem se jako netopýr. Vykřikla jsem, když jsem ucítila, jak mi lampa byla nějakou neviditelnou silou vytržena z rukou. Narazila do gauče. Ne. Ne. Ne. Co to je za věc? Tlak mě zasáhl v hrudi, když jsem vyrazila do kuchyně, šla jsem pro baseballovou pálku, která byla roky opřená o kuchyňskou linku. Muž se objevil přede mnou, usmíval se, jako by se mu to líbilo. Smykem jsem se zastavila. Zacouvala jsem a sevřela jsem podpěru zděšení.

“Boj je opravdu zbytečný, Sereno.” Plížil se dopředu, každý krok pomalý a přesný. Skutečnost, že zná moje jméno, nebyla překvapující. “Ale je to zábavné.”

Otočila jsem se ke dveřím s vědomím, že dostat se ven, byla moje jediná šance na přežití. Objevil se přede mnou, zablokoval mi východ. Obrys jeho těla byl rozmazaný, blikal, jako by se pohyboval tak rychle, že i jeho tělo s ním nemohlo udržet krok. Klopýtla jsem zpátky, oči široké. Zděšená jsem se dívala na mužovy oči, jak se rozšířily, jeho zorničky zbělely, zářící jako vybroušené, leštěné diamanty.

“Není to osobní, bejby,” řekl a jeho hlas byl tak nenucený, jako by se ptal na směr. “Spíš špatný přítel, špatné místo a čas.”

Otevřela jsem pusu ke křiku jako o svatý život, ale muž byl najednou přímo přede mnou. Jeho ruka mě zasáhla do krku, přerušila můj křik. Zvedl mě z mých nohou a strčil mě dozadu. Moje hlava narazila do zdi. Nával hvězdiček mi explodoval v mysli. Jeho prsty se mi zarývaly do masa na krku, tlačící na moji průdušnici. Šílela jsem. Chňapla jsem mu po ruce na krku, kopala a mlátila, ale byl nepřirozeně silný. Nemohla jsem dostat prsty mezi jeho a moji kůži. Nezdálo se, že by ho kopance vyvedly z míry, když nezaujatě sledoval, jak bojuju. Bolest se roztříštila v zadní části mé hlavy, rozšířila se do začátku bezbožného hoření krku, když jsem lapala po dechu, ale nemohla jsem se nadechnout. Pohyby zpomalily, když jsem ho plácla po ruce, odmítala jsem se vzdát a odejít takhle. Naklonil se a přitiskl čelo proti mému.

“Bude to jednodušší, když přestaneš bojovat,” zamumlal. “Jen se tomu poddej. Touhle cestou bude po všem rychleji.”

Prosila jsem očima, opravdu prosila, ale ten muž-ta věc-zavrtěl pomalu hlavou, zamlaskal jazykem. Hrál si se mnou. Vzhledem k tomu, čeho byl schopen, mohl mě jen spálit nebo křupnout krkem, ale on si vybral tohle. Moje mysl v rozích ztmavla, neúprosná, děsivě zasahující tma. Věděla jsem, že když tady podlehnu, nebude cesty zpět. V posledním, zoufalém pokusu, jsem ho udeřila rukou, drápala po útočníkových očích. Snadno se vyhnul útoku, zasmál se-on se smál. V ten moment jsem věřila, že to mohla být poslední věc, co uslyším-tak studený, neohrožený smích. Až na to, že to nebyla poslední věc, co jsem slyšela. Hlasité praskání se rozléhalo po bytě, takže můj útočník otočil hlavu na stranu. Přes jeho rameno, jsem viděla trhlinu, praskající dolů uprostřed skleněných dveří nad stupínkem na velký balkón. Trhlina se šířila jako pavučina, dosáhla na každý roh dveří. Mimo sklo na balkóně byl stín tak tmavý, že se zdálo, že bylo zatmění slunce.

Sklo se rozbilo, padajíc na zem jako cinkání zvonkohry a stín se pohyboval uvnitř bytu. Mráz, zpropadený mráz, se šířil po kuchyňských stěnách, tenký, ledový povlak. Muž mě pustil. Spadla jsem na zem na kolena, zdvojnásobila jsem nasávání vzduchu do mého pohmožděného krku.

“Arum,” řekl ten muž. Překulila jsem se na své hýždě, zvedla hlavu, když moje plíce pracovali, prodlužujíc doplnění zbavených buněk. To, co jsem viděla…ach Bože…musela to být halucinace. Stín se vrhl na útočníka, zpevňující se, jak letěl přes moji kuchyni. Narazil do toho chlápka se sílou nákladního vlaku, srazil ho na gauč. Škrábající se zády po zdi, jsem zvedla pohled. Cyklón stínů vířil na místě, odhalující podobu s každým brutálním obratem. Volné papíry letěly do vzduchu. Závěsy, pokrývající okna, se zvedaly. Levné obrázky zarachotily na stěnách. Pod černým mrakem se tvořily dvě nohy, trup, paže a široká ramena. Všechno v místnosti se zastavilo. Papíry se zachvěly na podlaze jako holubice. Záclony se houpaly zpátky na oknech. Stinný cyklon se uklidnil, odhalující člověka. Moje zalapání po dechu rozbilo ticho. Hunter stál na místě, kde byl stín, vysoký a s impozantní silou. A usmíval se, smrtící úšklebek, který říkal, že vítal boj, který věděl, že vyhraje. Ten druhý muž byl na nohách, ruce zaťaté a sevřené po bocích. Zlatá pleť mého útočníka byla teď strašně bílá. Hrůza vyplnila ty diamantově zbarvené oči.

“Opravdu to chceš udělat?” Hunterův hluboký, uhlazený hlas válcoval jako hrom.

Mužovy rty se stáhly do zavrčení a skoro jsem si myslela, že uvidím tesáky, vyčnívající z jeho úst. Nebyly tam žádné, ale pak ten muž vletěl na Huntera, jeho forma na okrajích rozmazaná. Celá jeho forma přeblikávala jako stará televizní stanice, která ztratila příjem. Jasné světlo zaplavilo pokoj, to přišlo z muže. Ještě tam byl, ale…on byl vyroben ze světla. Pevný humanoid vytvořený ze světla. Přesně, jak to říkala Mel, připadala jsem si hloupě. Jako chodící, zasraná žárovka.

Žárovka vztáhla ruku dozadu. Bělavě červené světlo zapraskalo a střílelo do vzduchu, zatočil rukou dolů. Poznala jsem ten samý krok z parkovací garáže, a přestala myslet. Kolébajíc se na nohách, jsem popadla pálku. Všechno se to stalo tak rychle. Vrazila jsem pálku do Žárovky vší svou silou. Pálka vystřelila do vzduchu, jako dýka a točila se a točila. Hlava Žárovky se otočila v mém směru. Hunter zaklel. Žárovka zvedla ruku, chytila pálku, první rukojeť. Pach kovu a pak se pálka zhroutila, spálená na popel.

“Sakra.” Řekla jsem, o krok ustoupila.

Mávl rukou, a já byla pryč z nohou dříve, než jsem stihla mrknout. Plula jsem dozadu jako hadrová panenka, plácla sebou do zdi. Projela mnou bolest. Spadla jsem na zem. Neschopná zastavit můj pád. Slyšela jsem, jak ti dva narazili do sebe, když mě zaplavilo zapomnění. Bojovala jsem, abych zůstala při vědomí, věděla jsem, že pokud Žárovka mohla vyhodit do povětří auta, spalovat pálky a hodit mě přes celou místnost bez toho, aby se mě dotkl, byla dobrá šance, že Hunter mu podlehne. Obrázek problýskl mezi mými nesouvislými myšlenkami, sráželi se mi v mozku-moje máma. Nevěděla jsem, proč jsem ji viděla. Možná proto, že vždycky jsem si na ni vzpomněla jako na nejsilnějšího člověka, co jsem znala. Máma přišla o život při loupeži. Byla to sakra bojovnice. Držela jsem si ten obrázek, když se moje prsty bořily do koberce. S bolestí hluboko v mých kostech, jsem se vytáhla nahoru, všechno mě bolelo. Žárovka a Hunter pořád bojovali, potom přinášeli vítr tak rychle, že Žárovka to měl dost těžké, aby zůstal na nohou. Šli na sebe navzájem v děsivém tanci; světlo Žárovky oslepovalo Huntera, pořád vypadajícího jako Hunter, slitý v hlubokém nemilosrdném stínu.

Otáčejíc se, Hunter chytil Žárovku zezadu na krku a přehodil si ho přes rameno, hodil ho na zem. Hunter byl obkročmo přes Žárovku se srdečným tepem. Pod ním Žárovka zablikala a pak světlo vybledlo, odhalujíc člověka. “Udělej to ty pijavice. Ale nemůžeš-”

Hunter chytil muže pod krkem, zaklonil jeho hlavu dozadu. “Nemám zájem o poslední projevy. Čas líbat prdel na rozloučenou, Lite-Brite.”

Pak Hunter sklopil jeho druhou ruku do hrudníku Žárovky. Z mé schoulené pozice to vypadalo, že polovina Hunterovy paže náhle kouřila a potom zmizela, ale pak, když jsem si sedla, viděla jsem, co Hunter dělal. Jeho paže se stala méně pevnou, a jeho ruka-do prdele-šla do hrudi Žárovky, a byla uvnitř. Plácla jsem se rukou přes pusu, dusila můj výkřik. Nebyla jsem si jistá, co by mohlo byt víc šílené v celé téhle posrané situaci-že Žárovka mě chtěla zabít? Nebo že byl Žárovka? Nebo že se Hunter mohl patrně změnit do stínu a strčit ruku do někoho? Možnosti jsou neomezené. Žárovka se na zemi vzpínala, ústa dokořán v tichém výkřiku. Hunter se nad ním skláněl, nechal svou hlavu v rovině se Žárovkou. Bylo to, jako by ho vdechoval. Cokoliv dělal, Žárovka přeblikávala. Člověk. Světlo. Člověk. Světlo.

A pak se Hunter vrátil zpátky, vytáhl ruku z hrudi Žárovky. Hodně pevné, klesly jeho paže k bokům. Dolíčky ve tvářích byly zrudlé, jako kdyby ho políbilo slunce. Hunter otevřel oči. Vydechla jsem nepravidelný dech, tlačila se proti zdi. Když mohl udělat tohle se Žárovkou, co mohl do pekla udělat se mnou? Na zemi, se Žárovka nehýbala. Světlo vybledlo, nechávajíc perleťovou skořápku, která měla lidskou formu, ale připomnělo mi to medúzu. Sítě žil byly vidět na rukách i nohách. Žárovka měla dokonce i prsty. A taky byla určitě Žárovka mrtvá.

Hunterovo zčervenání splývalo, jeho bledé oči upřené na mě. Jo. On nebyl člověk. To byl přesně ten okamžik, kdy jsem se rozhodla, že jsem rozhozená na přijatelné úrovni bizarnosti na den, ale byla jsem tady, a byla jsem v tom až po kolena.

Obešel tělo Žárovky a zastavil se přede mnou. “Věřím, že jsem ti řekl, ať jdeš přímo domů, Sereno.”

Vzepřela jsem se na nohy, houpala se do strany, když jsem se pomaloučku vzdalovala. Každá část mě bolela, až bolelo stát. “Nepřibližuj se ke mně.”

Zvedl jedno obočí. “Nebylo to v plánu, ale aspoň jsem si myslel, že by v tom mohlo být prohlášení “díky za moji záchranu”.”

“Ty nejsi člověk,” řekla jsem pomalu.

“A to samozřejmě nemá nic společného s tím, že jsem ti zachránil život,” odpověděl.

Možná ne, ale nestarala jsem se. Bylo tam mrtvé…něco na mé podlaze a cokoliv, stojící přede mnou. “Děkuju, ale prosím-”

“Nezní to upřímně, ale to nevadí. My-”

Postoupil o krok ke mně, a já jsem zaječela. “Nedotýkej se mě!”

Hunter hlasitě vydechl. “Na to opravdu nemáme čas.”

Všechno, co jsem mohla vidět, bylo, jak jeho ruka zmizela v hrudi Žárovky. Moje srdce ostře zasáhl tlak, když jsem pokračovala svoji cestou k předsíni. “Nejsi člověk,” mumlala jsem znova, protože jsem to potřebovala slyšet, abych to zpracovala.

Zavřel oči, obličej napnutý s netrpělivostí; a když se jeho oči znovu otevřely, obsidiánové zorničky se zdály rozšířené. “Jsem si docela jistý, že už jsme to probrali.”

Můj hrudník se rychle zvedal a klesal. “Co…co jsi?” Můj pohled klesl na jinou věc. “Co je tohle?”

Byla tam pauza, a pak se naklonil a kývl na formu, ležící na podlaze. “Je to mimozemšťan. Já jsem mimozemšťan. Jsme mimozemšťani. Ve skutečnosti jsou mimozemšťani všude, což je důvod, proč musíme odejít. Jsem si jistý, že touto dobou už někdo zavolal policii.”

Dívala jsem se na něho. “Mimozemšťani?”

Hunter přikývl. “Mimozemšťani.”

Moje pusa se otevřela a byla jsem si docela jistá, že jsem se chystala zakřičet, protože v tom momentě, se to zdálo jako jediná logická věc. Křičet. Proč ne? Prý byli všude mimozemšťani.

Hunter vystřelil a chytil mě za ramena. “Na to opravdu nemám čas. Na to nemáme čas.”

Přitáhl si mě proti jeho hrudi a sklonil hlavu, nasměřoval se tak, že jeho pusa byla ve stejné rovině s mojí. Na divokou sekundu, jsem si myslela, že mě chce políbit. Legrační bylo, že věc, která mi v tom momentě probleskla hlavou, byla, že ho vůbec neznám. Ne, že bych se zajímala o líbání mimozemšťanů-nebo vraždících mimozemšťanů. Problém byl, že jsem ho neznala. Jo, byla jsem oficiálně praštěná. Hunterovy rty se nedotkly mých, ale skoro jsem to tak cítila. Mohla jsem cítit jejich chlad, a v zadní části mé mysli jsem přemýšlela, jak asi chutnají. A pak, byla jeho pusa na mojí. Jeho rty byly studené a pevné. Můj překvapený povzdech otevřel mou pusu k jeho. Chutnal jako zimní sníh a něco tmavého a bohatého, jako čokoláda. Ale on mě nelíbal. Hunter vdechoval.

Kapitola 6

HUNTER

Pravděpodobně to ze mě dělalo parchanta, že jsem jí tohle dělal, hlavně proto, že jsem byl vedením pověřený, abych ji držel v bezpečí, což bylo mimochodem ironicky směšný, a v jejím stavu ohrožení, by to věcem nepomohlo. Nezmiňuju, že tohle jen poukazovalo na celý můj problém s nedostatkem sebekontroly. Trpělivost byla ctnost, která mi nedávala smysl. Ale my jsme fakt neměli čas na její dramatizování. Silně působící energie kolem ní byla hluboce fialová, což znamenalo, že se opravdu chystala zajet do hlubokého zakončení. Naprosto pochopitelné-byla tady mrtvola mimozemšťana na její podlaze. Ale když jsem ji chytil a přitáhl k sobě, bylo tam něco jiného v její vířící energii. Tenké pramínky červené prolomili fialovou; znak vzrušení. Nebylo toho moc. Serena si nebude sundávat kalhotky a skákat na mě, ale bylo to tady. A to mě dělalo velmi zvědavým. Můj druh rád prahnul po pěkných maličkostech. Byla zmražená v mých rukách, oči široké, když jsem sklonil ústa dolů. Její plné rty, tvarující se do našpuleného zahnutí, byly neuvěřitelně měkké a teplé. Chtěl jsem to prozkoumat, zjistit, jestli můžou být náročné a hladové, ale nebyl čas. Sklouzl jsem rukou k jejímu hrudníku, moje dlaň odpočívala pod jejími prsy. Konečky mých prstů přejely přes silně oteklé vnady. Velmi rušivé. Většina pohybů vypadala jako čistá dominance, a svým způsobem to tak i bylo. Ale bylo to nutné. Nadechl jsem se. Nakrmený, jak jsem zničil Luxena, berouc si od člověka, by bylo, jako bych si bral cheesburger z menu za dolar, když jste zrovna měli rybu, ale… sakra. Chuť Sereny, zvýšené emoce a adrenalin, pumpující skrz ni-byla vynikající. Teplo se lilo do mě. Na rozdíl od Luxenů nebo hybridů - zmutovaní lidé Luxenem, nevzal jsem žádné vzpomínky ani emoce. S nimi nikdo nikdy nevěděl, co dostane. Obvykle to bylo něco, co Luxena nebo hybrida stresovalo, vzpomínka, kterou si omílali. Toho, kterého jsem zrovna zabil, byl chytrý. Když jsem se krmil, Luxen přemýšlel o televizní show, na kterou se díval noc předtím, což znamenalo, že Lite-Brite, byl zasraný zlatý důl na informace. Na to bylo příliš pozdě. Ale Serena byla potichu. Nic z ní nepřicházelo kromě tepla, měkkosti a slunečního světla. Jo, to je ono. Chutnala jako sluneční světlo. Obtočil jsem ruku kolem jejího pasu, držel si ji blíž, jak jsem pokračoval v krmení. Byla úplně v mých rukách, jako kdyby zablokovala každý sval, a nesnažila se se mnou bojovat. Ne, že by mohla, kdyby to zkusila, a kdybych se neukázal, když jsem měl, Luxen by ji zabil. Lidé byli tak křehcí. Serena si povzdechla proti mé puse a pak byla jako papírový sáček v mých rukách.

Husté řasy ovívaly její bledou tvář. Slabý modrý stín se jí objevil pod očima, a já jsem věděl, že kdybych pokračoval, tenhle odstín by se skrz ni šířil. Není pochyb o tom, že už byl na jejích rtech. Kdybych pokračoval, zabil bych ji. Zastavení bylo proti mojí povaze. Arumové byli zabijáci. A já jsem neskrýval, co jsem doopravdy byl, i když jsem byl děvkou DOD. Bez ohledu na to, kolik řemenů dali na mě, nebo na nějakého Aruma, vždycky budu to, co jsem-část rasy, která byla vychovávaná k zabíjení. Ale naposledy, kdy jsem to kontrolovat, nezabil jsem ji. S největším úsilím, jsem zvedl pusu a přerušil spojení. Její hlava se svalila zpátky tak rychle, že jsem ji chytil za zadní část lebky, než si zlomí vaz. “Do prdele,” řekl jsem a díval se na ni. Bude mimo na velmi, velmi dlouhou dobu.

SERENA

Probouzení bylo jako lezení po pohyblivém písku. Pokaždé, když jsem se vyšplhala na vrchol a blížila se k tomu otevřít oči, byla jsem stáhnutá zpátky dolů. Moje tělo odmítlo vstát a pohybovat se, a já vklouzla zpátky do hlubokého spánku, kde nemohly proniknout sny, dokud mě bezvědomí konečně neodpoutalo. Měla jsem pocit, jako bych měla zašité oči, a když jsem je konečně otevřela, okamžitě jsem sebou trhla proti drsnému jasu. Otočila jsem hlavu, překvapením polkla, jak jsem měla suché hrdlo. Když se moje myšlení přizpůsobilo, srdce mi začalo bít na plné obrátky. Kde jsem to sakra byla? Rozhodně jsem nebyla ve svém bytě. Všechno v místnosti bylo příliš pěkné a drahé. Psací stůl v rohu tomu odpovídal a stojící zrcadlo, vypadalo jako neocenitelné dědictví. Lenoška před bílou zdí byla pokryta měkkými polštáři. Otočila jsem hlavu a zamračila se. Jemné záclony se lehce vznášeli v teplém vánku z otevřených skleněných posuvných dveří. Za dveřmi jsem viděla zasazené kytky v mnoha barvách. Další důkaz, že jsem nebyla tam, kde jsem měla být, protože jsem měla “pod palcem smrt”, když přišlo na rostliny. Byl to nějaký druh vyvýšené terasy, protože byla na úrovni s hustými listnatými větvemi. Cvrlikaní ptáků byl měkký sbor. Žádné zvuky aut. Žádní lidé, kteří křičí nebo se smějí. Zvedla jsem se, bojovala s vlnou závratě, a stáhla přikrývku. Kde byl zbytek mého oblečení? Zírala jsem dolů na své holé nohy, ohromená. Moje džíny byly pryč. Bylo to jen staré tričko a moje puntíkované kalhotky. “Co to k čertu?” Zašeptala jsem chraplavým hlasem. Hodila jsem nohy přes postel, stála na rozviklaných kolenech. Nepanikař. Nepanikař.

Poslední věc, kterou jsem si pamatovala, byla, že jsem stála a mluvila s Hunterem potom, co zabil mimozemšťana. Hunter byl taky mimozemšťan. Mimozemšťani byli skuteční. “Proboha.” Odstrčila jsem zamotaný nepořádek vlasů z obličeje. Můj pohled klouzal po honosné ložnici. Za prvé, potřebovala jsem najít své kalhoty a pak zbraň-možná na úrovni jaderné zbraně. Políbil mě Hunter? Ne? Jo. Něco takového? Můj mozek potřeboval ztichnout, protože nechrlil nic užitečného. Špehujíc dvoje dveře, jedny naproti posteli a druhé vedle lenošky, jsem zkusila ty proti posteli jako první. Zamčeno. Ježíši. Dveře od pokoje byly zamčené zvenku. Pěkné. Spěchala jsem k dalším dveřím a našla koupelnu, byla větší než má ložnice v bytě. Dostatek prostoru, abych si lehla a dělala koupelové andělíčky bez toho, abych se dotkla jediné věci. Bylo to směšné, zahradní vana a oddělený sprchový kout, s draze vypadajícími dlaždicemi. S bušícím srdcem a pocitem nevolnosti, jsem rychle zavřela koupelnové dveře a zacouvala, sedla si na okraj vany. Dobře. Bylo jasné, že jsem byla někam vzata, s největší pravděpodobností Hunterem. Cokoliv mi udělal, mě srazilo na bůhví jak dlouho. Když k tomu přidám fakt, že je mimozemšťan, tak jsem opravdu nemohla říct, že jsem v bezpečí.

Ale on mi zachránil život. Nebo snad ne? Nerozuměla jsem tomu. Sakra, ani jsem nevěděla, kde jsem. Tisknouc si dlaně na čelo, jsem zavřela oči. Moje hlava bušila spolu s mým pulsem. Cítila jsem se, jako bych právě procházela nebezpečnou horečkou. Všechno bylo nereální, příliš světlé a hodně matoucí, ale bylo to skutečné. Musela jsem přijít s plánem. Potřebovala jsem zjistit, kde jsem byla, najít telefon, najít zbraň a hlavně najít moje zatracené džíny. Ruce mi klesly a rozhlédla jsem se po koupelně. Nebylo tu nic, co jsem mohla použít jako zbraň, pokud jsem nebyla James Bond. Ale na umyvadle byla miska kyselých hroznových lízátek. Zvláštní. Postavila jsem se a hluboce se nadechla. Všimla jsem si plátěnou skříňku a našla jsem v ní širokou škálu věcí: Mýdla, šampony, pleťové vody, a dost holčičích produktů, s kterýma by se dala přežít apokalypsa.

“Dobře,” zamumlala jsem, prohrabujíc se různými láhvemi. Je zřejmé, že žena, která tu předtím bydlela nebo ještě bydlí, je jedna s opravdu dobrým vkusem, ale pokud jsem neplánovala házet sůl do koupele do něčí tváře, nebylo tu pro mě nic, co by se dalo použít. Přešla jsem k umývadlu, otočila kohoutkem a nastříkala si vodu na obličej. Vyčistila některé zmatenosti. Pak jsem otevřela dveře do koupelny, a opatrně vešla do pokoje. Úplně jsem se zastavila, když vzduch vyrazil z mých plic. Při skleněných posuvných dveřích byl stín. Nebyl to normální stín. Nasávalo to světlo ze všeho kolem něj. Srdce mi bolestně bušilo. Převzal to instinkt a strach tak chladný, že se silně zakořenil. Slepě jsem sáhla po zbrani, prsty jsem omotala kolem malé figurky, která se ukázala jako železný pionýr a tvrdě jsem ji hodila. Stín vzal podobu, když figurka vyrazila do strany, ale byla tam masitá rána, když soška udeřila něco, co bylo teď džínové stehno, které patřilo Hunterovi, nyní Hunterovi bez trička.

“Co to sakra?” Vybuchl Hunter.

Nečekala jsem na nabídnutí vysvětlení. Vyrazila jsem zpátky ke koupelně, otevřela jsem pusu ke křiku. Odnikud, mně plácla ruka pres pusu a ruka se obtočila kolem mého pasu. Měla jsem vědět, že se může pohybovat tak rychle, měla jsem si uvědomit, že útěk byl nemožný. Ten chlap byl zatracený stín. Panika se mi propracovala krkem. Kopajíc a mlátíc, jsem se snažila setřást pevný stisk, ale podařilo se mi jen kopnout nohou do prádelníku.

“Ach, pro lásku boží,” zabručel Hunter. “Nech toho.”

Vrazila jsem loktem dozadu, spokojená, když se to spojilo s tvrdou kůží. Hunter znovu zaklel, a další věc, kterou jsem věděla, byla, že moje nohy byly mimo zem. V jednu chvíli jsem se vznášela ve vzduchu, moje záda přišpendlená k jeho chladné hrudi, a v další vteřině jsem letěla. Přistála jsem ve středu postele, ostře jsem vypískla, když jsem se odrazila. O sekundu později, do mě narazila hmotnost budovy. Moje záda udeřily do matrace, zbavily mě ještě jednou vzduchu. Nejhorší druh teroru se rozšířil, a já se otočila více na zvíře v kleci než na člověka. Prudce a divoce jsem se ohnala rukama, ale on mě chytil za zápěstí s úžasnou a děsivou snadností, zajistil je na posteli po obou stranách mojí hlavy. Vyklenula jsem záda a zkusila jsem ho kopnout kolenem, kde to vnímá, ale pokryl moje nohy se svýma. Nemohla jsem se hýbat. Nemohla dýchat. Hunter vážil tunu, a každá část jeho, která se mě dotýkala, byla těžká a studená. Bušení srdce v srdeční oblasti, se úplně uklidnilo.

“Zbláznila ses?” zavrčel. “Podívej se na mě!”

Zoufale jsem zatřásla hlavou, oči pevně zavřené. “Prosím ne-”

“Prosím ne, co? Uškrtit v tobě stále milující zdravý rozum? Můžu to udělat.” Byla tu pauza a jeho hrudník se zvedl proti mému. “Ježíšikriste, ženská, nepodepsal jsem se pod toto. Myslím, že jsi mě zranila.”

Otevřela jsem jedno oko, a pak druhé. Tyhle šokující světlé oči, plné hněvu, se zaměřili na mě.

…

“Už si skončila s chováním se jako psychotické, narušené maňáskové dítě?” Zeptal se a já jsem mohla říct, že podle toho, jak mě jeho prsty křečovitě držely kolem zápěstí, se mnou chtěl opravdu zatřást. “Nebo budeš potřebovat ještě chvíli, než se ti vrátí zdravý rozum? Mám celý den. A pode mnou se cítíš vlastně trochu dobře, tak si dej na čas.”

Moje oči se rozšířily. Byla jsem pod ním, jako opravdu pod ním. Naše těla se dotýkala na všech správných místech, na kterých se měly dotýkat, když byly v posteli. Posunula jsem se jen o zlomek palce, a on přimhouřil oči. Něco dlouhého, tvrdého a těžkého se tlačilo proti mému břichu. Zrudnutí mi přeběhlo přes tváře a přešlo až na krk. Mimozemšťan nebo ne, byl obdařen stejně jako malé procento mužů, kteří se měli skutečně čím chlubit. Usmál se a pak se málo odtáhl. Zbytek obličeje vstoupil do pohledu, a já jsem nějak zapomněla, jak dobře Hunter v téhle podobě vypadal. Nebyl to hezký druh krásy jako Phillip nebo chlap, co mě napadl v mém bytě. Jeho krása byla drsnější, divoká a nezkrotná, druh krásy, kterou bylo těžké zkopírovat. A proč jsem přemýšlela, jak dobře vypadal? Vážně to není důležité, ale v určité chvíli jsem si uvědomila, že se mě nesnažil zabít a že můj těžký dech v tuhle chvíli němá nic společného se strachem.

“Uklidněná?” zeptal se.

“Ty jsi-”

“Jestli řekneš znovu mimozemšťan, asi tě trochu přiškrtím. Dobře?” Na okraji jeho hlasu jsem si nebyla jistá, jestli si dělá srandu nebo ne. “Už jsme zjistili, co jsem. Nevidíš mě chodit kolem a žvanit o tom, že jsi člověk.”

Moje pusa se otevřela. “Ale to je jiné!”

“Jak to?” navrhl.

“Ty jsi na Zemi!”

Ušklíbl se. “Dobře. Přenechám ti to.”

To mě rozzuřilo. “Co jsi mi to udělal?”

“Kdy?”

Moje prsty se kolem vzduchu bezmocně kroutily. “Když jsi mě, jako, políbil?”

“Nelíbal jsem tě,” ušklíbl se.

Z nějakého důvodu, jsem si myslela, že bych měla být uražená, když to řekl. “Dobře, když jsi dal svou pusu na mou? Je to pro tebe dost jasné?”

Hunterův úsměv se rozšířil. “Máš trochu divoký postoj, že?”

“Ty asi potřebuješ dostat malé divoké kopnutí do tvého zadku,” vyštěkla jsem zpátky.

Hunter zaklonil hlavu a udělal tu nejtajemnější věc. Zasmál se. Mě. Hluboký, tělo otřásající smích, který se mnou zatřásl, a zamrazilo mě z něho, což bylo pravděpodobně ze všech špatných důvodů. Uklidnil se, sklonil hlavu. “Krmil jsem se z tebe.”

“Krmil ses ze mě?”

“Jo. Vzal jsem si od tebe nějakou energii-něco jako využití tvojí životní síly,” řekl, dal mi drzý úsměv, ze kterého jsem měla špatný pocit.

Můj obličej se stočil nahoru. “Jsi jako upír nebo tak něco?”

“No, jak si myslíš, že začali mýty? A přestaň se na mě dívat, jako bych tě poškodil. Nevzal jsem si dost, abych tě zabil. Spala jsi jen dva dny. Sněz nějakou čokoládu, a budeš zpátky tam, kde jsi byla.”

Nebyla jsem si jistá, jestli jsem slyšela správně. Dva dny? To znamenalo, že dneska byla sobota. Ztratila jsem dva celé dny. “Vyřadil si mě na dva dny? To nemůže být zdravé.”

Jeho obočí se stáhlo. “Mohla si být mrtvá.”

Proboha, chtěla jsem ho praštit. “Krmil ses ze mě, kámo. Nemůžu ani zařadit, jak zpackané to je. To není v pohodě.”

“Já ti řeknu, co není v pohodě, to, že na mě házíš sračky.” Zvědavost označila jeho výraz. “Proč si po mě něco hodila?” Když jsem neodpověděla, v jeho čelisti vyskočil sval. “Neodpovíš mi? Nebo to musím zopakovat potřetí? To je v pohodě, rád slyším svůj hlas.”

Podruhé mnou prošel hněv a podráždění. Něco na jeho povýšeném tónu mě naštvalo. Stejně jak na něho reagovalo moje tělo. Části mého těla brněli všemi druhy, zvláště když jsem se znovu zavrtěla a ucítila škubnutí.

“Slez ze mě.” Snažila jsem se ho odtlačit, ale nefungovalo to. “Hned ze mě slez!”

“Nebo co?” Sklonil hlavu tak, že jeho ústa byla pár centimetrů od mých. “Zvedneš rám obrazu a vrazíš mi ho na hlavu?”

“Možná,” odsekla jsem zpátky.

“Pak tě nemůžu pustit.”

Dívala jsem se na něj nevěřícně a prskala. “Nemůžeš… Jdi pryč!”

Zvedl jedno obočí nahoru. “Nemůžu se dostat pryč? Ach, já se určitě můžu dostat pryč.”

Zrudnutí se prohloubilo, dokud jsem se necítila jako pod parným sluncem. Svaly v mém žaludku se utáhly. “To není to, co jsem myslela a ty to víš.”

“Hm, tak říkáš…tak říkáš.”

On byl, ach Bože můj, oněměla jsem. Přešla dlouhá minuta, jak se na mě díval, a pak mi pustil zápěstí, prst po prstu. Pak v jednom splývavém, neuvěřitelně rychlém pohybu, se odvalil a postavil. Ježíš, ten chlap byl z části mimozemšťan, z části člověk, a z části nindža. Posadila jsem se a málem se překulila přes okraj postele. Nahlížejíc přes množství rozcuchaných vlasů, jsem se poprvé opravdu dobře podívala na Huntera. V parkovací garáži jsem byla zaskočená a v mém bytě jsem měla příliš velký strach se na něj opravdu dobře podívat, a protože měl lidské tělo, udělala jsem to teď. Svatá rozpálenost… Džíny mu visely nízko na úzkých bocích. Hunterovo břicho bylo dokonalé-každý napnutý sval pevný a totálně k olíznutí. Ne, že bych někdy olizovala mužské břicho předtím, ale teď jsem měla důvod, proč by to někdo chtěl. Byla jsem v nebi se šesti cihličkami. Měl dokonce ty poklesy u kyčelních kostí… Bože, cítila jsem závrať. Jeho hruď byla vypracovaná a nakrájená jako mramor. Byla jsem posedlá zíráním, pár chvilek předtím, než jsem se doslova nutila podívat na jeho tvář. Kontrolovat ho, nemohlo být dobré. Co se to se mnou děje? “Hele, mrzí mě celá ta věc s házením věcí na tebe a všechno ostatní-”

“Nevypadáš moc provinile.”

Zamračila jsem se. “No, ale jsem. Věci jsou trochu…zpackané. A ty jsi mě vyřadil. A jsi polonahý-”

“Podívala ses do zrcadla?” Přerušil mě. “Jsi stejně nahatá jako já. A to jsem ti nechtěl nic házet na hlavu.”

Podívala jsem se na sebe, zděsila jsem se. Nějak jsem zapomněla, že jsem jen v triku a kalhotkách. Začervenala jsem se znovu, chtěla jsem se vrhnout za něco, ale zkřížila jsem si ruce na prsou. “Nic jsem ti neházela na hlavu. Byla jsem-”

“Vždycky reaguješ takhle přehnaně?”

Proboha, jestli mě ještě jednou přeruší, něco mu hodím na hlavu. “Probudila jsem se na neznámém místě, unesená mimozemšťanem. Nemůžu ani uvěřit, že ti vysvětluju, proč jsem jednala přehnaně. Co vlastně děláš v mém pokoji?”

Napodobil můj postoj. “Oprava: Tohle je můj dům, a proto je to můj pokoj. Ne, že bych to potřeboval vysvětlovat, ale kontroloval jsem to, abych se ujistil, že je venku všechno bezpečné.”

“Ale unesl jsi mě.”

“Neunesl.”

Vyhodila jsem ruce. “Co to má znamenat? Kde to jsem?”

“Západní Virginie.”

Otevřela jsem pusu. Panebože, to není možné. “Jsem v jiném časovém pásmu? Děláš si ze mě prd-”

Hunter zvedl ruku a umlčel mě. Špička mého jazyka doslova hořela položit se do jeho ruky. “Co je to sakra za zvuk?”

Než jsem stačila odpovědět, vykročil kolem postele a do koupelny.

“Ježíši! Co se tady snažíš dělat?” Jeho hlas se nesl z koupelny. “Dát podlaze koupel?” zeptal se.

Hledala jsem zoufale moje džíny, ale nenašla je. Hunter se vrátil, ruce v bok. Příliš pozdě. “Ale vážně?”

“Zapomněla jsem, že jsem otočila kohoutek. Bože, ty jsi nabručený.”

“A ty se ukazuješ jako obrovská bolest v mém stehně.”

“Koukni, je mi to opravdu líto. Jo? Prošla jsem nějakými traumatickými událostmi tady v poslední době, a ano, možná jsem to přehnala.” Bojovala jsem s mou trpělivostí. “A opravdu bych ráda věděla, kde mám kalhoty.”

“Tvoje kalhoty byly složené na okraji postele. Asi si je skopla na podlahu.”

Co? Chtěla jsem to zjistit, ale nechystala jsem se před ním ohnout v mých kalhotkách. “A jak se dostali ze mě a složili se na postel?”

“Já jsem to udělal. Myslel jsem, že to bude mnohem pohodlnější.”

Ach sakra, nevěděla jsem, co si o tom myslet. Ale díky by nebylo v pořádku. Svlíkl mě, když jsem byla v bezvědomí, to je k vzteku proboha. Celé moje tělo hořelo. “Nebudu ti za to děkovat.”

“Ne, že bych od tebe očekával obyčejnou zdvořilost,” odpověděl a jeho světlé oči tančili…čím? Hněvem? Zábavou?

“Koneckonců, nikdy jsi mi nepoděkovala za to, že jsem zachránil tvůj zadek-a to pěkný zadek mimochodem. Takže můžu přidat bezohledná, na tvůj rostoucí seznam vlastností. Dám to hned vedle: Přehnaně reagující, nejdřív koná a pak myslí, dramati-”

“Ach, naser-”

“Nechceš tuhle větu dokončit.” Varoval Hunter tichým hlasem, který mi stačil zaslat varovný mráz po zádech. “Jediná věc, kterou neudělám, je, si sám sobě nasrat.”

Pochybovala jsem, že to potřeboval. Pak znovu, otevřel svoji pusu a všechno zničil. “Dobře, to není to, co jsem plánovala, jen jsem potřebovala vědět, o co jde a dostat moje kalhoty-”

“O tom, jak jsi to udělala,” řekl, šel ke mně. Udělala jsem krok zpátky, bouchla se do postele. Jeho pohled sklouzl z mého obličeje na můj hrudník, jeho pohled byl tak intenzivní, že jsem cítila, jako by se mě dotýkal. “Proč si nedáš více oblečení? Teď jsi trochu rušivá.”

Nevěřícně jsem na něj zírala. Co to sakra? Jako bych se o to snažila…

Po tváři mu zazářil rychlý úsměv. Ne nutně hřející, ale rozhodně to něco bylo. Hrál si se mnou?

“Až budeš hotová, můžeš se ke mně přidat dole,” pokračoval, prošel kolem mě. “Máme pár věcí, přes které se musíme dostat.”

Otočila jsem se, ruce stočila do neužitečných pěstí. “Proč si na sebe nedáš nějaké oblečení?”

Zastavujíc se u dveří, se ohlédl přes rameno. “Rozptyluju tě?”

Zavřela jsem pusu, dívala jsem se na něj. Rozptyloval, ale zombík mohl sníst můj mozek předtím, než bych to přiznala.

Hunter se usmál. “Dole. Za pět minut.”

“Ty-” Zavřel mi dveře do obličeje.

Kapitola 7

SERENA

Ještě nikdy v životě jsem nebyla víc frustrovaná. Měla jsem

tušit, že to není člověk, ale podělanej mimozemšťan. Přinejmenším jsem teď věděla, že muži jsou blbci, nehledě na to, z které jsou planety. Potom, co jsem zpod postele vyhrabala džíny a oblékla si je, sedla jsem si na kraj postele a zírala na dveře. Budu dole za pět minut? Ten nesnesitelný, arogantní a poroučející blbec bude čekat přinejmenším deset.

Ale sakra, byl až šíleně žhavej, na mimozemšťana.

Sténajíc, jsem si položila hlavu do dlaní. Necítila jsem se dobře. Celé to nevědění, kde jsem, co se děje doma, a být tak daleko pryč od toho, co jsem považovala za realitu, mě přivádělo k šílenství.

Najednou se dveře otevřeli, nutíc mě nadskočit. Rám dveří vyplnil Hunter, pořád bez trička a se zúženýma očima. “Pět minut už přešlo,” řekl. “Nerad čekám.”

“Já zase nerada přijímám rozkazy.”

Naklonil hlavu na stranu. “V tom případě budeme mít problém, Sereno.”

Skrytá část mě odpověděla na zvuk mého jména, vycházející z jeho rtů, zahřívající se a měnící se na kaši. Způsob, jakým mu to sjelo z jazyka, byl hříšný. Hunter čekal.

Vytrhujíc se z toho snění, jsem se postavila a celou cestu kolem něj vrčela. Jak jsme scházeli dolů, Hunter nic neříkal. Byli to rajské minuty ticha, které jsem využila na obdivování toho, co měl vzadu. Hezký zadek.

Vstoupili jsme do obrovské místnosti s bílými, původními dílčími gauči a sedacími křesly. Ze zdi vysela velká plochá obrazovka televize. Konce stolů zdobili vázy a zabírali také rohy místnosti. Ve vzduchu se vznášela slabá vůně růží. Tak trochu jsem se bála něčeho dotknout, jako bych měla lepkavé prsty. Následovala jsem ho skrz chodbu a pak do kuchyně. Oknem, táhnoucím se od podlahy až ke stropu se vlévaly jasné sluneční paprsky, dodávajíc místnosti teplo, pocit vítání, zatímco obývací pokoj byl svým způsobem neosobní. Kuchyňský ostrůvek obklopovalo několik barových židlí a kuchyni také obývali špičkové přístroje-nerezová roura, dvoudveřová lednice a dřez, ve kterém byste se mohli koupat. Nalevo byl jídelní stůl a za ním vchod do zimní zahrady plné rostlin s lenoškou.

“Posaď se,” řekl, ukazujíc na jednu ze židlí.

Zvažovala jsem, že ho budu ignorovat, ale nakonec jsem se rozhodla, že nás to nikam nedostane. Sedajíc si, jsem si složila ruky do klína. “Kde-”

“Něco k pití?” Přerušil mě, mířící ke skříni nedaleko lednice.

Zvedla jsem obočí. “Jo. To by bylo fajn. Díky.”

Hunter se na mně podíval. “Zníš překvapeně.”

“Nevydáš jako typ, co dělá tak běžné věci.”

Ušklíbl se. Otáčejíc se ke skříni, popadl dvě sklenice. “Mám minerálku, mléko, vodu-”

“Mléko? Není mi deset.”

Otočil se, rty na jedné straně zvednuté. “A kolik ti je? Devatenáct?”

Uražená, jsem se na židli zaklonila. “Je mi třiadvacet, ale pokusím se to brát jako kompliment.”

“Hm…” Sklenky položil zpátky a místo nich vytáhl poháry na víno.

Zúžila jsem oči. “Ty víš kolik mi je.”

“Jo.”

Vybral ze stojanu víno. Zírající na zadní část jeho širokých ramen, jsem si představovala, jak na něm přistává pavoučí opice a kouše ho do krku, v úplně upířím stylu. Vlastně, možná spíš v zombii stylu. To by způsobilo více škod. “Takže si to řekl, protože jsi chtěl být vtipný.”

“Já vím, že jsem vtipný.” Hunter se otočil, překročil vzdálenost k ostrůvku a položil přede mě sklenici tmavého vína.

Má kůže mi byla najednou těsná. “Nevím ani, jak na to mám odpovědět.”

Pokládajíc lokty na stůl, se napil vína. “Jsem si jistý, že máš spoustu otázek. Takže bychom se do toho měli rovnou pustit.”

Bože, vůbec nemusel znít tak nad věcí, ale i tak jsem se jen tiše naježila. Začít se s ním hádat, nic nevyřeší. Bylo to stejné jako dohadování se se studenty. Někdy musíš být ta lepší osoba. Nebo člověk. “Mám hodně otázek,” řekla sem.

“To se vsadím,” zamumlal, sledujíc mě přes okraj sklenice. “Taky spoustu hloupých.”

Zadní částí hlavy se mi plazilo ostré brnění, rozšiřující se jako úpal.

“Ty jsi blbec.” Tady skončil úmysl být tou lepší.

“A ty máš prořízlou pusu.” Hunter po mě blýskl rychlým úsměvem.

Nabrala jsem hluboký, uklidňující nádech, když jedním douškem dorazil své víno. Já se svého ještě ani nedotkla. “Odpovíš mi na otázky nebo mě budeš jenom urážet?”

Hunter se zasmál. “Pravděpodobně od každého trochu.”

Ruce se mi zaťali do pěstí. Usmívajíc se, obešel ostrůvek. Jeho pohyby byli ladné a plynulé, ale vypadalo to, jako by se nutil zpomalit. Když si vedle mně sedl, roztahujíc stehna až tak, že jedno z nich se mi otíralo o nohu, zastavil se mi dech. Jako blesk mi zapletl ruku do vlasů, jemně si omotávajíc můj pramínek kolem prstu.

“Máš nádherné vlasy,” zamumlal. “Mají barvu světla.”

Dobře. Vůbec to není divný, nebo tak něco. Tak trochu fascinovaně jsem ho sledovala, když si před sebe vyrovnal můj ramínek a zkoumal každý vlas, otáčejíc ho, jak zachytával a odrážel světlo. Jeho přísné rysy pak změkčil zvláštní výraz, téměř jako úžas. Zvedl pohled, setkávajíc se s mým. Upustil pramínek. “Ptej se.”

Svírajíc židli, jsem se odsunula. Kovové nohy udělali ten příšerný škrábavý, kovový zvuk. “Kde to jsem? A prosím o trochu víc detailů než jenom stát.”

Hunter si přisunul svou židli k mé, rušíc vzdálenost. I sedící, byl vyšší o hlavu nebo dvě. Naklonil se, až měl tvář jen pár centimetrů od mé. V hrdle mi vyschlo. “Narušuješ můj osobní prostor.”

“Jsi v mém domě, což ruší jakýkoliv osobní prostor.”

“Tvoje logika je vadná.”

Naklonil hlavu na stranu, sklánějíc řasy. “Moje logika je tady ta jediná. Na to si budeš muset zvyknout.”

A on si bude muset zvyknout, že mu budou na hlavu lítat tupý předměty, protože se to stane znova. “Odpovíš mi na otázku?”

“Jsi v malém městě poblíž Elkinsu.” Natáhl se a konečky prstů ke mně posunul sklenku. “Pij.” Zírala jsem na sklenici s vínem. “Pij, Sereno.”

Střelila jsem po něm pohledem. Míra autority v jeho hlase mi zvedala všechny chloupky na těle a také tuhle myšlenku radši nedokončím. “Jsi vždycky tak poroučející?”

“Velice,” řekl. “Pij.”

Mumlající skoro všechna zkažená slova, co znám, jsem zvedla sklenici s vínem a dala si doušek-jenom velice malý. “Spokojený?”

“Velice.”

Bojovala jsem s nutkáním protočit oči. Několik momentů bylo ticho, tak jsem se ještě jednou napila, a pak znovu. Od Huntera pořád nic. Prostě tam seděl, sledujíc mě s přimhouřenýma očima. Jeho oči byly příliš světlé. Jako by byla z modré vysátá všechna barva. Ruka se mi trouchu třásla, když jsem pokládala sklenici. “Proč jsem v Západní Virginii?”

“Je to poslední místo, kde by tě hledali.”

“Kdo? Ti další mimozemšťané, se kterými si bojoval?” Víno mi v břiše vytvořilo pěkný malý bazének tepla. Přinejmenším jsem doufala, že to dělá. “Ti, kteří zabili Mel?”

“A snažili se tě zabít? Jo. Tady tě nebudou hledat.”

Ruce se mi pořád třásly. “Proč?”

Opírajíc se, popadl lízátko z další misky a rozbalil ho. “Pokud půjdeš ven a koukneš se na západ, uvidíš obrovskou horu. Ta hora je nacpaná beta křemenem. To je důležité.”

“Opravdu?”

Přikývl. “Začnu od začátku. Víš něco o Abellu? Je to galaxie, vzdálená odsud zhruba třináct miliard světelných let. Místo, odkud pocházím, je ještě dál. Stejně tak jako další mimozemšťané - Luxeni. Pokud sis to ještě neuvědomila, jejich pravá podoba je to, co bys vnímala jak světlo. Beta křemen má tu úžasnou schopnost blokovat jejich vlnové délky. Flatironské pohoří je stejné. Kolem velkého množství beta křemene budou vždy Luxenské kolonie, protože Arumové - to je to, co jsem, můžou vidět vlnové délky kolem všech živých tvorů a hlavně Luxenů. Chápeš?”

Na tyhle kecy potřebuju víc vína. “Tak trochu.”

“Luxeni tě chtějí zabít, protože jsi byla svědkem jejich špatného chování. Když začneš vykládat policii a každému, kdo bude poslouchat, že jsi viděla toho chlapa rozzářit se jako vánočný stromeček, zapojí se do toho Ministerstvo Obrany. A jo, vláda si je zcela vědoma mimozemšťanů a všude mají nasazené špiony.” Odmlčel se. “Senátorova syna Phillipa vzaly do vazby. To nikdy není dobré znamení. Senátor totiž věří, že pokud budeš vyražena z rovnice, pak se hrozba odhalení odstraní a jeho syn se mu vrátí. Taky je tu ten problém s tím, co tvoje kamarádka zaslechla a mohla ti říct.”

“Vážně mi nic neřekla,” zamumlala jsem. Proboha, měli jsme mimozemského senátora. “Takže mě chce zabít, aby mě umlčel?”

“Jo.”

Pokradmu se na něj dívajíc, jsem zjistila, že na mně pořád zíral, lízátko v ústech. Rychle jsem se odvrátila. “A to jako vážně pracuješ pro DOD? Jako mimozemský spojenec?”

“Jo.”

Málem jsem se zasmála, ale radši jsem to neudělala, protože jsem si byla jistá, že už bych nikdy nepřestala. Byl by to ten šílený druh smíchu.

“Jak se cítíš?” zeptal se náhle.

Otočila jsem se k němu, mračíc se. “Co tím myslíš?”

“Jak se cítíš?” Zopakoval, ale také se natáhl a položil jeden svůj prst na mou bradu. Sotva se mně dotkl, přesto jsem cítila, jako by mnou přejel elektrický šok. Na krátký okamžik jsem si vzpomněla, jak dobře byl cítit, když mě přišpendlil o postel. Hunterův úšklebek se změnil na chápavý. “Sereno?”

“Já tomu nerozumím.”

“Máš tady odřeninu a taky jsi schytala pár ošklivých modřin.”

Odřeninu jsem ani nezaregistrovala ani nevěnovala moc pozornosti bolestem. “A ty jsi mi v podstatě snědl z energie nebo tak něco?”

Zazubil se. “To taky.”

No, určitě necítil žádný stud. “To je, jsem v pořádku.”

Na chvíli byl zticha. “Mohlas zemřít.”

“Teď už na tom nezáleží.”

O vteřinu později, když promluvil, cítila jsem jeho hřejivý dech na tvářích.

“Vím, že máš víc otázek.”

Otočila jsem od Huntera tvář, nervózní z toho, jak byl blízko a jak se pohnul bez toho, aby udělal jakýkoliv zvuk. A když mi k bradě přitiskl dva chladné prsty, a s překvapivou něžností navedl mé oči k těm svým, tváře mi zbarvilo začervenání. Naše pohledy se do sebe uzamkly. Na těch jeho znepokojivých očích něco bylo, záblesk soucitu, číhající pod chladem nepřirozené barvy.

“Ptej se,” řekl, neodvracejíc se.

“Takže jsi mě odnesl do bezpečné vzdálenosti od skupiny mimozemšťanů, kteří mě budou chtít zabít, pokud mě tady najdou?”

“Nenajdou tě.”

Začala jsem se odtahovat, ale jeho ruka opustila mou bradu, omotávajíc se kolem mého zátylku. Jeho držení nebylo těsné, ale bylo velící. Neměla jsem prostor, kam uhnout ani únik od toho, co chtěl. Jeho pokožka byla chladná a polštářky prstů drsné, jako by hodně používal ruce. Naklonil se, přibližujíc svá ústa k mým na líbací vzdálenost. Rozvinul se ve mně neklid, rozšiřující se mi do žil, zrychlující můj pulz. Ztuhla jsem.

“Senátor má očividně hodně kontaktů a někdo u policie by tě s největší pravděpodobností prodal, ale tady jsi v bezpečí.”

Jeho drsné prsty sklouzly zpět, přejíždějící po dolní straně mého krku. Zastavili se na mém divoce bijícím pulzu. Zhluboka jsem se nadechla. Hunter se usmál, ale za tím jeho úsměvem nebylo žádné skutečné teplo. Možná žár, ale stejně postrádal jakýkoliv druh emocí.

Nevím, co nabudilo každou buňku v mém těle a přinutilo mě k uvědomění-jeho dotek, nebo možná jenom moje touha, aby odtáhl ruku. Pohled mu sklouznul k mým rtům a jeho mocné tělo se napjalo. Mléčně bledý odstín najednou získával tmavě azurové skvrnky. Vzduchem prosakovalo napětí, těžké jako obnošená deka. Pokoj se ochladil, jako by se zapnula klimatizace a to na plné obrátky. Místnost potemněla, i když jsem přes Hunterovo rameno viděla, jak za oknem hřálo jasné světlo. Pokožkou mi vystřelila husí kůže. Každý můj instinkt byl plně v pozoru, křičící na mně, ať běžím-tak rychle, jak jen dokážu. Tento vnitřní, velice lidský, varovný systém řval proti nepřirozenosti, usazující se v místnosti.

Stejně jsem se nemohla odtrhnout od jeho očí. Možná v nich nebylo teplo, měli však v sobě primitivní žár, na který moje tělo reagovalo, i když jsem se tomu snažila zabránit.

Pak Hunter odtáhl ruku a opřel se, vracející lízátko zpět do pusy a pak jen čekal. Kouzlo bylo prolomeno. Nasávajíc několik hlubokých doušků vzduchu, jsem si uvědomila, že jsem zadržovala dech. Ruka mi vystřelila k hrdlu, jak jsem několikrát polkla. S vysušeným hrdlem jsem se natáhla ke sklenici a dorazila zbytek vína. Tekutina si svou cestu dolů vypálila.

“Jsem v bezpečí před tebou?” zeptala jsem se. Neodpověděl. Podívala jsem se na něj. “Huntere?”

“Nebudu lhát a říkat, že nejsem nebezpečný. Protože jsem. Jistým způsobem jsem pro tebe mnohem nebezpečnější, než by byl kterýkoliv Luxen,” řekl, hledíc na mně se smrtelně vážným výrazem. “Nejsem tady ten hodný. Nejsem hrdina. Moje práce je udržet tě naživu a udělám to nejlepší, ale nemůžu a nebudu nic slibovat.”

…

Nebyla to zrovna uklidňující odpověď, kterou jsem hledala a upřímně řečeno, jsem po ní chtěla utéct z místnosti, křičíc, ale přikývla jsem. Pořád měl v puse to zatracené lízátko, kroutíc ho prsty. Mé tělo na to reagovalo překvapivým, mocným vzrušením, které jsem zoufale ignorovala. Ale uznejte, žádný chlap by neměl vypadat tak dobře s lízátkem.

“Jak to, že vypadáš tak lidsky?” vyhrkla jsem.

Na rtech mu zahrál drobný úsměv. “Naše DNA se spojila s lidskou. Stejně jako u Luxenů. Mohl bych jít do detailů, ale s největší pravděpodobností by tě to unudilo k slzám. A i když můžeme vypadat lidsky a někdy tak i jednat, nikdy nezapomeň, že nejsme lidé.”

Srdce se mi těžce převrátilo. “Snažíš se mně vyděsit?”

Hunter nadzvedl obočí. “Jenom ti říkám pravdu.” Kousající do lízátka, vytáhl teď už jen prázdnou bílou hůlku. “Je pravděpodobně moudré, že máš strach. Dáš si ještě sklenku?”

Přikývla jsem, plná úlevy, když vstal a šel pro láhev vína. Bez něj vedle mě, byl vzduch najednou míň napjatý a hustý. Přála jsem si, aby si dal triko. “Jak jsem se sem vůbec dostala?”

Hunter přede mě postavil naplněnou sklenici a já ji popadla jako ožrala.

“Jistě ráda uslyšíš, že to byla velice lidská metoda dopravy. Dovezl jsem tvoje auto do soukromého hangáru a přenesl tě do letadla.”

Dopřála jsem si pořádný doušek. “Mé auto je pořád v hangáru?” Nebylo to sice luxusní auto, ale nové jsem si nemohla dovolit.

“Jo. Nikdo tam na něj nesáhne.”

Trochu jsem se uvolnila. “Řekneš mi něco víc o tom, co jsi?”

“To už jsem udělal.”

Hunter hodil bílou hůlku od lízátka do koše a pak se bokem opřel o ostrůvek. Sklonila jsem pohled ke sklenici mezi svými dlaněmi, jak jsem se pousmála. “Neřekls mi skoro nic.”

“Myslím, že čím míň toho víš, tím líp pro tebe.”

Něco v jeho hlase způsobilo, že se mi do žil vlil led. Jak jsem se znovu napila vína, stáhlo se mi hrdlo a hrudí se mi rozšířil tlak. Objevila se nová hrozba. “Nemůžu být prvním člověkem, který se náhodou dozvěděl o mimozemšťanech. Ani Mel.”

“Ne.” Napil se. “Lidé to pravděpodobně zjišťují neustále. A buď jsou chytří a zůstanou zticha nebo…”

“Nebo co?” zašeptala jsem.

Hunterovy bledé oči mě probodly. “Nebo zmizí.”

“To je to, co se mi stalo? Zmizela jsem?”

“Ještě ne.”

Znovu, to, co řekl, nebylo moc uklidňující. Tak mnoho emocí mě udeřilo jako násilně silný mořský proud, hrozíc, že mně stáhnou sebou dolů. Zastavila jsem se předtím, než jsem si dala další hlt vína. “Co to má znamenat?”

Chladně si mě měřil. “Opravdu to chceš vědět?”

Střelila jsem po něm pohledem. “Jo. Opravdu to chci vědět. Chci vědět všechno.”

“DOD si může říkat, co chce, ale já vím své. Jediný důvod, proč jsi teď naživu, je, že Luxeni obešli DOD a šli po tvé přítelkyni. A kdykoliv hrozí nebezpečenství odhalení, jsou povinni to nahlásit. Neudělali to. To naštvalo DOD a tak, když vydali rozkaz tě zabít, vpadlo do toho DOD, jenom aby dokázali, že můžou. A taky chtějí vědět, proč se ti dva hádali.”

Přála bych si, aby přestal říkat “příkaz zabít”. “Nevím, proč se hádali.”

“Vážně?” Neznělo to, jako by mi věřil.

“Ne.” Přešla jsem si rukou přes vlasy. “A co tím chceš opravdu říct?”

“Myslím, že to víš.” Na chvíli se odmlčel. “Ochrana od DOD je ve skutečnosti jenom jejich způsob, jak Luxenům ukázat prostředník-a být vlezlý. Je to, jako když rodič vezme hračku špatně se chovajícímu dítěti. Nedělají to kvůli tvé ochraně. Jenom si dokazují svou moc. Ale pokud se ukážeš jako příliš velké riziko, obrátí se k tobě zády rychleji, než dokážeš mrknout.”

Přešlo pár momentů, kdy jsem pozorovala těžké větve, houpající se ve vánku venku. Pracovala jsem na spolknutí všech těch emocí. Už jsem víc nedržela život ve svých rukách, můj život ve skutečnosti ani nebyl jistý.

Jak bych nemohla být rizikem? Věděla jsem o mimozemšťanech. Viděla jsem je. Nemohla jsem vyřešit tento problém. Chápala jsem to a dokonce i zpracovávala, ale plný rozsah následků byl ochromující.

A hluboko v sobě jsem věděla, jak malá byla šance, že odtud odejdu zpět ke svému životu. Mimozemšťani mě chtěli mrtvou a mimozemšťan, který byl nesporně nebezpečný, mě ochraňoval a DOD může kdykoliv změnit názor a sejmout mě. A já tu měla jenom sedět a čekat, až mě něco, nebo někdo zabije. Tohle nemůžu udělat. Nebylo to totiž jenom o mě. Bylo to taky o Mel. Byla zavražděná a nikdo-absolutně nikdo-se za to nebude zodpovídat, zvláště když zůstanu zticha. Mel si zasloužila spravedlnost.

Hunter se opřel o ostrůvek, jeho přítomnost se shlukovala kolem mě a jeho oči prohledávali té mé. “Opravdu jsi vstoupila do pořádných sraček, co?”

Slyšíc to takhle, jsem se musela zasmát, protože jinak bych se rozbrečela a pravděpodobně nikdy neskončila. “Jo, myslím, že jsem do nich vstoupila a pak se v nich ještě pěkně vyválela.”

Jeho rty sebou škubly. Naše pohledy se na chvíli střetly a držely. Nervózní, jsem se odvrátila, tisknouc rty k sobě. Nemůžu tady zůstat.

“A co moje práce?” Řekla jsem plná naděje. “Nemůžu-”

“DOD se o to postaralo. Vzhledem k nouzové situaci, ti byla udělena prodloužená dovolená,” odpověděl.

Ježíši. Neslyšela jsem Huntera přiblížit se, ale byl tady, tak blízko až jsme sdíleli stejný vzduch. Znovu měl své prsty pod mou bradou, naklánějíc mou hlavu ke své. Naše ústa byla oddělená sotva několika centimetry. Žaludek se mi propadl a jako nekontrolovatelný požár se mnou rozšířil horký, nepříjemný pocit. V hrudi se mi usadila tíha a pak se rozprostřela mnohem, mnohem níž. Hunter rozšířil nozdry. I s těmi všemi šílenostmi, co se teď stali, pod smutkem a hněvem, jsem byla pořád horkokrevná, třiadvacetiletá žena, sedící před mužem, který sice není stoprocentní člověk, ale dokázal by po celém vesmíru způsobit “kalhotky zahazující” krizi.

Možná neměl osobnost k chválení, ale vyzařoval z něj ten druh tajemní sexuální přitažlivosti, která nutila dělat hodné holky špatné věci. Zase a znovu. Byli jsme tady uvízlí-spolu a o samotě. A nebyl žádný způsob, jak bych mohla přehlédnout tu dravost, která se mu vplížila do výrazu a já už nebyla žádná háklivá panna.

Prsty pod mou bradou se zvedli, rozšiřujíc se mi na tvářích. Zůstala jsem nehybná. Jeho pohled, tak intenzivní, až se zdál jako pohlazení, klesl k mým rtům a pak ještě níž. Rty mu vklouzli do úsměvu, který neudělal nic, aby zmírnil ostrý chtíč v jeho tváři.

“Ach, Sereno, nemáš ani tušení do jakých sraček ses to dostala.”

Kapitola 8

SERENA

Potom, co Hunter zmizel do pracovny s výslovným příkazem, abych ani nepomyslela na to, že vytáhnu paty ze srubu, přešla jsem si mé možnosti. Jít domů bylo hloupé, ale zůstat tady nebylo o nic moudřejší. Měla jsem jen oblečení, co jsem měla na sobě, ale to nebyl problém. Našla jsem v ložnici mou kabelku-díky Bohu, že měl Hunter zdravý rozum, aby ji sebral-ale v mé peněžence bylo jenom pár dvacítek. Ne dost hotovosti, aby mě dostala domů. Byly tam i mé kreditní karty, ale byla jsem příliš obezřetná, abych je použila, když můžou být lehce vystopovány. A byla jsem taky bez mobilu. Měla jsem staré vysokoškolské přátele po celých státech. Byla tam Vee Wintersová, spolužačka z postgraduální psychologie, která žila v Tennessee. Vee mi pošle peníze bez otázek a otevře mi dveře, ale potřebovala jsem telefon. Neviděla jsem v domě ani jeden. Hodiny ubíhaly, když jsem poskakovala z jednoho pokoje do druhého. Zimní zahrada se rychle stala mým oblíbeným místem v domě. Se všemi těmi rostlinami to dalo iluzi, že jsem venku a ne uvězněná o samotě s nejvíce sexy a nejhrubějším mimozemšťanem ve vesmíru. Přemýšlela jsem, jestli už našel tričko.

V zimní zahradě bylo o několik stupňů tepleji a vysoký, silný jasan a jilm poskytovaly soukromí, ale kdyby někdo stál před domem, mohl by vidět všechno, co se děje ve spodní části srubu díky francouzským oknům, které se táhly od podlahy až ke stropu. Můj žaludek se zauzlil, když jsem zvažovala mé plány. V noci odejdu. Musím. Panika se ve mně budovala celý den, rozšiřující se jako škodlivý plevel. Cítila jsem se v pasti-byla jsem v pasti-a musela jsem odsud vypadnout, najít nějaké místo ve městě, které mělo telefon a pak, když se dostanu do Veeina domu, zjistím, co dál. Když slunce začalo zapadat, zastala jsem před pracovnou a poslouchala. Nic jsem neslyšela, ale věděla jsem, že Hunter neopustil místnost. Kdyby odešel jako kouř, pořád bych ho v určitém okamžiku viděla. Byl vevnitř, možná spal.

Spěchající na poschodí, sebrala jsem mou identifikační kartu a peníze. Klouzající mými kreditními kartami do zadní kapsy, jsem doufala, že je nebudu potřebovat použít, ale chtěla jsem být připravená. Znovu jsem zkontrolovala pracovnu, a když jsem nic neslyšela, plížila jsem se zpátky přes obývací pokoj. U vchodu do domu jsem zavřela oči a pomalu, opatrně odemkla přední dveře. Cvaknutí mi znělo jako hrom. Dívající se přes rameno, jsem očekávala Huntera vyletět ze dveří pracovny a složit mě, ale když se to nestalo, zamumlala jsem tichou modlitbu a otevřela dveře dost na to, abych vyklouzla ven. Zavřela jsem je rychlostí plazícího se mravence a trhla sebou, když zapadly na místo. Otočila jsem se, zastrkujíc si vlasy za uši. S chvějícíma rukama a nohama, jsem rychle přešla kolem květin v květináčích, které vysílaly do vzduchu těžkou, sladkou vůni a mrštila jsem se dolů strmým schodištěm, které vedlo z verandy na štěrkovou příjezdovou cestu. Proklínajíc žabky, které jsem měla, jsem spěchala. S rychle zapadajícím sluncem jsem věděla, že to je jen otázka času, kdy nebudu vidět ani na krok. Nebylo tu žádné umělé světlo-žádné kandelábry nebo pouliční osvětlení. Když slunce zapadne, odmítla jsem o tom přemýšlet. Hrubé, impozantní stromy, obklopující příjezdovou cestu, vrhaly hluboké stíny. Nebylo pochyb, že v lesech kolem mě bylo mnoho chlupatých stvoření, malých i velkých. Mé srdce se rozbušilo, když jsem propukla v šílený běh dolů nerovným štěrkem, adrenalin proudící mými žilami. Ukradla jsem si jeden krátký pohled k linii stromů napravo a viděla něco pohnout se. Medvěd? Čupakabra? Cokoliv se zdálo možné. Strach proudil mou krví, svírající moje hrdlo, když jsem dorazila na konec příjezdové cesty a úplně se zastavila. Cesta byla úzká a pokrytá tenkou vrstvou asfaltu. Těžké hučení cikád a cvrčků přehlušilo bušení mého pulzu. Horský jasan a jilm tady byly hrubší, jejich větve se houpaly nad cestou jako tlusté, zavalité prsty, čekající, aby mohly popadnout nic netušící turisty.

Nevěděla jsem, kterým směrem se vydat. Zadní část mého hrdla hořela, když jsem postoupila o krok vpřed, ale zastavila jsem se. Z koho jsem si dělala srandu? Můj dech vyšel v drsném výdechu. Tak blízko k slzám, jsem se slepě vybrala nalevo a začala kráčet tak rychle, jak jsem jen mohla. Šla jsem po cestě, přecházející kolem srubů, ne tak velikých jako Hunterův, ale pořád zatraceně velkých. Na okamžik, jsem zvažovala, že se v jednom zastavím. Všechny měly ta francouzská okna, ale nebyly tam zapnutá světla. Naplnilo mě chvění a malý hlas vzadu v mé hlavě promluvil, varující, že tohle byl špatný, moc špatný nápad. Když jsem prošla kolem zatáčky na silnici, do výhledu mi přišel velký stan. Byla tam vyvýšená část, jako jeviště. Obklopovalo ji několik malých stolů a židlí. Nebyly tam žádní lidé, i když, jak si vzpomínám, nikde na pozemku jsem neviděla ani auto. Používali tady na cestování koně? Tohle místo bylo jako strašidelné město duchů. Všechno, co to ještě potřebovalo, byl laskavec, foukající přes zpevněné náměstí. Zachytila jsem vůni vody a napadlo mě, že někde poblíž musí být jezero, ale nebyly tam žádné zvuky motorů, smích nebo tak něco. Přecházející kolem velkého stanu a všech těch prázdných židlí, jsem se otřásla v zášti tepla a omotala si ruce kolem pasu. Mohly jsme být Hunter a já jediní tady kolem? Skutečně jsem neměla tušení, jestli to byla pravda. Když jsem se otočila, zahlédla jsem domek, dlouhý, jednopatrový, ve stylu ranče s venkovskou, táborovou atmosférou. Vedle něj byl obrovský, překrásný altán. Vždycky jsem měla slabost pro architekturu, hlavně pro všechno, co bylo vyrobené ručně. Moje uznání vycházelo z faktu, že jsem v těle neměla ani jednu uměleckou kost, zatímco moje máma na to měla talent.

Upozorňující na to, jsem si všimla, že detail vložený do altánu byl velkolepý. Spirálovité umělecké dílo bylo řadou zkroucených uzlů, vyrytých do dřeva a vzor pokrýval každý palec panelu a zábradlí a pokračoval dovnitř. Ani jednou nebyly uzly přerušeny, když se kroutily kolem trámů a šplhaly se po vnitřku stropu jako vinná réva. Ten vzor mi připomenul jeden velký, propletený keltský uzel. Přecházející prstem po vyřezávaných smyčkách, všimla jsem si, že ve středě každé smyčky byl další vzor, malý kroužek se čtyřmi knoflíky uvnitř a všechny knoflíky byly spojené tenkou linkou. Zachytit tak nepatrný detail bylo úžasné a schopnost sestavit něco tak složitého byla skutečně ohromující. Množství času, investovaného do tohohle, bylo udivující. Přesouvající se do středu altánu, jsem se snažila najít, kde vzor začínal, ale všechno bylo tak bezešvé. Nebyl tam začátek ani konec. V koutku mých očí jsem zachytila, že dveře domku se otevřely a muž vyšel ven. Takže tady byli lidé. Muž byl vysoký, pravděpodobně asi jako Hunter. Jeho vlasy byly tmavé a ostřihané nakrátko. Jeho obličej měl ostré úhly, kůže ten samý alabastr jako u Huntera. Ten samý jako u Huntera. Sakra. Poznání, že může být jako Hunter, jakože mimozemšťan, mě přinutilo o krok ustoupit, doufající, že stále hlubší noc mě skryje.

Oblečený nedbale, v obnošených džínech a tričku, zachytil dveře jednou rukou, držící je otevřené. Za ním, vysoká, štíhlá žena vystoupila ven, usmívající se na něj. Její tváře byly krásně zbarvené a její světlehnědé vlasy byly sepnuté do vysokého ohonu. Muž jí něco řekl, což si od ní vysloužilo hravé strčení. Pouštějící dveře, omotal ruku kolem jejího pasu, zvedl ji ze země a políbil ji způsobem, který mě donutil červenat se. Bože, cítila jsem se blbě, že je sleduju. Žena byla zpátky na nohou, smějící se, když se kroutila v jeho náručí. Směrovali ke stanu. V půli cesty se muž podíval přes rameno a jeho oči se zaměřily přesně tam, kde jsem stála. Ostře jsem se nadechla. Jeden úder srdce prošel a pak se podíval pryč, pokládající ruku na spodní část ženiných zad přivlastňovacím způsobem. Plížila jsem se vpřed. Muž musel být jako Hunter, ale žena? Její pleť byla růžová a vypadala jako člověk, mnohem více jako člověk než Hunter a tenhle muž. Pak znovu, co jsem opravdu věděla? Podívala jsem se zpátky k domku. Uvnitř musel být nějaký telefonu, ale váhala jsem. Co když jich tam bylo víc jako Hunter? Ublíží mi? Skutečně chytré ode mě, myslet na to teď a nemohla jsem si pomoct, ale myslím, že to byl důvod, proč mi Hunter řekl, abych neopouštěla srub. Kousající si můj spodní ret, jsem vystoupila z altánu, nejistá, co bych měla dělat dál. Můj ukvapený, panikou poháněný plán se rozpadal jako padající kameny. Vzdát se a jít zpátky do srubu by mohlo znamenat jistou smrt. Jít do toho domku by také mohlo znamenat smrt. A na co jsem myslela, když jsem chtěla zahrnout Vee do téhle šlamastyky? S Hunterem jsem pravděpodobně měla šanci tohle přežít. Šanci-ne slib, ne záruku. Obrovská část mě chtěla křičet, že tohle není fér, ale přemýšlela jsem nad dítětem, které jsem měla v kanceláři minulý týden-kluk, který byl na propadnutí v jeho posledním ročníku. Skončil se mnou, abych přišla na to, jestli tam byly nějaké problémy, které mu překážely ve studiu, a já jsem zjistila, že přešel střední školu se závažnou poruchou učení. Jediná šance, kterou měl, bylo, aby získal několik domácích lektorů. Nemusí to fungovat-byla dobrá šance, že bylo příliš pozdě, ale co jsem řekla studentovi? “S domácími lektory máš šanci, šanci projít,” řekla jsem. A student tu šanci využil. Utíkáním, jsem snižovala jakoukoli reální šanci, kterou jsem měla na přežití. Pokud tam vůbec byla nějaká reální šance.

HUNTER

Deska ze dřeva měla být kůň, protože jsem si vždycky myslel, že je něco majestátního na těch tvorech, ale trup dostal tvar a nějak se podobal křivkám sladce zaoblených boků ženy. A pak tam byly prsa. Posledně, když jsem to kontroloval, koně neměli prsa, které perfektně naplnily mužské ruce. Dívajíc se na kus dřeva, jsem ho hodil přes mou pracovnu, kde se neškodně odrazil od židle, připájejíc se k hromadě sraček, kterých vyřezávání jsem ukončil-hromada sraček se spoustou ňader. Do prdele. Vklouzl jsem do křesla, točící se dokola ve velkém kruhu. Roztěkanost svědila pod mou kůží. Už jsem byl unavený ze zírání na vnitřek mé pracovny-knihy, které jsem četl snad milionkrát, internet, o kterém jsem si byl jistý, že jsem dosáhl jeho konce a zatracená hromada vyřezaných prs. Můj pohled sklouzl ke dveřím. Ale zdi tady, knihy, internet a dokonce rušivá hromada dřeva byly lepší než to, co mě čekalo tam venku. Znovu jsem se zakroutil. Zatímco jsme Serena a já mluvili v kuchyni, když jsem se dotkl jejího obličeje, viděl jsem kolem ní pramínky vzrušení a dokonce i teď, můj penis se v odezvě okamžitě probudil k životu. A další druh hladu také. Drápalo to na má střeva, pálilo mé hrdlo, protože jsem věděl, jak zatraceně sladce chutnala. Proto jsem zalezl sem, protože sebekontrola byla poměrně nová věc, kterou jsem ve svém životě vykonával. Asi před rokem, když jsem chtěl něco nebo někoho, šel jsem za tím koulemi proti zdi, nebo jak se to říká. Nikdy jsem ženu nenutil. Nepotřeboval jsem to. Hrnuli se ke mně, někdy jedna po druhé. Už je to dlouhý, dlouhý čas, co jsem opravdu chtěl ženu. Obyčejně to byly bezejmenné obličeje a těla, dlouhý stálý proud šukání a krmení.

Nepotřeboval jsem se krmit, ne po nedávném zabití Luxena a opálem obalený šperk pomohl zachovat energii a zničil část té potřeby, ale nebylo to úplné. Spíš jako nikotinová náplast pro náruživého kuřáka. Neudělalo to nic pro mou orální fixaci. Můj penis mohutněl a moje oči se převrátily, když jsem se za stolem znovu otočil. Chtěl jsem… toužil jsem po lidské chuti, jak sexuálně, tak po krmení. Sakra. Přes sex jsem se mohl dostat, ale krmení? Lidi pro nás dělali velmi málo. Potřeboval jsem jet do města, najít první ženu se všemi zuby a napůl slušným tělem. No, žena nepotřebovala všechny zuby na to, co jsem měl na mysli. Nechajíc mou hlavu spadnout na opěradlo židle, jsem zasténal. Zatímco Serena spala poslední dva dny, držel jsem nad ní bdělou stráž. Buď jsem seděl u její postele jako zatracená ošetřovatelka nebo se loudal po balkoně. To je to, co jsem dělal, když se probudila. Byl to taky důvod, proč jsem byl tak zatraceně naštvanej. Sakra, můj penis byl pořád tvrdý jako svině…

Můj mobil začal vyzvánět a vibrovat v blízkosti zásuvky ve stole. Popadl jsem ho, mračící se, když jsem viděl Dexovo číslo. “Co se děje?” řekl jsem, vykládající si nohy na stůl.

“Nic moc,” přišla odpověď. “Eliza a já jsme byli dolů u hlavní budovy před pár minutami.”

“Díky za sdílení.”

“A přemýšlím, jestli ti něco nechybí. Jako, možná, něco, co má sotva pět a půl stopy, hlava plná pěkných, blonďatých vlasů. Ne, zlato, tvé vlasy jsou nádherné a ne jenom pěkné,” řekl Dex, jeho hlas trochu dál od telefonu. “Každopádně, jen jsem tak uvažoval…”

Položil jsem nohy na zem. “Ach, do prdele.”

Na druhé straně telefonu se ozval hluboký, vysoce pobavený smích. “Je v altánu. Vtipné, že je tam. Měl bys raději vyrazit, než ji někdo uvidí. P.S. Jsi na hovno v celé téhle hlídací věci.”

“Jdi do hajzlu.” Už jsem byl u dveří, otevírající je. Dodal jsem: “Díky, kámo.”

“Kdykoliv.”

Parchant. Uškrtím ji. Ještě lepší, uškrtím ji a pak ji zamknu v jejím pokoji. Na druhou stranu, přeskočím celou tu škrtící věc a rovnou ji zamknu v ložnici a pak ji přivážu k posteli. Hm…to byl opravdu dobrý nápad.

Sakra, Dex měl pravdu. Byl jsem na hovno v celé téhle hlídací hovadině. Měl jsem očekávat, že Serena nebude poslouchat nebo se pokusí utéct. Lidi měli tuhle pozoruhodnou schopnost dělat neuvěřitelně děsné, na emocích založené rozhodnutí.

Ani se neobtěžující udržovat normální rychlost, vystřelil jsem dolů příjezdovou cestou a přišel na hlavní cestu. Divný druh pocitu klesal. Rozhodně tam byl hněv, hromadící se uvnitř mě, ale byla tam i jiná věc-věc, kterou jsem nemohl zcela pojmenovat. Ale rozhodně jsem zpátky do mých večerních plánů přidával tu škrtící část. Došel jsem ke stanu během chatrného, loudavého, lidského úderu srdce, a okamžitě ucítil přítomnost ostatních. Byli blízko-blízko Sereny. A ten malý idiot jen tak seděl v altánu, s hlavou v dlaních.

Moje hruď se sevřela, když jsem zpomalil, mé oči se usadily na hrubých stromech, obklopujících zadní část domku. Poznal jsem ostatní; byly noví v komunitě a mladí, nedočkaví se ukázat ostatním. Jejich vůdce, výtržník jménem Raz, se hnal dopředu, víc stín než hmota.

Ješšště jeden krok a bude tvůj possslední.

Na chvíli jsem si myslel, že mě Raz vyzve a já jsem vítal myšlenku nakopat někomu prdel, ale couvnul. O pár sekund později, byla malá skupinka pryč, ale věděl jsem, že to nebylo naposled, co jsem je viděl. Sledovali Serenu, a jak to vidím, neměla o tom ani ponětí. Přecházející směrem k ní, jsem ji sledoval zvednout hlavu a ucuknout, když si mě všimla. Kromě toho, že byla o odstín bledší, než když jsem ji viděl naposledy, zdála se v pořádku. Maličké množství pih na jejím nose - šest, abych byl přesný vystoupilo.

Serena si ovinula ruce kolem sebe. “Měla jsem v plánu vrátit se.”

“Co jsem ti řekl?”

“Neopouštět srub, ale-”

“Žádné ale, Sereno. Řekl jsem ti, abys neodcházela. Tohle místo je plné ostatních, jako jsem já.”

“Viděla jsem jenom jednoho, možná dva.”

Bojující s mojí trpělivostí, jsem položil ruce na její ramena, neschopný si nevšimnout, jak trpasličí její ramena byla. “Na tom nezáleží. Řekl jsem ti, abys to nedělala.”

“Nemůžeš jen tak očekávat, že budou lidi poslouchat tvé požadavky,” řekla, pokoušející se a selhávající oklepat mé ruce z ramen.

V mé čelisti jsem měl svalový křeč. “Věděla jsi vůbec, kudy jít, když jsi přišla na silnici? No, nech mě ti to říct. Kdybys šla doprava, zavedlo by tě to do města. Ale to je asi třicet mil daleko a není to ani přímo. Jsou tam pumy, dokonce i pár vlků. Nemluvě o medvědech. A pár mužů, kterých bys pravděpodobně nechtěla potkat v tmavé uličce. Víš, kam tě to zavedlo, když jsi šla nalevo. Tohle je sousedství druhů, velmi exkluzivních, jestli rozumíš, co říkám. Další z mého druhu jsou tady a oni si rádi hrají s lidmi a byli tady tři, zaměření na tebe.”

“Cože?”

“Byla jsi tady sama. To je férová hra pro můj druh. Kdybych nepřišel, opravdu nechceš vědět, co by se ti stalo.”

Obrázky, které přišly s tím prohlášením, mě naštvaly. Hráli by si se Serenou a ona by si jejich hru neužívala. Serenina ramena prudce klesla a když promluvila, její hlas byl nakřáplý. “Nemůžu tady jen tak zůstat a čekat na někoho nebo něco, co mě zabije. Já…já musím něco udělat.”

“Udělat co?” Hněv šlehal přes můj hlas a ona couvla. “Plánovala ses dostat domů? Je umřít tam lepší než umřít tady, protože ty tam zemřeš, Sereno, to ti můžu slíbit.”

“Já…omlouvám se,” řekla a zamračila se. “Zpanikařila jsem.”

“To můžu říct,” řekl jsem suše.

Její řasy se zvedly. Hnědé oči se skvrnkami zelené se střetly s mými. “Mel se nedostane spravedlnosti, že ne?”

Zaskočený otázkou, jsem se zaklonil. “Ne. Pravděpodobně ne.”

Unikl z ní povzdech. “To není správné. Nemůžu s tím žít.”

“To bylo to, cos dělala? Plánovala jsi jít zpátky do Colorada, abys pomstila svou přítelkyni, nebo co?”

Serena váhavě pokrčila rameny. Teď jsem do ní vážně chtěl vtlouct trochu rozumu, ale mohl jsem to respektovat, možná to dokonce i obdivovat. Pokud Arum mohl něčemu rozumět, chápali jsme celou tu potřebu po pomstě. Ale Serena byla jenom člověk. Neměla by mít žádnou pomstu. A její kamarádka taky ne. Podíval jsem se pryč. “Jsi v pořádku?”

“Jsem v pohodě.” Ale pak Serena ucukla. Mé prsty se bořily do jejích ramen. Dal jsem ruce pryč, zužující oči. Sledovat ji, jak se pokoušela udržet můj pohled, bylo zábavné. Její malá čelist vyčnívala, obočí spojené, ale její spodní ret se chvěl. Otevřela pusu.

Položil jsem prst na její rty. “Přestaň.”

Zaklonila se a překotila by se, kdybych ji nechytil. Dívala se na mě, jako by to byla moje chyba. “Přestat s čím?”

“Přestaň se omlouvat, proč jsi to udělala.” Znovu jsem položil prst na její teplé rty, hlavně proto, že jsem to chtěl udělat znovu. “Řekl jsem ti, abys neopouštěla srub, a ty jsi to udělala. Vypadáš, jako bys měla omdlít.”

Plácla mě po ruce. “Hej! To není moje chyba. Myslím, že jsi mě poškodil, když ses mě pokusil sežrat.”

Téměř jsem se zasmál. “Ty jsi tak pitomá.”

“Ach, opravdu? A hádám, že ty jsi tak chytrý.” Přetřela si oči, ale trochu rozostřený pohled tam byl.

“Jo.” Vklouzl jsem rukama pod její paže, a když jsem se postavil, vytáhl jsem ji na nohy. Trochu se zakolébala, tak jsem ji nepustil. Nechávající ruku na její paži, vedl jsem ji pryč od altánu a zpět směrem ke srubu.

“Hele, omluvila jsem se. Nemusíš být tak naštvaný.”

Odfrkl jsem si. Serena nereagovala a musel tam být nějaký druh vyšší bytosti, protože byla potichu, když jsme kráčeli ke stanu a přišli na hlavní silnici. Během té blažené chvilky ticha, když klopýtala vedle mě, jsem si uvědomil, že tak rozzuřený, jak jsem byl na ni, teď už na ni naštvaný nejsem. Nevěděl jsem, jak se cítím. Otrávený? Ano. Zbytek jsem nemohl rozluštit, což bylo pro mé nové a nelíbilo se mi to. Měl jsem nechat ostatní, aby ji dostali, protože to by bylo pro mě o jednu starost méně.

“Nemusíš mě vléct celou cestu zpátky do srubu.”

Střelil jsem po ní suchým pohledem. “Opravdu, nemusím?”

Vrátila mi pohled, ale její verze byla víc nenávistná a já jsem utěsnil mé sevření na její paži. Na okamžik, ospalý pohled v jejích očích přenechal cestu hněvu a já jsem se připravil na boj. Alespoň tam vážně nebylo nic, co by po mě mohla hodit, ale byla v kopajícím dosahu. Serena zívla přímo do mé tváře. Mé obočí vystřelilo. Pak nespokojený výraz přešel jejími rysy, připomínající mi malé, naštvané stvoření, které skutečně nemělo jiný způsob obrany než zvedání vlasů a vyceňování zoubků. Něco na té metafoře mě šťouchlo. Serena byla divoká maličkost, ale lehce mohla být mrtvá maličkost, kdybych ji nešel hledat.

“Ubližuješ mi,” řekla konečně, kývající tam, kde byla celá moje ruka omotaná kolem její paže.

“Ne. Neubližuju.”

Její obličej skřípal. “Dobře, tak mě otravuješ.”

“Chceš vědět tajemství?”

Serena vypadala ostražitě. “Jaké?”

Naklonil jsem se a zašeptal: “Je mi to jedno.”

Obrátila oči v sloup. “Opravdu legrační.”

Zasmál jsem se. Já jsem si myslel, že to bylo zatraceně legrační, ale co nebylo vtipný, byl fakt, že jsme přešli ještě jenom první zatáčku na cestě a Serena zpomalila do bodu, kdy by ji předběhlo i jednonohé dítě. Přešla mě trpělivost. Trvalo nějaký čas, aby se zotavila z takového krmení, které jsem na ní provedl a ona neměla být vzhůru, pobíhající tady kolem. Seru na to.

…

Pouštějící její ruku, jsem ji zvedl a přehodil si ji přes rameno. Serena vyjekla chraptivým hlasem. “Co to děláš?”

“Šneci se zlomenými ulitami se pohybují rychleji nežty.”

Její malé pěsti se odrážely od mých zad. “Co je to s tebou?”

Usmívající se sám pro sebe, jsem přidal trochu elánu do kroku a byl jsem odměněn nadávkou a pak mnohem silnějším bušením do zad. Ach, skutečné to byly ty maličkosti v životě…

“Dej mě dolů,” řekla. “Nebo mi pomoz, nakopu ti prdel!”

S jednou paží zabezpečenou kolem jejího pasu, dal jsem jí volnou rukou přátelské poplácání na zadek. “Skutečně by sis měla dávat pozor na jazyk. Nepatří to mezi chování dámy.”

“Neopovažuj se plácat mě po-” Zazívání ji přerušilo, naprosto kazící její hrozbu. “Ty panovačný, arogantní hajz-”

Plesk! Tohle poplácání bylo o něco silnější. “Jazyk, Sereno.”

Co vyšlo z její pusy pak, mě téměř přinutilo pustit ji. Za to dostala znovu na zadek a napotřetí, zmlkla. Zbytek cesty byl jednotvárný, pokud jsem nepočítal, co se dělo mezi mýma nohama. Možná to bylo tím, že jsem ji nesl. Možná tím plácáním po zadku. Nebo to možná bylo tím, že jsem byl v trvalém stavu tvrdosti od té doby, co po mě hodila litinového pionýra. Pokud to byl ten případ, pak byla moje přitažlivost zatraceně temná. Pravděpodobně to byla ta část s plácáním po zadku. Serena se pokusila vykroutit, když jsem došel na verandu, ale nepustil jsem ji, dokud jsem nesložil její problémový zadek na pohovku. Dívající se na mě, Serena popadla polštář. Zachytil jsem ho, trhající ho od ní pryč. “Opravdu doufám, že jsi nemyslela na to, že mě s tím praštíš.”

“Ne. Ráda držím polštáře, když sedím.”

“Vážně?” Položil jsem polštář na druhou stranu pohovky. Stojící nad ní jsem věděl, že jsem děsící, a taky jsem věděl, že jí kvůli tomu bylo nepohodlně, podle množství kroucení, které dělala. Zůstal jsem přímo tam, kde jsem byl. “Co s tebou budu dělat?”

Přestala se hýbat. “Nevím. Co takhle dělat jakoukoliv práci, kterou dělat máš?”

Můj penis sebou zaškubal. Sakra, líbila se mi její ostrá pusa. “Myslel jsem, že dělám svou práci, dokud jsi neutekla.”

Podráždění zbarvilo její tváře. “A za to jsem se omluvila.”

Sledoval jsem ji, když jsem mentálně počítal všechno, co bylo na téhle situaci v prdeli. Byla šance, že ji nějaký Luxen najde malá, ale byla. Byli zatracená mafie zářících červů vesmíru. Nemohl jsem zapomenout na Raze a jeho veselou bandu kreténů a díky její dnešní malé exkurzi a mému odmítnutí nechat je hrát si se zdrojem jejich potravy, budou tak problematický, jako znovu objevující se osina v zadku. Taky tu byl fakt, že jsem věděl, že bych měl Serenu uvázat, abych ji udržel uvnitř a zatímco některé mé části byly zaujaté, nebylo to možné. Co mám dělat…co jen mám dělat…

“Kvůli čemu se tak mračíš?” Serena se zeptala, když se natáhla pro polštář. Její oči se na mě zúžily, když si ho přitiskla k hrudi.

“Kvůli tobě.”

Udělala obličej, pak stiskla polštář pevněji. Blízko konce mé trpělivosti, jsem se přecházel dokola jako divoké zvíře v kleci. Když jsem se před ní znovu zastavil, viděl jsem, že se její řasy zavřely. Dělaly to od té doby, co si sedla, pokaždé trvalo déle, než se znovu otevřely. Tentokrát pustila polštář a nechala ruce spadnout podél jejích boků.

“Sereno?” Položil jsem ruku na její rameno předtím, než jsem nad tím vůbec přemýšlel, jemně ji budící. “Spíš?”

Otevírající jedno oko, se na mě zamračila. “Očividně ne.”

“Jak moc jsi unavená?”

“Unavená dost na to, abych se s tebou nehádala.”

To by byla příjemná změna tempa, ale… “Máš závratě?”

“Dříve jsem měla, ale teď jsem jen unavená. Proč? Trvale jsi mě poškodil?”

Přešel dlouhý okamžik. “Možná.”

Serena mě chvíli pozorovala a pak se opřela zpátky do pohovky. Zůstal jsem tam a pak vycouval, mířící do kuchyně. Našel jsem, co jsem chtěl a vrátil jsem se. Již usnula. “Sereno, otevři oči.” Trvalo pár vteřin, než zareagovala. Držel jsem čokoládu. “Sněz tohle.”

“Nemám hlad.”

A je to tady zase. “Máš dvě možnosti: Sníš to sama nebo tě nakrmím.”

“Ježíš,” vyštěkla, beroucí si čokoládu. Napoprvé minula o míli, ale zvládla to napodruhé. “Neotevřeš to pro mě?”

Mé rty sebou škubly, když jsem si sedl vedle ní. “Je to nutné?”

“Ne.” Odtrhla jeden konec a obrovsky si ukousla. “Mňam.”

Zvedl jsem obočí. Byla zřejmě nevrlá, když byla unavená. “Špulíš ústa?”

“Ne.” Znovu si nepořádně ukousla, a když odtáhla čokoládu pryč, kousíčky čokolády lpěly na jejím plném dolním rtu. Můj pohled se zaměřil na ně, jako by byly nějakým druhem zatracené Mekky. Nepřestal jsem přemýšlet. Vzal jsem její bradu a otočil jsem její hlavou směrem k mé. Její ospalé oči se rozšířily zlomek vteřiny předtím, než jsem zaútočil, zachytávající kousky čokolády mým jazykem. Jeden rychlý pohyb a její ret byl čistý a čokoláda se roztápěla na mém jazyku, ale jemný vzdech, který poškádlil mé rty, mě uvolnil.

Znovu jsem cestoval mým jazykem přes její ret, když jsem sklouzl rukou po přední části jejího hrdla. Očekával jsem, že se odtáhne, možná mě dokonce praští, ale zůstala dokonale klidná. Kdybych měl nějaké svědomí, přestal bych. Serena přesně věděla, co jsem, ale její obranný systém byl rozhodně vypnutý. Ale svědomí nebylo něco, v co jsem skutečně věřil. Postupujíc o krok, jsem přejel mými rty po jejích. Ostré bodnutí potřeby mě na chvíli ohlušilo a touha prudce vzrostla. Zvedl jsem hlavu, prohledávající její obličej pro známku něčeho. Hleděla na mě, rty pootevřené a oteklé. Ruměnec, šířící se přes její tváře, mě fascinoval. Nemohl jsem z jejího výrazu vyčíst nic, ale nezastavila mě. Měla by a já bych tohle neměl dělat. Do prdele s tím. Sklonil jsem hlavu a zajal její rty. Její ostré nadechnutí se rozléhalo mou lebkou. Prohloubil jsem polibek, klouzající jazykem mezi ty sladké rty, a sakra. Serena chutnala jako čokoláda a tu svěžest jsem rozpoznal jako sluneční světlo. A kdo sakra ví, jak chutná sluneční světlo, ale kdyby mělo nějakou chuť, Serena ji měla. Zatraceně. Topil jsem se v její chuti a jejím teple a nestaral jsem se. Uniklo jí zafňukání, když sevřela mé paže, její prsty se bořily do mého trička a moje ruka byla teď v prohlubni mezi jejími ňadry, každé nadýmání škádlící mé ruce. Chtěl jsem víc. Moje ruce sklouzly k jejím oblým bokům. Uchopující je, jsem se otočil a stáhl její tělo pod mé v jednom plynulém pohybu, který zanechal její hnědé oči široké a rozostřené. Čokoláda žuchla na podlahu.

Používající jednu ruku, jsem podepřel sám sebe nad ní, když jsem cestoval mou druhou rukou nahoru tenkým bavlněným tričkem, které měla. Její tělo sebou škublo tak lahodným způsobem, když jsem znovu zastal mezi jejími prsy. Hrál jsem tak nebezpečnou hru, ale, sakra, miloval jsem to. “Roztáhni nohy,” zavrčel jsem, více než potěšený, když se její stehna oddělily.

Spustil jsem se na ni, moje erekce se tlačila na její jádro, a když jsem se proti ní pohnul v pomalém, vlnícím pohybu, vydechla mé jméno. Ach, jo. To se mi líbilo. A slyšet to, no, hra se začala. Znovu jsem si nárokoval její rty. Znovu a znovu, se moje rty pohybovaly s jejími a já jsem byl ztracený v jejím teple, když jsem se tlačil proti ní. Její pusa se otevřela a pak se to stalo. Moje lidská část, což skutečně byla jen kůže, kterou jsem nosil, záminka, ve které jsem každý den existoval, uvolnila cestu a moje pravá podstata zařvala do popředí. Nebyl způsob, jak to zastavit, dokonce i kdybych chtěl, a v nejvzdálenějších koutech mých myšlenek, kde žila jenom temnota, jsem si nebyl jistý, jestli jsem chtěl. Nadechl jsem se. Ach, sakra, první ochutnání, první kapka její esence byla hluboká, pevná rána do ohně, který mě spaloval. Šířil se rychle, osvětlující každou buňku, dokud moje tělo nevzplanulo. Vždycky jsem byl tak chladný, ale ne teď. Ach ne. Hořel jsem. Sklouzl jsem rukou po jejím boku, kolem jejího stehna, zahákl její nohu kolem mého boku a zhoupl jsem se do ní. Nebyl jsem nic víc, než její chuť, oloupaná mušle, koupající se v ní. To bylo to, co jsem ve skutečnosti byl, žijící, dýchající monstrum. Byl jsem zabiják. Už jsem to dělal předtím, víckrát nežli to můžu spočítat a…

Předtím, než jsem se mohl znovu nadechnout, odtrhl jsem od ní svá ústa a spustil se dozadu, narážející na rameno pohovky. Moje smysly bzučely. Pokoj byl jasný, i když tam bylo jenom světlo z kuchyně. Ta malá chuť a já… Serena. Do prdele. Odstrkující se od ramena pohovky, jsem se plazil přes její nehybné tělo a uhladil jí z tváře její vlasy barvy slunečního světla. Její pleť byla bledá-příliš bledá vůči tmavým řasám, ovívající její tváře. Slabý namodralý nádech zastínil její rty. Jo, byla vteřina, kdy jsem si myslel, že ji zabiju. Hluboké zvedání a klesání její hrudi mi řeklo, že nebyla mrtvá, takže hádám, že to je dobrá věc. Kupodivu, i když, se má hruď stáhla, když jsem se nad ní vznášel. Vypadala neuvěřitelně malá a zranitelná, jak tam ležela, zcela podléhající mé vůli.

Položil jsem ruku na její tváře, hned nad modřinou. “Sereno?”

Nic. Vyřídil jsem ji. Znovu. “Ach, sakra.”

Kapitola 9

SERENA

Probudila jsem se na zvuk ptačího cvrlikání a jemný, hřejivý vánek. Nejprve jsem si nepamatovala, kde jsem. Překulujíc se na bok, jsem přinutila své oči otevřít se a můj nejasný mozek pracovat. Jasné sluneční světlo svítilo dovnitř přes otevřené skleněné dveře. Krajkové, bílé záclony se houpaly ve vzduchu, hravě se točící ve vánku. Zamrkala jsem jednou a pak ještě dvakrát. Ach, sakra. Rychle si sedajíc, jsem sevřela přikrývku k mému bušícímu srdci. Minulá noc mi došla ve spěchu-útěk, další Arum, a pak Hunter, znovu mě zachraňující a jeho polibek. Políbil mě a já jsem ho nezastavila. Ani jsem nechtěla, když olízl malé kousky čokolády z mých rtů. Zastavit ho byla poslední věc, na kterou jsem myslela, a když prohloubil polibek, hluboká bolest se ve mně divoce probudila.

Mé tváře hořely při vzpomínce na něj, tlačícího, houpajícího boky způsobem, který ve mně kroutil potěšení. Tolik věcí na tom bylo špatně, že jsem neměla čas sepsat si hloupý seznam. Ale to nebylo všechno. Byla jsem si jistá, že se ze mě znovu krmil minulou… počkat. Bylo to vůbec minulou noc? Byla jsem mimo několik dnů, jako naposled? Znovu jsem se rozhlédla po pokoji, můj pohled přistál vedle prádelníku. Bylo tam několik nákupních tašek. Zamračila jsem se, protože jsem věděla, že tam předtím nebyly.

“Hodláš sem přijít?” Hunterův hluboký hlas přerušil mé myšlenky a vylekal mě. “Káva vystydne. A jídlo taky.”

Mé srdce klopýtlo. Hunter byl venku na mém balkóně, což znamenalo, že musel přejít přes mou ložnici, zatímco jsem spala. Dobře, technicky to nebyla moje ložnice ani balkón, ale byl tady, zatímco jsem spala. Co když jsem slintala nebo něco takového?

“Vím, že jsi vzhůru.” Suchý humor zabarvil jeho hlas. “Můžu slyšet změnu ve tvém dýchání.”

Ježíš, byl to nějaký mimozemský super smysl? Uvažovala jsem o tom, že ho budu ignorovat, ale to bylo hloupé. Odhazující přikrývku, jsem rychle zabočila do koupelny, kde jsem si vyčistila zuby a postříkala si obličej vodou. Váhající, jestli se k němu připojit, nakoukla jsem přes otevřené balkónové dveře. Hunter seděl na jedné ze sklápějících židlí, nohy zkřížené v kotnících. Byl oblečený v džínech a měl na sobě košili, ale nebyla zapnutá. Možná ho to nudilo? Taky měl na sobě sluneční brýle a nějak ho dělaly ještě víc sexy, což jsem myslela, že už není možný. V jeho ruce byl velký bílý hrnek a něco na tom, vidět ho tam, bylo zcela intimní. Obočí se mu vyklenulo. “Je tady mnoho židlí. Můžeš si sednout na kteroukoliv z nich nebo můžeš stát.”

Purpurová se přehnala přes mé tváře, když jsem přinutila své nohy pohnout se vpřed. Spěchající kolem něj, jsem si sedla na židli na druhé straně malého stolku, klesající do měkkého polštáře. Měla jsem si udělat čas na očesání vlasů. A proč jsem se dokonce starala o své vlasy, sakra? Myslím, že Hunter usmažil mé mozkové buňky.

“Káva,” připomněl mi.

Vzala jsem si černý hrnek, překvapená, že byl pořád teplý. “Díky.”

“Přinesl jsem mléko a cukr, ale nepřijdeš mi jako smetanový typ.”

Měl pravdu, nebyla jsem. I když jsem nemohla vidět jeho oči, vím, že mě sledoval z jeho klidné pozice. Způsob, jakým byl rozvalený v té židli, byl totální obraz líné arogance. “Spala jsi dobře?” zeptal se.

“Jo. Spala jsem dobře.”

Jeho rty se zvedly. “Jsem nadšený, že to slyším.”

Z nějakého důvodu, jsem si nebyla celkem jistá, jestli jsem mu věřila. “A co ty?”

Hunter pokrčil rameny. “Měl jsem nějaké potíže s usínáním.”

Začala jsem se kroutit. Jak může být jeho pohled tak intenzivní, aniž bych dokonce viděla jeho oči? Přesunula jsem svou pozornost na slaninu. Extra křupavá. Má oblíbená.

“Jez,” řekl.

Můj žaludek zavrčel v odpověď, ale nemohla jsem vystát jeho velící tón. Tak jsem ho ignorovala. “Ohledně minulé noci…”

“Chceš o tom mluvit? O které části? O té, kde jsi neposlouchala, co jsem ti říkal?” Hunter zaklonil hlavu. Košile, kterou měl na sobě, se rozevřela, odhalující větší záblesk jeho žulově tvrdé hrudi a svalů. “Jez.”

Má ruka sevřela hrnek, když jsem se zhluboka, pomalu nadechla. “Ne. Ty…my…” Bože, tohle bylo trapný. “Chci říct, že obvykle nenechávám kluky…nebo cokoliv…líbat mě.”

“Dobrý vědět.” Hunter pomalu sklonil svou hlavu a podíval se na mě. “Jez.”

“Existuje chvíle, kdy někoho nekomanduješ?” zeptala jsem se.

“Nejspíš ne.”

“A uvědomuješ si, jak neslušné a otravné to je?”

Objevil se poloviční úsměv. “Ano. A předtím, než se zeptáš, je mi fuk, jestli to je otravné a neslušné. Jez, Sereno.”

No, dostal body za upřímnost, ale napůl jsem byla v pokušení hodit mu hrnek do obličeje.

“My jsme se skutečně nelíbali,” řekl. “Já políbil tebe.”

Teplo zaplavilo mé tváře. “Ale bylo to víc než to.”

Jedno obočí se mu vyklenulo. “No, byl jsem na tobě po dobu několika příjemných okamžiků.”

“To není to, co jsem myslela,” odsekla jsem. “Znovu ses ze mě krmil?”

Hunter neřekl nic. Zaplavil mě vztek. “Sakra, nemůžeš to pořád dělat!”

“Jsi v pohodě, ale měla by ses pravděpodobně najíst.”

“Nic není v pohodě. Jak dlouho jsem byla mimo?”

Dlouhou chvíli neodpověděl. “Bylo to před jedním dnem.”

Můj mozek to minutu plně nezaznamenal, a když jo, byla jsem někde mezi hněvem a panikou. “Já…ztratila jsem další den?”

“Prospala jsi další den.”

Zírala jsem na něj. “Prospala? Prospala jsem další den kvůli tomu, cos mi udělal. Nemůžeš to dělat a-”

“Já vím,” přerušil mě. Sval na jeho čelisti se napnul. “Přestal jsem, když jsem si uvědomil, co dělám.”

Začala jsem, nejistá, jestli bych mu měla věřit. “Ty jsi to nechtěl?”

“Ne.”

“Tak proč-”

“Jez, Sereno.” Otočil se, nabízející mi svůj profil. “Krmení je má přirozenost. Někdy se to prostě jenom stane. Nechtěl jsem, dobře? To je lež. Chtěl jsem, ale neměl jsem. To je důvod, proč jsem přestal.”

Podívala jsem se jinam, kousající si svůj ret. Nevěděla jsem, co na to říct. Fakt, že se ze mě už dvakrát krmil, mě naštval. Nemohlo to být zdravé a nebylo to správné. I když to nechtěl a přestal, nebyla jsem s tím v pohodě. “Už to znovu nedělej,” řekla jsem, dívající se na něj.

“Nebudu.” Odmlčel se. “Zatímco jsi spala, vyzvedl jsem ti nějaké oblečení.”

Vzpomněla jsem si na tašky v ložnici a nevěděla jsem, co říct, ale slova ze mě vyšly. “Díky.”

Hunter ztuhnul, jako bych ho urazila.

“Mimochodem, co děláš na mém balkóně?” Zeptala jsem se po chvíli, měníc téma.

“Jsem na svém balkóně, který je součástí mé ložnice pro hosty, kterou si půjčuješ. A líbí se mi tenhle výhled.”

Vzhlédla jsem. Bylo tam další poschodí, z většiny připojené k hornímu podkroví. “Tvá ložnice je v podkroví?”

“Jo.”

“Pak výhled odtamtud musí být mnohem lepší.”

Naklonil hlavu na stranu. “Taky se mi líbí výhled uvnitř mé ložnice pro hosty.”

Teplo zalilo můj obličej. Úsměv hrál na jeho tvářích, téměř škádlícího charakteru. “Ne že bych tě sledoval. To by bylo děsivé.”

“Ano. Ano, to by bylo.”

“Jez, Sereno.”

Zpátky k tomu. Položila jsem můj hrnek, ale nehnula jsem se směrem ke slanině. Jeho velící přístup zažehl vzpurnou povahu, o které jsem ani nevěděla, že ji mám. “Dělal jsi ji ty?”

Přikývl. “Umím vařit.”

“Co dalšího umíš?”

Hunterův úsměv se rozšířil. “Je mnoho věcí, které umím. Jsem víc než ochotný dát ti jejich podrobný přehled nebo bych ti je rád ukázal.”

Ostře jsem se nadechla. “Jsem si jistá, že jo.”

Hluboký, nakažlivý smích vyšel z Huntera a já jsem cítila, že se moje rty začaly rozšiřovat v odpověď. “Jez,” řekl. “Nemluvil jsem o těch věcech, mimochodem.”

“Já vím.”

Pak jsem se usmála, jenom trochu, protože bylo něco na jeho nesmlouvavé povaze, co bylo humorné a rozčilující, ale rozhodně humorné.

Povzdechl si. “Můžu slyšet tvůj žaludek vrčet, takže se zdá nesmyslné hádat se o tom se mnou. A nevypadáš jako jedna z těch žen, které hladovějí, aby měli tělo pubertální holky.”

Zírala jsem na něj. Měla bych být urážená nebo ne? Sakra, jsem žena, takže beru uraženost. “Jsi kretén.”

Hluboce se zachechtal. “Podívej, žádný chlap-člověk nebo jiný-nechce ženu, která je rovná nahoře a rovná dole. Muži mají rádi křivky. Muži mají rádi jemnost.”

No, toho jsem měla hodně. “Dobré vědět, že mimozemšťané oceňují boky na ženách,” zamumlala jsem, zvedající kousek slaniny.

“Taky máme rádi hezké zadky ve tvaru srdce, jestli jsi zvědavá.”

“To si zapamatuji.”

Nízkým, sexy hlasem řekl: “To udělej.”

Odkašlala jsem si. Byla potřebná další změna tématu. “Neuvědomila jsem si, že se s tebou o něčem hádám. Jen se mi nelíbí, když mě někdo komanduje.”

Pokládající svůj hrnek dolů, překřížil si ruce na hrudi…a čekal.

“Ach, pro lásku boží,” zaskuhrala jsem, strkající si slaninu do úst. “Šťastný?”

“Velice.”

Střelila jsem po něm vražedný pohled, když jsem zvedla další kousek slaniny. Arogance stranou, dělal průměrnou kávu a zatraceně dobrou slaninu. Byla sladká s nádechem koření.

“Podívej se, bude to pro tebe jednodušší tady, pokud si zvykneš na způsob, jakým to musí být.”

Tohle bude brnkačka. “A to je jak?”

“Uděláš, co ti řeknu. Je to tak jednoduché.”

Chvíli jsem na něj zírala a pak vybuchla do smíchu.

Zamračil se. “Neřekl jsem nic vtipného.”

“Ach, ale řekl.” Zahihňala jsem se. Nemohl to myslet vážně. “Jen proto, že mě musíš chránit, ti nedává moc říkat mi, co mám dělat.”

“Ochraňování tebe nemá nic společného s mocí, kterou nad tebou mám.”

Okusující poslední slaninu, jsem se uchechtla. “Cokoliv.”

“Uvidíme.”

Bez ubrousku v dohledu, jsem olízla zbylou mastnotu a sůl z mého ukazováčku. “Bože, arogantní dokonce ani nevystihuje to, co jsi.”

“Ne, nevystihuje.” Bez jakéhokoliv varování se Hunter naklonil přes stůl a uchopil mé zápěstí. Překvapená, jsem vypustila malé zapištění. “A nikdy nenajdeš všechna slova, která mě přesně opisují.” Hunter si přitáhl mou ruku k ústům a mé oči se rozšířily.

“Huntere-”

O chvilku později, se jeho rty sevřely kolem mého prstu, cucající mastnotu a sůl pryč. Škubající pocit vystřelil přes mé tělo jako blesk. Další zalapání uniklo z mých pootevřených rtů, když se jeho jazyk zapojil, cestující nahoru. Záplava vlhkého tepla vzrostla mezi mými nohami.

Když zvedl hlavu, lehce se usmíval. “Cítil jsem se vynechaný.”

Otevřela jsem pusu, ale nic nevyšlo. Mé tělo teď bolelo, má prsa těžká a plná. Sledovala jsem ho pustit mé zápěstí a couvnout.

“Chutnáš dobře,” zamumlal.

“To si neměl dělat,” řekla jsem konečně, přitahující ruku k mé hrudi.

“Proč ne?” Postavil se a protáhl si ruce nad hlavou, ohýbající se dozadu.

“Proč ne?” vyprskla jsem. Hněv spěchal přese mě, částečně kvůli jeho drzosti a také mé odezvě na něj. “Nemůžu uvěřit, že se mě ptáš, proč ne.”

“Vysvětli mi to,” řekl.

“Protože… protože mě neznáš a-”

“Ale já chci,” řekl, jako kdyby to byl dost dobrý důvod jen proto, že chtěl.

Potřásla jsem hlavou. “Ale nemůžeš dělat věci jen proto, že chceš.”

“Nemůžu?” Pak se zasmál a to poslalo opojné zachvění dolů mou páteří. “Myslím, že jsem to právě udělal a taky vím, že sis to užila.”

Vystřelila jsem na nohy. “Jak se opovažuješ-”

“Ani to nepopírej.” Uculil se. “Vím to.”

“Co?” Má kolena se cítila slabá. “Prosím, pouč mě a řekni, jak to můžeš vědět.”

“Můžu.” Byl přímo přede mnou v okamžiku.

Stojící před ním, jeho enormní velikost a ohromující pevnost, chtěla jsem ustoupit, ale neměla jsem kam. A taky tam byla ta moje část, která nechtěla ustoupit, která chtěla zjistit, co udělá dál. Hunter zachytil pramen mých vlasů, rozmotávajíc ho od ostatních. Točící pramen kolem svého prstu, přitáhl mě dopředu a na špičky mých prstů.

Abych udržela rovnováhu, položila jsem ruce na chladnou kůži jeho hrudi. Jeho kůže…nikdy jsem necítila nic takového. Satén natáhnutý přes ocelové svaly. Snížil hlavu, takže jeho dech tančil po mém obočí. “Jsi určitě vzrušená.”

“Ne, nejsem.”

Jeho tmavé obočí se zvedlo pod slunečními brýlemi. “Nejsi?”

Předtím, než jsem mohla potřást hlavou nebo se znovu nadechnout, jeho volná ruka vklouzla mezi naše těla a jeho palec se otřel o napnutou bradavku. Zalapala jsem po dechu, když dotek vystřelil z mého ňadra do mého jádra.

Hunter se usmál. “Myslím, že teď můžeme oba souhlasit, že jsi vzrušená.”

Pak mě pustil a o krok ustoupil. Zakolísala jsem na stranu, omámená. “To…to vůbec nebylo vhodné,” řekla jsem.

“Podle tvých zásad, ne mých, já jsem jen dokazoval pravdu.”

Přála jsem si, abych měla hrubší oblečení. “Mých zásad? Co takhle lidských měřítek?”

Hunter se znovu zasmál. “Přesně tak.”

“Jen proto, že nejsi člověk, to neznamená, že nemusíš dodržovat lidské měřítka.”

Jeho oči se zúžily. “Je to tak? Proč nepřiznáš, že jsi vzrušená? Protože já jsem Arum, a ne člověk?”

“Cože?” Bylo to tak?

Jistě, bylo to divné, že nebyl člověk, ale upřímně, polovinu času jsem zapomínala, co je zač. Jakože, když se ze mě nekrmil, bylo lehké myslet si, že je člověk. “Ne. Tak to není.”

Úšklebek, který zdobil jeho rty, když přešel kolem mě, byl umělecké dílo. Chtěla jsem mu ho srazit z obličeje a možná byla protivná věc myslet na to, ale on cucal mé prsty a ještě něco navíc… Hunter neřekl nic, když se vypařil zpátky do pokoje, ve kterém jsem bydlela. I když jsem byla v pokušení následovat ho, zůstala jsem na balkóně. Pravděpodobně očekával, že se za ním budu táhnout jako dobré štěňátko. Kašlu na to. Položila jsem ruce na zábradlí a zavřela oči, nechávající teplý vánek zaplavit mou hořící tvář. Byla jsem si jistá, že můj pobyt tady se přemění na něco zcela šíleného a mimo kontrolu. Protože Hunter měl pravdu, už dvakrát. Byla jsem vzrušená, pořád jsem byla vzrušená. Několik částí mého těla byly brnící a teplé. Přitahoval mě na základní, prvotní úrovni. A druhá věc, o které měl Hunter pravdu? I když jsem věděla pravdu, pořád jsem netušila, do jakých sraček jsem vstoupila.

Kapitola 10

SERENA

O několik hodin později, jsem listovala časopisem, který jsem našla, ale moje oči stále bloudily ke dveřím pracovny. Hodila jsem časopis na konferenční stolek, podívala jsem se po obývacím pokoji a hlasitě vydechla. Shodila jsem nohy z gauče a zamířila k pracovně.

“Co to děláš?”

Srdce se mi zastavilo, položila jsem si ruku na hrudník, když jsem se otočila. “Ježíši! Odkud si přišel?”

“Z kuchyně,” řekl Hunter, vcházející do pokoje. Zastavil se u opěradla gauče, staré tričko obepínalo jeho široká ramena, když zamíchal lžící podél vnitřního okraje misky. “Co jsi dělala, Sereno?”

Z nějakého důvodu jsem se cítila, jako bych byla přistižena při dělání něčeho špatného a to mě vytočilo. “Vlastně jsem tě hledala. Myslela jsem, že jsi v pracovně.”

Vyklenul jedno tmavé obočí. “Byl jsem.”

Podívala jsem se na zavřené dveře a tázavě nadzvedla obočí.

Hunter se usmál. “Dveře na mě ve skutečnosti neplatí.”

Vytřeštila jsem oči. “Takže se můžeš prostě protlačit štěrbinami nebo něco takového?”

Jeho úsměv nezmizel. “Nebo něco takového.”

Vydechla jsem frustrovaný dech, pozorovala jsem ho dojíst cokoliv, co jedl a položit misku na konferenční stolek. “Můžu se tě na něco zeptat?”

“Záleží na otázce,” odpověděl.

Opravdu jsem neočekávala jinou odpověď. “Jak můžeš přecházet z lidského těla do něčeho, co ani není pevný?”

Posadil se na okraj gauče, natahující si svoje dlouhé nohy. Uplynula chvíle, a zrovna když mě napadlo, že nebude dělat nic jiného než na mě zírat, konečně odpověděl. “Můžeme rozkládat molekuly a roztahovat je. Jsme pořád v pevné formě, ale lidské oko není uzpůsobeno to vidět.”

Zvědavá, jsem si sedla na gauč. “Takže je to optická iluze?”

Hunter přikývl. Pomyslela jsem na to, jak měl dříve venku sluneční brýle. “Světlo ti vadí na oči?”

“Pokud to není jasný, ano.”

“Máš radši tmu než světlo?”

Položil si ruce na kolena. “Vlastně dávám přednost světlu.”

“Je to zvláštní…pro tvůj druh?” “Ne. Dáváme přednost světlu a teplu. Obě věci nám nejsou vlastní.”

Vstřebat to, bylo to nejlepší, co jsem mohla. “To je důvod, proč je tvoje kůže většinu času studená?”

“Ano.”

Uplynula chvíle a pak Hunter zaklonil hlavu a zavřel oči. Zhluboka jsem se nadechla a vyhrkla jsem svoji prosbu dřív, než jsem ztratila odvahu. “Můžu tě vidět ve tvé pravé podobě?”

Otevřel jedno oko. “Cože?”

“Můžu vidět, jak opravdu vypadáš?” pokračovala jsem dál. “V mém bytě jsem byla tak vyděšená a-”

“To, co si viděla, bylo děsivý.” Teď měl otevřený obě oči. “A to se teď nezmění.”

Tím jsem si nebyla jistá. Se vším tím adrenalinem a strachem v mých žilách, moje vzpomínky byly rozmazané a bůhví, co si moje představivost přidala. Ale taky si pamatuju, že na něm bylo něco krásného-děsivě krásného. Jako když stojíte tváří v tvář predátorovi v divočině. Panter je nádherný, ale nesnažíte se pohladit tenhle typ krásy.

“Já vím,” řekla jsem a posunula se dopředu. “Ale já chci vidět, jaký opravdu jsi.”

Nějakou chvíli se Hunter nehýbal, a pak se chraplavě zasmál. “Zbláznila ses?”

“Cítím se tak.”

Odvrátil se, sval se objevil v jeho čelisti. Věděla jsem, že bych na něj neměla tlačit, protože byl jako panter. Pravděpodobně by mě kousnul, kdybych tlačila příliš daleko. “Prosím?”

Další chraplavý smích, a pak byl během sekundy na nohou přede mnou. Jeho oči byly zúžené, jeho lícní kosti neobvykle ostré, jako by se už připravoval na změnu. “Jsi si jistá, že tohle opravdu chceš vidět?”

Teď jsem si tak jistá nebyla, ale přikývla jsem. Otřásl jím hluboký nádech. Jeho oči se zavřely a první věc, kterou jsem si uvědomila, byla, že přestal dýchat. Jako úplně. Rukama jsem sevřela svá pokrčená kolena. Pak okraje jeho těla vybledly do stínu, jako kdyby byl nakreslený uhlem a někdo rozmazal linie jeho těla. Zatraceně nejdivnější věc k vidění, ale pak se rozmazání rozšířilo a jeho celé tělo ztratilo většinu z jeho jasných znaků. Zdálo se, že oblečení prosakuje do něj, mizící stejně jako jeho výrazný obličej.

Můj dech se zasekl, když se Hunter stal více kouřem a stínem než něčím jiným, jemným lidským tělem. O sekundu později se zpevnil. Svatý Bože na nebesích, on byl…nebyla pro to slova. Hunter měl tvar lidského muže, ale…jinak.

Můj pohled padl na jeho chodidla. Byly tak temně černé, že jsem nemohla opravdu vidět, jestli měl prsty nebo ne. Ale měl nohy. Byly rozsáhlé, silné a svalnaté. Jeho trup a paže byly stejné-jasně zřetelné svaly, jako by byly vytesané do vyleštěného černého mramoru. Lícní kosti, které byly široké v jeho lidské podobě, byly teď hranatější, jako jeho čelist. Jeho oči… Vydechla jsem dech, který jsem zadržovala.

Jeho oči byly stále stejné, světle modré ještě chladnější než předtím. Hunterova hlava se naklonila na stranu. Vyděšššená?

Zaskočilo mně slyšet jeho hlas v mé hlavě, a všechno, co jsem mohla udělat, bylo zírat. Měla jsem strach? Moje srdce naráželo proti žebrům jako pacient ve vypolstrovaném pokoji, ale nebylo to ze strachu. Spíš prudce tlouklo kvůli faktu, že přede mnou stál mimozemšťan. Úplně nahý mimozemšťan, který byl-svatá tvrdosti-zcela určitě obdařený jako opravdu šťastný lidský muž. “Ne,” řekla jsem. “Jak můžu slyšet tvůj hlas v mé hlavě?”

Myslím, že se usmál. Byl tam zvlněný pohyb na jeho tváři. Lidé nerozumí naššší řeči. Promítám ti moje myšššlenky.

Jeho hlas byl jako hadí. Ne strašidelným způsobem, ale jako šepot exotického, cizího jazyku. Posunula jsem se dopředu, zastavující se, když jsem cítila, jako by klesla teplota v pokoji. “Když se ochladilo…to jsi ty?”

Ano. V naššší pravé podobě ovlivňujeme energii kolem násss, nasssáváme ji. Teplo je energie.

Zasažena vším, co Hunter mohl dělat, můj pohled cestoval po jeho těle. Tohle bylo poprvé, kdy jsem opravdu pochopila tuhle ohromnou skutečnost. Bylo to potvrzení, že inteligentní forma života ve vesmíru existuje-forma života, která byla fyzicky vyspělejší než lidská rasa. To, co jsem viděla, toho většina lidské populace nebyla svědkem. Mohla bych mít jednu ze dvou reakcí: Setsakramentský vyšilování nebo být ohromena tím, co vidím. Rozhodla jsem se pro kombinaci obou, ale více úžas. Tohle…tohle bylo úžasný. “Můžu se tě dotknout?”

Hunter se znovu zklidnil. Nepohnul se, neodpověděl. Řekla jsem si, že kdyby nechtěl, abych se ho dotkla, tak by to řekl. Posunula jsem se k okraji gauče a pomalu se natáhla. Moje prsty se otřely o jeho rameno.

Jeho kůže byla ledová jako kámen a byla hladká. Přejela jsem prsty nahoru po jeho paži. Otřásl se a já jsem začala odtahovat ruku. “Omlouvám se.”

Ne. To je v pořádku. Jenom nejsssem zvyklý…

“Aby se tě někdo dotýkal v téhle podobě?” hádala jsem. Přikývl.

Jistější si tím, co dělám, jsem si stoupla a dlaní jsem se přestěhovala nahoru, nad křivku jeho paže a silných svalů. Ledová, jednolitá textura jeho kůže byla zvláštní, ano, ale nebylo to odporný nebo děsivý. Zvedla jsem pohled. Jeho pravá podoba nepřinesla tu teplou rozostřenost, ale tenhle zatracený panter byl děsivě krásný.

Když jsem si uvědomila, že ho prakticky osahávám, měla jsem přestat, ale nepřestala. Přejela jsem rukou přes jeho rameno a pak na hruď. Mohla jsem cítit, jak mu bije srdce nebo přinejmenším orgán jako srdce. Začala jsem se ptát, ale Hunter se pohnul. Ne pryč, ale blíž.

Můj dech se zastavil. Tenké částečky světlejší modré se objevily v jeho očích, pomalu vířící. Při chladu, který byl v místnosti, bych měla mrznout, ale já jsem cítila teplo. Ustoupil a jeho tělo se rozmazalo a pak se vrátil zpátky Hunter, kterého jsem znala. Oblečený v džínách a tak všechno. “Pěkný trik,” zamumlala jsem.

Naklonil hlavu na stranu. Na okamžik vypadal, že se chystá něco říct, ale pak couvl, otočil se a zmizel v kuchyni. A už se nevrátil.

Když jsem to tam později šla zkontrolovat, byl pryč. Ale věděla jsem, že Hunter mohl klidně být jakýkoliv ze stínů v pokoji, odkašlala jsem si a zavolala jeho jméno. Když nepřišla žádná odpověď, zkusila jsem to znovu a skončila, cítící se jako blázen, když nepřišla žádná odezva.

Buď se přede mnou skrývá, nebo se někam odplížil. Zamířila jsem po schodech nahoru a strávila extrémně velký množství času prohlížením tašek, které tam nechal. Předtím jsem jenom popadla první pár věcí, které jsem viděla, ale teď když jsem je všechny prohrabala, uvědomila jsem si, že Hunter musel utratit stovky dolarů. S pocitem viny, že utratil tolik peněz, jsem se vrátila do přízemí ho hledat, ale bylo to zase k ničemu. Udělala jsem si studený sendvič z toho, co jsem našla v lednici a jako způsob, jak říct děkuju, udělala jsem jeden i pro Huntera, nechávající ho na pultu, obalený ve folii, co jsem našla ve skříňce. Šla jsem nahoru, přesunula moje nové šaty přes pokoj, neochotně je dávající do prádelníku. Dělalo to pak všechno moc trvalé. Jako bych připouštěla, že tohle mohl být dost dobře můj nový domov, alespoň prozatím, a že bych se nikdy nemusela vrátit zpátky do práce-a jako Mel, už bych prostě víc nebyla. Zklamaná a unavená jsem si dala rychlou vanu, potom jsem vklouzla do tílka, které končilo na mých stehnech. Jakmile jsem vlezla do postele, byla jsem vyřízená. Možná, že krmení ze mě vysálo hodně energie nebo to mohl být jenom emocionální a duševní stres ze všeho. Ať tak či onak, byla jsem mimo ve chvíli, kdy jsem zavřela oči…

HUNTER

Do prdele. To bylo všechno, na co jsem mohl myslet, když jsem se díval na zabalený sendvič na pultu. Proč mi do hajzlu dělala sendvič? Vypadám snad jako ten typ chlapa, který se o sebe nedokáže sám postarat? Stál jsem tam déle, než je přijatelná doba dívání se na zatracený sendvič. Něco na tom mě naštvalo, což nebylo nic nového. Hněv bylo to, co jsem znal. To bylo to, v čem jsem vyrůstal.

To málo, co jsem si vzal ze Sereny, ve mě stále přetrvávalo jako malá kulička tepla a světla, spočívající v mém jádru.

Už předtím jsem se krmil lidmi. Nikdy jsem se potom necítil takhle, ale Serena…

Moje ruce sebou škubly. Spolu s něčím jiným, sebou škubaly od první chvíle, kdy jsem ji spatřil. Vlasy jako spředené sluneční paprsky a oči teplá směs hnědé a zelené. Samotné tyhle dvě věci mě nutily po ní dychtit, ale celé balení? Do prdele.

Byla malinká, dosahující stěží k mým ramenům, ale byla sakra mrštná. Její drobná velikost byla zavádějící. Tahle ženská byla silná a měla prořízlou pusu. Svým způsobem jsem měl rád její divoký jazyk. Provokovalo to mou dominantní povahu, podněcující potřebu mého druhu: Řídit a ovládat. Do prdele. Toto nedopadne dobře. Nikdy. Nijak.

Byla tu dobrá šance, že pokud Serena nebude zabita za to, na co nevědomky narazila, tak ji zlomím já. Na dvě části.

Netuším, na co sakra agenti mysleli, když mi ji hodili na krk. Neslyšel jsem od nich nic od chvíle, kdy jsme dorazili do Západní Virginie. Bylo by pro ni bezpečnější riskovat s agenty. Alespoň vyznávají základy dobra a zla. Já vyznávám “chci” a “potřebuji”. Neexistuje pro mě něco jako “špatná” věc.

Samozřejmě, že jsem ji ve stínu celé odpoledne a večer pozoroval. Dokonce jsem ji pozoroval, jak stojí za dveřmi, kterým věřila, že nás oddělují, zatímco si kousala do baculatého spodního rtu. Líbilo se mi to sledovat. Hodně.

Dokonce jsem ji sledoval, jak připravuje ten zatracený sendvič. Serena byla nervózní typ, poletující z jedné místnosti do druhé, jako malý kolibřík a já jsem k tomu byl přitahován, vábený lákadlem, potřebou, která nikdy úplně nezmizí. A to nebylo dobře.

To bylo to poslední, co by někdo chtěl.

Moje oči si vybraly energetické vlnové délky a mé tělo vyhledalo tyto vzory. A její tělo toho vydávalo hodně. Dívající se na ten zatracený sendvič, jsem pořád mohl cítit její měkkou ruku na mé kůži-na mé pravé kůži. Sakra, pořád jsem mohl cítit její tělo pod mým, a problém byl, že jsem věděl, že mě cítila a to dělalo všechno moc těžký na to, abych to popíral. Ve třiadvaceti letech byla přirozená koule tisíce druhů energií, ale bylo tam sakra hodně červené, která ji obklopovala většinu dne. Udělala mi sendvič. Do prdele.

A já potřeboval. Chtěl jsem.

Nezáleželo na tom, že je ve zranitelné pozici. Na čem záleželo, bylo, že byla předtím ve vaně a já byl zasraná bouře energie, nevstupující do té místnosti. Teď mě napadlo, jestli spala nahá, což dělalo moje džíny příliš těsné. Neměl bych mít takovou touhu právě teď, ale měl jsem. Tak jo, do prdele.

Popadl jsem sendvič a zamířil ke dveřím. Otevírající je, jsem vyhodil tu zatracenou věc tak daleko, jak jen to šlo. Přál jsem si, abych mohl udělat to samé s tou zasranou světelnou koulí kravin. Zavřel jsem dveře, odolávající nutkání s nimi prásknout, protože to by… Měkký výkřik přicházel z druhého patra, a já jsem otočil hlavu a naklonil ji na stranu.

Lidé měli noční můry. O nic nešlo. Směřující ke schodišti, jsem naslouchal. Zvuk znova nepřišel, ale ocitl jsem se letící po schodech nahoru tak jako tak. Zvědavost byla kamenně studená mrcha. Otevírající dveře, kde byla, můj pohled padl na postel. Serena ležela na zádech, přikrývku přehozenou přes prsa. Bohužel nespala nahá, což dělalo tuhle cestu nahoru trochu zbytečnou. Začal jsem couvat, ale pak otočila hlavu na stranu a já jsem se zastavil, kompletně nehybný. Ani jsem nedýchal.

Její oči zůstaly zavřené, ale její čelo bylo ztrhané a obličej napjatý. Její těsně stažené rty se zachvěly. Můj pohled cestoval přes elegantní sklon krku přes chatrná ramínka jejího tílka. Hruď se jí kolísavě zvedala a klesala. Vzduch kolem ní byl tmavě fialový, znamení strachu.

Byl jsem táhnutý k posteli. Třes přicházel od zadní části mého krku, vystřelující až do konečků mých prstů. Neměl bych tu být. Ale byl jsem.

Lehl jsem si na bok na matraci, dávající si pozor, abych ji nevzbudil. Co jsem udělal pak, byla jedna z těch věcí, o kterých jsem věděl, že bych je dělat neměl, ale i tak jsem to udělal. Natáhl jsem se, pokládající konečky prstů na její tvář, přejíždějící po linii kosti.

Serenino dýchání se ustálilo a prohloubilo. Jemný úsměv vytáhl mé rty nahoru. Takže když spala, tak ji utěšoval můj jemný dotek? Zajímalo mě, jestli by to tak cítila, kdyby byla vzhůru.

Nedotýkal jsem se kvůli útěše. Můj pohled následoval cestu mých prstů, přejíždějící přes křivku její tvrdohlavé čelisti, až ke křehkému prostoru jejího krku. A ona byla křehká, víc než tušila, zejména s ohledem na to, koho ona a její kamarádka naštvaly.

A vzhledem k tomu, že jsem byl ve stejném prostoru jako ona, statisticky její přežití tímhle způsobem nevypadalo vážně dobře.

Serena se trochu zavrtěla, když mé prsty mírně zajely pod tenké ramínko. Čekal jsem, přemýšlející, jestli se probudí. Energie kolem ní byla uklidňující, ale začaly se objevovat skvrnky červené. Vzrušení. S mojí druhou rukou jsem stáhl přikrývku dolů, a byl jsem nanejvýš odměněn, že se poflakuju kolem. Serena nespala nahá, ale tílko byla špatná volba, když šlo o zakrytí jejího těla. Výstřih ve tvaru srdce na jedné straně sklouzl, odhalující měkce zduřenou a broskvově hnědou špičku jednoho prsu. Teď jsem věděl, že jsem měl pravdu s celou tou věcí s křivkami. Tohle malé dobrodružství se ukázalo být úspěšné.

“Dotkni se mě,” zasténala tiše.

Nehýbal jsem se s hlavou nakloněnou na stranu, jak jsem ji studoval. Pořád spala a rozhodně nevěděla, co po mě chtěla, ale ta měkká žádost byla moje zkáza.

Nebylo žádné zaváhání, pokud šlo o to, co jsem udělal jako další. Neoblbnul jsem sebe ani nikoho jiného. Chtěl jsem se jí dotknout a tak jsem to udělal.

Přehánějící se samotnými konečky prstů dolů až ke sladkému dmutí, jsem zjistil, že její kůže je jako satén a byla teplá-tak neuvěřitelně teplá a rozdílná od mého druhu. A to byl důvod, proč byla v tak prekérní situaci. Hrnul jsem se přímo k teplu a se všemi těmi překrásnými vlasy, barvy slunce, přehozenými přes polštář, byla v obrovském maléru. Naklonil jsem se nad ní a zhluboka jsem se nadechl. Vanilka a broskve naplnily mé smysly. Jedno patřilo lahvi v koupelně, ale broskvová vůně byla její.

Obkreslil jsem kruh kolem její ztvrdlé bradavky. Při každém kruhu jsem se blížil ke svraštěnému pupenu a posouvající ten otravný materiál o kus dál, až nakonec můj palec přejížděl přes pevný korálek. Serena sladce zasténala a já jsem spolknul zavrčení, jak se můj penis v odezvě zvětšil. Nebyla to jediná věc, která se zvětšila. Když přiváděla více energie, jiný druh hladu se tvořil uvnitř mě. Oba byli stejně mocní, a i když jsem se tomu druhému naučil odolávat, ještě jsem nepřišel na to, jak odolávat volání ptáka. Pravděpodobně na to nikdy nepřijdu. Chtěl jsem víc. Sakra, chtěl jsem jí roztáhnout stehna a potopit se hluboko do ní, ale když jsem táhl prsty přes její břicho, Serenino tělo se začalo líně pohybovat. Chycený smyslným klouzáním jejích boků, myšlenka na to, si ji úplně vzít, vklouzla do zadní části mé mysli. Můj penis byl tvrdý a vztyčený, ale já byl fascinovaný její odpovědí.

Její pohyby způsobily, že se lem jejího tílka posunul o kus nahoru, odhalující ji mému dychtivému pohledu a sakra, tohle dobrodružství bylo více než jenom úspěšné.

Serena byla pod tílkem nahá, jemné údolí jejího pohlaví tu bylo pro mě, abych se pokochal. Pokochal? Seru na to. Chtěl jsem ji pohltit. Moje ruce byly na jejích stehnech, vychutnávající si pružnou kůži, jak jsem přes ně přejížděl.

Když špičky mých prstů přejely přes vrchol, její záda se vyklenula, prohýbající se kompletně mimo postel. Její zasténání z potěšení prolomilo ticho. Nemohl jsem zastavit svou odpověď, ani za nic. Násilný otřes chtíče vystřelil v mých žilách a moje odpovídající zavrčení rozbilo ticho. Do prdele.

Serena zalapala po dechu a prudce otevřela oči; vzduch kolem praskal s červenou a fialovou, když se prudce zvedla z postele.

Odtáhl jsem se a vklouzl do hlubokých stínů v místnosti, snadno se stávající jejich součástí. Zůstal jsem tam, rozpolcený mezi chtěním se nakopat do koulí za to, že jsem se silou musel nutit zůstat skrytý a druhou možností, což zahrnovalo nás, postel a možná i zeď a hodně zvuků do sebe narážejících těl.

Serena upřeně zírala do tmy pokoje, jednou rukou se usilovně snažící narovnat si tílko, zatímco druhou popadla přikrývku. Bylo to téměř roztomilé, pomyslel jsem si, až na to, že já nedělám roztomilé. Ale chtěl jsem udělat ji.

Táhla si přikrývku až k bradě, její pohled se řítil po místnosti, ale já jsem věděl, že je to zbytečné. Nemohla mě vidět.

“Haló?” její hlas byl silný a chraplavý.

Nebo možná mohla. Co to do prdele je?

Serena mě nemohla vidět.

Neexistoval způsob jak, ale pak upřela oči na místo, kde jsem stál a věděl jsem, že cítila, že jsem ji sledoval, možná ji dokonce chtěl.

Usmál jsem se.

Kapitola 11

HUNTER

Jo, následující den byli věci skutečně trapné. Pokud Serena věděla, co se předešlé noci stalo, neřekla nic, ale pramínky červené, projíždějící její aurou, mě totálně přiváděli k šílenství z neuhašeného chtíče. A tahle potřeba krmila tu další. Nebylo to, jako bych mohl odejít. Takže jsem tady byl zaseklý a každou další hodinou se stával pořád víc a víc vzrušený. Tohle nepotrvá dlouho.

A když Serena po obědě usnula na gauči na několik hodin, dopřávajíc mi jistý druh úlevy, bylo to, jako bych vyhrál loterii. Telefon jsem si zkontroloval už více než tucetkrát. Od toho zasraného důstojníka pořád nic a jediný způsob, jak bych ho sem mohl dostat a Serenu dostat pryč, bylo získat od ní informace. A já ji potřeboval dostat z domu radši dříve než později.

Chtíc se dostat ze své lidské kůže, jsem začal dělat večeři. Vaření…vaření byla jedna z mála uklidňujících věcí v mém životě. Brácha i Dex se mi za to posmívali. Ale mě to bylo fuk, jelikož jsem byl skvělý kuchař. Ve skutečnosti jsem však potřeboval několik hodin ve své pravé podobě.

Pak do kuchyně vstoupila Serena, rozcuchaná a vytírající si spánek z očí. Sklonila se k ledničce a popadla láhev vody, přičemž se tenký materiál jejich bavlněných šortek napjal přes její zadeček.

Ne, to, co jsem opravdu potřeboval, bylo ošukat Serenu do bezvědomí a až pak si vzít na pár hodin svou pravou podobu. Můj penis byl z tohoto nápadu nadšený, a chtěl jsem ji popadnout, strhat z ní oblečení a položit ji nahou na kuchyňský ostrůvek, objevovat odlišný druh chuti a pak se do ní opakovaně ponořit. Ztratit se v její měkkosti a teple.

“Děláš večeři?” Serenin hlas roztříštil moje fantazie.

Zamrkal jsem a podíval se dolů. V ruce jsem držel nůž, na prkénku byli kuřecí řízky a krabice těstovin připravená k uvaření. Hm. Úplně jsem zapomněl, co jsem vlastně dělal.

“Myslím, že ano,” řekl jsem. “Těstoviny s kuřecím masem.”

“To zní dobře.” Postavila se na druhou stranu ostrůvku, přehazujíc si v rukách láhev vody. “Můžu pomoct?”

Moje první reakce byla říct jí ne, ale tohle může být přínosné. Promrhal jsem už dost času potloukáním se kolem, zíráním na sendviče, kradením polibků a doteků a krmením se z lidské ženy. Jo, byl čas začít šou. “Můžeš vzít pánev a olivový olej.”

Serena popadla z police pánev, položila ji na sporák a začala prohledávat skříně. Když našla láhev oleje, opatrně si mě přeměřila. “Rád vaříš?”

“Jo.”

Přehazujíc si husté vlasy přes rameno, nalila olej. Přemýšlel jsem, jak tmavé byli její vlasy, když byli mokré. Vsadil bych se, že byli světle hnědé, odpovídající barvě jejího delikátního obočí, klenoucího se jí přes oči.

Delikátní obočí? Co se mi sakra stalo s mozkem? Vracejíc svou pozornost k poslednímu kousku kuřecích prs, jsem do nich zabodl nůž, téměř procházejíc prkénkem.

“Taky ráda vařím.” Řekla Serena nesměle, jako kdyby si nebyla jistá, jestli by měla po mém samurajském švihu pokračovat.

“I když nejsem až tak dobrá. Jednou jsem se pokoušela udělat Rýžové Krispies, když v televizi dávali Footloose a právě byla ta velká taneční scéna ve skladišti, kterou jsem nechtěla zmeškat. Takže jsem na pánvi nechala stěrku, a když jsem se vrátila, polovina z ní se už stihla roztopit do směsi.” /pozn. překladatelky: cukroví z rýže, do kterého se přidává např. čokoláda nebo ovoce.

Zvedl jsem obočí. “To se stane.”

“Na svou obranu musím říct, že mi bylo čtrnáct a snadno jsem se nechala rozptýlit. Máma mě po tomhle incidentu nenechala přiblížit se ke sporáku celá léta.”

Přiblížila se k ostrůvku a šla zpátky, pohrávajíc si s láhví vody. Kolem ní se třpytila slabě modrá aura. Byla nervózní.

“Většinou jsem mikrovlnní a donáškový typ, ale vždy jsem si přála být jako jeden z těch kuchařů v televizi.”

Pohled mi sklouzl přes její odvrácenou tvář. Tváře jí zaléval slabý ruměnec. Její husté řasy se zvedly a na moment se nám střetli pohledy, pak se rychle odvrátila. Zastrkujíc si vlasy za ucho k sobě stiskla rty. Vzduch kolem ní vibroval tmavě modrou.

“Tady,” řekl jsem, jak má pusa znovu dělala tu mávající věc a ukázal nožem na kuře a pak dvě misky. “Nejdřív kuře namoč do vajec a pak je vyválej v misce se strouhankou.”

Její brada sebou škubla a její tváří problesklo překvapení. Na okamžik se nehýbala, pak přikývla. “Nejdřív si umyju ruce.”

Bakterie mi starost nedělali. Není to tak, že bych mohl onemocnět jako Serena. Když se vrátila k ostrůvku, vtěsnala se ke mně a uspořádala misky-nejdřív vajíčka, pak strouhanka. Bylo to tady přeplněný, a i když jsem se mohl posunout a dát jí více prostoru, neudělal jsem to. Líbilo se mi tlačit se s ní.

“Pokračuj,” naléhal jsem na ni, když se rukama vznášela nad kuřetem. “Není to tak těžký a telka je vypnutá.”

Na jejích rtech zahrál úsměv. “Už se nedám tak lehko rozptýlit.”

Sklonil jsem se tak, až jsem měl rty na šířku vlasů od její tváře. “Vsadím se, že se stejně lehce necháš rozptýlit jako ve čtrnácti.”

Kuře upadlo do misky a na pult se rozstříknul vodnatý žloutek, jak se její tváře zbarvili do červena. “To není pravda,” zamumlala.

Zasmál jsem se. “Samozřejmě.”

Sledovat Serenu, jak svědomitě namáčí kousky kuřete, bylo divným způsobem zábavné. Předtím jsem ještě nikdy s nikým nevařil. Sakra, vždyť doteď jsem ani pro nikoho nevařil. Ne že bych v první řadě vařil pro Serenu. Měl jsem hlad a já jsem jedl hodně. Když jsem zapnul sporák a sledoval, jak olej začal bublat, povídala Serena o své mámě, pořád se odmlčujíc, aby se na mně koukla, jako by zjišťovala úroveň mé otrávenosti. Byl jsem v pohodě.

“Takže ty jsi nikdy nepotkala svého otce?” zeptal jsem se.

Potřásla hlavou, když nesla talíř obalovaného kuřete ke sporáku. “Ne. Nepřítomný dárce spermatu. A co ty? Chci říct, tvůj druh má taky rodiče, ne?”

“Nelíhneme se z vajec, Sereno. Naše reprodukce je hodně podobná lidské. Stejně jako Luxenská. Ale své rodiče jsem nepoznal.”

Svraštila obočí a zvedla kousky kuřete. “Co tím myslíš?”

Odtáhl jsem její ruku od pánve. “Popálíš se.”

Vzal jsem od ní kuře a položil ho na pánev. Olej skákal a praskal.

“Hádám, že ty se nespálíš.”

“Ne tak jako ty.” Vzal jsem další plátek z talíře, který držela. “Rodiče mi umřeli, když jsem byl malý.”

Ticho zaplnilo její měkké nadechnutí, až pak: “Je-”

“Neříkej, že je ti to líto, Sereno. Nezabila jsi moje rodiče. Nemáš se za co omlouvat.” Vzal jsem poslední kousek, svalil ho do oleje a vzal od ní talíř. “Rodiče mi zabili Luxeni, stejně jako mnoho z našeho druhu. A neříkej znovu, že ti to je líto.”

Zavřela ústa. “Co je to s tebou a omluvami?”

“Nemám rád, když se lidi omlouvají za věci, se kterými nemají nic společného.”

“To chápu, ale když lidé říkají, že jim je to líto-třeba ztráta milovaných-znamená to, že jim je líto bolesti, kterou sis musel projít.”

“Jsem v pohodě,” řekl jsem a Serena zakoulela očima. “Umyj si ruce. Ještě dostaneš salmonelu nebo něco.”

“Jasně, tati,” řekla a otočila se ke dřezu.

Pohled mi sklouzl k jejímu baculatému zadečku a musel jsem bojovat s nutkáním jít za ní, popadnout ji za boky a… Směr, kterým se moje myšlenky ubírali, by znamenal, že bych ničeho nedosáhl. Možná jsem ji jenom potřeboval vyhodit ze své hlavy. To znělo jako nejlepší plán vůbec. Serena se koukla přes rameno. “Proč ti Luxeni zabili rodiče?”

A to mi zabilo erekci. “Jak jsem už říkal, Luxeni jsou po moci dychtící svině.”

Pomalu se otočila, tisknouc okraj pultu za ní. “To mi vážně nic neříká.”

Postoupil jsem o krok dopředu a její rty se oddělily. To se mi líbilo. “Vážně chceš lekci z historie?”

“Ano.”

Ale já se jí chtěl vážně dotknout. Postoupil jsem o další krok a pohledem cestoval přes předek jejího trika. Tenká bavlněná podprsenka vůbec nezakrývala ztvrdlé špičky jejích ňader. Ale, sakra. Kuře potřebovalo obrátit. Otáčejíc se, jsem popadl kleště a otočil ho, ignorujíc každý instinkt, požadující její přivlastnění. Ta skutečná část mě, temnota, kterou jsem byl, nedokázala pochopit, proč jsem se tomu bránil. Tato část mě se nestarala o následky, nebo jestli Serena skončí ve vegetativním stavu. Jenom chtěla, pořád chtěla.

Odkašlal jsem si. “Tady je rychlá a špinavá verze. Luxeni tady byli už tisíce let, což je očividně dělalo mnohem vyspělejšími než lidskou rasu. Rádi cestovali. Taky si rádi podrobovali každou rasu, se kterou přišli do kontaktu a vnímali ji jako hrozbu. Vládli vesmíru-mnohým galaxiím, o kterých si ani neslyšela. Stali se hladovými po moci a destruktivní. Vždyť víš, co se říká o absolutní moci.”

“Dokonale je to zkorumpovalo.”

“Přesně tak. A dlouhou dobu je nic nedokázalo porazit. Nikdo se jim nedokázal postavit, dokud se neobjevil můj druh.”

“Jak se to stalo?” Založila si ruce.

Otočil jsem další kousek kuřete. “Je to způsob, jak evoluce udržuje rovnováhu. To je univerzální. Arumové byli vychováni, aby byli jedinými predátory Luxenů. Neznamená to, že jsme vždy silnější než oni, ale jsme jediné bytosti, které se jim můžou postavit čelem. My energii přijímáme, oni ji vyzařují.”

“Takže jste po nich prostě šli?”

Obrátil jsem se k ní, obočí zvednuté. “Ze začátku ne. Po mnoho generací náš druh Luxeny kontroloval, držel je zpátky od pohlcení celých planet a ničení každé živé bytosti na ní.”

“Něco jako NATO?”

To mě rozesmálo. “Hádám, že ano, ale to bylo před mým časem. Pak ale napadli naši planetu, zotročili náš druh a zabíjeli bez uvážení. Ten jejich útok nás rozdrtil. Byla to hotová genocida. Kdo ví, co jsme jim udělali, že nás napadli, každopádně tato válka začala dřív, než jsem si myslel a nikdy neskončila.”

Zastrčila si vlasy dozadu. “Co se stalo s tvou…s vašimi planetami?”

Střetl jsem se s jejím pohledem. “Naše planety jsme zničili. Doslova. Takže oba druhy potřebovaly nový domov a Země vypadala celkem přívětivá. Nepotřebovali jsme vesmírné lodě.” Zasmál jsem se. “Je to pytel sraček. Luxeni cestují rychlostí světla-vlastně ještě rychleji. Stejně jako my, pokud jsme…nakrmení.”

Její kůže zbledla. “Jako když jsi dělal tu věc s rukou?”

“A to nás dělá tak užitečnými pro DOD. Zabíjíme Luxeni, kteří se vymknou kontrole. Když udělají něco, co se DOD nelíbí, nastoupíme my a postaráme se o to. Pro většinu Arumů je to skvělá práce. Konec konců mezi námi teče zlá krev. Ostatní si nemyslí, že to je dost a pokračují s lovem na Luxeny i bez povolení DOD.”

“Páni.” Potřásla hlavou. “Takže si v podstatě vrah?”

V jejím hlase nebyla ani stopa po žádném odsouzení. “I tak se to dá nazvat.”

Na chvíli byla tiše. “Jaký je rozdíl ve vašich schopnostech? Co můžou dělat Arumové? A co Luxeni?”

“Můžeme ohnout čas a prostor, což nám umožňuje cestovat rychleji než je rychlost světla. V tom jsou nám Luxeni podobní. A to, co si viděla v noci, kdy byla tvoje kamarádka zavražděná? Luxeni dokážou kontrolovat energii, manipulovat s ní, přemisťovat a hýbat s objekty. Můžou nechat věci zmrznout, stejně tak lidi. Taky můžou tuto energii využít ve své nejčistší podobě jako zbraň.”

“Svatá…”

“Jo. My absorbujeme jejich schopnosti, abychom mohli hýbat světlem a energií. Oni tomu říkají Zdroj. Na cestování se musíme hodně nakrmit, hlavně k překlenutí tak velké vzdálenosti, jako je k Zemi.”

“A jak jste skončili tady?”

“Někteří z nás se rozptýlili do jiných částí vesmíru, někteří přišli sem, protože oba naše druhy už na Zemi předtím byli.”

“Kdy?”

Pokrčil jsem rameny. “Od úsvitu lidstva už tisíce krát, tím jsem si jistý.”

Svraštila nos. “Tak proč se nás nesnažili zotročit?”

“Nikdy nebrali lidi jako hrozbu, až do teď.”

Její rysy pobledly. “Nevím, jestli se mám kvůli tomu cítit uraženě nebo se bát.”

“Asi od každého trochu.” Převracejíc poslední kuřecí prsa jsem odložil kleště a otočil se. “Luxeni sem přišli jako první, vláda je objevila a pak jsme přišli my. Po dlouhou dobu nás nedokázali rozeznat, což nám hrálo do karet. Zatímco kroužili kolem Luxenů, studovali je a pak vypouštěli do kontrolovaných komunit, aby se přizpůsobili, my jsme měli volnou ruku. Brzy si však uvědomili, že jsme byli dva odlišné druhy. Že jsme svým způsobem mnohem nebezpečnější.”

“Nebezpečnější?”

Když jsem neodpověděl, zhluboka se nadechla. “Chci to vědět bez ohledu na to, jak zlé to může být.”

“Jsou věci, které dokážeme-schopnosti, kvůli kterým nás DOD má. Když zjistili, že jsme jiní než Luxeni, začali nás vyhledávat. A když nás našli, dali nám na výběr: Buď budeme pro ně pracovat, nebo zemřeme.”

“Panebože,” zamumlala. “Jako mafie?”

“Něco na ten způsob. Vaše vláda byla chytrá. Mají na své straně několik nejmocnějších Arumů. Jak to? Kdo ví. Jsem si jistý, že je o ně dobře postaráno. A pravdou je, že pokud se nekrmíme, jsme slabí. Takhle si DOD přitáhlo mnoho z nás. Využili naše potřeby proti nám, aby nás kontrolovali. Nemluvě o tom, že znají naši slabost.”

Odmlčel jsem se, sledujíc, jak její tváří probleskl zájem. V žádném případě jí nehodlám říct, že nejrychlejší způsob, jak Aruma sundat, je jednoduše vzít kousek obsidiánu a rozřezat ho s ním. Už tak je dost zlé, že se obsidián povaluje všude kolem a DOD už stihlo upravit své zbraně tím, že zpevnily kulky obsidiánem. Zabít Aruma, stejně jako Luxena, nebylo tak těžké, pokud jste věděli, jak na to.

“Ne všichni Luxeni přišli na Zem, když byly naše planety zničeny. Desítky tisíc jsou tady, ale další stovky tisíc tam venku. A oni nakonec přijdou.”

…

“A?” zeptala se, uvolňující ruce po stranách.

“A když ten den přijde, lidé budou vděční, že na téhle planetě jsou Arumové.”

Její prsty klepaly po stehnech v nervózním gestu. “Do prdele…”

“Přesné tak,” odpověděl jsem. Uvnitř mě se pohnula zvláštní emoce. Na hrudi jsem cítil tlak, jako bych tam měl olověný míč. Cítil… soucítil jsem s ní. Tohle byli pořádný sračky.

“Zpět k mé lekci vaření?”

Přešlo několik okamžiků a pak se objevila po mém boku. Pořád byla o několik odstínů bledší než normálně. “Takže, co budeme dělat teď? Kuře vypadá skoro hotové.”

“To je.” Popadl jsem hrnec. “Dokážeš dát vařit vodu?”

“Ha, ha.” Serena popadla hrnec a bosá vypochodovala ke dřezu. Takhle chodila často, uvědomil jsem si, bosá. Spolu jsme rozlomili nudle a pak udělali salát. V čase, kdy byla večeře hotová, slunce zapadalo, zbarvujíc oblohu do oranžova a červena.

Serena koukla na stůl. “Mohli bychom jíst venku? Chci říct, je hezky a-”

“Jasně.” Když jsem popadl láhev vína a dvě sklenky, pokynul jsem na ni. “Veď mě.”

Usmívajíc se, vzala naše talíře a přes zimní zahradu vyšla na verandu. Dřívější vlhkost už odvál jemný vánek.

“Nesnáším jíst u stolu,” řekla, sledujíc mě pokládat sklenky.

Na chvíli jsem na ni jenom zíral. “Já taky. Je to příliš formální-”

“A strnulé,” dodala, podávajíc mi talíř.

Do kuřete jsme se pustili v družném mlčení. Pak ze mě Serena pomalu mámila jednu odpověď za druhou. Byl to spíše pozoruhodný talent, pomyslel jsem si, zmatený tím.

“Co se stalo, když jsi sem přišel?” zeptala se, natáčející si těstoviny na vidličku.

“Schoval jsem se s dalšími z mého druhu. Bojoval a nakopal Luxeny, kdykoliv jsem mohl. Zabíjel je.” Její vidlička se zastavila. “To je to, co jsem, Sereno. Je to všechno, co jsem kdy poznal.” Pokrčil jsem rameny. “Mysleli jsme, že jsme z dosahu vlády a věděli, že Luxeni ne. Nakonec mě sebrali při nájezdu.”

Vzala si víno. “Takže jsi s nimi pracoval na hlídání místních Luxenů?”

Zasmál jsem se. “Sakra, to ne. Utekl jsem.”

“To nechápu. Jsi přece tady…”

Odvracejíc se, se můj pohled usadil na stromech. “To není důvod, proč jsem tady.”

Serena byla tiše tak dlouho, až jsem věděl, že přemýšlí o způsobu, jak se zeptat, proč. Pohlédl jsem na ni, na chvíli držela můj pohled, než se vrátila ke svému talíři.

“Jak dlouho ses znala se svou kamarádkou Mel?” Moje otázka ji chytla nepřipravenou, ale po chvíli mi sdělila jejich historii o nepravděpodobném přátelství, které i po letech zůstalo silné. “Takže by ti řekla všechno, správně?”

Přikývla. “Jo.”

“A tehdy na balkóně to bylo poprvé, co viděla senátorova syna udělat něco neobvyklého?”

Dala si malé sousto a pomalu ho žvýkala. “Ano. Já si vždy myslela, že je divný. Kdo mohl vědět, že to bylo proto, že je mimozemšťan.”

Rty se mi v koutcích nadzvedly. “Zvládáš to dobře.”

Odmlčela se s vidličkou napůl cestě ke svým hezkým ústům. “Jsou minuty, kdy mám pocit, že mám tohle všechno pod palcem, a pak minuty, kdy si myslím, že jsem šílená a ve vypolstrované místnosti, takže si nemyslím, že to zvládám dobře.”

Serena to zvládala lépe než devadesát osm procent obyvatelstva. “A o čem řekla Mel, že se hádali, myslím bratři?”

“Něco o Projektu Orel a nějakých dětech.”

“Co byl tenhle projekt zač?”

S malým potřesením hlavy poklepala vidličkou po kousku kuřete. “To mi neřekla a já se jí neptala, protože jsem si myslela, že přišla o rozum a…” Zhluboka se nadechla. “Cítím se za to hrozně. Kdybych jí věřila, možná bych udělala něco jinak a Mel-”

“Stejně by nebyla naživu, Sereno. Nezáleží na tom, co bys udělala. A tím, že jsi jí nevěřila, sis pravděpodobně zachránila život.”

Zvedla oči a na sekundu se setkala s mýma. V jejím pohledu bylo nekonečné množství viny. To a smutek za přítelkyní.

“Všechno je tak příšerně nejasný. Připadám si jako bych nedávala pozor. Jako bych něco zapomněla.”

“To je možné.” A já potřeboval, aby si vzpomněla, protože pak sem můžu nalákat důstojníky a dostat ji pryč. Přesně to jsem chtěl. Nebo přinejmenším to je to, co jsem potřeboval udělat. Takže jsem vytáhl jedinou věc, o které jsem věděl, že ji přinutí se soustředit. “Pokud by sis na něco vzpomněla nebo víc zapamatovala, mohlo by to pomoct tvé přítelkyni.”

Serenin pohled se zaostřil. “Jak?”

Byl jsem takový bastard. “Jestliže Luxeni něco chystají a ona byla umlčená ani ne kvůli tomu, co viděla, ale slyšela, pak sice senátor a jeho synové nebudou nést zodpovědnost za její smrt, ale budou náležitě řešení. A to je lepší než nic.”

“To jo,” řekla tiše. Její pozornost se stočila k lesům, hlava se jí mírně třásla. Čas běžel a já ji neotravoval. “Vím, že tam byla Pensylvánie!”

“Pensylvánie?”

Otáčejíc se ke mně, horlivě přikývla. “Jo. Zmínila něco o dětech, držených v Pensylvánii.”

Zamračil jsem se. “Děti držené v Pensylvánii? Luxenské děti nebo…?”

“Neupřesnila to, ale řekla, že Phillip a Elijah se o tom hádali.”

Zajímavé. Nebo taky ne. Musí toho být víc, zejména v případě, že Luxeni obešli DOD a sejmuli Mel. Co můžou být vesmírný světlušky za problém? Schovávali své děti před pozornýma očima DOD? To je možné. Existovali přece skryté Arumské a Luxenské kolonie. Sice jenom několik, ale byli.

Serena vyfoukla podrážděný vzdech. “Snažím se. Já se vážně-”

“Vím.” Cítil jsem se stejně frustrovaně, jak ona vypadala.

Kousala se do rtu a pak obrátila pozornost k talíři. “Tohle bylo hezké,” řekla nakonec. “Myslím večeři.”

“To ano.” Prošlo mnou překvapení a pak jsem se slyšel říkat: “Tohle nedělávám.”

“Jako vůbec?” V jejích hnědých očích se objevila zvědavost, ztmavujíc je. Připomnělo mi to chvíle, kdy byla vzrušená. Její oči se zbarvili barvou bohaté, nezkažené půdy. Ale znovu, u mě se toho dost točilo kolem vzrušení.

“Ne,” řekl jsem, skládajíc jednu nohu ze židle. “Nedokážu si vzpomenout, kdy jsem naposledy s někým jedl.”

“Určitě to nemohlo být tak dávno.”

“Bylo to už velice dávno.” Sledoval jsem ji odložit talíř a vzít si sklenici. “Plná?”

“Přeplněná,” řekla, přeměřujíc si mně přes okraj sklenky. “Ale teď vážně… socializujete se, že? Tvůj druh to dělá, ne?”

Pokrčil jsem rameny, pohledem se usazujíc na tmavnoucí obloze. Za okamžik slunce zapadne a soumrak zmizí do noci. “Nepotřebujeme se socializovat.”

Sklonila pohár. “Ale všichni-”

“Všichni lidé, Sereno. Což já nejsem, já člověk nejsem.”

Po dobu jednoho úderu srdce bylo ticho.

“A co ostatní Arumové? Třeba ty, na které jsem narazila v altánku? Byli spolu.”

“Když jsme spolu, nesocializujeme se. Povětšinou se prostě spájíme s tím, koho považujeme za nejmocnějšího. Je to o přežití. Ne o přátelství.”

“Páni. To zní opravdu osaměle.”

“Nejsme osamělí.” Pohledem jsem sledoval Sereniny štíhlé prsty obkreslovat okraj sklenice.

Podívala se na mně. “Proč… proč na mně pořád koukáš?”

Krátce jsem se zasmál. “Nemám to dovolené?”

“Hádám, že ano, ale ty mě sleduješ pořád.”

“Rád tě sleduju. Je to tvými vlasy.” Vážně jsem to řekl?

“Mými vlasy?”

Jo, řekl. “To ta barva. Cokoliv.”

Na jejích rtech se objevil malý úsměv. “Takže, co děláš, když nepracuješ?”

Předtím, než jsem odpověděl, jsem přemýšlel a skutečně to zvážil. “Rád dělám rukama.”

Její pohled sklouzl k mému. “Proč mám pocit, že je to dvojsmysl?”

Když jsem si vzpomněl, kde jsem měl ruce minulou noc, neubránil jsem se úsměvu, přičemž se její tváře zahřáli a objevila se kolem ní červená aura. Vsadil bych se, že kdybych teď rukou vklouzl mezi její stehna, byla by mokrá a připravená. Chtělo to hodně, abych to nezjišťoval. “Rád stavím věci.”

Její ústa se otevřela a oči rozšířili. “Počkat. Ty rád vyřezáváš?” Zvedl jsem obočí. “Udělal jsi altánek v hlavní části domku?”

Když jsem neodpověděl, její obličej prozářil široký úsměv. “Ty jsi to postavil! Panebože, Huntere, to je úžasné.”

Zamrvil jsem se na židli. “Ani ne.”

“Ale jo! Kéž bych něco takového dokázala. Ten vzor je tak úžasně spletitý. Děláš to často?”

Nepřestala mě bombardovat otázkami o mé práci se dřevem, a zatímco jsem si přál, abych nic neřekl, odpovídal jsem na otázky bez přemýšlení, jako by měla moje koule ve svěráku. Jo, postavil jsem altánek od nuly. Trvalo to celé léto. Ne, nepřišlo mi to těžké. Jo, postavil jsem i jiné věci. To mě přivedlo na myšlenku koně se Sereninými prsy a já se zasmál, což na její tváři vyvolalo další úsměv. Sakra, Serena byla opravdu, ale opravdu hezká žena, ale když se usmála? Zatraceně, byla nádherná.

V přestávce mezi konverzací se Serena posadila a ukázala na oblohu. “Ach, koukni! Není to padající hvězda? Ježíši. Nikdy jsem ji neviděla tak blízko.”

Očima jsem vyhledal konec záblesku bílého světla, přibližujícího se k zemi až nekřesťanskou rychlostí. Moje instinkty vystřelily, až mě začala svědit kůže. Vystřelil jsem na nohy. “To není padající hvězda.”

“A co to je?” Jejím hlasem projel strach. “Je to jeden z nich?”

“Sereno?”

“Ano?” Teď už byla na nohách, přecházející ke mně. “Je to jeden z nich, že jo?”

Otočil jsem se k ní. “Jdi dovnitř.” Když zaváhala, naklonil jsem se dopředu, rty blízko k jejím, když jsem promluvil. “Jdi dovnitř, Sereno.”

Když jsem se odtáhl, Serena se ani nepohnula. Do prdele. Měl jsem pocit, že tady zůstane a bude se hádat, dokud ji nezabijí. Udržujíc svůj hlas nízko, jsem ji popoháněl zpět ke dveřím. “Je to jeden z nich a ty musíš jít dovnitř.”

“Ale-”

“Žádné ale.” Strčil jsem ji dovnitř. “Nech dveře zamčené a světla vypnutá. A nikomu neotvírej dveře.”

S tím jsem zavřel dveře, uzavírajíc ji uvnitř. Oddělený sklem, jsem se střetl se Sereniným pohledem, nutíc ji mě poslechnout. Pak se konečně natáhla a ticho prolomilo cvaknutí zámku.

Otočil jsem se a usmál. Je čas na lov.

Kapitola 12

HUNTER

Netrvalo mi dlouho najít naši “padající hvězdičku”. Pohybující se mezi stíny, rychleji než by mně donesl vítr, jsem skončil na druhé straně jezera, hluboko v hustých lesech Monongahelaského Národního Lesa a za nepřítelem. Zpomalující, jsem se nehlučně přiblížil k muži, vycházejícímu ze středu dvou vysokých jilmů. Byl oblečen v černé, jako by se snažil schovat. Vzhledem k jasnému světlu, lemujícímu jeho lidskou formu, která ho prozrazovala, to bylo spíše ironické.

“Nazdárek,” řekl jsem. “Sranda potkat tě tady.”

Muž se otočil a po tváři se mu rozlilo překvapení. “Arum…”

“Luxen,” napodobil jsem ho.

“Co tady děláš?” požadoval Luxen, zatínajíc ruce po stranách. “Jak to, že jsem tě nevycítil?”

“Ach, tak to je divný, co?” usmál jsem se.

Luxen pokročil. Byl odvážnej. To mu musím uznat.

“Měl bych být schopen tě zacítit,” řekl a jeho zorničky zaplály jasným světlem. “Jak je to možné?”

Naklonil jsem hlavu na stranu. “I kdybych měl chuť a čas zacházet do podrobností, nešel bych.”

Teď byly jeho zorničky jasné jako diamanty. Koukl se přes rameno, směrem ke srubu a pak se jeho pohled usadil na mně. “Proč si tady, tak blízko ke kolonii? Neodvážil by ses přece vstoupit tam, kde je tvrdá přesila.”

Půjdu si, kam se mi sakra zachce, ale to bylo vedlejší. “Mám na tebe otázku, Duhovej Brite.” Přiblížil jsem se o necelý centimetr. “Proč jsi tady?”

“Ty si myslíš, že mě můžeš vyslýchat?” Jeho forma se začala blýskat ve vzteku. “Nejsi pro mě nic víc než nižší forma života-spodina ve srovnání s námi.”

Ach, ti Luxeni jsou takové pompézní zadky. A mne to už přestalo bavit. Tak dlouho, jak tady žiju, Luxeni nikdy nepřekročili horu. DOD jim to z pochopitelných důvodů zakázalo. Pokud tady nějaký byl, tak si přišel pro Serenu, což jasně vyvolávalo otázku, jak zjistili místo jejího pobytu, ale nebyl jsem natolik hloupý, abych si myslel, že bude mluvit.

“Zničím tě a pak-”

“Bla, bla, kecy,” přerušil jsem ho, křeníc se. “Tohle jsem už slyšel a konec je vždy stejný. Ty mluvíš. Pak bojujeme. Já se nakrmím. Ty zemřeš. Konec.”

Luxen odhodil svou lidskou kůži a nabral pravou podobu. Tmavý les ozářilo oslepující světlo a vyřítil se obrys muže, světlo pulzující energii. Usmál jsem se.

Rozhazujíc rukama jsem vyklouznul z lidské kůže. Vzduch zapraskal, jak ke mně Luxen vystartoval. Uhnul jsem, táhnouc sebou stíny, násobící svůj tvar a sílu, jak se má podstata rozprostřela do noci, která nás obklopovala. Stíny prořezalo pulzující světlo, mířící přímo na mně. Shýbajíc se, jsem udeřil pěstí do země. Vzedmula se nárazová vlna, rázem vyletěla do nebe, berouc sebou Luxena a házejíc ho do vzduchu. Vyrazil jsem a chytil Luxena, tmavý kouř se pohyboval se mnou, měnící noc v nejtemnější hodinu. Otočil jsem se, házející Luxena jako disk.

Narazil do stromu a dopadl na zem, ale rychle vystřelil na nohy. Vyrážejíc dopředu, se jeho bílé světlo, které se vleklo za ním, zbarvilo do modra, vytvářejíc něco jako ocas komety. Vrhající na mně kouli energie, odpovídající té nukleární, vydal nelidský bitevní řev. Naklonil jsem se do strany, a jak mně koule míjela, zhasla. Zasmál jsem se a v mé pravé podobě se můj hlas nesl jako šepot, přímo do Luxenovi mysli. To je všššechno, co máššš?

Luxen se vzepjal, připravující se na poslání dalšího ošklivého výbuchu, jak jsem se natáhl a přitáhl k sobě všechno, co nemělo kořeny. Opravdu jsem byl jako svá vlastní černí díra, přesný opak Luxena. On odrážel, já přitahoval. Byli jsme podělaný vesmírní jin a jang. Neschopen odolávat tahu, Luxen klouzal dopředu, vykopávající uvolněné kameny a špínu. Pustil jsem stíny a natáhl se po něm, nechávajíc padnout to, co zahalovalo tento kousek lesa a odhalujíc svou pravou podobu. Luxen se vrátil do lidské formy, hrůzou rozšířené oči. Metající se do stran, se snažil osvobodit od tahu, tápající rukama po stranách. Otočil jsem se nízko, podkopávajíc svému soupeři nohy. O sekundu později jsem byl na něm, koleny ho tlačíc do prsou. Vyzařoval z něj strach, který naplňoval vzduch svým nemocně nasládlým zápachem.

“Ne-”

Bodajíc dál do středu jeho hrudníku, má ruka proklouzla kůží a svaly, ponořující se hluboko do Luxena, až k jádru. Luxen zaklonil hlavu, křičíc.

Není to sssmrtelná rána, tak sss tím přessstaň. Naklonil jsem se, má hlava centimetry od té jeho. Víššš, co ssse teď ssstane. Můžu ssse nakrmit. Můžu tě úplně vysssát.

Dýchal pode mnou nepravidelně, blikajíc. I když to totiž nebylo smrtelní, stejně to muselo bolet jako čert.

“S-strč se,” zakoktal.

Špatná odpověď. Nadechl jsem se. Ne jako se Serenou. Způsob, jakým se krmíme z lidí, je odlišný. Obvykle se to dělá přes ústa, což vedlo celá staletí k příběhům o sukubách a upírech. Krmení z Luxenů bylo jiné. Především musí být Arum připojený, přilepenej jako takovej obrovskej komár. Potáhl jsem si jenom trošku jako varování a prosákla do mě čirá energie. Bylo to jako dávka té nejčistší drogy. Do prdele. Teď jsem zněl jako bych patřil do Luxenské Anonymní Skupiny nebo co. Pode mnou sebou Luxen házel a naříkal.

Ptám ssse tě znovu. Druhou ruku jsem mu položil na čelo, nutíc ho ke klidu. Proč jsssi tady?

S volnýma rukama Luxen střílel, což mě jenom podráždilo. Natáhl jsem o něco víc, cítíc žilami přetékat do ruda rozžhavenou energii.

Chceššš to ssskusssit znovu? Zeptal jsem se. Můžu to prodloužit, jessstli chceššš.

“Žena,” vydechl a bliknul do své pravé podoby. Jeho světlo chaoticky planulo a pulzovalo. Zatřásl jsem s ním, dokud se nevrátil zpět do lidské podoby.

“Poslali mě, abych našel jednu ženu.”

A zabil ji?

“Jo.” Jeho tělo se otřáslo. Projel mnou vztek, kroutící se kolem pulzující energie.

Kdo ti řekl, že bude ta žena tady?

Chtělo to ještě pár doušků, aby odpověděl. V té době se dokázal udržet v lidské formě jenom na pár minut.

“Ten agent řekl, že byla umístěná do Západní Virginie. Myslel jsem, že byla poslána do kolonie, ale když jsem ji tam nenašel, náhodou jsem narazil na tohle místo.”

Kdo byl ten agent? Když neodpovídal, znovu jsem si z něj potáhl. Řekni to a já tě nechám jít.

Tělo se mu sevřelo. “Nevím, kdo to byl. Poslal mě sem senátor Vanderson. Ten agent…s ním mluvil.”

Vzduch se kolem nás sevřel, jak jsem ho zvedl ze země, tahajíc ho sebou, když jsem se postavil. Kdo dalššší o tom ví?

“Nikdo.” Měl rozšířené oči, tělo mu pořád blikalo. “Senátor přišel přímo za mnou. Proč-proč tě to zajímá? Proč jsi tady? Pokud… pokud nepracuješ pro DOD a nechráníš ji.”

Nic jsem na to neřekl. Podělaní Luxeni. Vážně si mysleli, že se DOD nespojilo s jejich úhlavními nepřáteli pro případ, že by šli věci mezi Luxeny a lidmi ke dnu? Do tváře se mu vplížil strach. Následovalo uvědomění a pak se začal třást. “Ty… nenecháš mě jít?”

Potřásl jsem hlavou. Znovu se začal snažit-zmítající a mlátící sebou v mém náručí-ale byl příliš oslabený a já byl jeden z nejmocnějších svého druhu. Jeho podmanění trvalo jen chvilku a jak Luxenův výkřik zarachotil větvemi, nakrmil jsem se.

SERENA

Kroužila jsem sem a tam obývacím pokojem. Už přešla hodina a Hunter pořád nepřišel. Otřásaly mnou obavy a zastrčená tady v domě jsem se ještě nikdy necítila bezmocnější. Oprava: Cítila jsem se zatraceně bezmocná, když mě ten Luxen držel ve vzduchu jednou rukou. Na ramenou mi tančil mráz a já se vrátila k přecházení, najednou nacházejíc sama sebe před vchodem do haly. Přinucujíc se odejít ode dveří jsem vypustila třaslavý vzdech a vrátila se do obývacího pokoje, přistupujíc k panelu ze skla. S vypnutými světly uvnitř jsem viděla přímo do okolních lesů, i když noc proměnila vše za zdmi srubu do temných a zlověstných tvarů. Někde v obývacím pokoji tikaly hodiny. S bušícím srdcem jsem se obrátila od skla a vyrazila zpět do obývacího pokoje. Minimalistické černo bílé hodiny na zdi říkali, že bylo 22:15. Pokud nepřijde do půl, budu muset něco udělat. Neexistovalo, že bych tady jenom čekala a nesnažila se pomoct, kdyby ji potřeboval. A pokud by ho Luxeni zajali, pak by si přišli i pro mě. Couvla jsem, narážejíc do gauče. Srdce mi bilo tak rychle, až jsem měla pocit, že se mi do plic nedostává dostatek kyslíku. Musím se uklidnit, protože vyšilování by nikomu nepomohlo. Zoufale jsem prohledávala mou mysl pro něco, na co bych se mohla zaměřit, než nade mnou kompletně zvítězí panika. A tak jsem skončila v myšlenkách u minulé noci-u snu, který jsem měla. Byl to ale vůbec sen? Nebyla jsem si jistá, protože když jsem se vzbudila, napůl svlečená a bolavá až k jádru, mohla bych přísahat, že jsem v pokoji cítila Huntera. Přísahala bych, že se mně dotýkal. Nebo jsem to jenom chtěla.

Bylo to už tak dávno, co jsem měla muže, až byla dobrá šance, že mi znovu narostla panenská blána a byla jsem tak zoufalá, aby se mě nějaký chlap dotknul, i když jenom ve spánku. Cvaknutí otevírajícího se zámku předních dveří mě otočilo a uvnitř mi nabobtnala naděje jako přehuštěný balón, ale stejně jsem-jenom pro jistotu-vyhledala zbraň. V poslední době jsem neměla moc štěstí. Spatřila jsem vázu-velice draze vypadající černobílou vázu-a popadla ji, připravená ji použít jako baseballovou pálku. Do obývacího pokoje pyšně vkročil Hunter, zastavující se těsně u vchodu. Zvedl jedno obočí. “Sereno…”

Ignorujíc jeho pobavení, jsem studovala jeho tvář a tělo pro známky zřejmé rvačky. Košili ani džíny mu nezašpinila krev, vlasy měl mírně větrem rozcuchané, ale na bezchybných širokých lícních kostech neměl žádné modřiny. Měl plné rty, na stranách mírně zvednuté v pobavení. Ale vypadal jinak. Mírně zrudlé tváře, naplněné září, která tam předtím nebyla. Vypadal, jako kdyby vyhrál zápas v boxu a byl připravenej si to znovu rozdat. A jeho oči pořád byly světle modré, ale jejich barva byla hlubší, míň mléčná, výraznější. Instinktivně jsem to věděla. Bylo to jako poskládat kousky vědomostí, které jsem od Huntera získala. Nakrmil se. Zabil.

“Chystáš se to po mně hodit?” zeptal se.

Pulz mi bušil, jak jsem na něj zírala. “Nevěděla jsem, jestli si to ty.”

“Jsem to já.” Naklonil hlavu na stranu, sklouzávajíc po mně pohledem. Otřásla jsem se. Jeho pohled byl divoký. Přivlastňující. “Jsi vyděšená.”

Přinutila jsem se položit vázu, a ruce se mi třásli, když jsem je spustila k bokům. Snažila jsem se nebýt tak ovlivněná faktem, že právě zabil, ale kdyby to neudělal, pravděpodobně bych teď byla mrtvá a nebylo to poprvé, ale pořád to bylo zneklidňující. Hunter pokročil a já instinktivně ustoupila. “A nemyslím, že to má co dělat s faktem, že venku byl Luxen.”

To nutkání lhát bylo na mně příliš. “No, bylo to celkem nervy drásající. Nevěděla jsem, co se stalo, nebo jestli jsi v pořádku. Byl jsi pryč přes hodinu a-”

“Bojíš se mně,” přerušil mě. Slova mi umřela na špičce jazyka. Po pravdě řečeno, jsem z něj byla trochu vystrašená.

Proč bych neměla? Ale byl to víc strach z toho, co dokáže a ne z toho, co je.

Nadzvedl koutek úst. “Je to pochopitelné. Je to od tebe velice lidské.”

“Říkáš to, jako kdyby to bylo něco špatného,” řekla jsem.

“Je to slabost.”

Zvedla se ve mně vlna podráždění. “Být člověkem není slabost.”

Zvedl obočí. “Není?”

“Ne.”

Přibližoval se s pohledem zafixovaným na mně. “Pojď.”

Tak moc, jak jsem to nechtěla, v žaludku mi začal třes. Ve způsobu, jakým chodil, jak se na mě díval, bylo něco jiného. “Kam?”

Šel do pracovny, držící otevřené dveře pro mě. Zhluboka jsem se nadechla a pak vykročila vpřed, páteř vyrovnaná. Natlačil se ke mně v okamžiku, kdy jsem vstoupila, zvedajíc pramínek mých vlasů, který pak pustil zpátky na mé rameno. Byla jsem si až příliš vědomá způsobu, jakým se mé tělo napjalo, když postoupil ještě blíž, hruď téměř v jedné rovině s mou. Bože, voněl úžasně-mýdlo a koření. Nelíbilo se mi, že byl až takhle blízko, no zároveň jsem po tom toužila způsobem, jakým chcete věci, které byste dělat nemněli. Bez dechu jsem se snažila vrátit k důležitým věcem. “Ví, kde jsem? Bude tady-”

Berouc mě za tváře, si přitáhl mou pusu ke své. Jeho polibek mně chytl naprosto nepřipravenou. Byl to divoký, trestající a tvrdý druh polibku, ale mé rty se okamžitě oddělili. Tělem mi projel horký, sladký proud. Opřel mě o zaplněnou knihovnu. Délka jeho vzrušení se mi přitlačila k žaludku, rukama přecházel přes mé až ke konečkům prstů a šňůrkám na mých šortkách.

“Ten Luxen tě hledal,” řekl, hbitými pohyby rychle je rozplétajíc. “Teď už nehledá nikoho.”

Jak jsem tam tak stála, svaly v podbřišku se mi stáhly, hruď zvedala a klesala příliš rychle. “Takže vědí, kde jsem?”

“Zdá se, že senátor ano.” Odmlčel se, vklouzávajíc prsty do mých šortek. O kůži se mi otřeli chladné prsty, nutíc mě vyskočit. Vzhlédl, dívajíc se mi přímo do očí. “Věděl to jenom ten Luxen. Nelhal. Když se z nich krmíme, můžeme z nich vytáhnout jejich myšlenky a vzpomínky.”

Popadla jsem ho za zápěstí a jeho rty stáhl úsměv, jako bych ho pobavila. “Ale jak to věděl senátor?”

“To se chystám zjistit.” Sklonil hlavu a rty pohladil křivku mé brady a pak je ponořil do mého pulzu. Jazykem tam pak kroužil, čímž ode mě vymámil vzdech. “Pozdějc.”

Stěží jsem dokázala dýchat nebo se soustředit. “Co když to senátor řekne dalšímu Luxenovi? Nejsem v bezpečí-”

“Jsi v bezpečí.” Rukama mi přešel k bokům, i když jsem mu svírala zápěstí. “Pro teď.”

“Pro teď?” Polkla jsem, no v ústech jsem cítila sucho.

Něco zamumlal, a pak mě zuby poškrábal na straně krku. Nevědomky jsem sebou trhla a on povolil sevření, klouzajíc kolem, jenom aby mi sevřel zadek. Chlad jeho dlaní mě přinutil zalapat po dechu, překvapivý kontrast k tomu, jak teplá jsem se cítila. Bylo to příliš rychlé. Sotva jsem ho znala. Byl něco, co skutečně existovalo mimo mé chápání. Právě teď byl můj život matoucí nepořádek. Jak jsem si měla být jistá tím, co chci nebo dělám? Taky tady byla Hunterova děsivá, tvrdá stránka. Byl jako zabalený dárek a já neměla tušení, co se pod všemi těmi vrstvami skrývalo, ale…

Ale v této chvíli jsem neměla nikoho, jen jeho. I přesto, jak byl silný a nebezpečný a odlišný ode mě, nevěřila jsem, že by mi ublížil. Nebyla jsem si ani jistá, jak dlouho ještě budu žít, abych mohla ve svém chaotickém životě vyvádět. Chtěla jsem zemřít jako prakticky znovuzrozená panna? A pokud tohle přežiju, budu chtít popírat tu intenzivní přitažlivost mezi námi? Ale co bylo nejvíc? Chtěla jsem ho. Chtěla jsem ho tak moc, až to bolelo, tak proč bych to měla popírat? Nebudu.

Kapitola 13

SERENA

Hunterovy ruce byly na vnější straně mých šortek. Moje prsty byly zaryté do chladné kůže jeho předloktí. “Huntere…” Jeho ústa byla znovu na mých, líbal pryč jakékoliv výhrady, které jsem měla. Hunter líbal jako člověk, který si nárokuje svoje právo, jako někdo, kdo nikdy neměl ten luxus dělat to předtím. A ty ruce…ty rychlé a hbité ruce stáhly moje šortky dolů. Přerušil polibek dost dlouho na to, aby je dostal pod moje kolena, a pak se vrátil nahoru, jeho jazyk si nárokoval vstup do mé pusy, když zvedl mé nohy, nechávající šortky v chaotické hromadě. “Obtoč nohy kolem mého pasu,” nařídil.

Moje tělo poslechlo jeho požadavek bez přemýšlení. To byla Hunterova síla, uvědomila jsem si vzdáleně. Byl čisté pokušení takhle, jeho hlas hluboký a zcela přesvědčivý. Hunter zavrčel potěšením, když přitiskl dolní polovinu svého těla proti mému středu. Jeho erekce napjatá přes jeho džíny a tenký satén mých kalhotek. S jeho rukama znovu na mém zadku, zhoupl boky dopředu, vyrážející ode mě hlasitý vzdech, a když do mě vrazil ještě jednou, pošťuchující uzlíček nervů, intenzita vzrušení, která se přese mě přehnala, byla šokující a stahující mě do neznáma. Popadla jsem hrst jeho košile a vytáhla ji nahoru. Hunter zvedl ruce dost dlouho na to, abych mu přetáhla materiál přes hlavu a pak popadl moje boky. Sklouzla jsem rukama na jeho ramena, překvapená zjištěním, že jsou teplejší než je obvyklé a já jsem chtěla být kůží proti kůži, bez bariér, ale jak on okusoval můj spodní ret, nemohla jsem najít slova, abych mu to řekla. “Dej ruce nahoru,” řekl tichým hlasem, “a chyť se police.” Chytla jsem se police nade mnou, mé prsty do ní zaryté, otírající se o hřbety knih, které tam byly. Ten pohyb vyklenul má záda, takže jsem se cítila žensky a zranitelně, všechno ve stejné chvíli. Obtáčející ruku kolem mého pasu, Hunter se natáhl, jeho prsty se zaryly do výstřihu mého trička. Předtím, než jsem věděla, co má za lubem, roztrhl materiál přímo středem, škubající mým tělem k jeho a pak zpátky proti polici. Knihy zarachotily. Několik se jich svalilo na podlahu. Zatraceně. Dech se mi zasekl v plicích při názorné ukázce mužské síly. Byla jsem si docela jistá, že nic v tomto světě nemůže být žhavější než tohle. Hunter mě přesvědčil o opaku. Podprsenka byla druhá část oblečení, která byla v nanosekundě zničena. Chatrné zbytky hedvábí a kostice spadly na zem a pak byla Hunterova ústa na vrcholu mé hrudi, jeho jazyk kroužil a pak se přisál, sající zároveň s tahem boků. Roztavená láva tekla po celou dobu v mých žilách. Touha vířila uvnitř, omračující a mimo kontrolu. Nefalšované teplo se tvořilo, když jeho ústa zatahala za mé ňadro a jeho jazyk přejel nad mou bradavkou. Bylo to všechno o pocitech a syrovosti, dokonalý pocity vystřelovaly dolů do mého jádra, zahřívající a zvlhčující mě. Moje boky narážely proti jeho silným svalům, hledající, chtějící a potřebující víc. Bože, byl obrovský. “Chci tě slyšet volat moje jméno, až se uděláš.” Jeho hlas byl silný, zastřený; jeho rty se pohybovaly na mých ňadrech. “Chci tě slyšet křičet moje jméno.” Můj podbřišek se v odezvě napnul. Pokud bude takhle pořád mluvit, nebude to muset říkat dvakrát. Ruka na mém boku mě nutila být neustále v pohybu, brát si to, co jsem potřebovala. Když chytil moji bradavku mezi zuby, znovu jsem vykřikla, odevzdávající se tomu, co moje tělo požadovalo, svévolně narážející svými boky proti jeho tvrdosti. Napětí mezi nohama se rychle tvořilo, beroucí mi dech, šokující mě. Nikdy jsem to předtím takhle nedělala, ne s džínama a kalhotkama oddělující těla, ale ach-ach sladký Ježíši-smyčka se hluboko uvnitř mě utáhla. Moje pohyby se staly téměř šílený. Jeho schvalující zavrčení spálilo mou kůži, zapalující oheň. Byla jsem tak blízko…tak moc blízko. Moje svaly se stáhly a křeč odrazila… Někde v pracovně, pronikavý zvuk zvonícího telefonu prořízl moje sténání. Nikdy jsem neslyšela zvonit v jeho domě telefon, myslela jsem si, že tady žádný není, a to bylo trochu hloupý, ale teď tady byl telefon a ten nechtěl přestat zvonit.

“Ignoruj to.” Řekla jsem, pohybující se proti němu v pomalém, zvlněném pohybu. Zachvění projelo jeho silným tělem. Zvedl hlavu, přejel palcem přes moji oblázkovou bradavku a zase trochu zasténal. Telefon stále zvonil. “Žádná hlasová schránka?” zalapala jsem po dechu. S překvapivou jemností, vklouzl rukama na mé boky, když ustoupil a rozmotal moje nohy. “Bude to pořád zvonit,” řekl a položil mě na nohy. “Musím to zvednout.” “Strašný načasování.” Stojící tam jenom v kalhotkách, jsem se opřela o knihovnu a snažila se popadnout dech. “S tím souhlasím.” Jeho horký pohled mě zaplavil a on potichu zaklel. Sehnul se a sebral košili ze země. Pak se otočil ke stolu, škubající šuplíkem. Vytáhl tenký mobil, jeho oči nikdy neopustily všechna odhalená místa mého těla. “Radši ať je konec tohohle posranýho světa,” byla jeho odpověď do telefonu. Vytřeštila jsem oči. “Jo, já vím. Postaral jsem se o to.” Posadil se na okraj stolu a pokynul mi dopředu jednou rukou.

Polkla jsem. Teď když vzrušení trochu vyprchalo, necítila jsem se jako bohyně sexu, stojící tady z větší části nahá. Díky Bohu, že tu nebyly žádná okna. Šourající se dopředu, jsem se pohnula, abych se trochu zakryla, ale Hunter přimhouřil oči. Udržet ruce po stranách těla byl extrémní projev silné vůle, ale nedělala jsem to pro něj. Chtěla jsem nějakou sebedůvěru, kterou se ze mě snažil dostat. “Máš trochu zpoždění s varováním, hochu.” Kroutící na mě prstem, mě přemlouval blíž, ukazující poloviční úsměv, když jsem se zastavila před ním. “Jak jsem řekl, je to hotová věc. Bylo o to postaráno.” Slyšela jsem tlumenou reakci volajícího, ale nedokázala jsem rozeznat, co říkal. A nebyla jsem si jistá, jestli tomu Hunter věnuje pozornost, protože se natáhl, chytil mě za ruku a táhl mě mezi své nohy. Otřásla jsem se, když sbíral mé vlasy, přehazující mi je přes ramena. Umisťující telefon mezi rameno a ucho, zahnul jednu ruku za můj krk, efektivně mě držící na místě, druhou ruku vedl od okraje mých vlasů k mé hrudi. Spolkla jsem zasténání a zavřela jsem oči, když jeho palec klouzal tam a zpět. “Hm-ehm,” zamumlal Hunter. “Poslouchám tě.” Úsměv zvlnil mé rty, jak jeho ruka klouzala dál, cestující po mém břichu. Vůbec neposlouchal. “Dexi, chováš se jako vagina,” řekl Hunter. Moje oči se otevřely. On se usmál, když pouštěl můj krk. Jeho druhá ruka se blížila k okraji kalhotek. “Je to tak. Od Elizi, kvůli všemu vyšiluješ.” Ať Dex odpověděl cokoliv, způsobilo to, že se Hunterův úšklebek rozšířil do úsměvu, a Bože, moje srdce se hloupě třepotalo v mé hrudi. Měla jsem ráda takového Huntera…škádlícího, flirtujícího a bezstarostného. A mít tohle ráda-mít ráda jeho, pro něco víc než bláznivý případ touhy-nebylo dobrý. Nechtěla jsem ho mít ráda-ne tímhle způsobem, že moje srdce má záchvat nebo se třepotá nebo dělá cokoliv, co by mohlo mít něco společného s rozvíjením citů. I kdyby můj život nebyl v naprostém zmatku právě teď a setkali bychom se za jiných okolností, byl by pořád ten typ chlapa-ehm, mimozemšťana-který nechával stezku zlomených srdcí po celé zemi. Byl by těžký na porozumění-i když stejně jako většinu času, a ještě těžší na pochopení. Kromě toho, když tohle všechno hodím za hlavu, odejdu odtud, pokud budu pořád naživu, a pravděpodobně už ho nikdy neuvidím. S vědomím tohoto, se můj hrudník stáhnul nepříjemným způsobem. Začala jsem zlehka odcházet. “Kam si myslíš, že jdeš?” zeptal se, jeho ruka vklouzla kolem mého pasu. “Ne. Ne ty, Dexi. Je mi úplně u prdele, kam chodíš.” Ztuhla jsem. “Možná bych měla-” Hunter mě otočil, takže moje záda byla předem k němu a můj zadek mezi jeho roztaženýma nohama. “Ne,” řekl, a já jsem věděla, že pak mluvil k nám oběma. “Serena znova neuteče. Je

přímo tady a nikam nepůjde.” Otřásla jsem se při smyslném varování v jeho hlase. Pak byla jeho ruka pod mými kalhotkami, jeho prsty klouzaly po mém citlivém jádru na křižovatce mých stehen a já zalapala po dechu. Ach bože, vážně tohle dělá, zatímco telefonuje? Držel mě, když přitiskl svůj hrudník na moje záda, jeho teplý dech v mém uchu. “Jo, jsem zrovna trochu zaneprázdněný.” Prst vklouzl dovnitř a já sevřela rty, abych nesténala. Moje boky se houpaly proti jeho dlani. “Ne,” řekl, jeho hlas hlubší, hrubší. “To není tvoje věc.” Moje srdce znovu tlouklo jako o závod, když strkal svůj prst pomalu dovnitř a ven. Vyklenula jsem záda, nechávající klesnout hlavu na jeho rameno. Jeho druhá ruka našla má prsa a já jsem sevřela jeho paže. Dex něco řekl, ale Hunter ho přerušil. “Musím jít.” Opustil moje prsa dost dlouho na to, aby ukončil hovor a telefon spadnul na zem, v zapomnění. “Kde jsme to byli? Ach jo, chci slyšet, jak křičíš mé jméno.” Pohled se mi rozmazal, když oheň zaplavil mou krev. Mohla jsem ho cítit proti mému zadku, tak tvrdý. “Děláš tohle?” zeptal se. “Dotýkáš se sama sebe?” “Co?” zalapala jsem po dechu, když se přidal další prst.

Jeho prsty se zklidnily. “Děláš si to sama, Sereno?” Co to sakra bylo za otázku? Pohnula jsem boky, abych na něj naléhala, ale on položil svou druhou ruku na mé břicho, aby mě zastavil. “To myslíš vážně?” “Co? Je to příliš osobní?” “Ano!” “Připadá mi to vtipný, když zvážím, kde je teď moje ruka.” No, v tom měl tak trochu pravdu. “A to, co ti chci udělat, bude velmi osobní.” Jeho rty byly najednou na straně mého krku, horké a pevné. “Tak, jak často?” Odmítla jsem mu odpovědět.

Hunter vlekl horké polibky dolů po mém krku. “Jednou za týden? Víckrát?” Vytáhl ruku a otočil mě. Jedna přistála na mé dolní části zad a jeho rty…jeho rty byly tak blízko mé bradavky, vznášející se nad mým nateklým ňadrem. Můj dech se mi zasekl v krku, když jeho jazyk šlehl přes růžový výběžek. Celé mé tělo se zachvělo. “Vsadím se, že ano, a příště?” dráždil moji bradavku. “Budeš myslet na mě.” Byl tak arogantní, ale pak vtáhl moji bradavku do pusy, a bylo mi to jedno. Potěšení mnou projelo a obtočila jsem ruku kolem jeho krku, prsty zajíždějící do jeho vlasů. Jeho volná ruka sklouzla dolů a moje kalhotky byly pryč. Jeho ruka byla mezi mými stehny, otírající se o moji pulzující prohlubeň. Hunter zvedl hlavu, tisknoucí se k mému krku pod mým uchem. Potom byla jeho tvář v mých vlasech. “Jsi tak krásná. Sakra, si tak zatraceně krásná.” Mé jádro se sevřelo. Žhavý, prudký záchvěv sužoval mé tělo. Jeho prsty se mě sotva dotkly a já už jsem měla pocit, že se dostávám přes okraj. Znovu. Tohle nebylo milý-ach ne, tohle bylo drsný, plné bolestné potřeby. Moje boky vyrazily vpřed, narážející do jeho ruky. Potěšení se do mě zarylo, točila se mi z toho hlava a zatajil dech.

Hunter nízce zavrčel, když se jeho ruka usadila na mém boku, zastavující mé pohyby. “Pověz mi, co chceš. Řekni to.” Frustrace způsobila, že jsem rychle otevřela oči. Nemohl to myslet vážně. Zatlačila jsem proti jeho ramenům, ale on se díval dolů na mě, říkající mi beze slov, co musím udělat. Část mě ho nenáviděla. A ta druhá…no, ta se v něm chtěla utopit.

Zle se usmál, když jeho palec přejel přes můj klitoris. “Ano,” zašeptala jsem, dívající se na něj. “Dobře. Ano.” “Ano, co?” Můj jazyk vyrazil ven, navlhčující mé rty. “Chci tě…” “Chceš, abych udělal co?” Znova přese mě přejel palcem.

Zasténala jsem. “Chci, abys mě udělal.” Spokojený úsměv rozdělil jeho rty. Očekávala jsem, že se jeho ruka vrátí ke mně, ale odtáhl ruku pryč a já byla blízko tomu mu dát pěstí. Náhle se pohnul, smetávající rukou horní část

stolu. Věci dopadly na zem a o sekundu později jsem byla na zádech a jeho ústa byla pod mojí bradou, pomalu sestupující. Jeho tmavé vlasy, jeho rty přejížděly přes má prsa. Malý ženský zvuk uvízl v mém krku. Hunter se přesunul dolů, roztahující moje nohy, jak visely ze stolu. Zranitelná-byla jsem úplně zranitelná vůči němu. Blesky proudily v mých žilách, když mi roztáhl nohy ještě víc a popadl mé boky. Jeho jazyk sklouzl z mého pupíku těsně nad uzlíček nervů. Instinktivně jsem se snažila sevřít nohy. Zdálo se být trochu brzy na dělání tohohle. “Huntere…” “Bude se ti to líbit.” Políbil mě na vnitřní stranu stehna. “To ti můžu slíbit. Roztáhni nohy, Sereno.” Vzduch opustil mé plíce a má stehna se pomalu roztáhla pod jeho vedením. “Víc,” naléhal a tak jsem to udělala. Sklonil znovu hlavu, vklouzl do mého rozevření svým jazykem. Má hlava spadla zpátky na dřevo a mé oči se zavřely. Tohle bylo poprvé. Nechtěla jsem, aby to někdo dělal, ale Ježíši, Hunter-Hunter dobyl moje tělo se svými ústy, rozdělující moje rty s pevnými, odhodlanými tahy jazyka. Vykřikla jsem. Lízal mě jako bych byla ten nejsladší nektar, jeho životní síla. Ztracená v syrovém pocitu, jsem ho chytila za vlasy a houpala boky proti jeho ústům. Zavrčel potěšením, zasouvající jazyk dovnitř a ven. Moje záda se vyklenula. Srdce mi bušilo. Jeho jazyk na mě pracoval, dokud jsem nestydatě nehekala. Úporné horko se tvořilo a tvořilo, až jsem se bála, že mě pohltí. Moje tělo zkapalnělo, zatímco on se přesunul na můj klitoris a přidal prsty. Jeho sání a strkání udávalo tempo mým bokům. Nemohla jsem dýchat, jak se každý sval uzavřel, připravený na to, co bude určitě ohromující orgasmus. “Huntere, ach ano…” trhla jsem sebou a vyvrcholila takovou silou, že jsem byla překvapená, že jsem sama sebe neodhodila ze stolu. Celou dobu, držel svá ústa na mě, nasávající každou poslední kapku, zatímco moje tělo bylo v křeči se sladkými otřesy. Když otřesy odezněly, opřel se do mě a dole se přitiskl, nechávající mě cítit jeho vlastní vzrušení. Délka jeho tvrdosti mě spálila přes jeho oblečení. Chtěl mě-hodně. Mohla jsem to cítit a byla tu dost velká šance, že ho nechám, aby mě měl. Právě teď. Jakýmkoliv způsobem bude chtít na tomhle stole. Zvedla jsem nohu, obtáčející ji kolem něho. Vytáhla jsem boky, libující si ve způsobu, jak se chvělo jeho tělo. Jeho rozdělené rty byly centimetr od mých a rychle dýchal. Změna se nad ním přehnala, rychlá a pohlcující. Jeho rysy se staly hranaté, ostré a bledší než obvykle. Jeho oči hořely a teplota v místnosti klesla. Stropní světlo zablikalo. Mé srdce poskočilo, když jsem mu položila ruku na hruď. Jeho kůže byla teď ledová. “Huntere…” Najednou byl pryč. V mrknutí oka byl na druhé straně místnosti u knihovny. Stíny se plížily z rohu místnosti, maskující Huntera, téměř ho zakrývající. Sedající si, mé srdce udeřilo do mých žeber, jako by se snažilo dostat z hrudi. “Jsi v pořádku?” Žádná odpověď. Nervy mi zkroutily vnitřnosti do uzlu. Pomalu jsem sklouzávala ze stolu, ale nízký zvuk, který vyšel z Hunterova hrdla, mě zastavil. “Nedělej to,” zavrčel.

Mé srdce kleslo. “Nedělej co?” Uplynul okamžik. “Nepřibližuj se ke mně.” Ztuhla jsem, polovinou na stole, polovinou mimo stůl. To teplo, příjemné uřícení zmizelo v následku drobného nárazu, řítícího se po celém mém těle. “Odejdi,” jeho hlas opadl a pak se znovu zvedl uvnitř mé hlavy. Vypadni odsud. Tohle nebyl jeden z těch okamžiků, kdy budu holka, která zabije zvíře svým nahým šarmem. Tohle nebyla televizní šou, kniha nebo film. Ledový strach táhl prsty po mé páteři. Stěží jsem mohla rozeznat Hunterovo tělo v šířících se stínech. Celá ta myšlenka “nebojím se toho, co je” vyletěla ven z okna. Vyrazila jsem z místnosti, běžící, jako by po mě šel sám ďábel. Moje bosé nohy narážely do dřevěné podlahy v obýváku. Zamířila jsem ke schodišti a chytila se zábradlí. Moje ruka sklouzla a já jsem ztratila rovnováhu, narážející kolenem na schod. Podívala jsem se nahoru. “Ach můj Bože,” zašeptala jsem.

Námraza prosakovala do zábradlí, šířící se podél zdi a schodů. Ostře jsem vydechla a obláček bílého, mlhavého vzduchu zmrznul, malý obláček se zavěsil ve vzduchu. Světla v domě zablikala a pak zhasla. Neodvážila jsem se ani pohnout, ale už bylo pozdě. Cítila jsem Huntera. Byl blízko, všude kolem mě. Husí kůže pokrývala celé mé tělo. Led se dotkl holé kůže na mých bedrech a o sekundu později jsem byla na zádech, okraje schodů tlačící do mé páteře. Zpočátku jsem neviděla nic než tmu, tak prázdnou a rozsáhlou, že bylo těžké se dívat. “Huntere,” zašeptala jsem, třesoucí se tak moc, že jsem se zavrtěla.

Zpevnil se do něčeho, co bych nazvala jeho skutečnou podobou. Jeho tělo, barvy půlnočního oleje, svaly se mu zvlnily, jak se nade mnou naklonil. S bušícím srdcem jsem si omotala ruce kolem hrudi a vytáhla koleno nahoru. Mlčel s hlavou nakloněnou na stranu. Safírové skvrny se objevily v jeho bledě modrých očích, rychle vířící. Ach Bože, tohle není vůbec dobrý. Asi umřu na schodišti; nahá jako v den, kdy jsem se narodila.

Dvě ruce narazily do schodů na obou stranách mé hlavy, chytající moje vlasy a způsobující, že jsem trhla hlavou dozadu. Jeho oči se upřeně dívaly do mých a já ho nepoznávala-tohle nebyl ten Hunter z pracovny sekundu předtím nebo dokonce ten chytrák, arogantní blbec, který mi podivným způsobem přišel zábavný.

Nebylo nic lidského v jeho intenzivním pohledu. Žádný soucit. Žádné teplo. Otřásla jsem se, snažící se být tak malinká, jak jen bylo možné, ale moje koleno se otřelo o jeho bránici a on udělal zvuk, který byl něco mezi vrčením a syčením. Ach sakra. Hlad vzplál v jeho pohledu, ostrá smyslná potřeba smíchaná s něčím temnějším a smrtelným. Jeho hlava se snížila, až se mrazivá špička jeho nosu otřela o můj. Vzduch mezi námi se vytratil a slabé pálení se začínalo tvořit v zadní části mého krku. “Prosím,” zašeptala jsem.

Hunter ztuhl a pak jeho tělem projel záchvěv. Otočil hlavu na jednu stranu a pak na druhou, jako by se snažil vyřešit nějaký hlavolam. Pak byl pryč-prostě jednoduše pryč. Nebyl tu žádný zvuk, absolutně nic. Byla jsem sama.

Kapitola 14

SERENA / Sin=Hřích, Lore=Tradice /

Bez probuzení jsem spala sotva hodinu a zírala do tmy, která napadla mojí ložnici. Jestli tam Hunter byl, nedal o sobě vědět. Když už svítalo, dům byl ještě chladnější než obvykle. Po rychlé sprše, jsem na sebe hodila tričko s dlouhým rukávem, džíny a šla dolů.

Nebyla tu žádná známka Huntera, když jsem si dávala konvici na kávu a vzala si hrnek na terasu, kde jsme včera večeřeli. Včerejší noc se zdála jako věčnost a sen.

Dozvěděla jsem se víc, než jsem si myslela, že můžu o Luxenech a jeho druhu, ale i se znalostmi, co jsem získala, a se vším, co jsem viděla od té chvíle, kdy mi Mel řekla o Phillipovi Vandersonovi, mě to nemohlo připravit na to, co přišlo od Huntera. Nechápala jsem, co v něm vyvolalo tuto změnu.

Zastrčila jsem si nohy k hrudníku, usrkávala kávu, když jsem se dívala do hlubokých stínů tlustých větví, které obsazovali les. Minulou noc jsem byla vyděšená, možná ne tak vyděšená jak jsem byla, když Luxen vyhodil Melino auto do vzduchu nebo mě napadl v mém bytě, ale zatraceně blízko. V mysli jsem neměla pochybnosti, že se chtěl Hunter ze mě krmit, a kdyby to udělal, mohlo mě to dost dobře zabít. Ale zastavil se. Skoro jsem tomu nemohla uvěřit.

Viděla jsem ten pohled v jeho očích. Nebylo tam ani trochu soucitu nebo lidství, které ho mlátilo uvnitř, ale nějak se přinutil zastavit. Měla jsem pocit, že to pro něho bylo poprvé.

Moje myšlenky putovali od jedné znepokojující věci k další, když jsem dopila kafe. Potřebovala jsem zjistit, proč chtěl Luxen umlčet Mel a mě tak moc. Jestli to mělo něco společného s hrozbou odhalení, nebo Mel zaslechla něco, co Luxen nechtěl, aby bylo známo. Pokud to tak bylo, pak možná mám nějak navrch. Nebylo to moc, ale něco to bylo. Odsunula jsem hrnek stranou a promnula si spánky, přemýšlejíc o tom, co Hunter řekl o Luxenské potřebě po moci a jejich historii dominujících druhů.

Bože, bylo toho hodně k zvážení, ale přinutila jsem se přehrát si celý rozhovor s Mel. Bylo to bolestivé-přemýšlet o ní, a jak jsem jí nevěřila. Projekt Orel. Děti. Pennsylvánie.

Tyhle tři věci nedávaly vůbec smysl, ale jsem si sakra jistá, že to byly děti v Pennsylvánii. Proč to byl tak velký problém, jsem nevěděla. A Projekt Orel? Znělo to jako něco přímo z filmu Jamese Bonda. Ale věděla jsem, že toho bylo víc-bylo tam něco, co Mel řekla. Bylo to na špičce mých myšlenek a pokaždé, když jsem se to snažila uchopit, se to vytratilo.

“Sakra,” zamumlala jsem a zavřela oči, když jsem pokračovala s protíráním mých spánků.

“Vypadáš vystresovaně.”

Vyjekla jsem na nečekaný zvuk Hunterova hlasu. Otáčející se, jsem ho viděla sedět na židli na druhé straně stolu. “Do háje, jsi z části nindža?”

Jedna strana jeho úst se naklonila mírně nahoru. Dnes ráno žádné sluneční brýle. Nebe bylo zatažené a zamračené, s vůní deště ve vzduchu.

“Umím být hodně tichý, když chci.”

“Nekecej.” Položila jsem si ruku na hrudník, cítila moje bijící srdce. “Být schopný proměnit se do kouře a stínů má své výhody, že?”

“To ano, mimo jiné věci.” Naklonil svou bradu nahoru, mžoural na šedou oblohu. “Potřebujeme si promluvit, Sereno.”

Zabalila jsem si ruce kolem nohou. “Potřebujeme.”

Podíval se na mě, jeho okouzlující tvář chladná. “Včera večer jsem tě málem zabil.”

Páni. Slyšet ho to říct tak neomaleně, určitě nepomohlo, abych to snadněji přijmula. Odtrhla jsem svůj pohled z jeho tváře, zaměřující se na malé drozdy, skákající z jedné větve na druhou. “Ale nezabil,” řekla jsem nakonec.

“Chtěl jsem se z tebe krmit. Chtěl jsem se z tebe krmit, zatímco jsem tě dělal. Úplně bych tě vysál.”

Po mé páteři tančil mráz. Hluboce jsem vydechla. Co jsem na to měla říct? Ano na uspokojení, ale prosím nezabíjej mě? “Ale zastavil ses.”

“Jen tak tak,” odpověděl s nevýrazným hlasem bez emocí. “Příště možná ne.”

Moje hlava se otočila jeho směrem. Hej, kámo. “Myslíš, že bude nějaké příště?”

Arogance přicházela do jeho tváře a jeho rty se rozšířily do ironického úšklebku. Myslím, že to byla emoce, co ukázal. “Bude příště.”

Zvedla jsem obočí. “Je to od tebe neuvěřitelně domýšlivé.”

“Tak dlouho, jak budeme spolu, to bude nevyhnutelné.” Spustil nohy na podlahu a otočil tvář ke mně. “A uděláš se tvrději, než si vůbec kdy byla. Budeš to chtít znova, znovu to cítit.” Zírala jsem na něj. Dobře. Byla tam ještě přitažlivost. Nemohla jsem ani přemýšlet o tom, co udělal s jeho prsty a s tou nádhernou pusou bez sundání kalhotek, ale já jsem netoužila zemřít.

Setkal se s mým překvapeným výrazem. “Pořád mě chceš, i potom, co jsem ti udělal.”

“Právě jsi řekl, že by ses na mě krmil a ojížděl mě, dokud by ze mě nic nezbylo. Právě proto bych to chtěla udělat?”

Jeho bledé oči potemněly. “Chceš dělat tu ojíždějící část. Dokonce i teď, vidím tvoje vzrušení. Překrývá tě to. Je pro mě těžké tomu odolat.”

Zírala jsem se na něj, rozpolcená mezi touhou se smát a praštit ho do obličeje. “Děláš si srandu? Říkáš to, jako by to byla moje vina!”

“Neměla bys mě přitahovat.”

“Co?” Vyhodila jsem ruce. “To nemůžeš myslet vážně.”

Hunter vyklenul obočí. “Vypadám, že to nemyslím vážně?”

“Vypadáš jako arogantní, nafoukaný osel!” Vyskočila jsem na nohy a zamířila dovnitř. Došla jsem ke dveřím, ale Hunter zpropadeně vyskočil přede mnou.

Byla jsme příliš naštvaná, abych byla ohromená jeho “mimořádně speciální” mimozemskou rychlostí nebo byla vystrašená. “Jdi mi z cesty.”

Usmál se. On se na mě sakra usmál. Snažila jsem se ho obejít, ale on mě prostě zablokoval. Spustila jsem frustrovaný křik. “Není to moje chyba, že tě přitahuju a že chceš sníst moji duši nebo co to sakra děláš, když se ze mě krmíš, ty blbečku. Když si myslíš, že je to příliš nebezpečné nebo cokoliv, tak by ses možná neměl ke mně přibližovat. Už jsi o tom přemýšlel?”

“Sníst tvoji duši?” Hunter propukl do smíchu, a to byl opravdu pěkný zvuk, ale sakra, jestli jsem ho kvůli tomu nechtěla kopnout do jeho nádobíčka. “Vysávám tvoji energii-všechny živé věci mají v sobě energii. Duše? Kdo ví, jestli existuje?”

Vyprskla jsem. “Kdo se do prdele stará, co opravdu děláš? Není to moje chyba. Je tvoje!”

Jeho úsměv nevyblednul. “Sakra, ty máš ale sprostou pusu. Líbí se mi to.”

Podrážděná, podařilo se mi kolem něho dostat. Dostala jsem se do obyváku předtím, než se přede mnou objevil znovu. Tentokrát jsem zakřičela. “Ježíši! Mohl bys to přestat dělat?”

Založil si ruce na prsou. “Nemůžu. Je to moc vtipné.” Zúžila jsem oči. “Máš pravdu.”

“Co?”

Povzdechl si. “Máš pravdu. Není to tvoje vina. Je to moje. Nic si neudělala, abys to vyvolala.”

“Sakra správně.”

“Ale neměla bys mě přitahovat.”

Protočila jsem oči a svalila se na gauč. “Není to, jako bych se snažila. Věř mi, vím, že by bylo lepší, kdyby ne, tak přestaň být tak, tak…”

“Tak co?”

“Sexy?” Povzdechla jsem si a cítila, jak mi červenají tváře. Byla to taková hloupá, nedůležitá konverzace. “Proč jsi se včera večer tak proměnil? Předtím už si mě líbal, ale nechoval ses takhle.”

Hunter hned neodpověděl. Vypadal, jako by se snažil pracovat na složitém hlavolamu v jeho hlavě. “Krmení a boj způsobuje mému druhu, že chceme sex.”

No, tak to vysvětlovalo všechno. Ne?

“A sex mi způsobuje, že se chci krmit,” dodal, skoro jako dodatečnou myšlenku. “I když jsem nakrmený.”

Ježíš. To dělalo sex…komplikovaný. “Takhle je to vždycky?”

“Ne.”

Překvapeně jsem se na něj podívala. “Není?”

“Můžu obvykle oddělit sex od krmení. S tebou nemůžu.” Pokrčil rameny. “Nechápu to. Je to…zajímavé.”

“Zajímavé?” Zamumlala jsem. Mohla jsem vymyslet několik lepších slov. Stejně jako schránka plná jiných slov jako zpackaná, divná, příšerná-schránka. Napřímila jsem se s rozšířenýma očima. “Do prdele.”

“Co je?” Posadil se vedle mě.

Zavrtěla jsem hlavou, sekundu od tleskání jako tuleň. “Schránka!”

Svraštil obočí. “Jsi v pohodě?”

“Jo. Jen jsem si vzpomněla-” Hunter vyskočil náhle na nohy, hlavu nakloněnou na stranu. Překvapeně jsem skoro vyskočila z gauče. “Můžeš se přestat pohybovat-”

“Jdi nahoru,” řekl a nedíval se na mě.

“Ehm…” Neměla jsem žádné plány jít nahoru. “O co jde?”

Hunter přecházel kolem gauče, mířil do haly. “Jdi nahoru a zůstaň tam, Sereno. Nedělám si srandu.”

Podráždění řízlo jako fotbal na konci zápasu. “Promiň, ale musíš mi říct-”

Pohled, kterým se na mě podíval, byl čistě varující, silný natolik, že stačil, aby většina lidí začala pobíhat a poslechla ho. Ozvalo se zaklepání na dveře.

Obočí mi vyskočilo nahoru. “Věděl si, že někdo přijde?”

“Ne do posledních pár okamžiků,” zamumlal. “Sereno, prosím, běž nahoru.”

Uvnitř mě zuřila zvědavost, silnější než jeho rostoucí postoj. Moje mysl se rychle přetočila. “Dobře.” Řekla jsem sladce.

Přes jeho tvář přelétl pochybovačný pohled. “Sereno…”

Zaklepání se ozvalo znovu, tentokrát hlasitěji.

“Jdu. Jen si ještě vezmu něco k pití.”

Zíral na mě na moment a pak se otočil, šel k předním dveřím. Vyrazila jsem do kuchyně. Nebyl to nejlepší plán a možná ani nejchytřejší, ale chtěla jsem vědět, kdo byl za dveřmi a o co šlo.

A byla jsem unavená z toho, jak mi Hunter říká, co mám dělat.

“Překvapení, že tě tu vidím.” Podle blízkosti Hunterova hlasu, jsem věděla, že byli v obýváku.

“Tohle je to poslední místo, kde bych čekal tvou návštěvu.”

Byl tu hluboký smích v odezvě. Zřejmě byl hostem muž. “Určitě nejsi překvapený, Huntere.”

Plížila jsem se ke vstupu a doufala, že bych mohla vidět, kdo tady je.

“Nejsem překvapený, že jsi v tomhle státě,” odpověděl Hunter klidně. “Jsem překvapený, že ses ukázal u mých dveří.”

“Opravdu?” Chladný humor prořízl cizincův hlas.

“Teď na to opravdu není vhodný čas,” řekl Hunter po chvilce ticha. Jeho hlas se stále držel na úrovni klidu, který by měl uklidňovat, ale ne. “Možná bychom mohli vést rozhovor později?” “Bojím se, že ne. “

“Pak se bojím, že tě budu muset požádat, aby si odešel.”

“Má to co dělat s tím, co jsi schoval v kuchyni?”

Ta otázka mi poslala mráz po zádech. Ach, do prdele. Zavřela jsem oči.

“Nemá to s ní co dělat.” Klid v Hunterově hlase byl jako ostrá hrana břitvy.

Byl tu měkký zvuk pohybu a tiché zavrčení, které mi připomnělo hluk Huntera, který dělal minulou noc.

“Klidně můžeš vyjít ven a připojit se ke konverzaci.” zavolal cizinec. “Nekoušu. Slibuju.”

Moje oči se otevřely. Srdce jsem měla v krku a zapustila jsem kořeny tam, kde jsem stála.

“Přestaň se na mě takhle dívat, Huntere. Není to pěkný pohled.” Boty zaduněly na podlaze a pak: “Pojď ven. Chci tě vidět.”

Věděla jsem, že by bylo nejlepší, kdybych zůstala schovaná, ale nemohla jsem se dost dobře skrýt. Zhluboka jsem se nadechla, odstrčila se od zdi a vstoupila do dveří. Nejdřív jsem viděla Huntera. Pevné postavení jeho čelisti, hýbal se tam sval, a ocelový záblesk v jeho očích křičel, že byl naštvaný. Na krátkou sekundu, se naše oči setkaly, a já jsem silně polkla.

Žaludek se mi kroutil do uzlů, můj pohled cestoval přes místnost. Ostře jsem nasála dech, a udělala krok zpátky, můj pohled se vrhl na Huntera a pak na místo, kde stála jeho identická kopie. Stejné černé, vlnité vlasy. Oči světlé modré jako ranní obloha zíraly do mých. Sdílely stejně široké lícní kosti a plné, výrazné rty. Stejná výška a široká ramena, ale kde byl Hunter oblečený v džínech, jeho…jeho dvojče na sobě mělo černé kožené kalhoty a černé zapínací triko, které bylo do půli rozepnuté. Nebyla to jediná odlišná věc. Pleť jeho dvojčete byla více zlatá než alabastrová, jako by trávil čas na slunci. Svatý Arumy všude, byli tu dva z nich.

Dvojče vykročilo dopředu, ale stejně tak Hunter, jejich kroky odpovídali každému dalšímu. Bylo to znervózňující, mít oba postupující ke mně z jednotlivých rohů. Instinkt kopal v odezvě na můj boj nebo útěk.

“Ale, ale, ale…” Zamumlalo dvojče, rty se mu stočily v rozích, stejně jako samolibý úsměv Huntera, takže jsem zamrkala. “Kdo je ta krásná dáma?”

“Její jméno je Serena,” řekl Hunter, zúžil oči na mě. “A právě se chytá jít nahoru. Že?”

“Doufám, že se nechystá utéct,” řeklo dvojče, vrhl na svého bratra pohled, který jsem nemohla rozluštit a asi ani nechtěla. “Nestává se tak často, že mám tak hezkou společnost.”

“O tom vážně pochybuju,” odpověděl Hunter suše, a já jsem musela souhlasit.

Jeho dvojče se usmálo. “Ale pořád…ne tak překrásnou společnost jako ona.” Neupřesnil, co to znamená, když natáhl ruku. “Moje jméno je směsně nevyslovitelné, jako Hunterovo skutečné jméno, ale nejvíce mi říkají Sin.”

Zírala jsem na Huntera. “Hunter není tvoje skutečné jméno?”

“Co?” Sin vytřeštil oči. “Ona to neví? Ach, Sereno, je toho tolik, co ti musím říct.”

Sval v Hunterově čelisti šílel. “Je to jediné jméno, na které odpovídám.”

Můj pohled padl na Sina a jeho stále nataženou ruku. Diktovalo mi lidské chování, a tak jsem vzala jeho nabídku, ale musela jsem přinutit svou ruku k jeho. Když se jeho prsty omotaly kolem mých, projelo mezi námi malé nabití. Koutkem oka, jsem viděla Huntera posunout se dopředu. Jeho bratr mě pustil, prsty klouzal přes mou dlaň.

Sin se obrátil na svého bratra. “Takže to je ten důvod, proč si byl tak zaneprázdněný zavolat, poslat e-mail, nebo dokonce napsat?”

Hunter teď stál u mého boku a zkřížil si ruce na prsou. “Nechtěl jsem se s tebou zkontaktovat a právě teď, se na to necítím.”

“Au.” Sin nevypadal vůbec dotčený. Posadil se na okraj gauče, natahující jeho dlouhé nohy. Jeho pohled skákal mezi námi dvěma předtím, než se konečně zaměřil na svého bratra. “Vypadáš trochu bledě, Huntere. Staráš se o sebe? Jíš dobře?”

Na vrcholu pocitů, jako bych byla vizuálně obtěžována Sinem, jsem věděla, na co narážel.

Hunterova páteř ztuhla. “To stačí, Sine.”

Zasmál se a podíval se na mě. “Můj bratr je pichlavý bastard, že? Je to všechno o stravě, pořád mu to říkám. Kdyby se…krmil lépe, měl by lepší náladu. Co se říká o jídle?”

“Jste to, co jíte?” Navrhla jsem a zvedla obočí.

“Ach! Ano.” Sin zatleskal dlaněmi o svá stehna. “Jsi to, co jíš, Huntere.”

“To je to, co jsem slyšel.” Hunter si rozložil pomalu ruce.

Sin zvedl obočí. “Slyšel si vůbec o Loreovi? Nedaří se mi ho…najít.”

“Lore?” Zeptala jsem se předtím, než jsem mohla sama sebe zastavit.

“Lore je náš bratr,” odpověděl Sin. “Jsme trojčata.”

Otočila jsem se k Hunterovi. “Cože?”

“Tvrdím, že mám jen jednoho bratra.” Ušklíbl se Hunter. “Jsem si jistý, že každý tady může hádat, který bratr to není.”

Jo, měla jsem dobrou představu. V tichu, které následovalo, něco mezi bratry prošlo. Nevěděla jsem co, ale měla jsem neodbytný pocit, že byli sekundy od toho, aby se roztrhaly.

Sinův úsměv se nevytratil. “Možná bychom mohli pokračovat v tomhle rozhovoru venku? Je tak krásný den na procházku.”

Vypadalo to, jako by mělo každou chvíli začít pršet.

Hunter přikývl. “Souhlasím.”

Oba bratři zamířili ke dveřím, ale Hunter se zastavil, odesílajíc mi dlouhý pohled, který mi slíbil později problémy. Nebyla jsem tím znepokojená. Napadlo mě, jestli se jeden z nich vrátí z jejich “procházky”.

Kapitola 15

HUNTER

Venku, ve vlhkém ranním vzduchu a mezi prastarými stromy, jsem zíral na zadní část bratrovy hlavy. Ze všech momentů, kdy se rozhodl Sin objevit, to muselo být právě teď.

Sin zaklonil hlavu a zasmál se. “To, co tam máš, je hezká malá prdelka. Podělíš se-?”

Zlomil jsem bratrovi vaz.

Jen tak-dvě ruce na každé straně hlavy a pak zkroucení, puknutí, prasknutí, bouchnutí, a všechny ty žvásty. Sin dopadl na zem, zmenšující se na nic víc než škubající hromadu. V pár blažených vteřinách ticha, jsem se opřel o strom, a zatímco jsem čekal, snažil jsem se vzpomenout si na přesný počet, kolikrát jsem zlomil Sinovi vaz. Dvacetkrát nebo víc? Rozhodně víckrát. Sinovo tělo se začalo rozmazávat a tmavnout, když ztrácelo svůj tvar. Tmavá esence vířila na zemi, zvedala se. Hrubé úponky kouře se rozprostíraly, dosahující k nižším větvím. Když s nimi přišly do kontaktu, listy zvadly na mrtvě hnědou. Vejtaha.

Mlhavý kouř ustupoval, na okamžik odhalující bratrovu pravou podobu. Když se Sin otočil, pohyb jako kapalina skryl predátora pod elegancí.

Pak Sin vklouzl do jeho lidské kůže. “Co to sakra bylo, Huntere?”

“Nemůžu si pomoct, kdykoliv jsem kolem tebe. Je to jako zlozvyk.”

“No, tak si od toho zatraceného zlozvyku odvykni, protože to bolí. Ježíš.” Sin o krok ustoupil, narovnávající si tričko. “Kdybys nebyl můj bratr…”

“Tak co? Otravoval bys mě k smrti?” Odstrčil jsem se od stromu, dostávající se mu přímo do tváře. “Nebo si myslíš, že mě skutečně můžeš sejmout?”

Sin se zasmál. “A ty si myslíš, že mě můžeš sejmout? Už se na Luxenech nekrmíš. Jsi slabý. Mohl bych ti nakopat prdel přes celou tuhle bohem zapomenutou planetu.”

“Ach, to je to, co si myslíš?”

“To je to, co vím. Nestal ses ničím jiným než malou děvkou DOD. Plnění jejich laskavostí, zatímco Luxeni stále vzkvétají! Proto je ta žena ve tvém srubu? Vsadím se, že to má s nimi co dělat. DOD řekne “skoč” a co řekne Hunter?”

V půli cesty jsem se zastavil, smějící se pod vousy a pak se otočil zpátky. Popadl jsem Sina za krk a odhodil jsem ho. Jeho těžké tělo narazilo do stromu takovou silou, že několik větev spadlo na zem.

Vletěl jsem Sinovi do tváře, bořící prsty hluboko do jeho hrdla. “Hunter říká “polib mi prdel”.”

Sin zvednul ruce, dusící se smíchem. “Ach, takže Hunter se nedávno krmil, že jo? Pochybuji, že ta žena ti mohla dát takovou moc. Pokud jo, můžu ochutnat-jenom trochu, a když už jsme u toho, můžu ji opíchat?”

Bouchnul jsem Sinovou hlavou o strom dost tvrdě na to, abych mu rozbil lebku, ale můj zatracený bratr se jen zasmál.

“Nikdy jsi nevěděl, kdy máš sklapnout.”

“A ty jsi nikdy neměl koule na to, abys udělal, co je správné,” Sin odplivl zpátky.

Pustil jsem ho a couvl předtím, než jsem mohl udělat něco, čeho bych litoval. Byly časy, kdy jsem chtěl mého bratra zabít-tohle byl jeden z nich-ale Sin byl moje rodina. Sdíleli jsme stejnou krev, stejnou minulost.

“To nemá nic společného s koulemi,” řekl jsem. “Naše sestra je mrtvá kvůli této válce-ne, zatraceně, nedívej se pryč.”

Ale Sin to udělal. Vystřelil jsem dopředu a sevřel mu čelist, nutící Sina dívat se na mě. “Naše sestra je mrtvá. Lore téměř zemřel kvůli válce, ve které naši předkové bojovali. Válku, kterou nikdo nevyhraje, hlavně ne tady, ne na této planetě.”

“My vyhrajeme.” Vztek naplnil Sinovy oči. “Oplatíme jim to zpátky desetinásobně za to, co udělali našim lidem.”

“Jo, uděláš to.” Pustil jsem ho. “Ty a každý další Arum tam venku, který chce pomstít své padlé předky, se zabije. Možná na jiné planetě, ale tady, s lidmi, prohrajete, protože oni budou

podporovat Luxeny-už to dělají. Budou je hned následovat, přímo k jejich smrti. A mezitím, pomůžou Luxenům vyhubit každého z nás. Takže seru na to, už nepiju tu sračku Kool-Aid.”

Odpor naplnil Sinův výraz. “Jak se opovažuješ otočit se nám zády.”

“Tohle nemá s námi co dělat, Sine. Tohle má co dělat s naší rodinou. Nehodlám pohřbívat dalšího sourozence pro věc, které nebyl součástí!”

“Ale my jsme její součástí, Huntere. Byli jsme stvoření, abychom dělali to, co se pokoušíme dělat. Narodili jsme se a vyrostli, abychom zničili Luxeny. Jsme jediná věc, která je může zastavit před ovládnutím dalšího světa.”

Ta část byla pravda, ale všechno ostatní bylo plné tolika sraček, že jsem potřeboval zatracenou lopatu.

“Takže, co si myslíš, že bychom měli dělat? Nechat Luxeny tak? Nechat to jen tak všechno jít?” Rty mého bratra se zkřivily odporem. “Sakra, brzy si budeš myslet, že je dobré míchat dvě rasy.”

Teď byl prostě jenom hloupý. “Neříkám, že bychom se s nimi měli držet za ruce a zpívat zasranou kumbayu. Taky neříkám, že bychom dokonce měli dát ruce pryč od nich.”

Sin potřásl hlavou. “Tak co teda říkáš?”

“Říkám, abychom šli dál. Nechme to tak.”

Ušklíbl se. “Jako jste to udělali ty a Lore. Mimochodem, kde je Lore?”

“Nechce s tebou mít nic společného, Sine.”

Sin obrátil tvář, tisknoucí rty. “Myslím, že vím, jaký problém je s vámi dvěma. Myslím, že oba máte strach.”

“Myslím, že jsem příliš starý na to, abych byl touhle hovadinou popichován.”

“Ty a Lore,” Sin pokračoval, vykračující ke mně. “Zasrané kundičky.”

Ušklíbl jsem se. “Raději budeme zasrané kundičky…”

“Vtipný. Řekni Lorovi, že se přede mnou nemůže skrývat navždycky a tak jako ty, musí čelit jeho povinnosti.”

Hněv se přese mě vlnil tak hluboký a tak horký, že bylo pro mě těžké udržet si svou lidskou podobu. “Není mojí nebo jeho povinností bojovat ve válce, ve kterou ani nevěříme.” Odmlčel jsem se. “Dávej na sebe pozor, ale zmizni. Skutečně nemám čas na tyhle hovadiny.”

Sinovy oči ztmavly, dokud z nich nebyly jenom zornice černé jako uhel. “Dříve nebo později, se budeš potřebovat dostat zpátky do hry, brácho. A pokud ti něco nebo někdo zabraňuje udělat správné rozhodnutí, já osobně, šťastně odstraním tu překážku.”

“Vyhrožuješ mi nebo tomu, co je moje?” Páni, počkat. Řekl jsem právě moje? Srát na to. “Sine?”

Pohled mého bratra sklouzl ze mě na srub. “Jsou nějaké překážky, které bych sakra hodně rád odstranil.”

Potom, co se Sin odplížil, jsem hodiny cestoval v mé pravé formě po hustě zalesněné oblasti kolem společenství, dokud nepadla noc, ujišťující se, že Sin opustil tuhle oblast. Neodešel ihned. Ach sakra ne, ten mizera zůstával, testoval mě. Pořád kroužil blízko srubu, blízko Sereny.

Moje. Co jsem tím do prdele myslel? Moje? Označkoval jsem si ji potom, co jsem ji minulou noc téměř zabil? Hezký. To ani nebyla ta nejvíce v prdeli část. Byl to fakt, že se to zdálo správné. Jako, že bych tu sračku nevzal zpátky, tímhle způsobem správný. Divný. Věděl jsem, že se od ní musím držet dál, ale nechtěl jsem.

Taky jsem věděl, že nebudu. Možná jsem ji jen potřeboval dostat pryč z mého systému.

Poškrábat tuhle vyrážku a tak dále. Jen jsem to potřeboval udělat bez toho, abych ji zabil.

Když jsem se vrátil do srubu, našel jsem Serenu čekat na gauči. Vyskočila na nohy, když mě spatřila ve dveřích. “Dobře. Předtím než na mě začneš řvát, chci jenom říct, že jsem si myslela, že jsi mrtvý. Byl jsi pryč celý den.”

“Jak vidíš, mrtvý nejsem.” Zastavil jsem pár kroků od ní. “Jsi neschopná poslechnout ty nejjednodušší instrukce? Nutí mě to přemýšlet, jak je sakra možné, že jsi pořád naživu.”

Překřížila si paže, její brada se trochu zvedla. Roztomilé.

“Nelíbí se mi, když mě někdo komanduje.”

“Líbí se ti to, když ti řeknu, abys pro mě roztáhla nohy,” upozornil jsem a byl jsem odměněn ostrým poskvrněním, které zaplavilo její tváře. “Proč tehdy můžeš poslechnout, ale jindy ne?”

“Protože ráda vím, co se děje, ty obří blbečku,” řekla.

“Blbečku?”

“Zapomněl jsi, že můj celý život byl obrácen naruby a já jsem tady s tebou, čekající na důstojníky. Tak jsem si myslela, že možná byli u dveří oni. Neměl bys mě udržovat ve tmě.”

“Přemýšlela jsi někdy nad tím, že to je pro tvou ochranu?” Kráčející kolem ní, jsem vzal dálkové ovládání a vypnul televizi. “Ne. To by dávalo příliš mnoho smyslu.”

Otočila se ke mně. “Chápu, že se mě snažíš udržet v bezpečí, ale není to snadné.”

“Opravdu?” Rozhodl jsem se, že se mi takhle líbila, naštvaná a ohnivá jako slunce.

Rozvinující paže, se její ruce zabalily do malých pěstí, zuřila. “Musel ses někdy na někoho spoléhat? Musel jsi někdy svěřit celý svůj život do rukou někoho jiného a doufat, že přežiješ?”

Ta otázka mi přišla legrační. “Ne. Ovšem, že ne.”

“Přesně tak!” Rozhodila rukama. “Nemohl bys to udělat. Tak proč to očekáváš ode mě?”

Otevřel jsem pusu, abych odpověděl, ale pak ji moudře zavřel. Žádná z mých okamžitých odpovědí by nezlepšila situaci.

“Já jenom ne… To je jedno.” Serena na mě zírala a pak zavrtěla hlavou, když se otočila, mířící ke schodům.

“Ne, co?” Následoval jsem ji kolem pohovky, udržující vzdálenost.

Serena se zastavila pod schody a čelila mi. “Nechápu tě.”

“To většina lidí.” Usmál jsem se. “Nemám stejné společenské normy jako ty. Pravděpodobně proto, že jsem-”

“Jo, jsi mimozemšťan. To jsem nezapomněla. Ale jak dlouho jsi na Zemi? Od doby, kdy jsi byl dítě? A přece ses nezlepšil v jakékoliv společenské normě.”

Neřekl jsem nic, protože, vážně, raději zůstanu zticha než bych měl lhát.

Hlasitě vydechla. “Řekla jsem ti o mé mámě a ty jsi řekl, že jsou tví rodiče mrtví. Proč jsi nezmínil, že máš bratra?”

“Protože Sina jako bratra nepočítám.”

“To je tak trochu kruté, nemyslíš?” řekla.

“Potkala jsi ho. Co myslíš?”

Serena položila ruku na zábradlí, zdálo se, že diskutuje o tom, co řekne. “Co ten další bratr?”

Můj úsměv se zpevnil. “Nemluvím s ním o Lorovi. Nebudu o něm mluvit s tebou.”

“Zapomeň na to.” Otočila se a zamířila po schodech nahoru.

Věděl jsem, že bych ji měl nechat jít. Buď to byl můj hněv, pohánějící mě dopředu, nebo něco mnohem hlubšího, nebyl jsem si jistý. O dvě vteřiny později, jsem se k ní připojil na poschodí. Překvapená, couvla o krok. “Přestaň to dělat!”

“Už jsi jedla?” Směroval jsem k ní a moje temná část zavrčela uznáním, když couvla ještě o krok ode mě. “Sereno?”

“Ano. Už jsem jedla. Díky.”

“Já ne,” zavrčel jsem, můj pohled klesal přes ni.

“Zvrhlíku,” zamumlala, zatímco couvala pořád dozadu, dokud nenarazila na zábradlí schodů do mého podkroví. Zamířila k chodbě, která vedla k její ložnici, ale já jsem ji zablokoval. Její hruď se ostře zvedla. “Co chceš, Huntere?”

Ach, to byla zatěžující otázka, na kterou jsem ani nemohl začít odpovídat. Dlouho jsem na ni zíral a další hovadina, která mi vylezla z pusy, překvapila dokonce i mě. “Měl jsem sestru.”

Serena zamrkala. “Ty…ty jsi měl sestru?”

“Jo.” Možná by bylo dobrý dostat to všechno ven. “Zabili ji před čtyřmi lety.”

Téměř okamžitě, soucit naplnil její oči. Neřekla nic hned. “Jak?”

“Pojď se mnou.” Její obočí se spojilo a nehnula se. “Pojď se mnou a já ti řeknu, jak.” Nabídl jsem jí ruku. Pořád se ani nepohnula. “Pojď se mnou do mého podkroví,” dodal jsem jemnějším hlasem.

Podívala se přes rameno a pak na mě. Nedůvěřivý pohled poznačil její rysy. Její oči se setkaly s mými a pak dala ruku do mé. Moje prsty hned pohltily její. Vedl jsem ji nahoru po schodech. Šla ochotně, ale také měla kolem sebe nervózní vibrace.

Mohl jsem ji uklidnit tím, že bych jí něco řekl, ubezpečit ji, ale neřekl jsem nic, protože jsem ji nemohl ubezpečit, když jsem si ani nebyl jistý, jestli ještě někdy sejde těmito schody dolů.

Kapitola 16

HUNTER

Moje podkroví bylo prostorné, a jako většina domu, velmi minimalistické. Postel. Komody. Gauč a nějaká křesla. Bylo tady pár dalších nezbytností, ale nic opravdu osobního.

Nechal jsem ji u postele. “Udělej si pohodlí.”

Rozhlížející se kolem sebe, Serena si hladila rukama stehna. “Je to velmi pěkný pokoj.”

“To je.” Kopnutím jsem sundal boty a sedl si do křesla nejblíže ke dveřím na balkon. “Sedni si.”

Rozhlédla se kolem sebe a povzdechla si, když si sedala na okraj postele. Kolena měla přitisklá k sobě, ruce v klíně. Velice upjatá. Velice korektní. Nutilo mě to, chtít ji ušpinit. Opřel jsem se v křesle a zaklonil hlavu. Zavírající oči, jsem si povzdechl. “Má sestra byla jiná. Z nás všech se přizpůsobila lidskému světu nejlépe. Natolik, že byla v podstatě člověk ve všech směrech, které očekáváš ode mě. Nenaháněla Luxeny a nechtěla žádnou roli v boji proti nim.”

“Brala z nich energii?”

Mé rty se zkroutily do ironického úsměvu. “Pokud se nekrmíme, jsme slabí, stejně jako lidé. Nesnažím se tě tím urazit, ale pokud se nekrmíme nebo nemáme něco, čím to můžeme nahradit, nemůžeme sami sebe chránit.”

Chvíli bylo ticho a pak: “Nahradit?”

“Můžeme brát energii z lidí, samozřejmě, ale nedělají nás tak silnými jako živení se na Luxenech. Moje sestra se rozhodla nebrat energii ani z lidí ani z Luxenů. Takže byla velmi zranitelná.”

“Co se jí stalo?” zeptala se tichým hlasem.

“Vedla si dobře, ale žít mezi ostatními našeho druhu bylo těžké. Nerozuměli jsme, proč by se nekrmila, protože to pro ni bylo tak nebezpečné.” Odmlčel jsem se a otevřel oči. Zatraceně zírající na strop. “Nicméně, odešla od nás, zapadla mezi lidi. Zůstal jsem blízko ní. Lore taky. Šla na vysokou a tak. Někoho potkala a…byla šťastná.”

“Potkala někoho? Člověka?”

“Jo.” Zasmál jsem se, ale bylo to chladné a nevýrazné. “Byla s tím mužem, když narazila na nějakého Luxena. A i když se na žádném z nich nekrmila několik let, ten Luxen v ní viděl hrozbu-svého nepřítele. A důvod? Protože jsme před týdnem napadli shluk Luxenů. Neměla s tím nic společného. My to udělali. Ale na tom nezáleželo. Nebyla dost silná, aby se bránila a ani ten muž. Zabil ji i toho člověka. Nechal jejich těla na poli jako odpadky, které jsme měli najít.”

“Ach můj Bože,” zašeptala Serena.

Nic jsem neřekl. Nebylo tady místo pro Boha ani pro cokoliv jiného. Moje sestra byla zabita, protože naše druhy bojovali proti sobě. Nebyl žádný jiný důvod. Nikdy by jim neublížila. A možná by jí neublížili, kdyby nebylo toho, co jsme udělali. Byla to moje chyba. Byla to vina Sina a Lorea. Přinesli jsme naší sestře smrt. Kupodivu jsem neviděl ani neslyšel, že se Serena pohnula, ale její ruka byla na mém rameni, jak klečela přede mnou. Slzy způsobily, že její oči zářily. Díval jsem se dolů na ni, najednou naštvaný a nervózní se odsud dostat pryč. Ani nevím, proč jsem jí něco z toho říkal. Začal jsem vstávat, ale pak udělala něco zatraceně neuvěřitelného. Položila mi hlavu na koleno. Její hlava byla na mém koleně. Ztuhl jsem. Přestal jsem dýchat a jenom jsem na ni zíral. Měla zavřené oči, jako by usnula nebo se modlila. Pochyboval jsem, že dělá jedno z toho.

“Moje máma byla zavražděna, kvůli dvaceti babkám, který měla v kabelce,” řekla, hlas roztřesený. “To bylo všechno. Prořízlé hrdlo kvůli dvaceti dolarům.”

Nic jsem neřekl.

“A ta nejhorší část?” pokračovala tiše. “Moje máma by tomu klukovi ty peníze dala, kdyby se zeptal. Nemusel ji okrást. Nemusel ji zabít.”

“Zjistil jsem, že lidé zabíjejí stejně nesmyslně jako Luxeni a náš druh.”

Serena se odtáhla, ale moje ruka proklouzla ven, stáčející se kolem jejího krku. Její rty a její aura se změnila ze světle modré na růžovou. Navlhčila si rty a můj penis se probudil k životu. Takhle rychle. Tvrdý jako kámen. Jo, dost těchhle sdílejících sraček.

“Děkuju, že si mi to řekl,” řekla.

Počkat. Co? “Proč?”

“Pomáhá mi to lépe ti rozumět.”

Znovu jsem ztuhl. Rozumět mi? Vztek ve mně vzrostl jako hustý kouř, mísící se s něčím, co jsem nemohl ani pojmenovat. Pocit, který jsem nepoznával.

“Chceš mi líp rozumět?” Hrana mého hlasu způsobila, že přejela očima nahoru. “Sereno?”

“Já…” Zavrtěla hlavou.

Cítila tu změnu. Měla silný instinkt. Jenom ho prostě nikdy neposlouchala. A to je to, jak skončila tam, kde právě teď je.

S mojí rukou na zadní části její hlavy jsem ji vedl dopředu, až byla na kolenou mezi mýma nohama. Sevřela opěradla křesla, vyrovnávající se tak.

Sklonil jsem hlavu k ní, cítící, jak se mé rty zakřivily nahoru, když jsem se otřel o její tvář. “Chceš mi porozumět? Opravdu? Vím, že by si tady se mnou neměla být. Vím, že se mnou nejsi v bezpečí, ale mám tě tady. Nemyslím si, že by si mi vážně chtěla rozumět, Sereno.”

Zhluboka se nadechla, ale neodtáhla se. “Kdyby si mi plánoval ublížit, udělal by si to teď.”

Zasmál jsem se, upoutaný vlasy kolem jejího spánku. Její teplo mě táhlo dovnitř. “Opravdu tomu věříš?”

Chvíli bylo ticho. “Dříve jsem si nebyla jistá, ale teď jsem.”

“Jsi blázen.” Přestěhoval jsem své rty přes křivku její čelisti, nalákaný jemným záchvěvem, který přes ni projel. “A už je příliš pozdě.”

Její dech byl měkký na mé tváři. “Huntere…co to děláš?”

“To, co chci.” Vzal jsem ji za ruku a vedl ji na bouli pod mými džíny. Serena vzdychla. “A já chci tebe.”

Čekal jsem, že se odtáhne. Dal jsem jí záminku. Pokud by sebou cukla, nechal bych ji odejít. Musel bych mít nehty zaryté do křesla, abych se zastavil od pronásledování jí, ale udělal bych všechno, co je v mých silách, abych ji nechal odejít. Ale ona neucukla.

Možná, že si přála zemřít. Po včerejší noci jsem si nebyl jistý, že dokážu udržet na uzdě tu temnější část mě. V tuhle chvíli na tom nezáleželo. Přitiskl jsem její ruku proti mně a potlačil jsem zasténání. S mojí druhou rukou jsem jí zastrčil vlasy dozadu a pak jí položil ruku na tvář, naklánějící hlavu tak, aby se naše oči setkaly. “Pochop mě líp, Sereno.”

Hrudník se jí prudce zvedl a růžová kolem ní zavířila načerveno. Zhoupl jsem boky, tlačící na její dlaň. Rozkoš mi vystřelila mráz po zádech.

“Měly bychom tohle dělat?” Zeptala se Serena, její hlas silnější než je obvyklé.

Bylo tu hodně věcí, které bychom právě teď měly dělat. Tohle nebyla jedna z nich. Ale jak už jsem si dříve uvědomil, byla svěděním, které jsem si musel poškrábat. “Tohle je to, co potřebuju.”

“Potřebuješ?”

Cítil jsem, jak mi otéká penis. “Ano.”

Serena byla vtipná malá věc, protože když mluvila, její ruka třela mou bolavou délku přes džíny. “Nebudeš zas na mě jako Frosty Sněhulák pak?”

“Frosty?”

Kousla se do spodního rtu a přikývla. “Zatímco všechno pokrývá mráz a ty mě chceš sníst?”

Zasmál jsem se. “Kolikrát ti to mám vysvětlovat, Sereno. Nesnažil jsem se tě sníst. I když to zní lákavě.” Můj pohled klesl na místo, kdy byla její stehna lehce rozšířená. “Opravdu lákavě.”

Nahrnula se jí krev do tváří. “Víš, co jsem myslela.”

“Co?” Sklouzl jsem rukou do jejích vlasů a okamžitě jsem si představil tyhle blonďaté lokny škádlící mé péro. “Myslel jsem, že mi věříš.”

Její oči se setkaly s mými, stabilní a jasné. “Já ano, ale ty si nevěříš.”

“Copak na tom záleží?” Tahal jsem za divoké vlny zlata, nutící ji zaklonit hlavu.

Polkla. “Ano. Záleží.”

Zajímavý. Pustil jsem ji, vstal jsem a stáhl si košili přes hlavu. Když sledovala, jak se moje ruce přesunuly ke knoflíku na džínách a její růžový jazyk vystřelil ven přes její spodní ret, věděl jsem, že tady není žádný zatracený způsob, aby právě teď odešla z tohoto pokoje. Jeden pohled na ni na kolenech, a sakra, byl jsem tak tvrdý, až to bylo bolestivý. Tohle jsem potřeboval. Ukojit můj chtíč. Dostat to z mého systému. Ale něco temně přivlastňovacího skrze mě zablikalo. Rozepnul jsem si kalhoty, cítil jsem, jak můj penis vyskočil ven. Sáhl jsem dolů, omotávající ruku kolem penisu. Její oči byly široké, ale lesk v nich byl čisté teplo. Uvědomil jsem si, že jsem přestal dýchat, jak jsem na ni čekal. Naklonila se dopředu, a já jsem se bez přemýšlení sehnul, získávající si její rty v měkkém, téměř něžném polibku. Neudělal jsem to něžně, ale polibek nebyl tvrdý nebo nárokující. Byl to klidný, líný průzkum, který mnou otřásl. Když jsem se odtáhl, držel jsem její tričko a stáhl jí ho přes hlavu.

Zatraceně žhavý.

Její krémová, oteklá ňadra byla napjatá proti černým košíčkům její podprsenky. Sehnala tohle Eliza pro Serenu, když jsem ji a Dexe poslal na nákupy oblečení? Musím říct Dexovi, že děkuju jeho ženě. Táhl jsem prstem po tenoučkém popruhu, jak jsem stál.

“Dotkni se mě,” řekl jsem.

Nejdřív se nepohnula a pak to udělala. Ach sakra, udělala. Její ruka se omotala kolem mého penisu, přímo nad mojí rukou. Fascinovaně jsem pozoroval, jak si bere moji špičku do jejích horkých, mokrých úst. Vzrušení skrze mě vystřelilo jako raketa z láhve. Moje záda se prohnula a moje hlava se zaklonila, oči zavřené.

Zasténání zahřmělo z hloubi mé hrudi, když si brala, co mohla. Sála tvrdě a hluboko, odtahující se, opatrně škrábající zuby na správném místě. Moje ruce si našly cestu do jejich měkkých, hedvábných vlasů, a pak prsty stiskly její hlavu. Chtěl jsem ji tam udržet navždy. Když mě vzala hlouběji, moje boky se zhouply dopředu a já jsem si uvědomil, že tenhle akt dominance byl na mém konci úplně převrácený. Serena mě měla úplně pod kontrolou.

Naklonil jsem hlavu a otevřel oči. Naše pohledy uzamčené a já jsem cítil, že se začínám měnit. Moje ruka sevřela zadní část její hlavy, když teplota v místnosti klesla. Snažil jsem se udržet moji lidskou podobu, když se napětí stočilo tak hluboko ve mně a nebylo jak zastavit to, co přichází. Pokusil jsem se odtáhnout, ale ona to odmítla. Mocné osvobození mi stékalo po zádech. Každý nerv vystřeloval, moje svaly byly uzamčený.

Vyvrcholení bylo zdrcující. Ne. Zničilo mě, zničilo mě to tak zatraceně, jako nikdy předtím.

Kolena jsem měl podivně slabá, vytáhl jsem Serenu zpátky, když jsem se na ni díval. “Bože…” To bylo všechno, co jsem byl schopen říct. Prostě Bože. To bylo ono.

Její oči zářily. “Jsi věřící?”

Moje rty se zachvěly. Stejně tak můj penis, již připravený na druhé kolo. “Byl jsem v tu chvíli.”

Vzal jsem ji za ramena, zvedl jsem ji nahoru do mého náručí. Obrátil jsem se k posteli, pokládající ji na záda. Pak, protože jsem to chtěl, jsem rozprostřel její dlouhé prameny slunečního svitu po mých polštářích. “Zůstaň tady.”

Odstrkující se od postele, jsem zlehka našlapoval na druhou stranu místnosti. Otevřel jsem mini lednici a vytáhl láhev vody. Rychle jsem se napil, cítící se mimo. Ne špatným způsobem, jen neznámým a novým způsobem.

Vrátil jsem se k Sereně, držel jsem pro ni láhev. “Posaď se.”

Jedno její jemné obočí se zvlnilo. “Umím pít sama.” Moje oči se zúžily. Protočila oči. “Fajn.”

Bylo dost neuvěřitelný, že mi dovolila umístit láhev na ty nádherné rty. Když se dosyta napila, položil jsem lahev stranou. Prohlížející si ji, jsem si ověřoval její energetickou hladinu. Byla tam slabá hnědá mísící se s červenou, signál vyčerpání. Chtěl jsem víc-chtěl jsem ji dostat z té podprsenky a džínů. Chtěl jsem se ponořit hluboko do ní.

Mířící na místo, kde jsem nechal košili, jsem ji zvedl z podlahy a položil ji na postel vedle ní. Beze slova jsem se natáhl kolem ní a rozepnul jsem její podprsenku. Popruhy sklouzly přes její ruce a osvobodily ty její těžká, plná prsa.

Sklonil jsem hlavu, přičemž jsem vzal jeden růžový vrchol do pusy. Zalapala po dechu a prohnula záda, jak jsem nasál hlouběji. Udělal jsem totéž na druhé, lehce kousající do oblázkového korálku, když jsem zvedal hlavu. Pak jsem obrátil svou pozornost na džíny. Rozepínající je, sklouzl jsem s nimi dolů, odhalující kousek černé krajky mezi jejími stehny.

Jakmile byly džíny pryč, zvedl jsem košili. “Zvedni ruce.”

Zamrkala, jako by se probírala z transu. “Co?”

“Jsi unavená,” řekl jsem, překvapený mou vlastní potřebou se o ni starat. “Zvedni ruce, Sereno.”

Trvalo odbití srce než udělala, o co jsem žádal. Sklouzl jsem svou košilí přes její hlavu. Rukama jsem vklouznul kolem jejího krku, vytahující vlasy a hodil jsem prameny přes její ramena. Opřel jsem se a obdivoval svou práci a došel jsem k názoru, že se mi líbí v mé košili.

Serena se podívala na dveře. “Hádám, že bych měla zamířit do svého pokoje.”

Člověče, ona byla jako mokrý sen. Věděla kdy odejít, ale našel jsem sám sebe říkat něco naprosto nečekaného. “Zůstaň.”

Její oči se rozšířily. “Mám zůstat tady, v posteli s tebou?”

Co jsem si k čertu myslel? Normálně by mě myšlenka na sdílení postele s kýmkoliv přinutila chtít si ukousnout ruku, ale chtěl jsem, aby ležela bok po boku se mnou. Nebyl jsem si jistý proč. Nikdy jsem o to předtím nežádal. Tahající přikrývku dolů, zvedl jsem ji pro ni, aby mohla vklouznout svýma nohama pod ni.

Podívala se na mě. “Jsi si tím jistý?”

Ne. “Proč bych neměl?”

Serena se na mě podívala, ale pak si lehla na polštář. Uplynula chvíle a pak jsem si lehl vedle ní na bok, hlavou spočívající na mé ruce.

Její řasy se třepotavě zavřely a pak řekla: “Zase na mě zíráš.”

Vzal jsem si pár pramenů jejích vlasů. “Rád zírám na krásné věci.” Obtáčející si její vlasy kolem prstu, pustil jsem je a vlasy mi proklouzly mezi prsty. “A ty jsi krásná.”

Obrátila se na bok, čelem ke mně. Otevřela oči do tenkých štěrbin. “Děkuju.”

“Za co?”

“Za to, že říkáš, že jsem krásná,” řekla. Objevil se další ospalý úsměv. “Jsi taky tak nějak krásný, víš?”

Zasmál jsem se; ten zvuk mě překvapil. “Nevím, jestli jsem byl někdy předtím nazván krásným.”

“Hm, sexy zní pro tebe líp?”

“Něco takového,” řekl jsem, sledující ji. Měl jsem náhlou potřebu udržet ji v krásné, pozlacené kleci.

Natahující se, přejela svými prsty po mé ruce mezi námi, obkreslující kosti mých prstů. “Tvoje ruce jsou krásný,” řekla. “Jsi s nimi pozoruhodně nadaný.”

Nikdy jsem jí neměl říkat o tom altánu. “To je to, co říkají všechny ženy.”

Tiše se zasmála. “To není to, co jsem myslela.”

“Já vím.”

Její řasy se zvedly a setkala se s mým pohledem. “Máš krásný úsměv. Měl by ses usmívat častěji.”

Okamžitá reakce byla, že jsem se chtěl usmívat víc, a to bylo špatné. Uvolňující si ruku, řekl jsem: “Měla bys jít spát, Sereno.”

Serena se znovu zasmála. “Tvůj bratr měl pravdu.”

“Jak to?”

Její oči se zavřely. “Jsi pichlavý bastard.”

Usmál jsem se-velkým, idiotským úsměvem se zuby-a Serena to neviděla. Oči měla zavřené, což bylo dobře, protože jsem se měnil na jednu velkou vagínu.

“Na něco jsem si vzpomněla, než se ukázal tvůj bratr,” řekla a úsměv mi sklouzl z tváře. “Mel všechno napsala-všechno, co slyšela. Řekla mi to.”

Ach sakra, to mohlo být velký.

Další malý úsměv zdobil její rty. “Mel byla opravdu roztržitá, jako opravdu hodně. Typ člověka, který dá dálkový ovladač do ledničky a spodní prádlo naruby. Řekla mi, kde to nechala.”

“Kde?”

“Ve svém PO boxu,” řekla ospale. “Nevím, jestli to tam pořád je, ale mám záložní klíč na mých klíčích. Kdykoliv odjela z města, tak jsem jí vybírala poštu.”

Klíče byly v její kabelce, věděl jsem to, protože jsem jí prohledal věci, když jsem ji sem poprvé vzal. Do prdele, byla tu šance, že to, co její kamarádka napsala, bylo to, co ten Luxen chtěl uchovat v tajnosti a to, co důstojníci chtěli vědět.

“Myslíš, že by to mohlo pomoct?” zeptala se.

Pomoct Mel? Ne, nejspíš ne. Mohlo to pomoct Sereně? Nebyl jsem si jistý. “Možná.”

“Musíme se dostat do toho PO boxu.”

Na to jsem nic neřekl. Dostat se do PO boxu by pro mě nemělo být těžké nebo pro důstojníky, ale pro Serenu? Prakticky nemožné, ale ona řekla my. Jako ona a já. Proč jsem si to musel sám pro sebe ujasnit, bylo mimo mé chápání.

Netrvalo potom žádné skutečné množství času, než spánek přemohl Serenu. Rty mírně oddělené, měkký závan vzduchu zahříval mou hruď. Posunul jsem se dolů, aby byla moje hlava na úrovni její. Na vrcholu přikrývky, posouval jsem své nohy, dokud nebyla moje kolena přitisknuta k jejím, pokrytých přikrývkou.

Bylo jen otázkou času, než si senátor uvědomí, že vrah, kterého poslal, byl teď mrtvý. A já jsem přemýšlel, co to bude znamenat pro Serenu. Pokud někdo v rámci DOD řekl senátorovi, kde je, znamenalo to, že senátor pošle dalšího, aby ji umlčel. Jediný způsob, jak to zastavit, bylo odstranit senátora, a pochyboval jsem, že DOD by tuhle myšlenku podporovalo.

A ten dopis? I v případě, že obsahuje zatraceně hodně informací, osvobodilo by to Serenu po tom všem? Nemyslel jsem si to. Takže, co to znamenalo? Věci pro ni nevypadaly dobře.

Zvláštní a neznámý tlak se usadil v mé hrudi jako velký kámen. Nebyl jsem si jistý, co si o tomhle všem myslet, ale jak jsem tady ležel, nemohl jsem zavřít oči. Udělal jsem to, co jsem dělal vždycky. Sledoval jsem ji.

Kapitola 17

HUNTER

Neuvědomil jsem si, že jsem usnul, dokud mě něco nevzbudilo. Otevřel jsem oči, smysly rychle vystřelily do plné pohotovosti. Když jsem se nadechl, byla to Serenina vůně, co mě napadla. Broskve. Nutilo mě to toužit po sladkém…a po ní. V jisté chvíli v noci se Serena převalila na druhou stranu a její tělo tak bylo zakřivené proti mému. Přesněji, byl ten její půvabný zadeček přitisknutý k mému rozkroku. Byl jsem tvrdý.

To ale nebylo moc překvapující. Šokující byla ruka, přehozená přes její pas, držící ji pevně proti mně. Byla to moje ruka, a pokud ji náhodou uprostřed noci nepopadla a nepřitiskla si ji k sobě, bylo to všechno moje dílo. No, sakra.

Ještě víc šokující bylo, že se mi to ve skutečnosti líbilo-cokoliv to jen bylo. Tulení? Ach sakra, tohle bylo tulení. Lžičkování, abych byl přesný. Já se zatraceně tulil.

Pomalu odstraňujíc svou ruku jsem se posadil, přejíždějící si rukou ve vlasech. Pohled mi přelezl přes tmavou ložnici, jak jsem se naklonil, mnouc si kůži pod mým šperkem. Pak jsem to uslyšel-zvonění mého telefonu, úplně dolů. Klející, jsem vyklouzl z postele. Dávajíc si pozor, abych nevzbudil Serenu, jsem se sehnul a natáhl si džíny. Jelikož jsem pochyboval, že to byl Dex, pokud se nestalo něco šíleného, měl jsem dvě možnosti. DOD důstojníci nebo brácha-ten, kterého jsem přiznával. Nebyl způsob, jak by mohl Sin zjistit, kde byl Lore, ale obavy ve mně rychle rostly. Zvedajíc telefon ze stolu, jsem při pohledu na číslo zaklel.

“Chci vůbec vědět, proč mi voláte…” Otočil jsem se, nacházejíc hodiny. “Po druhé ráno?”

Chvíli bylo ticho a pak se z telefonu ozval Zombrův chraplavý hlas. “Právě parkujeme venku.”

Stal jsem se velice, velice nehybným. “Díky za upozornění předem.”

Na to neřekl nic a pak byl hovor zrušen. Přešla sekunda nebo dvě, kdy jsem jenom zíral na telefon. Otevřelo se ve mně chladné, tvrdé poznání. Je tu jenom jeden důvod, proč by se ukázali v tuto hodinu. Klidně pokládajíc telefon na stůl, jsem se rozhlédl po pracovně. Byla řídce zařízená-stejně jako většina mého domů. Gauč. Menší televize. Knihovna, naplněná historickými knihami, které většinu unudí k smrti. Hromada vyřezávaných zvířat.

Jak dlouho jsem tu žil? Od té doby, co mi bylo dvacet pět, a posledních šest let byl tohle můj domov. Opouštějící pracovnu, jsem zavřel dveře a šel ke vchodu. Nedám důstojníkům šanci zaklepat a vzbudit tak Serenu. Lepší bude, když tohle prospí. Chlad, který jsem cítil v pracovně, se naplno rozvinul, rozšiřující se jako ledová přikrývka. Jedna moje část to očekávala od okamžiku, kdy důstojníci Serenu propustili. Ta část věděla, že to jednou přijde.

Držel jsem jim otevřené dveře. “Nemohlo to počkat do rána?”

Richards, mladší důstojník vrhl na Zombra pohled, který se mi okamžitě nelíbil. S Richardsem jsem nikdy neměl problém. Mezi nimi dvěma jsem upřednostňoval jeho, i když byl nervózní, hlavně dnes. Vzduch kolem něj nervozitou prakticky krvácel.

“Vyskytli se nějaké problémy?” zeptal se Richards.

“Pár, ale nic velkého.” Sledoval jsem Zombra koutkem oka, když vešly do kuchyně. Ten poďobanej parchant byl problém. “Proč právě teď, když jste se mnou nebyli v kontaktu od té doby, co jsem se sem dostal?”

Zombro se podíval na schodiště. “Předpokládali jsme, že kdybys získal nějaké užitečné informace, kontaktoval bys nás.” Podíval se na mně, oči ostré. “Získal si?”

Založil jsem si ruce. “O tom, co ta holka zaslechla?”

Přikývl. Berouc do úvahy poštovní schránku a to, na co si Serena vzpomněla, jsem potřásl hlavou. “Nic, co by se dalo v tomto okamžiku pokládat za užitečné.”

“To jsme si mysleli,” odpověděl Zombro. “Dospěli jsme k závěru, že cokoliv se slečna Crossová dozvěděla od přítelkyně, není dostatečně užitečné.”

Ach, bylo to užitečné. Jenom jsem těmhle dvěma kreténům nevěřil. Je čas dostat se přes tuhle sračku. “Předpokládám, že se DOD už rozhodlo, co udělá se Serenou?”

“Ano.” Zamračil se Zombro, když se jeho pohled usadil na dvou sklenkách od vína ve dřezu z minulé noci. “Bude o ni postaráno.”

Zabral jsem prostor před vchodem do obývacího pokoje, který nevyhnutelně vedl ke schodům…a Sereně. “A to jak?”

Richards přešlápl, jak pohledem nervózně přecházel po kuchyni, připomínající mi vyděšenou veverku. “Důstojníci se střetly se senátorem a to i přesto, že DOD nesouhlasí s jeho akcemi, dohodli se.”

“Opravdu?”

Zombro se napjatě usmál. Zdálo se, že šediny na jeho spáncích se rozšířily, odkdy jsem ho naposledy viděl. “Slečna Crossová se ocitla v opravdu nešťastné situaci, a i když zatím nebyla skutečným bezpečnostním rizikem, nemůžeme riskovat, že by jakákoliv informace unikla na veřejnost.”

“Hm,” zamumlal jsem a ta ledovost teď byla v každé končetině, prosakující do místnosti. “Takže jste se rozhodli nechat Luxeny umlčet ji? Pak vypadá její skrývání jako ztráta času, když se jim vláda stejně podvolí. To jste mi měli říct, než jsem zabil Luxena, kterého včera poslali.”

Richards viditelně polkl. “Myslel jsem, že nebyly žádné větší problémy.”

“Vždyť jo, nebylo to vůbec důležitý,” odpověděl jsem klidně, věnujíc každému chladný, vypočítavý pohled. “Luxen přišel. Luxen zemřel.”

“Nepodvolujeme se jim,” řekl Zombro s tmavnoucími tvářemi. “Měli dobrý postřeh. To způsob, jakým se to snažili vyřešit, byl špatný.”

“Jo, jinými slovy, DOD každý den ztrácí nad Luxeny kontrolu. Než se nadějete, bude Země jejich děvka.”

Zombro zúžil oči. “To se nestane.”

Ušklíbl jsem se. “Takže jste tady, abyste se o ni postarali?”

“Ano,” odpověděl Zombro.

“To je tak trochu v prdeli, nemyslíte?”

“Neobvyklý komentář od tebe.” Zombro zvedl bradu. “Odkdy si Arum myslí, že je něco v prdeli?” Pomalu jsem uvolnil ruce a pokrčil rameny. “Anebo ji chceš dodělat sám?” Ušklíbl se. “Vím, že lidé nejsou moc, ale můžeš z ní něco dostat. Pravděpodobně by sis to ještě užil, ne?” Jeho vzbouřený pohled mi nic nedělal. “Klidně si ji vem.”

“Díky za nabídku.”

Richards si odkašlal. “Není to nic osobního. A každopádně, nic neucítí. Skončí to, než se naděje a její přátelé i rodina budou informováni o její předčasné smrti.”

“A její smrtí bude zajištěno, že pravda o mimozemšťanech, obývajících Zemi, zůstane utajená a bla, bla, kecy?” Zasmál jsem se. “Vy dva nemáte ani ponětí. Pokaždé, když si Luxeni prosadí svou a uspějí, je to jako další hřebík do vašich rakví.”

“To už stačilo.” Zombro přesunul ruku k boku-ke své služební pistoli. Olověné kulky mě nezabijou, ale rozhodně zpomalí můj šťastný zadek. “Kde je?”

Přemýšlel jsem o Sereně, nahoře spící v mé posteli, na sobě mou košili, vlasy rozprostřené přes mé polštáře, rty oddělené, v blažené nevědomosti, že byl její osud právě zpečetěn. Neměla žádného ochránce. Usmívající se, jsem sklouzl na stranu.

Házejíc pohled na druhého důstojníka, Richards postoupil, s pohledem zafixovaným na mně. Neváhal jsem. Když jsem byl v pracovně, věděl jsem, co udělám. Možná jsem to věděl ještě předtím. Na tom nezáleželo. Pohnul jsem se-rychleji, než mohl Richards zareagovat. Klouzajíc za něj, jsem popadl jeho paži, natahující se po jeho pistoli a obrátil ho tak, že čelil druhému důstojníkovi. Popadl jsem hrst jeho vlasů, tahajíc ho dozadu, jak jsem mu kolenem vrazil do páteře. Kuchyní otřáslo hlasité prasknutí. Richardsovo překvapivé zachrochtání bolestí se ztratilo v řinčení zbraně, dopadající na dlaždice. S rychlým trhnutím ruky jsem zlomil Richardsovi vaz. Jeho tělo dopadlo na podlahu. Nebylo tu žádné škubání.

Toleroval jsem ho, takže byla jeho smrt rychlá. Střetl jsem se se Zombrovýma očima. Což o něm říct nemůžu.

Zombro zvedl ruku. Ruka kolem služební zbraně se mu třásla, když vystřelil, ale já se vrhl do strany. Nepřestával střílet, jedna rána následovala druhou, jak couval. Sehnul jsem se a vystřelil vpřed, širokým máchnutím paže jsem mu vyrazil zbraň z ruky. Bez zbraně byl Zombro bezbranný. Do prdele, ani se zbraní nebyl hrozbou. Narazil na kuchyňský ostrůvek, byl v pasti. Hrdlo mu pracovalo a nadřazený postoj ustoupil ostrému strachu.

“Ne. Prosím. Ne-”

“Omlouvám se. Není to osobní. Ani nic neucítíš.” Odmlčel jsem se. “A jsem si jistý, že tvoje rodina bude uvědomena o tvé předčasné smrti.”

Zombro otevřel ústa, ale moje ruka vyrazila vpřed. Popadl jsem jeho hrdlo, ukončující jeho křik v bublání, jak jsem mu rozdrtil průdušnici. Pouštějíc ho, jsem sledoval, jak sklouzával po kuchyňském ostrůvku, chytající si hrdlo, když vyvalil oči. Překročil jsem jeho nohy, natažené v podivném úhlu a klekl si, takže jsme si hleděli do očí.

“Možná jsem trochu lhal. Tvoje smrt nebude rychlá a s největší pravděpodobností bude bolestivá.”

SERENA

Trhnutím jsem se posadila na posteli, srdce mi těžce bušilo, jak se mi výstřel odrážel v hlavě. Nejdřív jsem si myslela, že to byla jenom noční můra, ale Hunter nebyl vedle mně v posteli. Přehodila jsem nohy z postele a natáhla si džíny. Spěchající ke dveřím, jsem se zastavila a zaposlouchala se. Nejdřív bylo ticho, ale pak se ozval masitý křupavý zvuk, který mi obrátil žaludek, následovaný nízkým bubláním a pak zvukem těla, padajícího na podlahu. Zdravý rozum mi říkal, abych zůstala nahoře, ale strach-strach o Huntera-se zmocnil mé hrudi. Přišlo pro mě víc Luxenů? Jak jsem vklouzla na chodbu, na mé vnitřnosti drápala ledová hrůza. S bušícím srdcem jsem se plížila po schodech, chtějící na něj zavolat, ale na hluboké úrovni jsem věděla, že se tuto noc stalo něco zlého, něco příšerného. Byl to stejný pocit, který jsem měla, když jsem v chodbě před bytem uviděla toho chlapa.

Otevřela jsem ústa, jazykem tvarující Hunterovo jméno, ale ze suchých rtů mi nevyšel žádný zvuk. Pokračovala jsem na ztuhlých nohách. A jak se mé bosé nohy střetly s chladnou podlahou, ucítila jsem štiplavý pach po výstřelu z pistole. Tady dolů byl jím vzduch přímo prosycený. Popadající vázu, kterou jsem držela v noci, kdy byl Hunter pryč, jsem ji pevně chytla a šla do kuchyně. Nejdřív jsem uviděla nohy.

Nohy v černých kalhotách, které zatarasovaly vstup do dveří. Boty byli černé a nedávno leštěné. Lesklé. V znecitliveném omámení, jsem podešla blíž, pohledem putující po nohách až k zvláštně zkroucenému pasu. Mužova bunda byla otevřená, odhalující světlehnědé pouzdro na zbraň. Zbraň ležela na podlaze nedaleko otevřené ruky. Nechtěla jsem se podívat, ale nemohla jsem se zastavit. Na podlaze v kuchyni byl důstojník Richards, krk zkroucený na stranu, téměř obrácený naopak. Byl mrtvý, velice mrtvý.

Ach Bože…

Vedle něj, opřený o ostrůvek, byl Zombro. Něco…něco se mu stalo s hrdlem. Bylo zmáčknuté, křehké kosti zhroucené. Oba dva byli mrtví a Hunter…nebyli tady žádné známky jeho přítomnosti. Váza mi vyklouzla s prstů, roztřišťující se na podlaze do velkých keramických kousků. Mé hrdlo pracovalo na výkřiku, ale nevyšel z něj žádný zvuk. Vrávorala jsem zpátky, tlačíc ruku na otevřená ústa. Tohle nemůže být pravda. Můj mozek striktně odmítl zpracovat veškerou smrt. Možná se mi to zdá? Ne. Všechno bylo příliš reálné-ty obrazy, pach kouře a smrti, moje bušící srdce. Na rameno se mi snesla ruka a výkřik, který se ve mně stavěl, prolomil ticho. Kroutící se, jsem se snažila vymanit ze sevření, ale kolem pasu se mi omotala druhá ruka, táhnoucí mě zpátky na tvrdou, nahou hruď.

“Sereno, to jsem já. Je to v pořádku.”

Závratnou rychlostí mnou projela úleva. Otočila jsem se, tisknouc tvář k jeho hrudi. “Ach Bože, Huntere, co se jim stalo?”

Po chvilkovém zaváhání se mi jeho ruka omotala kolem pasu. Objetí bylo trapné a tuhé, ale právě teď mi to bylo jedno. Držela jsem se ho, jako by byl kotva, sestavená jenom pro mě. Nadechla jsem se jeho vůně, doufající, že smyje všechno ostatní. “Našli nás, že?”

“Ne.”

Trvalo chvíli, než se mi to slovo usadilo v hlavě a začalo dávat smysl. A když se to stalo, mírně jsem se odtáhla, zvedajíc hlavu. Skoumala jsem Hunterovy zarážející rysy. Byli děsivě prázdné a vůbec nepřipomínaly muže z před pár hodin, který se usmíval a požádal mě, abych zůstala. Vplížilo se do mě nimrání neklidu. “Co tím myslíš?”

“Tohle nebyli Luxeni,” řekl a jeho bledé oči se setkaly s mými.

Zhluboka jsem se nadechla, ale vzduch mi uvízl v hrdle. Tehdy jsem si na kávovém stolku všimla batoh a ten neklid se rozrostl jako plevel, dusící mě. “Pak kdo…kdo jim to udělal?”

“Já.”

Znovu se mi zasekl dech. Pokoj se mírně naklonil, podlaha pod nohama byla náhle nerovná.

“Musíš jít nahoru a sbalit si všechno, co potřebuješ. Teď,” pokračoval, rukou sklouzávajíc z mých zad. “Musíme odejít.”

Ustupující, jsem cítila své srdce poklesnout. Podle toho, co mi o sobě řekl, bych od něj před čtyřmi lety utekla na milión mil daleko, ale ne od tohohle Huntera. Tenhle sice dokáže být někdy pichlavý a vyloženě hrozivý, ale pod tím vším bylo dobro. Tak proč byli na podlaze v kuchyni mrtvá těla? Zhluboka jsem se nadechla. “Ty jsi je zabil?”

Jeho ledovým výrazem probleskla netrpělivost. “Myslím, že to už jsme si ujasnili.”

V žaludku se mi vytvořil uzel. Na jednu příšernou sekundu mi hlavou probleskli těla Zombra a Richardse. “Proč?”

Výraz na jeho tváři říkal, že si nemyslí, že má čas vysvětlovat důvody, stojící za vraždami dvou důstojníků. Vztek se promísil se strachem, vytvářející opojnou a nebezpečnou kombinaci. “Očividně jsem to nepochopila, Huntere! Naposledy, co jsem to kontrolovala,” ukázala jsem za sebe třesoucí se rukou, “byli na naší straně.”

“Nikdy nebyli na mé straně,” řekl, vrážející si ruku do vlasů-ruku, která dnes večer ukončila dva životy. Bože, asi budu zvracet. Začala jsem se otáčet. Potřebovala jsem se od něj dostat pryč-potřebovala jsem čerstvý vzduch. Tlak byl zpět, vytvářející se mi na hrudi, jako by mi tam seděla obrovská gorila. Uši mi naplnilo bzučení. Hunter mě chytil, obalující jednu ruku kolem mé a druhá se mi sevřela na zadní straně krku. Pulz mi v reakci na jeho pevné držení bušil. “Ty to nechápeš, Sereno.” Jeho intenzivní oči propátrávaly mou tvář. “Oni tě sem přišli zabít, ujistit se, že nikomu neřekneš o tom, co se stalo-o Luxenech.”

Zmatená a napůl vystrašená na smrt jsem si přitiskla ruku do středu hrudě. Srdce mi nepravidelně bušilo.

“Rozhodli se, že raději udrží senátora a Luxeny šťastné a aby to dosáhli, chystali se tě zabít. Nejsou na tvé straně. A my odsud musíme do pekla vypadnout!”

Když jsem se nepohnula, sklonil ke mně hlavu. “Vím, že je toho na tebe dost Sereno. Prošla sis kopou sraček a v budoucnu to bude ještě šílenější.”

“Šílenější?”

Rukama sklouzl k mým tvářím a chlad jeho kůže mnou otřásl. “Potřebuju, abys se mnou zůstala, jo? Dostanu tě z toho, ale potřebuju, abys spolupracovala.”

“Zůstala s tebou?”

Přikývl. Pak mi to došlo. Více zarážející než zběsile běžící mimozemšťané, mrtví důstojníci v kuchyni nebo vláda, která chtěla, abych si vychutnala koupel v betonu, byla Hunterova pomoc. Zamračil se. “Můžeš dýchat, jo? Vypadáš, jako bys dýchala, ne-”

“Proč?” Popadla jsem jeho zápěstí. “Proč bys to dělal? Šel proti DOD, vládě, jenom abys mi pomohl? Proč by ses takhle obětoval? Teď jsi totiž ve stejných sračkách jako já.”

Pomalu mrknul a pak odtáhl ruku. Udělal krok zpět. “Musíme odejít, Sereno. Nemůžeme-”

“Ne!” Sevřela jsem ruce do pěstí, kůže se mi chvěla. Problém byl v tom, co když jsem tuhle situaci pochopila špatně? “Potřebuju vědět, proč to děláš. Protože chceš vědět, čím jsem si skutečně jistá? Že je v pořádku ti věřit.”

Dal si ruce v bok a zhluboka se nadechl. Připravila jsem se. Na co? Tím jsem si nebyla jistá.

“Nevím,” řekl. Pusa mi pracovala, ale žádná slova z ní nevyšla. “Já nevím,” řekl znovu, naštvanej. “Nevím, proč jsem to udělal. Všechno, co vím, je, že jsem to potřeboval udělat.”

Jo, to mi moc neříkalo. A nebylo to žádný velký prohlášení, proč bych mu měla věřit, ale právě o to šlo. Nežádal mě o důvěru. Nikdy. Vzhlédla jsem, střetávající se s jeho bledýma očima. Jeho pohled už nebyl tak lhostejný. Pokud nic jiného, vypadal stejně zmateně, jako jsem se já cítila. Ruce se mi třásly, jak jsem si je třela dohromady. Věřit mu, byl obrovský krok. Může to být jedna obrovská chyba. Co když to byl Hunter, kdo mě chtěl zabít? A prostě si nejdřív rád hraje s jídlem? Srdce se mi nad tou myšlenkou sevřelo, ale malý hlásek ve mně říkal, že tohle nebyl ten případ. Pokud by mě chtěl mrtvou, už to dávno mohl udělat. A dříve jsem mu věřila. Budu mu muset věřit znovu.

“Dobře,” řekla jsem a cítila se, jako bych právě vykročila z útesu.

Jeho rty se zachvěly, jako by si přál usmát a uzel v mém žaludku vzrostl.

Kapitola 18

SERENA

Sbalila jsem si, co mi Hunter koupil, jako bych byla v transu. Vyhrabal malý kufřík a všechno k tomu. Zabralo to jenom pár minut, ale zdálo se to jako hodiny. Teď bych už měla být zvyklá na neočekávané-divné-ale byla jsem neskutečně šokována zvratem událostí. Vláda mě chtěla mrtvou. Když jsem hodila poslední džíny do kufru, moje srdce vynechalo úder. Jak na světě mohu tohle přežít, když v tom byla zapojena taky vláda? Nebude místo, kam bych mohla jít. Nikdy nebudu mít znovu kontrolu nad svým životem. Obludnost situace na mě tlačila. Cítila jsem, jak se mi znovu zasekl dech, a zaklela jsem. Zavřela jsem oči a zhluboka se nadechla. Věřila jsem Hunterovi. A teď byl všechno, na co jsem se mohla spolehnout. Zapínající kufr, jsem se rychle rozhlédla po pokoji, jestli nenajdu něco, co ještě potřebuju. Nebylo tam nic a nebyl čas na zpoždění. Hunter na mě čekal dolů. Jeho batoh se trhal ve švech u dveří, ale když jsem se na něj lépe podívala, krátce jsem se zastavila. Páni.

Změnil se. A zdálo se, že ne jenom jeho oblečení. Pod tenkým černým tričkem, šlachy jeho svalů byly napnuté. Jeho stehna byly jako kmeny stromů v černých kožených kalhotách. Boty, které teď měl, byly skutečně “zadky nakopávající”. Vůbec nevypadal jako muž, který po ránech sedával na balkóně, oblečený v obnošených džínech. Ten, co stál přede mnou, byl kompletní ukázka síly, která překračovala veškeré mužství a byla příliš hrozivá. Dokonce i divoký nepořádek tmavých vlasů se zdál nepředvídatelný. Z Huntera prosakovalo nebezpečí, ale to nebyla jediná věc, kterou Hunter vypouštěl do vzduchu. Vzrušení. Byl typ nebezpečného muže, který by se mohl postarat o věci, kdyby se vymkly zpod kontroly a mohl vás ošukat do bezvědomí, když byl všemu konec. Mé tváře zčervenaly. Dobré vědět, že moje vaječníky pořád fungovaly, jako by sex šel z módy. Ježíš. Zavrtěla jsem hlavou.

“Vypadáš jako tvůj bratr.” Hunter vyklenul jedno obočí. “Chci tím říct, jsi jeho dvojče a tak, ale opravdu vypadáš jako on.” Odmlčela jsem se. “Jsi Hunter, že?”

Objevil se malý úsměv. “Líbilo se mi to, co si dělala se zuby, když jsi přede mnou byla na kolenou.”

“Jo, jsi Hunter.” Hluboce se červenající, jsem ukázala na jeho batoh. “Kam půjdeme?”

“Potřebujeme auto. Dex se o to postará.”

“Můžeme mu věřit?” zeptala jsem se.

“Naprosto.” Kývl směrem ke kuchyni. “Pokud chceš něco k pití, kuchyně je čistá. Postaral jsem se o ně.”

Otřásla jsem se. Nechtěla jsem vědět, jak se o ty těla postaral. Upřímně, i když to ze mě dělalo slabocha, vůbec jsem na ně nechtěla myslet. “Jsem v pohodě,” řekla jsem. “Počkám venku.”

Krátce přikývl. Tahající kufřík, vyšla jsem na verandu, trochu překvapená, že neudělal žádnou poznámku o tom, abych se netoulala.

Noc byla tmavá a plná hlubokých stínů, ale čistý horský vzduch byl uklidňující. Když jsem opřela zavazadlo o židli, cítila jsem mé napjaté a stažené svaly uvolnit se. Dole, na příjezdové cestě byla zaparkovaná černá expedice, s největší pravděpodobností patřící mrtvým důstojníkům. Znovu jsem se zachvěla. Neschopná skutečně pochopit, proč Hunter zastavil agenty od provedení toho, co přišli udělat, popadla jsem rukojeť kufříku a táhla ho dolů po schodech. Celá tahle situace točila mojí hlavou v kruzích. Možná později, pokud tam bylo nějaké později, to můžu zjistit. Otočila jsem se, abych zamířila zpátky po schodech, když se něco mihlo kolem expedice. Bylo to jako stín, který vrhal velmi vysoký muž. Ale nikdo nebyl na verandě. Nikdo nebyl nikde. Varování se plazilo mou páteří vteřinu předtím, než můj dech vyšel v malém, mlhavém obláčku a zamrznul, jako to bylo i minulou noc, když Hunter neměl daleko ke ztracení kontroly. Pod mou rukou, bylo zábradlí ledově chladné. Odstrčila jsem se od něj. Ach, sakra. Udeřil do mě adrenalin a otočila jsem se, ale na ledovém povlaku na schodu jsem ztratila rovnováhu. Uklouzla jsem, moje kolena se podlomila na schodu verandy. Horká bolest vystřelila mýma nohama. Chladná ruka obtočila můj nahý kotník a trhla mnou zpátky. Zoufale jsem se snažila zachytit zábradlí, ale ztratila jsem mé sevření. Otočila jsem se na bok a moje tvář plácla o prkno. Další dávka bolesti explodovala přes můj obličej a ret. Ostře jsem se nadechla, ochutnávající krev. Tmavé, hrubé úponky kouře se linuly, dosahující na mě, klouzající přes mou kůži a chladící mě až na kost. Vykřikla jsem.

HUNTER

Co se do prdele děje teď? Cítil jsem přítomnost ostatních vteřiny předtím, než jsem slyšel Serenin pronikavý, zděšený výkřik prořezat se přímo skrze mne, spouštějící mojí část, která byla více monstrum než lidská. Ta část byla aktivována, když jsem vyřídil důstojníky v kuchyni a zbavilo mě to nejzákladnějšího instinktu mého druhu-potřeba ovládat, zabíjet, krmit se a ochraňovat, co bylo moje. Ochraňovat, co bylo moje… Spěchající ke dveřím, jsem je otevřel. Mé oči zkoumaly noc. Serena nebyla nikde, ale její kufřík byl pod schody. Ale byli tam ostatní-dva z nich na příjezdové cestě, jeden dále na silnici, ale to byl Dex a další v lese. Stín se mihl na příjezdové cestě, zastavil se pod schody. Z beztvaré hmoty, forma začínala nabírat tvar. Během vteřin tam stála vysoká žena. Její ledově světlé vlasy byly spuštěné přes její nahá ramena. Vršek bez ramínek, který měla na sobě, dělal velmi málo, aby zakryl vrcholky jejich nateklých prsou nebo její ochablou bránici. Byla to Jael, jedna z těch tří, kteří byli nedaleko altánu v den, kdy se Serena rozhodla jít na malou procházku. Jaeliny boky se vlnily s každým krokem. Její sukně se šplhala výš a výš, dokud jsem neviděl tenký proužek bílé krajky.

“Huntere,” zapředla, její krvavě červené rty se oddělily, když obalila jazyk kolem mého jména. “Myslím, že už je to dlouho od doby, co jsme se poznávali na osobní úrovni.”

“Opravdu?” odpověděl jsem. “Kde je tvůj kluk Raz?”

Dala mi chabý úsměv. “Je zaneprázdněný. Takže jsme tu jen ty a já.”

“A Colec,” podotkl jsem, odkazující na toho druhého.

Jael přejela rukou dolů, přes údolí jejich prsou až k jejímu břichu. “On se rád dívá.”

“To je dobře.” Sledoval jsem ji, jak vyšla zbývající schody. “Něco pro něj mám.”

“Jo?” Plížila se ke mně. “Líbí se mi, kam to směruje.”

Omotal jsem ruku kolem Jaelina hrdla. Ona se usmála. “Mám to ráda drsně,” zašeptala.

“To je skvělý, protože to bude vážně drsný.” Jaeliny oči se rozšířily o zlomek palce. Otočil jsem se, zvedající ji do vzduchu a přehazující ji přes zábradlí. Zmatená Arumka neodhodila lidskou formu dost rychle. Plácla přes kapotu expedice. Popadl jsem zábradlí a přeskočil přes něj, přistávající v podřepu. Má hlava vystřelila nahoru, když se Jael skutálela z kapoty a padla na kolena, lapající po dechu.

Stín se vymrštil přes SUV, mířící přímo na mě. Vyskočil jsem, odkopávající mřížku auta. Otočil jsem se a vyhnul se Arumovi. Zhoupl jsem se, zachytávající hmotu stínů a vedl Coleca k zemi. Štěrk střílel do vzduchu.

“Na tohle nemám čas,” zavrčel jsem, zpevňující moje sevření na Arumovi. Vzpínajíc se, jsem vrazil ruku do středu Arumovy hrudi. Colecovy oči se rozšířily a jeho pusa se otevřela. Uniklo mu slabé zabublání. Trhl jsem rukou zpátky a usmál se. Měsíční světlo se zachytilo a odrazilo od stříbrné rukojetě a tmavě červené barvy na čepeli. “Obsidián.”

Arum se zachvěl a jeho kůže se vlnila jako bouřlivá vlna. Energie pulsovala a pak, když jsem se odtáhl, se Arum rozpadl, roztříštil se na tisíce kousků, které se vznášely do ovzduší.

“Ty hajzle!” zaječela Jael. “Jak jsi mohl zabít jednou z těch věcí? To je způsob, jak bojuješ? Jsi jen slabý, “lidi milující” kus hovna. Já tě zabiju!”

Jael vklouzla do své pravé podoby. Urvu ti koule a nakrmím sss nimi tvůj zadek, dokud mě nebudeššš prosssit, abych tě nechala žít. A pak tvým ptákem nakrmím tu lidssskou mrchu, když Raz…

Hodil jsem obsidiánovou dýku. Točila se ve vzduchu rychle jako kulka, zarážející pravdu. Dýka se zaryla hluboko do Jaeliny hrudi, přerušující její tirádu. Vypustila výkřik, který trhal mé ušní bubínky. O vteřinu později se roztříštila, připojující se ke Colecovi ve velkém neznámu. Zvedl jsem dýku ze země a vklouzl čepelí do jejího koženého pouzdra na mých zádech. Pálilo to mou kůži, když jsem ji nosil, ale ta bolest nebyla nic ve srovnání s tím, co jsem se chystal udělat Razovi. Prodíral jsem se lesem. Netrvalo mi dlouho najít toho bastarda, a když jsem ho našel, vztek se zvedl hluboko ve mně. Byl na ní a mezi jejíma nohama, v jeho pravé podobě. Její paty se zarývaly do bláta, když bouchala pěstmi do jeho boků. Vystřelil jsem dopředu, strhl z ní toho parchanta a odhodil ho stranou. Můj pohled se zastavil na jejích rozšířených očích a krvavé tváři předtím, než sklouzl na její roztrhané tričko a rozepnuté džíny.

Nový pocit na mě zaútočil, když jsem si uvědomil, co se Raz snažil udělat. Otočil jsem se k místu, kde se Arum zvedal a věděl jsem, že si jeho zabití pečlivě užiju. Byl jsem přímo před jeho tváří a sevřel jsem mu inkoustově černé hrdlo. Hodil jsem ho do blízkého stromu. Hlasité prasknutí poslalo ptáky s vřískáním na oblohu. Vystřelil jsem dopředu a udeřil pěstí do Razovy tváře, ale ten idiot se zregeneroval, tlačící mě dozadu pár kroků. Okraje se začaly rozmazávat, když se pramínky černého kouře vypustily z jeho ramen, rozšiřující se za nimi jako křídla. Hnal se na mě jako raketa a pak jsem vyskočil a změnil se. S pažemi po mých bocích, jsem se otočil a mé tělo se proměnilo, má hmota se zvětšovala a rozšiřovala. Sračky se asi staly reálnými.

Větve se zatřásly, natáhly se směrem k místu, kde jsem stál a Raz šel rovno na mě. Zatočily jsme se ve vzduchu, prořezávající se větvemi. Narazili jsme na zem, oba v naší pravé podobě, vyměňující si rány, jako bychom zápasily v kleci. Tohle nebylo jen o zabití Raze. Tohle bylo o vymazání ho z povrchu Země za to, že se odvážil dotknout Sereny. Zvířecí, brutální vztek mě pohltil. Praštil jsem Raze, jeho hlava letěla dozadu. Spadl, ale rychle se postavil zpátky na nohy. Pak na mě zaútočil znovu. Popadl jsem ho a zvedl ho do vzduchu, ale v poslední chvíli se otočil a my jsme letěly zpátky na zem. Vzhledem na tíhu dopadu, která byla tak prudká, že srazila Serenu na zadek, byl jsem krátce nehybný, když jsme klouzali po zemi, vyhrabávající bláto a křoví. Půda lítala všude, zhušťující vzduch. Když jsme se zastavili, vykopali jsme příkop, dlouhý několik metrů.

Raz mě přeskočil a znovu zamířil k Sereně. Postavil jsem se na nohy, ale než jsem mohl dojít k tomu pitomci, Dex vystřelil ze stromů, vrážející přímo do něj. Dex ho odhodil přes mýtinu, kde narazil do stromu. Ale Dex se stáhl, protože to tak nějak věděl. Možná to byl instinkt našeho druhu. Nechal Raze pro mě. Zastal jsem před Razem a okamžik prošel. Zvedl hlavu a zařval. Zasáhl jsem jako blesk. Moje pěst udeřila do Razovy hrudi a vešla dovnitř. Vytáhl jsem ruku a s ní vyšlo něco dlouhého a inkoustového. Vyrval jsem přímo z něj jeho páteř a sledoval, jak se Raz složil do sebe jako zmačkaný papír. Netrvalo to více než vteřinu a jeho tělo se zachvělo a rozpadlo, kousky se vznášely do vzduchu a pak vybledly. V tichu, které následovalo, jsem zavrávoral o krok zpátky, tělo mě bolelo z boje a potřeby, která vždycky následovala po něčem tak krvavém. Obvykle jsem potřeboval ženu nebo mou ruku, ale ne teď. Teď jsem potřeboval Serenu.

Otočil jsem se k ní, chtíč mě praštil do břicha silněji, než jakákoliv Razova rána, která na mě přistála. Dostat se k ní a pak do ní bylo vše, na co jsem mohl myslet.

Brzdi, brácho.

Dexův hlas zašeptal. Opravdu jsem mu nerozuměl nebo jsem se nestaral, protože jsem o krok postoupil k Sereně. Když jsem se k ní dostal, chtěl jsem… Serena nejistě couvla, její ruce se křečovitě chytili okrajů jejího roztrhaného trička. Pohnul jsem se blíž a barva paniky vířila kolem ní. Naklonila se, její oči těkaly z Dexe na mě a tehdy jsem si uvědomil, že jsem pořád ve své pravé podobě a pravděpodobně děsím její “stále žijící” zdravý rozum. Chtíč se překvapivě zmírnil, když se jiná potřeba rychle zvedla: Touha utěšit ji. Zdálo se, že je příliš pozdě, protože Serena začala utíkat směrem ke srubu. Zachytil jsem pohledem Dexe a on přikývl.

Proklínající sám sebe, jsem ji lehce vystopoval. Našel jsem ji na kolenech blízko okraje lesa. Světla srubu blikaly přes hrubé větve. Zastavil jsem a vzal na sebe svou lidskou podobu. “Sereno.”

Zvedla hlavu a vypustila roztřesený povzdech. “Myslím, že jsem tam tak trochu ztratila rozum.”

Klekl jsem si, blízko, ale nedotknul jsem se jí. “To je pochopitelné.”

Sedla si a osvobodila zpod sebe nohy. “Mimozemšťani.” Zasmála se. “Myslím, že to konečně chápu. Mimozemšťani.”

“Dávám přednost výrazu “cizinec”,” řekl Dex zpoza nás. Serena se vyškrábala na nohy a klopýtla. Chytil jsem ji kolem ramen, zklidnil ji, aby se už víc nemohla zranit.

“Neublíží ti.” V mém hlase byla divná jemnost, když jsem spustil ruce z jejích ramen. “Je to přítel. Toto je Dex.”

Zdálo se, že se trochu uvolnila, ale nic neřekla. Dex vklouzl rukama do kapes na jeho džínech a houpal se na patách. “Cizinec zní víc hustě.”

“Jo,” zašeptala a pak řekla hlasitěji, “vy dva jste tady kolem jako přátelská sousedská hlídka mimozemšťanů?”

Dex se zasmál.

“Ne,” řekl jsem, úplně vážně. “Obyčejně jsme přesný opak.”

Zírala na nás. “To je uklidňující.”

“To je Hunter,” řekl Dex, usmívající se. “Pilíř podpory.”

Mé oči se zúžily a pak jsem se otočil k Sereně. “Pamatuješ, jak jsem ti řekl, že ty sračky v budoucnu budou ještě šílenější? No, stalo se, a to dokonce ani není to, o čem jsem mluvil.”

Kapitola 19

HUNTER

Byl jsem nepatrně překvapen, když se zdálo, že se Serena dala dohromady. Pak znovu, nedával jsem jí moc důvěry. Tahle žena byla odolná jako wolfram, ale vzhledem k tomu, jak tichá byla, když jsme se my tři vraceli ke srubu, což jí vůbec nebylo podobné, z poloviny jsem očekával, že bude vyšilovat a znovu začne utíkat. Takže jsem na ni dohlížel, a něco na způsobu, jakým měla kolem sebe omotané ruce, ji dělalo menší, než byla, víc zranitelnou a křehkou, a to mě nutilo chtít ji držet blízko u sebe.

Zpátky před srubem, jsem si obhlédl, co mi Dex přivezl. “Myslel jsem, že jsem ti řekl něco nenápadného.”

Dex se ušklíbl, když přejel rukou přes kapotu půlnočně modrého Porsche. “Řekl jsi, že chceš něco rychlého. Tohle je nejrychlejší, co mám.” Láskyplně pohladil auto. “A pokud na tomhle děťátku uvidím jen jediný škrábanec, zabiju tě a bude to bolet.”

“Tvoje auto bude v pořádku.” Podíval jsem se na Serenu. Stála blízko Porsche a zírala na něj. Její hlava byla nakloněná na stranu a dokonce i ve tmě jsem mohl vidět modřiny na její tváři a oteklý spodní ret.

Otočil jsem se zpátky k Dexovi. “Zůstaň tu s ní. Hned budu zpátky.”

Dex přikývl a já jsem se otočil, mířící zpátky do domu. Rychle jsem sebral, co jsem potřeboval, a když jsem se vrátil, byli přesně tam, kde jsem je nechal. Ale Dex se tvářil divně.

“Co?” zeptal jsem se.

Našpulil rty, a pak řekl tichým hlasem: “Neřekla ani slovo.”

“Pochybuju, že jí to vydrží.” Ukázal jsem na expedici. “Potřebuji, aby ses zbavil toho SUV. O všechno ostatní bylo postaráno.”

“Dobře, chlape.” Dex napřáhl ruku. “Postarej se o sebe.”

Na okamžik jsem zaváhal a pak jsem mu potřásl rukou. “Díky.”

“Žádný problém.”

Popadl jsem zavazadla a hodil je do kufru. Když jsem ho zavřel, zjistil jsem, že Dex stojí hned vedle mě. “Nevím, co s ní plánuješ dělat,” řekl Dex potichu, “ale ona je člověk, Huntere. Budeš s ní muset být opatrný. Snadno se zlomí.”

Odfrkl jsem si, ale pak ve chvíli jasnosti, jsem se otočil k Dexovi. “Obával ses někdy, že zlomíš Elizu?”

Arum se se svýma stejně bledýma očima setkal s mým pohledem. “Každý zatracený den.”

“Tak proč si s ní?”

Dex položil ruku na svou hruď. “Kvůli tomu, co je tady. Co k ní cítím, mi nikdy nedovolí jí ublížit.”

“Mluvíš o lásce?” Potřásl jsem hlavou, když jsem sevřel klíče. “Velmi pošetilé spoléhat se na lidskou emoci, abys ji ochránil.”

“Velmi pošetilé je taky myslet si, že jsme neschopní být lidštější než Arumové.”

A s tím odešel. Na okamžik jsem tam stál. Lidštější než Arum? Nemožné. Otočil jsem se a můj pohled přistál na Sereně. Za svitu měsíce, byly její vlasy jako stříbrná svatozář kolem její skloněné hlavy. Když jsem se k ní opatrně přiblížil, vzhlédla. Když jsme byli takhle blízko k sobě, mohl jsem vidět hluboký purpurový odstín modřin na její tváři a zaschlou krev pod jejím rtem. Do prdele. Chtěl jsem Raze zabít znovu. Když jsem sahal kolem ní, trhla sebou.

“Jen se natahuji ke dveřím. To je všechno.”

Otevřel jsem je pro ni a ona vlezla dovnitř a schoulila se na předním sedadle. Zavřel jsem je za ní a už jsem se měl postarat jenom o jednu věc. Přešel jsem dozadu k Porsche, sehnul se a vytáhl jsem si nahoru kalhoty. Vklouzl jsem rukou pod opálem obalené sledovací zařízení a věděl jsem, že jeho odstranění bylo úplně “posereš to, jestli to uděláš a posereš to, jestli to neuděláš.” Ale bez toho zařízení mě DOD nemohlo vystopovat. A bez toho zařízení nebudu mít opál, který by posílil mé schopnosti a snížil mou potřebu se krmit. Budu potřebovat nový kus opálu, takový, který doufejme, nebude připojen na GPS a věděl jsem, kde ho sehnat.

Strhl jsem šperk z mé nohy. Náboj energie přejel přese mě, a pak červené světlo zablikalo na opálu. Držící ho v ruce, jsem rozdrtil zařízení, nechávající si kousíčky prosít přes mé prsty jako prach. Jediná část, která zůstala, byl opál a já jsem ho hodil do nejbližšího keře. V té chvíli jsem doufal, že jsem věděl, co dělám. Nikdy jsem opravdu neměl jiný plán, než získat další kus opálu, a pak co? To bylo ve hvězdách. Hlavně jsem doufal, že jsem neodkládal nevyhnutelné kvůli Sereně a nevystavoval ji více bolesti.Přešel jsem kolem auta a vklouzl za volant. Potřebovali jsme se dostat někam do bezpečí. A potřeboval jsem se na ni podívat důkladněji, abych viděl rozsah jejích zranění. Bude si potřebovat odpočinout. Bylo mnoho jejích “bude potřebovat” v mých myšlenkách. Hodil jsem zpátečku a otočil jsem auto, odhazujíc štěrk do vzduchu, když pneumatiky zapištěly. Dobré, že Dex nebyl kolem a neviděl to. Když jsem vyjel na cestu, podíval jsem se na Serenu. “Měla by sis zapnout pás.”

S bledou tváří, pomalu odmotala ruce a potýkala se s pásem, dokud nezapadl na místo. “Jsi v pořádku, Sereno? Raz, on…” Odmlčel jsem se, protože jsem si byl jistý, že vypustím ven nějakou sračku, když jsem přemýšlel nad tím, co se jí Raz pokoušel udělat. Serena přikývla. Stromy obklopující cestu se rozmazaly, a když jsme opustili společenství a přešli na hlavní silnici, Serena promluvila.

“Kam jedeme?” zeptala se, její hlas zněl vyčerpaně.

Posunul jsem se na sedadle, když jsem na sobě ucítil její pohled. “Někam, kde se můžeme zabednit na celý den.” Rychlý pohled na přístrojovou desku mi řekl, že do svítání zbývá jenom pár hodin.

“Pak co?” Její hlas zněl silněji.

Usmál jsem se. “Doufám, že na to v určitém okamžiku přijdu.”

Serena se vrátila k zírání přes čelní sklo. Její ruce se otevíraly a zavíraly v jejím klíně. Přemýšlel jsem, jestli vůbec věděla, že to dělá. Jedna z jejích rukou, levá, vypadala pěkně zničená. Nehty byly ulomené, odřené a krvavé. Vztek se usídlil v mém žaludku, když jsem myslel na všechno, čím si prošla. Upřímně, vždycky jsem měl u prdele lidské problémy nebo nebezpečenství, kterému čelili, jenom když přecházeli z kuchyně do koupelny, ale při Sereně jsem o tom přemýšlel. Sakra. Byl jsem tou myšlenkou posedlý. Sevřel jsem volant jednou rukou a mé oči se zaměřily na tmavou silnici. Neuvědomil jsem si, co dělám, dokud jsem se nenatáhl a neomotal prsty kolem její ruky, opatrný, abych se vyhnul jejím prstům. Serena se neodtáhla. Stiskla mou ruku. A já jsem ji stiskl zpátky.

SERENA

Nevěděla jsem, co říct. I když se zdálo, že můj mozek zpracoval všechny události posledních pár hodin a byla jsem poměrně rozumná, prostě jsem nevěděla, co říct. Bylo na řadě díky? Zdálo se to nevhodné a doposud jsem byla tak…otupělá, že jsem nemohla nic říct. A nemohla jsem přestat zírat na jeho ruku, omotanou kolem té mé. Hunterova ruka vypadala lidsky, elegantní kosti a kůže. Jeho dotek byl chladnější, ale kromě toho, nevypadala odlišněji než jakákoliv mužská ruka. Způsob, jakým držel mou ruku, jako by se bál, že mi nějak ublíží, vytvořil v mém krku knedlík. Byla to něha, o které podle mě ani nevěděl, že jí je schopný. Ukradla jsem si pohled na něj. Ztichnul a právě teď vypadal, jako vždycky: Šíleně hezký a vážný, divná kombinace, která mě zaujala už na začátku. Ale jeho rty byly semknuté do tenké linky. Prohlubně pod jeho lícními kostmi vypadaly mnohem drsněji. Ve stinné temnotě auta to vypadalo, že se na jeho obličeji začaly objevovat modřiny. Znepokojení se rychle zvedlo. On a Raz bojovali tak násilně-skutečný boj na život a na smrt. Nikdy jsem nic takového neviděla. Bylo to jako vystřižené z filmu a bylo šílené, že pořád dýchal a stál. “Jsi v pohodě?” zeptala jsem se, můj hlas byl chraplavý.

Jeho pohled sklouzl ke mně. “Jo, jsem v pořádku.”

“Jak můžeš být v pořádku po boji, jako byl tenhle?”

Neodpověděl hned. “Jsem na to zvyklý.”

Zvyklý? To mě bolelo za něj. “Musíte se léčit jinak než…než se léčí lidi?”

“Ano.” Odmlčel se, odtahující ruku. “Když se změníme do naší pravé podoby, léčíme se.”

“To je výhodné,” zamumlala jsem. Má ruka se cítila prázdná a chladná a po tom už nebylo nic řečeno.

Svítání se vplížilo na východní horizont, zbarvující oblohu zářivými odstíny tmavě modré v době, kdy Hunter přešel přes výjezdové rampy a zaparkoval při malém motelu, usazeném v dolinách zemědělských půd. Pořád jsme byli hluboko ve středu Západní Virginie, ale mezi námi a srubem bylo několik hodin a kilometrů. Čekala jsem v Porsche, zatímco nás Hunter zapsal. Naštěstí, jsme dostaly pokoj vzadu, takže auto mohlo být zaparkované za motelem. Nezdálo se, že se Hunter stará o to, že by někdo mohl vědět, kdo jsme, ale já jsem pořád očekávala, že mimozemšťani nebo důstojníci DOD vyskočí odnikud.

“Motel nevypadá moc komfortně,” řekl Hunter a popadl naší batožinu z kufru. “Ale mělo by to stačit, aby ses umyla a trochu si odpočinula.”

Unavená, jsem ho následovala, skenující šeře osvětlené parkoviště. Pak mě něco napadlo. “Spíš? Nikdy jsem tě spát neviděla.”

“Jo. Spánek je moje třetí nejoblíbenější věc.”

“Jaké jsou první dvě?”

Otevírající dveře, se podíval přes rameno. “Má druhá nejoblíbenější věc je jídlo a myslím, že můžeš hádat, co je ta první.”

Cítila jsem, jak mi zrudly tváře. Měla jsem dobrý tip. Motelový pokoj nebyl špatný. Ložní prádlo na královské posteli se zdálo čisté a vonělo čerstvě, ne dezinfekčními prostředky, ale jako divoké květiny. Byla tam jedna postel. Žádná pohovka, jenom nepohodlně vypadající, oranžové křeslo v rohu vedle malého stolku. Hunter položil naší batožinu při stůl.

Vyčerpaná, jsem si začala sedat, ale Hunter se náhle objevil přede mnou. “Kéž bych se mohla pohybovat tak rychle jako ty,” řekla jsem. “Nikdy jsi mi nevysvětlil, jak se můžeš tak rychle pohybovat.”

Hunter vyklenul obočí. “Ve skutečnosti, je pro mě lehčí pohybovat se takhle rychle. Stojí mě víc energie pohybovat se pomaleji, lidským tempem. Nesedej si. Chci se na tebe lépe podívat.”

Byla jsem si zatraceně jistá, že měl k dispozici kvalitní a intimní pohled předtím, než šla celá noc do hajzlu. “Jsem v pohodě.”

“To je fakt vtipný.”

Příliš unavená na hádání, jsem ho nechala zavést mě do jasně osvětlené koupelny. Sedla jsem si na toaletu a trhla jsem sebou. “Myslím, že jsem si odřela zadek.”

“Na to se můžu podívat taky.”

Zasmála jsem se, ignorující jemné tahání za můj spodní ret. “Jsem si jistá, že můžeš.”

Zmizel zpátky do pokoje, a když se vrátil, měl láhev peroxidu a balíček vatových tamponů. Teď vím, pro co se vrátil do srubu. Položil je na pult a pak si klekl. Natáhl se dolů a začal mi vytahovat džínsy po noze.

“Co to děláš?” Můj pohled kmital přes slabě červené značky na jeho tvářích a čelisti.

Zvedl obočí, když vytáhl džíny nad má kolena na obou nohách. “Čistím tě. Právě teď jsi tak trochu špinavá.”

Cítila jsem se špinavá. “Nemusíš to dělat.”

Zvedající láhev, s ní zatřásl. “Nehádej se se mnou.”

“Bože, ty jsi ale panovačný.” Napjatě se usmál. “Nikdy jsem nikoho neviděla bojovat tak, jako tebe dnes v noci. Když jsi bojoval s Luxenem v mém bytě, vůbec to nebylo takové, jako teď.” Soustředila jsem se na vršek jeho skloněné hlavy. “Myslím, že jsem zapomněla, co opravdu jsi.”

Zvedl hlavu, jeho oči se uzamkly s mými. “Na to bys nikdy neměla zapomínat, Sereno.”

“Je to těžké. Jsi skoro jako člověk.”

“Jsme hodně odlišní. Tak jako i Luxeni.” Sklonil bradu a zkoumal moje nohy. “Ve skutečnosti, nemusím dýchat, ale stal se z toho zvyk.” Ježíš. “Cítím se divně, když to nedělám,” dodal. “Jím hodně-musím. Náš metabolismus, jako i u Luxenů, je extrémně rychlý.”

“To musí být skvělé,” řekla jsem, fascinovaná. Hunter čistil odřené místa na mých kolenou. Moje pokožka štípala, přinášející čerstvé slzy do mých očí, ale nenechala jsem je spadnout. Dokončil moje kolena a zvedl mou levou ruku. Jeho uchopení bylo bolestivě jemné. Má hruď se stáhla.

“Kdybych byl Luxen, mohl bych tě prostě vyléčit,” řekl, přejíždějící mi vatovým tamponem po dlani. “Bylo by to o hodně lehčí než tohle. Je to jedna z věcí, kterou na nich DOD studuje. Nemůžou být nemocní. Pomysli na to, co by to znamenalo pro všechny lidské choroby.”

Snažila jsem se to zpracovat. Žádná chřipka. Žádná rýma. Žádná rakovina. “A co tvůj druh?”

“Taky nejsme nemocní, ale nemůžeme se léčit jako Luxeni. Snaží se to nedělat lidem. Zřejmě to může změnit lidskou DNA. Závisí to od vážnosti jejich zranění nebo na tom, kolikrát to bylo dělané.”

Můj pohled visel na jeho tváři. Jeho obočí bylo snížené soustředěním. “Co se stane lidem?”

“Zmutují se, převezmou nějaké Luxenské vlastnosti.” Hunter položil mou ruku do mého klína a zvedl druhou. “Nazývají se hybridy a někteří z nich jsou dokonce silnější než Luxeni.”

“Ježíš,” zašeptala jsem, zmatená.

Malý úsměv zatahal za Hunterovy rty, když položil do mého klína i druhou ruku. Jeho chladné prsty pak našly mou bradu, sklánějící mi hlavu dolů. “Tohle bude pravděpodobně štípat víc.”

Zachvěla jsem se při jeho doteku, neschopná se smířit s tím, jak jemný právě teď byl a jak divoký a děsivý byl v lesích. Tyhle ruce mohly zabít bez mrknutí oka, ale teď opatrně zvedaly mou hlavu do světla. “Jak špatné to je?” zeptala jsem se.

Jeho prsty sklouzly pryč. “Ne tak špatné. Bude to trochu bolet. Připravená?”

Přikývla jsem. Přimhouřil oči a přiložil nový tampon pod mé rty. Štípalo to jako svaté peklo, ale zůstala jsem nehybná, když jím projel podél mého dolního rtu. Kapalina trochu zasyčela, šimrající mou bradu.

“Tvoje tvář je taky trochu oteklá.” Natáhl se pro další tampon.

Zavřela jsem oči, když čistil mojí tvář. “Mohlo to být horší.”

“Jo, mohlo.” Pokračoval v hraní si na doktora, a bohužel ne na zábavného. Když skončil s mým obličejem, položil víčko na láhev. “Ještě někde tě to bolí?”

Bolelo mě celé tělo. “Ne.”

Vypadal, jako by mi nevěřil. Byl zatraceně všímavý na muže…a mimozemšťana. Mělce jsem se nadechla. “Proč šli po nás? Bylo to kvůli DOD?”

“Pamatuješ na ten den, kdy jsi byla v altánu? Pronásledovali tě a já jsem zakročil, než se k tobě dostali, zesměšnil jsem Raze před ostatníma. Náš druh musí dominovat. A aby tak bylo, musíš být silnější než kdokoli jiný. Takže potřeboval dokázat svým přátelům, že on byl alfa.”

“Loupal kůru na nesprávném stromě.”

“Přesně tak.” Hunter byl pořád tam, klečící přede mnou. Znovu kontroloval moje kolena, trochu se mračil.

“Zničil jsi svoje sledovací zařízení, že jo?” zeptala jsem se. “To je to, co jsi dělal u auta?” Vše co udělal, bylo, že přikývl. “Proč? Nechápu, proč bys tohle pro mě dělal.”

Byl potichu tak dlouho, že se to zdálo jako věčnost. “Nevím.”

“Pořád nevíš?” Zatřásla jsem hlavou. “Když jsi zničil zařízení, DOD to automaticky zjistilo, že?”

“Jo, ale nenajdou mě.”

“Ale hodně tím riskuješ a ani nevíš proč.”

Hunterovy řasy se zvedly. “Já vážně nevím, Sereno.”

Vypustila jsem výdech. Nevěděl to před pár hodinami a pochybovala jsem, že to bude vědět o pár hodin později. Záleželo na tom? Jo, zašeptal hlásek. Mě na tom záleželo.

“Děkuju,” vyhrkla jsem. “Děkuji za pomoc a taky za to, že si je nenechal…no, aby mě zabili.”

Hunter se rychle postavil. “Měla by ses osprchovat. Pak si odpočinout. Bude ti lépe.”

Jako ve snu jsem na něj zírala. Neočekávala jsem velké “není zač”, ale sakra, “děkuji” nevzal dobře. Znovu zmizel z koupelny a pak se vrátil s jeho košilí, která byla pro mě dost dlouhá. Beze slova, odešel z koupelny, zavírající za sebou dveře. Přešlo pár minut, zatímco jsem tam seděla, snažící se zpracovat další věci, které jsem se naučila. Bylo to, jako by se kolečka v mém mozku zadřela, protože mezi mýma ušima se nic nedělo.

Vstala jsem, svlékla si zničené oblečení a zapnula kohoutek. Vstoupila jsem pod prudkou horkou sprchu a ucukla jsem, když voda stékala přes početné řezy a odřeniny. Nevím, co bylo s těmi malými olíznutími bolesti, ale slzy vytryskly a tentokrát jsem je nemohla zastavit. Ani jsem si nebyla jistá, proč jsem plakala. Bylo to pro Mel? Bylo to pro mě? Nebo to bylo jen totální přetížení? Zůstala jsem ve sprše, dokud jsem nad sebou nezískala kontrolu. Pak jsem se rychle osušila a vklouzla do jeho košile. Zatím vyšlo slunce, zaplavující pokoj jemným světlem. Hunter byl u okna, zády ke mně.

“Našel jsem čokoládu a sodu v automatu venku. Jsou vedle postele. Měla bys to sníst předtím, než půjdeš spát.”

Přikrývky byly také stažené. Můj pohled přešel zpátky k Hunterovi. “Co je to s tou čokoládou? Tohle je už podruhé, co mě krmíš čokoládou.”

“Cukr. Pomáhá, když se z tebe někdo z našeho druhu krmil.”

Vylezla jsem na postel a vklouzla nohama pod přikrývku. Zatímco jsem jedla a pila moje vysoce kalorické dobroty, Hunter si dal sprchu. Když jsem skončila, posunula jsem se dolů. Zkřížila jsem si ruce pod polštářem a čekala. Hunter vyšel ven, jeho kožené kalhoty visely nízko na jeho bocích. Vlhké, rozcuchané vlasy se lepily na jeho tvářích a krku. Šel k širokému dvojitému oknu, jeho pohyby tužší než obyčejně, a zatáhl hráškově zelené závěsy. Tma se hned vrhla do malého pokoje. Zkroucená na boku jsem sledovala Huntera, jak přešel přes pokoj. “Huntere?”

“Jo?”

“Jsi si jistý, že si v pořádku?”

Sedl si do křesla. “Neměla by ses o mě starat.”

Zamračila jsem se. To nebyla odpověď, kterou jsem očekávala. Přešla chvíle, a pak Hunter zaklonil hlavu a opřel si ji o zeď. Ta pozice musela být nepohodlná a postel byla dost velká pro nás oba. Zhluboka jsem se nadechla a zvedla se na lokty. “Huntere?”

“Jdi spát, Sereno.”

Ignorovala jsem jeho příkaz. “Řekl jsi, že když se proměníš do své pravé podoby, tak se léčíš. Správně?”

Otevřel jedno oko. “Proč se na to ptáš?”

“Protože musíš být bolavý.” Zhluboka jsem se nadechla. “A mne nevadí, když jsi ve své pravé podobě.”

“Mělo by.” Teď měl otevřené obě oči. “Jdi spát.”

Sedla jsem si. “Půjdu spát, když se proměníš a vyléčíš.”

Hunter se několik okamžiků nehýbal, a pak se chraplavě zasmál. “Jsi něco jiného, víš to?”

Nebyla jsem si jistá, jestli to byl kompliment nebo ne, ale pak se Hunter zvedl a, sakra, byl zraněn, protože se zvedl z křesla pomalu, pomáhající si rukama. Hunter se nepodíval jinam, jako to udělal minule, když se proměnil přede mnou. Moje ruce sevřely přikrývku, když přešel na mou stranu postele, jeho nahá hruď vytesaná a vlhká. Okraje jeho těla se rozmazaly, oblečení a to všechno, a pak se rozplynul do kouře-do jemné, stinné lidské podoby. Moje oči se rozšířily a on nabral tvar, nabírající hmotu, dokud nevypadal jako lidský muž, ale odlišněji. Otočil se na stranu a svaly se mu hladce zavlnily. Předtím, než jsem se mohla zastavit, jsem se natáhla a dotkla se jeho paže. Ztuhl a tak, jako posledně, neodtáhl se. Zůstal tam, když jsem běžela prsty nahoru po jeho paži, a žasla nad tím pocitem. Tentokrát jsem odtáhla ruku předtím, než jsem ho skutečně začala cítit. Hunter zůstal v pravé podobě ještě pár dalších vteřin a pak se rozmazal a vrátil do lidské podoby. Žádné modřiny na jeho tváři. Úžasné.

“Jsi nádherný,” zamumlala jsem, a pak se začervenala, protože se zdálo, že je špatná věc, říct právě tohle. Pravděpodobně taky hloupá.

Hunter na mě zíral, oči zúžené a chřípí rozšířené. Naše oči se uzamkly a já jsem cítila jeho pohled v každé mojí části. Přikrývka vyklouzla z mých prstů, když ve mně vířilo vzrušení.

Dlouze vydechl. “Jdi spát.”

Podívala jsem se na křeslo. “Postel je dost velká pro nás oba, víš?”

“Vím.”

“Můžeš tady spát taky.” Nejdřív se zdálo, že neodpoví. Díval se na mě, jako bych byla blázen. Nechápala jsem ten pohled. Před několika hodinami, jsme sdíleli stejnou postel. Všechno a vůbec nic se změnilo.

“Do prdele,” řekl a plížil se na druhou stranu postele.

Lehla jsem si zpátky na bok, čelem ke dveřím. “Nemusíš, jestli nechceš.”

“To není problém.”

Přikrývka se zavlnila a pak se postel prohnula pod jeho váhou. Svlékl si kožené kalhoty? Pravděpodobně bylo dobré, že jsem to nevěděla. “V čem je teda problém?” zeptala jsem se.

Prošla chvíle, než odpověděl. “Já chci.”

Udělala jsem obličej, který nemohl vidět. “Nechápu, proč je to problém.”

“No jasně, že nechápeš…”

Vteřiny se změnily na minuty a on nenabídl žádné jiné vysvětlení. Nemyslela jsem si, že bylo možné usnout po tom všem, ale cítila jsem se s ním bezpečně a, zázračně, když jsem zavřela oči, usnula jsem.

Kapitola 20

HUNTER

Sledoval jsem Serenu, jak spí, stále pronásledovaný její otázkou: Proč mi pomáháš? Pomáhání jí, nebylo obrovské riziko. Byl to hřebík do všeobecné rakve.

Tak moc, jak jsem nenáviděl být děvkou pro DOD, můj život byl poměrně pohodlný a poklidný posledních pár let. Obratem jsem to zahodil pryč, a proč?

Zvednul jsem se na loktu, opatrný, abych ji nerušil. Na jejím nose a tvářích bylo šest pih, tvořící svým způsobem souhvězdí. Poprvé v celé své existenci jsem se přistihl, že závidím Luxenům. Měli jednu schopnost, kterou bychom nikdy nedokázali přijmout-léčení. Když jsem byl v koupelně, dal bych všechno, abych měl tenhle talent a vyléčil Sereně její modřiny a bolest místo toho, abych ji jenom zazáplatoval. Moje. Celý způsob myšlení byl vadný. Arumové se zřídka kdy usadili s někým z jejich vlastního druhu a udělat to s člověkem bylo ještě vzácnější kvůli zatracené tuně pochopitelných důvodů, ale tak to měla moje sestra a také Dex. Nechtěl jsem si nárokovat Serenu jako svou. Bylo by pro ni lepší, kdybych to nedělal, ale nikdy předtím jsem si neodpíral takové sračky, tak proč s tím teď začínat?

Opřel jsem se, nechávající vyjít nízké zasténání. Byl jsem bez opálu jen pár hodin, ale už jsem pociťoval následky, jako zatracený feťák. A to je to, čím se Arumové stali. Feťácká rasa, živící se po staletí Luxeny.

Byl jsem neklidný, kůže mě svědila a hrdlo jsem měl vyprahlé. Moje péro bylo tvrdý, ale to mělo víc co dělat s křivkami těla vedle mě, než s nedostatkem opálu. Pořád jsem měl pomotanou hlavu tím, že mě Serena požádala, abych na sebe vzal svoji pravou podobu k vyléčení potom, co viděla to nejhorší z našeho druhu. Chtěl bych říct, že to byl šok, co mě pohánělo, abych udělal něco tak stupidního, jako vzít na sebe svou pravou podobu bez opálu. Udělat to, vyžaduje energii a energie vyžaduje krmení. Ale já jsem to jako blbec udělal, ne proto, že jsem byl překvapený její žádostí, ale proto, že mě Serena požádala, abych to udělal, a já jsem ji chtěl potěšit. Zatraceně ji potěšit. A opravdu jsem ji chtěl potěšit do bezvědomí.

Chytrý by bylo jít si rovnou pro opál, ale měl bych být schopen se udržet ještě několik hodin. I když se budu potřebovat nakrmit, bez ohledu na to, čím. Abych viděl skrz tyhle sračky, musím být na vrcholu síly. Jak přesně vidět skrz tyhle sračky? Další dobrá otázka, pomyslel jsem si, šklebící se. Člověče, opravdu jsem nepřemýšlel skrz tyhle sračky.

Usínání trvalo déle, než je obvyklé. Spal jsem. Jak dlouho, opravdu nevím, ale když jsem se probudil, byl jsem ve stejné situaci jako večer předtím. Moje tělo zakřivený proti ní a moje ruka kolem jejího pasu. Do prdele.

Ve spánku Serena zavrtěla zadkem, když se dostávala do pohodlí proti mně, čímž se mými žílami rozběhlo horko. Dvakrát do prdele.

Otevírající oči do tenkých štěrbin, jsem se podíval přes rameno. Tenké proužky jasného slunečního světla vklouzly škvírou v záclonách. Budeme muset brzy vstát a dostat se na silnici. Bude trvat pět až víc hodin, než se dostaneme tam, kam potřebujeme.

Byl jsem tvrdší, než jsem byl minutu předtím. Třikrát do prdele.

Nadechl jsem se a vše, co jsem dostal, byla Serenina vůně. Mělo by mě to zadusit, ale ne. Dopadlo to opačně, uklidňovalo mě to. Pak do mě narazilo, že jsem mohl Serenu ztratit v těch lesích. Studená bolest vyvrtala díru velikosti ruky přes můj žaludek. Její život nebyl v bezpečí, ne se mnou a ne beze mě, což sebou přinášelo hluboký pocit bezmoci-pocit, na který jsem nebyl zvyklý. To mě vytočilo. Vztek sužoval moje vnitřnosti, dokud neudělala měkký, kňouravý zvuk ze spaní.

Zavřel jsem oči a počítal do deseti. Dávající se dohromady. Když jsem otevřel, oči zaměřil jsem se na její bok. Serena byla naživu. Byla silná, silnější, než si možná sama uvědomovala. Většina lidí by nevydržela tak dlouho jako ona, proti jednomu z mého druhu. Sakra.

A přežila útok Luxena, ale… Ale já jsem byl nakažený zasranými city k ní.

City nejsou něco, co neodmyslitelně Arumové mají. Dex ano, ale tenhle Arum se ostře změnil z tvrďáka na zasranou citlivku. Byl jsem těsně za ním.

Ve spánku se Serena přesunula, dokud nebyla její záda proti mé hrudi. Ztuhl jsem, když se její zadek natisknul pevněji proti mému rozkroku. V nejbližší době jsem se nechystal znovu usnout. Zvedající se nahoru, jsem se na ni podíval. Byla proti mně tak malá a to přineslo další divný pocit. Ten, který mě nutil chtít ji schovat někam, kde by se jí nikdo nemohl dotknout nebo se na ni podívat. Znělo to, jako opravdu zpackaný ochranářský pocit. Opravdu zpackaný.

Přejel jsem palcem přes její hladkou tvář, sledující jemné kosti. Můj dotek byl lehký jako pírko, ale ona se ospale zavrtěla, tlačící ten zadeček dozadu ještě víc. Touha probodla mou kůži a žaludek se mi zkroutil. Přesunul jsem své prsty po jejím krku, přes rameno. Líbilo se mi, že zas byla v mé košili.

Uniklo jí malé zasténání a převalila se na záda, dívající se na mě těma širokýma hnědýma očima. Nemohl jsem z jejího výrazu zjistit ani ň, ale věděl jsem, že musí cítit mojí tvrdost proti sobě. Když nevypálila z postele jako střela, moje zvědavost neznala hranic. Pomalu jsem přesunul ruku do výstřihu vypůjčené košile, moje dlaň tlačící na oteklá ňadra. Známé zrudnutí jí vlezlo do tváře. Přemýšlel jsem, jak moc z jejího těla takhle zrudlo.

Serena položila ruku na můj bok, pohybující se směrem k mým zádům, masírující provazce svalů. Vzrušení z jejího doteku se skrze mě vlnilo, šokující mě. Touha vybuchla, způsobující, že moje hlava plavala.

Dost s přemýšlením o tomhle-byl jsem tvorem akce, ne přemýšlení. Potřeboval jsem se jí dotknout víc a potřeboval jsem to hned. Položil jsem svou ruku na její bok a přitáhl si ji dolů pod hromadu polštářů. Pak jsem se zvedl nad ní, používající jednu ruku, abych podepřel svou váhu. Moje erekce pasovala proti jejímu jádru, jako by vznikly pro sebe, a když jsem se proti ní posunul jako tu noc, kdy jsem ji ochutnal, zalapala po dechu moje jméno. Sakra jo.

Znovu jsem zhoupl své boky, milující způsob, jak se jí rozdělily rty.

“Asi bychom tohle neměli dělat.”

“Já vím.”

Ale její tělo zradilo její slova, když se její boky naklonily dopředu.

Moje další slova vyšla ven jako nízké, drsné zavrčení. “Můžu ti slíbit, že sex se mnou nebude o dlouhém, lehkém pohlazení nebo šeptání slov. Mám to rád drsný a syrový, ale tvoje potěšení bude vždy na prvním místě. Úplně pokaždé.”

Její těžké, přivřené oči se zavřely. Husté řasy orámovaly její tvář. “Úplně pokaždé?”

“Úplně pokaždé.” Každé slovo bylo přerušené tahem mých boků, což mě přimělo spolknout zavrčení.

“To je dost odvážné tvrzení,” zašeptala, roztahující stehna, svírající má.

“Žádné prohlášení,” sklonil jsem hlavu, pohybující se rty po její tváři, kterou jsem před chvíli hladil. “Ale slib.”

Moje ruka sklouzla na její bok, nahoru po jejím břiše. Zastavil jsem se těsně pod jejími prsy, můj palec se otíral o zvlnění. Její ostré nadechnutí se odráželo v mé lebce. Zatajil se jí dech, když moje polibky dosáhly koutku jejích úst. Jemně natočila hlavu. Naše rty se o sebe otřely a já jsem se najednou odtáhl, když jsem si vzpomněl, že byla zraněná.

“Cítíš se na tohle?” zeptal jsem se a pak jsem se pozastavil nad tím, odkud sakra tahle slušnost právě přišla.

Její prsty byly zkroucené na mých ramenech. “Cítím se dobře.”

Sklonil jsem hlavu do prostoru mezi jejím krkem a ramenem. Popadl jsem její boky, tulil jsem se k jejímu krku, uvědomující si, že nic nevonělo líp než ona. Nechal jsem svoji ruku bloudit výš, skoro dosahující vrcholu jejích prsou.

Neřekla, abych přestal, neřekla nic nebo se pohnula. Jenom čekala…čekala na to, co udělám. Pak mě chytla za zápěstí, ale neodtáhla mi ruce pryč. Prostě je držela. V jejích očích bylo váhání, ale její dýchání se zvedlo, přinášející její prsa do kontaktu s mojí rukou ještě víc.

Zavrčel jsem nízce v krku a její záda se prohnula, zvedající se z matrace, tlačící její prsa do mého stisku. Odpověděl jsem, hladící palcem napjatý oblázek proti košili.

Mé oči stále přivřené k jejím, když jsem škádlil její bradavku přes oblečení. Přesunula druhou ruku dolů po mé hrudi a svaly na mém břiše se stáhly. Musím znovu vidět její prsa, dotknout se jich, ochutnat je. Vklouzl jsem rukou pod košili. Hedvábně hladká kůže se lehce vyklenula, když jsem zatlačil látku nahoru, odhalující její břicho a pak jsem pomalu košili sundal. S kýmkoliv jiným bych roztrhl košili, ale s ní…s ní ne. Teď ne, i když s největší pravděpodobností později. Později? Jo, z koho si sakra dělám srandu? Bude později.

Její ňadra byla nádherná. Kulatá a dokonalá a ještě krásnější v rukou. Udělala tichý zvuk, jak moje prsty přelétly přes vrchol jejích prsou. Má ústa byla zvlhlá, když jsem sklonil hlavu a kmital jazykem přes její pěknou bradavku. Zasténala, když oběma svýma rukama svírala mé boky.

“Huntere…”

“Hm?” Přitiskl jsem se k ní, přesouvající mou ruku k jejímu druhému prsu. Můj jazyk kroužil nad bradavkou. “Chceš, abych přestal?”

Její hlava se zaklonila, když její dech vycházel v krátkých stenech. “Tohle…tohle nebylo to, co jsem měla na mysli, když jsem řekla, že můžeš spát tady.”

Nasál jsem růžový vrchol do pusy, jak jsem zachytil její druhou bradavku mezi palcem a ukazováčkem. Její kůže chutnala jako nejsladší droga, a její steny byly jako píseň sirény. “Nebylo?”

“Bože,” zasténala. “Dobře. Možná bylo.”

Než jsem se kvůli tomu mohl cítit samolibě, její spodní část těla se začala pohybovat v malých kruzích a, dobrý Bože, byl jsem tak tvrdý, že jsem mohl cítit můj tep proti mým koženým kalhotám. Zaskřípal jsem zuby, stále je držící dohromady, když pode mnou ožila.

SERENA

Touha vířila uvnitř mě, takže jsem se cítila mimo kontrolu a omámená. I když se úponky strachu zvlnily pod syrové teplo. Dokonce i moje tělo se zaklenulo do jeho, toužilo po něm, věděla jsem, že Hunter nebyl jako žádný jiný muž. Mohl by ztratit kontrolu a pak bych byla ve velkým, velkým průšvihu. Ale dívající se do jeho tváře, viděla jsem Huntera. Neviděla jsem predátora nebo hrozbu. Viděla jsem jeho, jen jeho. Posouvající ruce po jeho hrudi, cítila jsem Huntera. Pod touhle jeho nádhernou kůží, existovalo něco zcela jiného. Věděla jsem to, ale svěřila jsem mu svůj život a tělo. To bylo to, na čem záleželo.

A když byla jeho ústa na mých prsou a jeho jazyk třel o mou bradavku, přestala jsem přemýšlet. Všechno to bylo o pocitech a syrovosti, nádherné pocity mi vystřelily dolů do mého pohlaví, zahřívající a zvlhčující mě. Všechno, co jsem věděla, bylo, že jsem tohle chtěla cítit-opravdu to cítit. Moje ruka sklouzla přes jeho tvrdé svaly na břiše, které se stahovaly a vlnily. Jeho kůže byla jak ledové hedvábí. Mužská dokonalost.

Moje boky se houpaly proti silnému svalu, přitisklému k mému jádru. Bože, byl obrovský. Musela to být věc mimozemšťanů, protože sakra…

“Tak moc tě chci.” Jeho hlas byl silný, zastřený; jeho rty se pohybovaly proti mým prsům. V tuhle chvíli by mohl mluvit hatmatilkou a mě by to připadalo smyslný.

Položil ruku na můj bok, nutící mě, abych se hýbala, abych si vzala, co jsem chtěla. Když zachytil moji bradavku mezi zuby, znovu jsem vykřikla, odevzdávající se tomu, co moje tělo požadovalo, bezohledně houpající boky proti jeho tvrdosti.

Napětí mezi nohama se rychle utvořilo, kradoucí mi dech, šokující mě. S překvapující rychlostí, vklouzl rukama pode mne a zvedl mně, když se zhoupl boky dozadu, do sedu.

V jeho klíně-ach svatý Ježíši-mohla jsem cítit špičku jeho napětí proti mně. Nějak se jeho kalhoty rozepnuly. Mohla jsem to udělat já. Mohl to udělat on. Nevěděla jsem to, ani se o to nezajímala. Jeho rty byly studené proti mému krku a spolu válčící horko a chlad mě všude svíraly. Moje ruce se potopily hluboko do jeho vlasů a tahala jsem jeho hlavu dozadu, překvapená moji agresivitou. Snižující svoje ústa k jeho, jsem ho hluboce políbila, ignorující vzplanutí bolesti z mých pohmožděných rtů. Můj jazyk vklouzl mezi jeho rty a zasténala jsem, když jsem se mačkala proti němu. Náhle mi sevřel zápěstí, táhnul je dolů a chytil je do jedné ruky. Byla jsem na zádech a on byl v sekundě nade mnou. Z letmého pohledu do jeho očí jsem viděla, že jsou světle modré. Krásné.

Držící má zápěstí přitisklé k mému břichu, stěhoval se dál dolů, líbající svoji cestu z mé tváře k mému pupíku, přicházející tak blízko tam, kde jsem ho chtěla-potřebovala ho.

“Roztáhni pro mě nohy.” Když jsem poslechla jeho rozkaz, jeho volná ruka sklouzla na mé stehno, zastavující se pouhých pár centimetrů od mého jádra. “Vsadím se, že jsi pro mě připravená.”

Byla jsem. Bože, byla jsem tak připravená, až jsem se topila.

Pak byla jeho ústa na mě, hluboce sající, když se jeden prst potopil do mého těla. Kombinace být umírněná, být tak nabuzená, bylo příliš moc. Potom jsem se udělala, rozpadající se na miliardu kusů, když moje tělo bylo v křeči proti jeho ústům. Dělal mě, dokud jsem nezakňučela, blížící se k dalšímu uvolnění. Pak vstal, jeho podivné oči se do mě zabodávaly. Jednou rukou stáhl svoje kalhoty dolů a skopl je pryč. Sladké, nemyslící otřesy houpaly mým tělem, když se znovu posunul nahoru na mě, připínající moje ruce nad mou hlavou. Cítila jsem jeho tvrdou, dlouhou délku proti mému jádru. Moje ruce se ho chtěly dotknout, ale on by to nedovolil. Rychle se pohybující jazykem po mých napjatých bradavkách, se usadil mezi mými stehny.

“Počkej,” řekla jsem bez dechu. Hunter zvedl hlavu a jeho pohled říkal: Vážně? Málem jsem se rozesmála. “Co ochrana?”

Úsměv prohnul jeho rty. “Nemůžeš se mnou otěhotnět a my nemáme nemoci. Nefunguje to tímhle způsobem.”

“Člověk. Mimozemšťan,” řekla jsem a nervózně se zasmála. “Měla jsem na to myslet.” “Pochybuju, že je to něco, co se normálně zvažuje.” Volnou rukou sledoval linii mé čelisti a pak sklouzl dolů, mezi mými prsy k mému boku, což ve mě vyvolalo zachvění. “Jsi krásná. Každá část tebe.”

Cítila jsem se tak, když se mě takhle dotýkal. “Chci se tě dotknout.”

“Já vím.” Ale nepustil mé zápěstí. Držel je nad mou hlavou, když můj dech ztuhl, a pak se zdvojnásobilo to, jak jsem ho proti sobě cítila, posouvající se po centimetrech, lahodných centimetrech. Počáteční táhnutí bylo úžasné. Hunter sklonil hlavu, tulící se k mému krku. “Sakra, jsi tak dobře cítit. Zabiješ mě, víš to? Zatraceně mě zabiješ.”

Byla jsem si jistá, že nejsem ten, kdo zabíjí. Naklánějící boky nahoru, vzala jsem ho úplně celého. Můj vzdech potěšení byl ztracen v jeho zasténání, když se moje záda vyklenula. Byl obrovskou přítomností v mém těle, natahující mě, dokud pocit plnosti nekroutil prsty na mých nohou proti prostěradlu.

“O, Bože, Huntere…” Toužila jsem obtočit ruce kolem něj, ale on mě pořád držel. Jemný třes se přes něj převalil a jeho sevření na mých zápěstích se utáhlo, až se stalo skoro bolestivým.

Otevřela jsem oči a nasála vzduch. Jeho rysy byly ostřejší, napjaté a jeho oči vířily světlejšími skvrnkami modré. Zdálo se, že teplota jeho kůže klesla. “Huntere?”

Natáhl hlavu na stranu a tlusté provazce svalů mu vystoupily. Zavřel oči a já jsem mohla říct, že s tím bojoval, s tou temnou potřebou krmení v něm. Trvalo věčnost, než se jeho řasy zvedly. Jeho oči byly světlejší, než bylo obvyklé, ale jeho tvář ztratila ostrost. Začal se pohybovat tahem dozadu, dokud nebyla přitisknutá jen špička, a pak zatlačil dopředu, dokud mezi námi nebyl ani centimetr prostoru. Napětí z přerušení a následné navrácení vytvořilo šílenou bouři emocí, rychle se měnící ve vířící uzel hlubokého pnutí. Hunter udržoval tohle pomalé, mučící tempo, dokud lesk potu nevypukl nad jeho čelem a nahé, holé hrudi. Byla jsem blízko, mé prsty se kroutily kolem prázdného vzduchu, jak se rytmus zvýšil.

“Jsi cítit tak dokonale,” řekl a znovu mě políbil, jednou rukou se usadil na mém boku a já jsem věděla, že to je ta chvíle, kdy bojuje se zvířetem.

V reakci na to, jsem omotala nohy kolem jeho pasu a vypadalo to, že jsem ho pojmula ještě hlouběji. Hunter nízce zavrčel až v krku, když jsem do sebe zahákla kotníky.

Zachytil okraj mých rtů v malém skousnutí a pak zavrčel: “Chystám se tě ošukat. Tvrdě.”

Předtím, než jsem mohla zdůraznit, že právě tohle teď dělá, Hunter do mě narážel znovu a znovu, zastavující mezi výpady, mačkající se proti mně. Pokaždé, když to udělal, napětí mě olízlo jako sladké plameny. Pak sklonil hlavu, zuby chytající růžový pupen, když do mě znovu vrazil. Uvolnění se skrze mě roztříštilo, když jsem volala jeho jméno chraplavým výkřikem a cítila jsem, jak se kolem mě otřásl, ve mě, a pak se ke mně přidal, vrhající se přes okraj v mocném přívalu. A věděla jsem, že ani jeden z nás nebude znovu stejný.

Kapitola 21

SERENA

O pár minut později mé srdce pořád závodilo, i když se ze mě vytáhl, vyvolávajíc drobné jiskřičky extáze, odrážející se mi v těle. Pustil mi zápěstí, ale rukama jsem nepohnula. V tomhle bodě jsem nebyla nic víc než želatina. Něžně mi sevřel obě strany tváře, nadzvedl bradu a znovu mě políbil, dlouhým a hlubokým polibkem, který byl spíš prohlášením nároku, než cokoliv jiného. Když se odkulil, čekala jsem, že mezi námi vytvoří prostor, ale on mě vzal sebou, tisknoucí si mě ke svému boku. Pokládající ruku na jeho chladnou hruď, jsem byla překvapená, že pod ní cítím tlouct srdce. Jednoho dne vážně potřebuju přijít na celou tu “mimozemsko-lidské tělo” věc a jak to funguje, ale právě teď nebyl čas na lekce fyziologie.

“To…to bylo úžasné,” řekla jsem, zavírající oči.

“Vím.” Řekl, kreslící mi klidné kruhy na boku. “Bylo to ještě lepší, než jsem si představoval a to mám dost divokou fantazii.”

Na to jsem se usmála. Ale v zadní části mé hlavy jsem měla tolik otázek: Co to pro nás znamená? Změnil sex něco? Pořád potřebuju získat zpátky svůj život s nebo bez Huntera, ale chce být Hunter součástí tohoto mého života? Může vůbec být? A bylo teplo, rostoucí hluboko v mé hrudi, signálem něčeho víc než jenom po-orgasmické blaženosti? Ale nebyla jsem připravená se na ně zeptat. Přitulila jsem se blíž, přecházející nohou po té jeho.

“Je tu ale něco, na co nedokážu přijít.”

“Jenom jedna věc?” Pobavení v jeho hlase mi zvětšilo úsměv na tváři.

“Proč by vláda dovolila mimozemšťanovi získat takovou moc tím, že se stane senátorem?” Zeptala jsem se. “Mně to připadá, že si jenom koledují o malér.”

Hunter se překulil na bok, čelem ke mně. “Myslím, že věří, že je dokážou vždy kontrolovat. Tím, že jim umožní získat moc podle lidských měřítek, budou Luxeni spokojeni.”

Celá ta Luxensko-lidsko-Arumská politika mě fascinovala. “A nejsou? Být senátorem je celkem mocnej flek.”

“Pro rasu, která vládla celým galaxiím po tisíce let, je to nic.” Natáhl se, rozšiřující svou velkou ruku po mém rameni. “Na druhou stranu lidé-bez urážky-si pořád myslí, že jsou na vrcholu potravinového řetězce. Přesně jako Luxeni, když poprvé přišli. To jejich ignorance je dělá slepými k tomu, co Luxeni skutečně dokážou.”

Otřásla jsem se, částečně kvůli tomu, co řekl a zčásti kvůli klouzání jeho ruky po mé paži. Opak jeho kloubů se mi otřel o prsa a já se v reakci na to přisunula. Jeho penis byl opět tvrdý nebo možná nikdy nezměkl. Silná a požadující, hrdá délka vystupovala mezi námi. Ach. Páni.

Soustřeďující se na jeho tvář, jsem se při jeho vědoucím úsměvu začervenala. “Čeho jsou Luxeni skutečně schopni?”

“Čehokoliv. Všeho.” Rukou mi přecházel přes stehno. “Pokud by chtěli převzít vládu nad Zemí, mohli by to udělat.”

“Opravdu by mohli?” Když mě k sobě přitáhl, vypustila jsem menší zalapání po dechu. “A udělají to?”

Hunter mi věnoval nevyvážené pokrčení ramen. “Nevím, ale jednoho dne se Luxenská populace rozroste a můžou převýšit počet lidí.”

Rukou klouzal kolem křivky mého zadku, prstem uklouzávajíc nebezpečně blízko.

“A co Arumové?”

“Jestli chceme vládnout Zemi?” Jeho druhá ruka, ta, na které jsem ležela, se kolem mě utáhla. “Arumové se velice málo starají o vládnutí celé rase. Mnohem víc se zajímáme o věci, které nás těší.” Na to jsem pozvedla obočí. “Měli bychom co nejdřív vyrazit,” řekl. “Je tu jedno místo, kam musím zajít.”

“Dobře.”

“Ale pár minut ještě máme.”

Tělem se mi rozproudilo teplo. “Na…?”

Rty mu ovládl další úsměv a pak mě překulil na sebe v jednom plynulém pohybu a vklouzl do mě jedním silným tahem. “Na tohle.”

Vyklenula jsem záda a položila ruce na jeho ramena, abych se ustálila, když mě uchopil za boky. Přes polootevřené oči jsem ho sledovala pozorovat místo, kde jsme spojení, jak mě nadzvedl a spustil mě zpátky dolů. Pak očima vystřelil nahoru, střetávající se s mými. V té chvíli, se zdálo, jako by se svět zastavil, a tak kýčovitě, jak to zní-byli jsme jenom my dva. Nic jiného a já v něm byla ztracená.

HUNTER

Sex ještě nikdy nebyl cítit takhle. Místo toho, aby to celé bylo jen o uspokojení touhy a dostání to ze sebe, to bylo o úplně odlišném dokončení. I v těch okamžicích, kdy jsem ji držel po našem poprvé, jsem věděl, jak odlišné tohle bylo od mých předešlých využití žen. A po našem podruhé, jsem ji chtěl blízko u sebe…a chtěl jsem ji znovu. Sakra, chtěl jsem ji ještě stokrát. Jak jsem ji sledoval převlíkat se do džínů a jednoduchého trička, chtěl jsem si ji vzít znovu. Zezadu. Proti zdi. Na podlaze. Kdekoliv.

Pokud v tomhle budu pokračovat, nikdy se na silnici nedostaneme a já to potřeboval, hodně. Dostal jsem se totiž předtím příliš blízko k tomu, abych se z ní nakrmil. Jak jsem tomu zabránil, bylo nad mé chápání, ale radši nebudu tlačit své štěstí.

“Připravená?” zeptal jsem se, s hlasem pořád trochu ochraptělým.

Podívala se na mně a přikývla. “Připravená, když ty taky.”

Bylo pozdní odpoledne, ale teplo nabývalo na intenzitě, slibující, že je před námi dlouhé a horké léto. Když jsem vlezl do Porsche, Serena se prohýbala dovnitř. Když se usadila, otočila se ke mně.

“Kam máme namířeno?”

“Na místo poblíž Martinsburgu,” odpověděl jsem, skenující prostor před motelem než jsem vyjel z místa. “Je to odsud jenom pár hodin.”

“Martinsburg?” zamračila se. “Co tam je?”

“Někdo, kdo mi může dát, co potřebuju.”

“Vážně?” založila si ruce a její tvář zastřel roztomilý výraz. “O tom mi povídej.”

Zasmál jsem se. “Opál.”

Tváří ji proběhlo zmatení. “Opál? Jako ten drahokam nebo nějaká stará dáma jménem Opál?”

“Drahokamy mají na nás i Luxeny zvláštní efekt. Někdy dobrý. Někdy špatný. Má to co dělat s lámáním a absorbováním světla.”

Zírala na mne, jako bych mluvil v jiném jazyce. Rty mi zatahal úsměv. “Obsidián je pro Arumy smrtící. Jeden mám, ale musím s ním být opatrný. Drahokamy rozkládají světlo a stíny a prořežou se námi jako nic jiného. Jedno správné máchnutí je všechno, co potřebuješ.”

“A ty jeden nosíš sebou?” Zírala na mě, jako bych byl šílený. “Má to stejný vliv na Luxeny?”

“Ne, ale onyx-další typ drahokamu-je vážně dořádí. Ve velkým množství je dokáže pravděpodobně i sejmout nebo je přinutí si přát, aby byli mrtví, ale opál je jiný.” Musel jsem přiznat-bylo zvláštní mluvit o těchhle věcech s člověkem. “Opál je úplně jiný příběh.”

“Jak to?” zeptala se.

Odbočující na dálnici, která směrovala na východ, pneumatiky Porsche hladce hltaly míle, jak jsem vysvětloval, co i ten nejmenší kousek dokáže.

“Opál má schopnost rozkládat a odrážet jisté vlnové délky světla, měnit rychlost a směr. Pro Luxeny je to jako posilovač síly. Dokonce i pro hybridy, protože je jejich lidská DNA obalená ve vlnových délkách světla.” Odmlčel jsem se a mrknul na Serenu. Vypadala naprosto ohromeně. Usmál jsem se. “Posiluje to jejich schopnost rozkládat a odrážet světlo. Například, když Luxen nosí kousek opálu, může ho použít, aby odrážel věci kolem sebe, jako jednosměrné okno.”

Svraštila obočí. “Takže se můžou stát svým způsobem neviditelní, jelikož odrážejí, co je kolem nich?”

“Správně. Taky se můžou pohybovat rychleji a vytvořit silnější výboj energie.”

Tiše hvízdla. “Dobře. Předpokládejme, že zcela rozumím celé té “mimozemšťané a drahokamy” věci, ale nechápu, jak může působit kousek opálu na Aruma. Nejsi jako Luxen.”

Otevřel jsem ústa, ale po chvíli je zase zavřel. Zužující oči na silnici, jsem si uvědomil, že jsem jí chtěl lhát. Vymyslet si nějakou směšnou pohádku o tom, jak to pracuje pro Arumy, místo toho, abych jí řekl, že když vysajeme Luxena, tak ho ve většině případů zabijeme. Předtím jsem o tom nikdy nelhal-nikdy jsem k tomu totiž neměl důvod. A teď se zdálo, že ho mám, ale nedokázal jsem se přinutit, abych jí lhal. Mé ruce sevřely volant pevněji.

“Opál posiluje schopnosti i u Arumů. Dělá nás rychlejšími a silnějšími, ale musíme proto nejdřív něco udělat. Musíme se nakrmit z Luxena nebo z hybrida. Když to uděláme, bereme si jejich esenci. Ta část reaguje na opál.”

Pomalu přikývla, odvracející se. “Celá ta upíří věc?”

“Jo,” řekl jsem, odkašlávající si. “Opál taky zachovává naše energetické hladiny.”

Po tomto prohlášení nastala dlouhá pauza a pak jsem na sobě opět cítil její pohled.

“S opálem se nemusíme tak často krmit,” řekl jsem, s pocitem svědění. Všechny ty řeči o krmení mě dělali hladovým. “DOD zásobuje své Arumy opálem. Pomáhá nám držet se pod kontrolou, když nedostáváme amok, vysávající nic netušící Luxeny.”

“Hádám, že to je dobře.” Natáhla nohy a pak zaklonila hlavu. Nemusel jsem se na ni podívat, abych řekl, že byla nervózní. “Zabíjíš Luxeny když se z nich krmíš?” zeptala se.

“Ne vždy, ale většina Arumů to dělá, protože je zabít chtějí. Ale můžeme se nakrmit i bez zabíjení.”

“A ty se budeš muset nakrmit, aby ten opál fungoval, že?”

“Když se brzo nenakrmím, nebudu bezpečný. Kolem nikoho.” Podíval jsem se na Serenu. Její tvář byla bledá ale pohled pevný. Nelhal jsem. “Takže ano, budu se muset nakrmit.”

Kapitola 22

SERENA

Bude se muset nakrmit. Nebyla jsem si jistá, jak se s tím srovnat. Jak to mohl říct, tak nevýrazně a tak neomluvně, bylo znervózňující. A on neměl jasno v tom, jestli zabít nebo ne. Celé to krmení bylo těžké překousnout. Bylo to, jako sedět vedle upíra nebo něco takového. Už se ze mě předtím krmil-dvakrát-ale nikdy jsem se ho nezeptala, proč to neudělal znovu. Zastavil se, a já jsem věřila, že se zastaví zase. Jen jsem doufala, že se ze mě nestane největší idiot, kvůli tomu, že v to věřím.

Jak jsme zbytek odpoledne cestovali, vysvětlil mi, proč jedeme do klubu, kde bude moc najít chlápka se jménem Luc. O něm nic víc neřekl, a já jsem usoudila, že Luc byl další Arum, a doufala jsem, že byl přátelský jako Dex.

Nakonec vlnité kopce a silně zalesněné oblasti zmizely ze silnice, a cesta se stala víc zacpaná, když jsme mířili za soumraku do Martinsburgu.

Jeli jsme na jih, kolem obchodů a několika restaurací, které probudili můj žaludek. Byla jsem hladová, ale taky příliš napjatá, abych opravdu uvažovala o jídle. O několik kilometrů později, Hunter projel Spring Mills a jel doprava, mířící k městu Black Creek /černá zátoka/. Se jménem jako tohle, by mohla být sranda.

Dvě míle od výjezdu, Hunter zpomalil při staré, opuštěné čerpací stanici, která přišla do zorného pole. Zvedla jsem obočí, když jsem pohledem přejela přes přerostlý plevel. Cesta nebyla o moc lepší, opravdový mišmaš výmolů a štěrku.

“Jsi si jistý, že je klub tady?” zeptala jsem se a dívala se z okna.

Prah se vznesl do vzduchu a zakalil ho jako mlha.

“Ano. Nikdo se tudy nevrací zpátky.”

“To si umím představit,” zamumlala jsem.

Přejeli jsme několik zchátralých budov se zabedněnými okny. Byla jsem přesvědčená, že jsme někam špatně odbočili, ale předtím, než jsem na to mohla poukázat, stromy zmizely a do výhledu přišlo provizorní parkoviště, přetékající auty.

“Kristepane,” řekla jsem a potřásla hlavou.

Moře aut bylo zaparkovaných kolem budovy, a nebyly to žádný šunty. Zbrusu nová auta, Hummery, které by mohli pokácet celou vesnici, BMWčka a Jaguáry zaparkované vedle sebe. Byla to jako hezčí část bazaru s ojetými vozy.

Hunter se na mě usmál. “Vzhled může klamat.”

“O tom není pochyb,” řekla jsem, když Hunter zaparkoval auto.

“Chci, aby si zůstala blízko mě, jo?” Hunter vypnul motor. “Cítím jiné mého druhu a pár Luxenů. Neměli by nás obtěžovat, ale člověk nikdy neví.”

Zvedla jsem obočí. “Luxeni a Arumové spolu?”

“Je známo, že se staly divnější věci, ale divné sračky se tu vždycky dějou. Je to nezabíjející zóna.”

Mělo by se mi ulevit. Hunter začínal otvírat dveře, ale já ho chytla za paži. “Počkej chvíli. Co se stane poté, co dostaneš opál a tu svoji věc?”

“Odejdeme.”

Střelila jsem po něm pohledem. “Myslela jsem si, že tady nebudeme kempovat, ale co budeme dělat dál?”

Hunter se odvrátil, jeho profil klidný. “Pojedeme na jih, jen mimo Atlantu. Tam by to mělo být bezpečné.”

“Bezpečné před čím? “Zeptala jsem se, moje prsty bouchaly o kolena. “Potřebuju-”

“Můžeme si o tom promluvit později?” přerušil mě, jeho oči schované.

Chtěla jsem protestovat, ale tohle nebyla vhodná chvíle. Povolující, jsem vylezla z auta a následovala Huntera skrz bludiště aut. Jedinou věc, kterou jsem si všimla a která byla divná jako peklo, byla, že jsem neslyšela žádné zvuky, přicházející z klubu nebo tak něco kolem nás. Bylo to tu nepřirozeně tiché.

Mráz se plížil po mých zádech a přes moje ramena a já si založila ruce na prsou. Hunter zpomalil, dokud jsem nebyla vedle něj. Neřekl nic o mém pomalém kroku, když jsem ještě víc zpomalila, protože jsem měla dobrou představu o tom, že v tomto klubu dostanu další šok mého života.

“Pamatuj si.” Hunter řekl a položil ruku dolů na moje záda. “Zůstaň blízko mě. Dobře?”

Přikývla jsem. “Mám to.”

Zastavili jsme se u ocelově šedých dveří. O dvě sekundy později se dveře otevřely a mohutný, mamutí člověk vyšel ven, na sobě modrou džínovou kombinézu a nic jiného. Vytřeštila jsem oči. Mužovi paže byly velikosti kmenů stromů a on se na nás díval, jako by přinejmenším nebyl rád, že nás vidí.

Hunter se tak trochu posunul, blokoval mě. “Potřebuju vidět Luca. Je to strav nouze.”

Kombinézák si založil svalnaté paže. “Všichni říkají, že je to naléhavé, když přijdou zaklepat. Málokdy to je.”

“Tohle je.”

“Jasně.” Kombinézák to slovo protáhl. “To je to, co říkají všichni, a není to tak, jako by měl Luc hodně volného času, chápeš?”

Byla jsem s Hunterem dost dlouho, abych poznala, že začíná ztrácet trpělivost. Jeho ramena se napjala, páteř ztuhla. A pak se usmál. Pouze jedna strana jeho úst se zkroutila. Ale ne.

“A co tohle?” Začal Hunter a já se vnitřně zděsila. “Vím, že právě teď poslouchá.” Odmlčel se a smetl černý drát, který měl kombinézák za ušima.

Hm. Bylo to nepovšimnuté, ale bylo to tam, hubené černé sluchátko.

“Ta malá svině mi dluží. A my víme, jak je na tom s laskavostmi. Takže pokud nechce, abych všechny tady prorazil, včetně tvého velkého zadku a pověsil všechny tvoje vnitřnosti na trámy, tak si na mě udělá čas.”

Ach jo. Otočila jsem se pomalu k Hunterovi, přemýšlející, jestli někdy slyšel o rčení “chytíš víc medvědů s medem”, protože, Ježíš, on právě stříkal kombinézákovi do obličeje kyselinu.

Očekávající, že nás kombinézák pošle pryč nebo přijde nějaký druh úderu, jsem skoro upadla, když velký chlápek odhalil zubatý úsměv.

“Očekává tě, Huntere.” Kombinézák ustoupil stranou, držel dveře otevřené a my jsme prošli kolem něho. Viděla jsem ho, jak si prohlíží Huntera. “Miluju, když jsou panovační.”

Přes obličej se mi přehnal úsměv, ale ztuhl, když jsme vstoupili so úzké černé předsíně. “Svaté…”

V reálném životě, jsem neviděla nikdy nic takového. Není to, jako bych nevěděla, že existujou. Jen jsem je nikdy nenavštívila. Kluby, jako tenhle, byly víc pro Mel.

Vícebarevné, ostře blikající světla pulsovala přes hemžící se dav tanečníků. Ze stropu vyseli klece. V nich tančili spoře oblečené ženy, hýbaly boky do rytmu tvrdé hudby. A když jsem řekla spoře, myslela jsem tím části jejich těl, které jsem neviděla, což byly jejich bradavky a vaginy.

Tlumená světla schovávala víc než odhalené okraje klubu. Mohla jsem říct, že tam byly stoly, a možná dokonce sedačky, ale to bylo všechno. Celá atmosféra byla nadpozemská.

Hunterova ruka našla mou, když mě vedl přes davy lidí. Rozevřel dav jako nákladní vlak.

Ženy přestávaly tancovat, aby se na něj mohly podívat. Stejně tak i nějací muži, a ne všechny pohledy byly chlípné. Některé z nich byly vyloženě nepřátelské. Byly to Luxeni? Lidé, co věděli kdo je, nebo další Arumové? Nemohla jsem to říct přes blikající světla. Ve vzduchu byla podivná vůně hřebíčku, a závratných světel, hlasitá hudba a přízemní mlha, která se zdála, že se plíží po podlaze, vířící nahoru po našich nohách, a já se cítila, jako bych se procházela ve snu.

Vysoká, tmavá postava vystoupila ze shluku lidí, blokovala naší cestu. Vypadalo to, že ten chlap mohl mít můj věk, vlasy husté a tmavé, nahoře špičaté. Bledá kůže a oči hustě lemované v očních linkách, jeho rty zakřivené v pevném pousmání, když jeho světlé modré oči těkaly z Huntera na mě. Nebylo třeba odborníka na mimozemšťany, abych zjistila, že byl Arum. Hunter se nezastavil, odrazil ramenem mladšího Aruma z cesty. “Na to nemám čas.”

Koukající se přes rameno, jsem čekala, že další Arum něco udělá nebo něco řekne, ale jeho úsměv se rozšířil, když vklouzl zpátky mezi tanečníky, kteří zaplňovali podlahu. Otřásla jsem se při podivnosti toho všeho. Obešli jsme bar a narazili jsme na úzkou, prázdnou chodbu. A na konci byly dveře s nápisem: JEN BLÁZNI. Pěkné.

Hunter zaklepal s volnou rukou a prošel úder srdce. Dveře se otevřely, odhalující mimořádně vysokého a dobře vypadajícího muže, který byl celý ve zlatém. Zlatá kůže, zlaté vlasy. Zlaté tričko. Neuvěřitelně neskutečné modré oči se rozšířily jen trošku, když se rty muže zakřivily dolů. “A já měl tak dobrou noc…”

Hunter se usmál. “Taky tě rád vidím Parisi.”

Paris? Všechno, na co jsem mohla myslet, byl Orlando Bloom a Brad Pitt.

Muž otevřel dveře. “Znáš pravidla.”

Vstoupili jsme do kanceláře. Byl tam gauč a stůl a nic jiného kromě zavřených dveří, vedoucích někam, kam jsem nevěděla, a nebyla jsem si jistá, jestli to chci vědět. Dveře se za námi zavřely a odřízly všechny zvuky. Paris tam stál, ruce složené na hrudi. Jeho pohled spadl k místu, kde byla Hunterova ruka spojená s mojí. Vypustil měkký, krátký smích. Hunterovi oči se rozšířily, ale nepustil mou ruku.

“Necháváš mě cítit se, jako že se potřebuju bouřit proti pravidlům.”

“Zkus to.” odpověděl Paris, opřený o zavřené dveře.

“Ale pochybuju, že by tvoje přítelkyně chtěla být svědkem takého nepořádku, který jsme nechali v našem probuzení.”

Pak mě to udeřilo, a moje srdce zakoplo. “Jsi Luxen.”

Paris mrkl. “A ty jsi člověk.”

Moje pusa pracovala na odpovědi, ale Hunter mi stiskl ruku.

“Nebude se o nic snažit,” řekl tichým hlasem, ale jeho oči byly zaměřené na Luxena. “Není to tak, Parisi?”

“Záleží na tom, co uděláš.” Paris se podíval na mě a usmál se. Byl to pěkný úsměv, okouzlující, i když strach mi kapal přes žíly jako led. “Ale ty, má drahá, se mě nemusíš bát. Nebudu tě soudit za tvůj zřejmý omyl v úsudku, když přijde na to, s kým ses spojila.”

“Není nic špatného na mém úsudku,” odsekla jsem. “Ale díky za tvou vsuvku.”

“Ach.” Paris zvedl obočí. “Ona tě brání, Huntere. Jak sladké.”

“Sklapni.” Odpověděl Hunter.

Paris se ušklíbl. Navzdory jejich výměně, jsem si uvědomila, že Hunter nebyl napjatý nebo připravený na rozdávání kopanců. Zdálo se, jako by se jen postrkovali navzájem…pro zábavu. Trochu jsem se uvolnila.

“No, zabalte mě a říkejte mi dítě Vánoc. Hunter se ženou-s lidskou ženou.”

Vylekala jsem se z neznámého hlasu a obrátila se ke dveřím za stolem. Ani jsem neslyšela, že by se otevřely, ale stál tam vysoký teenager, ne starší než patnáct let nebo tak. Jeho blond vlasy byly stažené do krátkého culíku, ukazujíc andělskou tvář, která byla asymetricky perfektní, ale jeho oči…počkat. Byly fialové. Kdo sakra měl fialové oči? Mimozemšťani. Páni.

Hunter vypustil trpělivý výdech. “Lucu.”

Moje pusa byla otevřená. Do prdele, Luc byl dítě.

Kapitola 23

HUNTER

Luc se přiloudal ke stolu, vyskočil na něj a podepřel si bradu pěstí. Opál, na jeho koženém náramku se leskl ve světle. Byl jsem napůl v pokušení sejmout ho a vzít si opál, ale Luc…

Jo, Luc nebyl normální. Dokonce ani ve světě Luxenů, Arumů a hybridů. Byl zcela něco jiného a vyřídit ho, by nebylo jako kopnout dítě na dětském hřišti, protože tohle dítě mohlo vykopnout kohokoliv a cokoliv do jiné galaxie. Někdy bylo těžké pamatovat si to, když mluvíte s malým výtržníkem.

Luc se široce usmál. “Co tě sem přivádí? Slyšel jsem, že ta “malá svině” ti dluží.”

“Víš, že mi dlužíš. A pokud potřebuješ připomínku, stačí, abych řekl, Sharpe.”

“Ach, ano. To mi připomíná spoustu věcí.”

“Sharpe?” Serena zamumlala, její oči kmitaly sem a tam. Pustil jsem její ruku a ocitl jsem se před ní. Luc to poznamenal se zlomyslným zábleskem.

“Potřebuju své peníze.”

Luc se trochu naklonil na stranu, jako by se pokoušel vidět Serenu. Člověče, tohle dítě milovalo tlačit na pilu. “Můžeš mít své peníze, kdykoliv je potřebuješ. Paris ti je mohl sehnat. Takže pochybuju, že to je jediná věc, kterou potřebuješ.”

“Také potřebuju kus opálu.”

Jeho obočí se zvedlo, když se naklonil na stranu úplně, podepírající se na jedné ruce. Usmál se na Serenu. “A proč bys ty, Arum, který pracuje pro milované DOD, potřeboval kus opálu? Nerozdávají ho náhodou jako jejich “byl jsem vykoupen” odznak? Ach! Počkej…počkej vteřinku, Huntere.” Lucovy široké oči nevinně zamrkaly, a já jsem měl silné nutkání vrazit mu je do hlavy. “Už víc nehraješ s DOD?”

“Co myslíš?” Ukročil jsem na stranu, blokujíc Serenu.

“Zajímavé.” Sedl si, nastavující se tak, aby byl přímo oproti Sereně. “A kdo je tohle?”

“To se tě netýká,” zabručel jsem. Luc mi dal postranní pohled. “Je v mé kanceláři, v mém klubu, tudíž se mě to týká.”

“Tohle je tvůj klub?” zeptala se Serena. “Kolik ti je?”

“Dost na to, abych dokázal ocenit hezkou ženskou.” Luc mrknul. Serenina pusa se otevřela.

“Snažíš se sám sebe zabít?” zeptal jsem se, ruce se mi kroutily do pěstí. Paris postoupil dopředu, věčný osobní strážce, ale Luc se jenom zasmál. “Ach, uklidni se, Huntere. Jsi příliš nedůtklivý. Kolikrát jsem ti řekl, aby ses uklidnil, vzal si dovolenou. Disney World je v tomhle ročním období opravdu zábavný. Měl bys to zkontrolovat.”

Dlouze, hluboce jsem se nadechl. “Lucu.”

Byl zaměřený na Serenu. “Takže, jak si se zapletla s touhle “radostí sršící osobností”?”

Serena se na mě podívala ptajícím se pohledem, a já jsem potřásl hlavou. Čím míň Luc věděl, tím lépe.

Luc poklepal prsty po stole. “Tak dobře, děcka, nechcete si hrát, pak si nechci hrát ani já. Paris získá pro tebe ty peníze a pak odsud můžete sakra vypadnout.”

“Hej. Počkej vteřinu. Dlužíš mi, Lucu. Potřebuju kus opálu-”

“A předpokládám, že budeš taky potřebovat Luxena nebo hybrida na krmení. A máš pravdu. Dlužím ti. Postaral ses pro mě o jeden problém a já budu za to vždycky vděčný. Můžu ti pomoct, ale chci vědět, kdo je ona a jak je možný, že skončila s tebou.”

Ten krysí parchant.

Serena postoupila dopředu. “Jmenuju se Serena Crossová. Moje nejlepší kamarádka byla zabita Luxenem poté, co byla svědkem toho, jak na sebe vzali, ehm, pravou podobu. Viděla jsem její vraždu a Hunter byl poslán DOD, aby mě udržel v bezpečí.” Pomalu jsem se k ní otočil. “Co?” Zvedla ruce. “Nikam jsme se zatím nedostali.”

Sršel ve mně hněv, ale rozdrtil jsem ho. Serena neznala Luca, nerozuměla, čeho to dítě bylo schopné. Sakra, bylo toho mnoho, co jsem o něm nevěděl, ale věděl jsem dost.

Lucův pohled cestoval k velmi zaujatě vypadajícímu Parisovi. “Aby tě udržel v bezpečí před Luxeny?” Přikývla, když kousala svůj spodní ret. “Všechno proto, že tvoje kamarádka byla svědkem toho, jak Luxeni dělali tu jejich zářící věc? Za to ji zabili?” V jeho ametystových očích se objevil vypočítavý pohled. “To zní drasticky.”

“Tohle mi zní povědomě,” pronesl Paris. “Tohle by se nestalo, kdyby to nesouviselo se senátorem Vandersonem, že jo?”

“Aha…” Zamumlal Luc.

Serena zůstala nehybná a aura kolem ní se změnila do tmavšího odstínu modré. “Jak o tom víš?”

“Dobrá otázka,” řekl jsem.

Paris pokrčil jedním ramenem. “Držím uši při zemi. Senátor se posral, protože DOD sebralo jednoho jeho syna a pak i druhého. Luxeni z toho panikaří. Nepřizpůsobit se, je jako procházet zelenou míli, zlato.”

Moje oči se zúžily. Paris se usmál, když jeho pohled sklouzl zpátky na Luca. “Ale to nevysvětluje, proč teď jedou po tobě, nebo jo? Myslím tím, nejsi první, která nás viděla v pravé podobě. A nebudeš ani poslední. Zdáš se jako chytrá holka. Víš, že máš být zticha. Takže…”

“Takže v tom musí být víc,” Luc dokončil. Tleskl rukama. “A v příběhu je toho vždycky víc. Vyklop to.”

Serena moudře ztichla, ale na to bylo už trochu pozdě. Překřížil jsem si ruce. “Její kamarádka slyšela bratry bavit se o něčem, co se volá Projekt Orel a o dětech v Pennsylvánii. Cokoliv to je, zdá se, že to stojí za zabíjení, aby se to udrželo pod pokličkou.”

Luc pomalu zamrkal. “A ví o tomhle DOD?”

“Jo,” Serena odpověděla a odkašlala si. “Řekla jsme jim, co řekla moje kamarádka, ale…”

“Ale vy dva jste tady a Hunter je bez opálu, což znamená, že je bez svého šikovného sledovacího zařízení. Jak se to stalo?” zeptal se Luc. “Nestyď se, Sereno. Já tu nejsem ten zlý hoch.”

Odfrkl jsem si. “Jo a já jsem zatracenej Santa Claus.”

“Dobře.” Luc zablýskl vítězným úsměvem. “Když všechno zvážíme, já jsem teď ten nejmenší z vašich problémů, že? V životě jsou tři věci, které nemůžu vystát. Ne konkrétně v tomhle pořadí a jsou to: DOD, Arumové a Luxeni. Lidi jsou v mé knize zatraceně v pořádku.”

Serena se se šokem podívala na usmívajícího se Parise a já jsem si třel spánek. Začínala mě bolet hlava. “DOD se rozhodlo, že to, co Mel slyšela, není důležité,” řekl jsem.

Luc naklonil hlavu na stranu. “A věříš tomu?”

Krátce jsem se zasmál. “Sakra ne. Jsem si jistý, že se pokoušeli vyhrabat všechno o téhle blbosti s názvem Projekt Orel, ale nevědí o Pensylvánii. Serena si na to vzpomněla až poté, co mluvila s důstojníky.” List v PO boxu zůstával tajemstvím. “Senátor a komunita Luxenů vytáhly všechny druhy sraček o riziku odhalení a tlačili na Sereninu smrt. DOD ustoupilo.”

“Riziko odhalení?” Paris zamířil ke stolu a sedl si na židli za Lucem. “Věří senátor upřímně, že DOD propustí jeho syny, když bude Serena mrtvá?”

“Nemyslím si,” přiznal jsem. “Myslím, že cokoliv, co Mel slyšela a mohla nebo nemusela říct Sereně je hodné jejich zabíjení, aby se to udrželo v tajnosti. I když Serena neví nic, nechtěli to riskovat. DOD přišlo, aby se jí zbavilo, a dobře, nesouhlasil jsem s tím.”

“Byla bych ráda, kdybyste přestali mluvit o lidech, kteří mě chtějí zabít,” řekla Serena, ale dívala se na mě způsobem, který říkal, že si promluvíme později. “Opravdu z toho začínám vyšilovat.”

“Pravda,” řekl Luc, potřásající hlavou. “Takže jsi zastavil DOD? Ochraňovals člověka, i když jsi věděl, že na tvou hlavu vypíšou odměnu, kterou bych si ani já nemohl dovolit?”

Přesunul jsem váhu z jedné nohy na druhou. “Jo.”

“Zajímavé,” zamumlal Luc.

“Neví, proč to udělal, takže se ho ani neptej.” Serena mi poslala napjatý úsměv a já jsem ani nemohl být měřitelně naštvaný. Otočila se zpátky k Lucovi. “Víš něco o Projektu Orel?”

Luc se setkal s jejím pohledem. “Vím mnoho věcí, Sereno. Taky mám mnoho podezření. Někteří lidé si myslí, že jsem paranoidní, ale rád říkám, že jsem realisticky připraven, když se něco podělá.”

Serena se zamračila. “To mi opravdu nepomohlo.”

“Nevím o Projektu Orel,” řekl, “ale jsem zvědavý a rád bych se dozvěděl víc.”

“Dobře, takže teď, když jsme skončili s touhle dobrosrdeční a sdílející rutinou,” skočil jsem do řeči, “dlužíš mi.”

“Dlužím.” Luc seskočil ze stolu. “Vrať se zítra a něco pro tebe budu mít.” Podíval se na Serenu a mrkl. “A ujisti se, že budeš mít příjemnější náladu. Zabíjíš mou šťastnou atmosféru.”

“Zítra?” Pohnul jsem krkem na stranu, pokoušejíc se uvolnit napětí. “Neplánoval jsem, že tenhle výlet bude trvat i přes noc.”

“Ale jsem si jistý, že najdeš způsob, jak strávit čas.” Luc svůdně zamával obočím, a dokonce i já jsem tím byl trochu rozrušen. Přešel kolem stolu a otevřel zásuvku. Vytáhl klíč a hodil mi ho. “Na noc můžete zůstat u Parise. On tam nebude a je to bezpečné.”

Parisův obličej se zkřivil. “Co to sakra, Lucu?”

Rozpačitě se usmál. “Co? Nebude zůstávat u mě.”

Dal jsem si klíč do kapsy, potěšený hněvem, který se plížil přes Luxenovu tvář. “Adresu.”

Luc ji načmáral na kus papíru a podal mi ho. “Buď tady zítra, krátce před polednem.” Sebral jsem Serenu a zamířil ke dveřím, ale Luc nás zastavil. “A Huntere?”

Otočil jsem se a divný pohled na Lucově tváři se mi nelíbil. Připravil jsem se na jakoukoliv kravinu, která vyjde z jeho pusy. “Jo?”

Lucův úsměv byl záhadný. “Lidi nejsou tak křehcí, jak si myslíš.”

Kapitola 24

SERENA

Své obavy, ohledně důvěřování Lucovi, jsem vyjádřila v okamžiku, kdy jsme se dostali do Porsche, ale nezdálo se, že by si s tím Hunter lámal hlavu. Očividně bylo to děcko nejmenší z našich problémů. Po cestě na místo, kde Paris žil, jsme se stavili na fast food. Dojedla jsem, ještě než jsme zastavili v odlehlém domě v “The Wood” rezortu. pozn. překl. wood-dřevo Dokonce i v noci jsem viděla lesk na příjezdové cestě a okraje dvoupatrové konstrukce.

“Beta křemen,” vysvětlil Hunter, smějící se. “Velice chytré. V okolí nejsou žádné přírodní usazeniny, tak je sem dovezl. Zabraňuje nám to vidět je, ruší jejich vlnový délky.”

Vystupujíc z auta, jsem se zamračila na drobné skvrnky, třpytící se v měsíčním světle. Jak často jsem to mohla zahlédnout a přehlédnout to? Otočila jsem se, měřící si hrubé stromy, zaplňující příjezdovou cestu, zatímco Hunter vykládal naše zavazadla z kufru. Jakmile jsme byli uvnitř, uvědomila jsem si, že Parisův vkus se dá snadno rozpoznat. Zlatá barva na zdech předsíně. Ze stropu visel zlatý lustr a všechny kliky na dveřích byly natřeny zlatou barvou, dokonce i obrovské schodiště mělo zlaté běhouny.

“Ach jo,” řekla jsem, třesouc hlavou.

Hunter se rozhlédl a zkroutil rty. “Páni.”

Neubránila jsem se úsměvu. Poměrně němý Hunter a vše, co to chtělo, byl opravdu křiklavý interiérový dizajn. Trochu jsme prozkoumali přízemí a pak zamířili nahoru. Bylo zřejmé, která místnost byla hlavní ložnice. Hunter zamířil přímo k ní. “Jsem si jistá, že tu jsou ložnice navíc.” Kývla jsem k chodbě. “Možná bychom si mohli vzít jednu z nich.”

Ohlédl se přes rameno a zašklebil se. “Co by to bylo za zábavu?”

Měkce jsem se zasmála. “Seš příšernej.”

Ale následovala jsem ho do bohaté hlavní ložnice. Byla obrovská a uprostřed trůnila sloupková postel s nebesy. Hunter složil kufry na pohovku, zatímco já ohlížela koupelnu.

“Svatá zahradní vana,” zamumlala jsem. “Tahle věc je obrovská.”

“A to není jediná věc, která je tady obrovská.”

Omotal kolem mně zezadu ruku a přitáhl si mě k sobě. Zrudla jsem, když jsem ho ucítila na dolní části zad. Potřeba ve mně narostla, rozehřívající mě. “To je od tebe dost přízemní.”

Zasmál se, jak mi rty přejel po tváři. “Jo, to je.”

Pak couvl a já se opřela o velké umyvadlo-namalované zlatou, samozřejmě-a sledovala ho. Už teď jsem byla bez dechu a všechno, co jsem cítila, byla jeho erekce. To je směšné. Zkroutil rty, jako by přesně věděl, na co myslím. Ignorovala jsem teplo, proudící mi žilami a mezi stehny.

“Jsi unavená?” Bylo pozdě a včera večer jsme toho moc nenaspali, přesto jsem potřásla hlavou. Hunterův pohled se změnil ve vědoucí. “Vím, že to chceš.”

Žaludek se mi stáhl, jak ve mně kroužila touha. “Opravdu?”

Přikývl, ale pak udělal něco neočekávaného. Vyšel z koupelny. “Chceš si užít tu vanu. Jen do toho. Já to jdu tady zkontrolovat a ujistit se, že to je tady opravdu bezpečné.”

Zírala jsem na něj, jak zavřel dveře a z jeho hlubokého smíchu z opačné strany dveří jsem chtěla najít tupý předmět a hodit ho po něm. Mizera.

Povzdechujíc si, jsem se otočila k vaně. Ta věc byla nádherná, kulatá a hluboká, s několika kohoutky na přední straně. Otočila jsem se, nastavujíc teplou vodu a prohledala koupelnu pro něco navíc. Prádlovou skříňku lemovala tuna produktů. Nakonec jsem se rozhodla pro lahvičku, vonící po broskvích. Přidávajíc to do koupele, jsem se rychle ocitla v pěnivém nebi. Svlékla jsem si oblečení a vklouzla do vody. Odřeniny ještě trochu bolely, ale to mi nezabránilo, abych se natáhla a položila si hlavu na zadní stranu vany, přičemž kolem mně vykvetly bublinky, pokrývající mou hruď.

“Tohle je ta absolutně nejkrásnější věc, jakou jsem kdy viděl.”

Vypískla jsem, trhnutím otevřela oči a škubla sebou. Voda a bublinky šplouchaly přes okraj. “Ach můj Bože…”

Hunter stál u vany, kompletně nahý, vystavujíc všechny ty vytesané, rozčeřené dobroty. A byl tvrdý. Opravdu tvrdý. Sledovala jsem jeho pohled, zíral mi na prsa. “Ty jsi takovej chlap.”

Pokrčil rameny. “Myslím, že potřebuješ pomoc s koupelí a momentálně jsem ve velmi velkorysé náladě.”

“Cítím se trochu špinavá.” Chtěla jsem strčit hlavu pod vodu, ale podle způsobu, jakým Hunterovy oči zaplály, jsem věděla, že nemám důvod se stydět. Líbilo se mu, co viděl.

Posunula jsem se a on si za mě vlezl. Pára stoupala a voda se míchala, lechtající mě bublinkami po stranách, zatímco Hunter sklouzl nohama po obou stranách mých boků, jeho kůže proti mé hladká a mokrá. Přeložil mi vlasy přes rameno a pak jsem cítila jeho rty mezi rameny. Ten polibek…nevím, co na něm bylo tak speciálního, ale obrátil mi vnitřnosti na kaši. Tak, a bylo to oficiální. Už jsem to nemohla déle popírat. Nezamilovávala jsem se do Huntera. Už jsem do něj zamilovaná byla.

Při tomto zjištění mi břicho zaplnily uzly. Milovat Huntera bylo naprosto šílený, ale rostoucí teplo v mé hrudi se obalilo kolem těchto uzlů, rozmotávající je. Můj život byl úplně v troskách. Vláda a další mimozemská rasa po nás šla, ale mému srdci na ničem z toho nezáleželo. Milovat ho, bylo špatné ve všech správných směrech.

Rukama se mi proplazil kolem pasu a přitáhl si mě mezi nohy. Otočila jsem k němu hlavu.

“Zkontroloval jsi dům?” zeptala jsem se.

Na tvář mi vtiskl polibek, po kterém jsem se roztopila ještě o trochu víc. “Tohle místo je jako Fort Knox.” / vojenská základna a pevnost ve státě Kentucky

Sklonil hlavu k mé bradě, natahujíc se kolem mně a zvednul mýdlo. “Nech mě tě umýt.”

To byla asi ta nejpožadovačnější věta, jakou jsem kdy od něj slyšela. Namydlil si ruce a pak mi jimi přecházel dolů po paži až k samým konečkům prstů a mezi ně.

“Jsi velice důkladný,” řekla jsem.

Zasmál se a klouzal rukama zpět, přinášejíc sebou vodu. “To je moje střední jméno.”

Zasmála jsem se. “Právě jsem si uvědomila, že ani neznám tvoje střední jméno nebo příjmení.”

Přitiskl se lícem ke mně s úsměvem. “Žádné nemám.”

“Vůbec?”

“Vůbec.” Přesunul se ke druhé ruce, klouby se mi otírající o křivku prs. Při tom neočekávaném doteku jsem sebou trhla a na cestě zpět, když smýval mýdlo, to udělal znovu. “Líbí se ti to?”

Skousla jsem si ret. “Co si myslíš?”

“Myslím, že ano.” Přecházel mi rukou po zádech a přes bok. “Moje jméno je nevyslovitelné, a když jsme sem přišli, moje rodina si nikdy neosvojila příjmení.”

“Přijít jsem muselo být těžké.” Slova mně opustila, když rukou sklouzl k mému žaludku. “Ne?”

“Nejdřív ano.” Rukou mi hladil břicho, znovu se mi otírající o prsa. Bylo těžké se soustředit. “Ze začátku jsem byl se svým vlastním druhem-celkem velká skupina. Přistáli jsme v Baltské oblasti.”

“Přistáli?” Pak jsem se zasmála. “Promiň. Představila jsem si kosmické lodě a takový ty věci.”

Znovu se zasmál a nabral do ruky vodu, smývajíc mýdlo. Zadržela jsem dech, když přesunul mýdlovou ruku přes mé pravé prso a pak levé. Bradavky se mi stáhly do bolestivých kruhů. Skousla jsem si ret.

“S rodinou jsme nakonec přišli do Ameriky. Byl jsem pořád ještě mladý.” Teď už byli do čistícího procesu zapojené obě ruce a palci mi přecházel přes špičky. Hádám, že si chtěl být extra jistý, že budou moje bradavky čisté. “Jsme velice přizpůsobivá stvoření a také máme v povaze vandrovat. Takže jsem hodně cestoval.”

“A co škola?” Ještě než odtáhnul ruce, škubnul mi bradavkami a až pak je ponořil do vody.

“Nikdy jsem nechodil do školy a znalosti se ne vždy získávají ve třídě. Kromě toho nám naše schopnosti umožňují se rychle učit.”

Prsa mi omývala voda, načež se mi stáhli svaly. “Asimilovaní Luxeni chodí do lidských škol, ale náš proces nikdy nebyl takový.”

Zajímalo by mně, kolik z mých starých spolužáků byli ve skutečnosti emzáci. “Takže DOD Luxeny vypustila a teď žijou jako lidé. Ale co vy všichni?”

“Ani moc ne.” Obalil kolem mně své paže. “Nezacházelo se s námi stejně. Myslím, že nás viděli jako něco nižšího než Luxeny, a než sebe. Když nás našli, nedostali jsme možnost hrát si na lidi.”

“To není fér,” zašeptala jsem.

“Život je málokdy fér, miláčku.” Sklouzl mi rukama na stehna, rty znova pohladil křivku mé brady. “Vždy nás viděli jako zbraň. To je to, co jsme.”

“Ne. To není pravda.” Rozvinulo se ve mně horko, šíříc mi tělem žhavý mráz. “Jsi víc, než nějaká zbraň Huntere. Mnohem víc.”

“S tebou?” Řekl drsným hlasem. “Jsem víc, ale ne s někým jiným.”

Nemněla jsem ani šanci to zpracovat, protože rukou mi sklouzl mezi stehna. Když mi prsty přešel přes pohlaví, hlavou mi v opojném tanci otřásalo potěšení.

“Pořád se snažím být důkladný,” řekl. Hlava mi klesla dozadu na jeho hruď. “To vidím.”

“Nechci, aby sis myslela, že to neberu vážně,” pokračoval. Pomalu pohyboval prsty. “Protože tohle je zatraceně ta nejvážnější věc, jakou jsem kdy udělal.”

“To ti věřím.” Když se tlak jeho doteku zvýšil, trhla jsem boky a zavrtěla se, snažíc se ho dostat tam, kde jsem ho chtěla. “Huntere…”

Zvedl druhou ruku, chytajíc mě za zadní stranu krku, zaklánějíc mi hlavu dozadu a na stranu. Rty se vznášel nad mými. “Miluju, když říkáš moje jméno.”

A v okamžiku, kdy jeho rty překryly mé, vnikl do mě prstem, zachytávajíc sten, když jsem boky zhoupla dopředu a zase zpět proti jeho erekci. Natáhla jsem se za sebe, obmotávajíc mou ruku kolem jeho krku. Náš polibek se prohloubil a já byla neklidná, chtějící o tolik víc. Neustálý pohyb jeho prstu mě dováděl k šílenství a blíž k okraji, ale pořád to nebylo dost. A on to věděl. Jenom mně škádlil. Jeho rty opustili mé, pohybující se proti mému krku. Následovali mokré šlehy jeho jazyka a já zasténala. “Huntere.”

Hrudí mu otřásl hluboký zvuk uspokojení a v další sekundě mě uchopil za boky, zvedl a otočil. Všude šplíchala voda, ale já byla zaměřená jenom na něj, ne na potenciální poškození vodou. Snížil mě, stehna mi sklouzla na obě strany jeho boků. Jeho hrubé mužství čekalo, když mi rty zajal v hlubokém, spalujícím polibku. Držela jsem se na jeho ramenou, koupající se v jeho chuti a pocitu z něj. Bože, nikdy se ho neokážu nabažit.

“Potřebuju tě,” zavrčel. “Teď hned.”

Krev jsem měla v jednom ohni. Natáhla jsem se, obtáčejíc prsty kolem jeho silné základny a spustila se na něj, lapajíc po dechu, jak mě jeho hloubka rozšířila. Položila jsem ruce na jeho hruď, přejíždějící palci přes jeho bradavky, zatímco se jeho ruky zabořily do mých boků. Hleděl mi přímo do očí. Jeho pohled byl opojný mix chtíče, touhy a něčeho mnohem, mnohem hlubšího, když se do mě ponořil a já vykřikla. Naprosto si mě sebral, spojujíc nás dohromady. V mém jádru bušil zřetelný puls. Zvedla jsem boky, sténajíc, když jsem našla rytmus, který dosáhnul do všech míst uvnitř mě. Vzal do dlaní můj zadek, přitahujíc mě dolů, jak se on pohnul nahoru. Za chvíli nebyli pomalé tahy dost ani pro jednoho z nás. On byl udýchaný, já lapala po dechu. Naše rty se drtily. Ruce jsem měla na jeho tvářích, držíc ho, jak se naše těla hýbali dohromady v rychlém, téměř zběsilém tempu. Převalovali se přese mě lahodné vlny intenzivního potěšení. Byla jsem jím naprosto ohromená, ale to už od začátku.

Tohle bylo prostě víc, tak moc víc.

“Jsi perfektní,” zavrčel Hunter, zvedajíc se a ždímajíc ze mne přiškrcený sten. “Jsi pro mě perfektní, jenom pro mě.”

Ta slova mě poslala přes okraj, rozpadávajíc se do uvolnění, které otřáslo každou částí mé bytosti. Měl pravdu, tak zatraceně velkou pravdu. Byla jsem pro něj perfektní, jenom pro něj.

Kapitola 25

HUNTER

Leželi jsme spolu v posteli, nohy propletené a naše těla zarudnutá a vlhká. Její hlava odpočívala na mé hrudi, když jsem kreslil líné obrysy podél jejího boku a pasu. Při tvaru osmičky se zachvěla a zavrtěla se blíž, takže to byl můj oblíbený. Když jsme opustili vanu, voda byla všude, a jak se Serena skláněla ke skřínce pro ručníky, v pokusu uklidit nějaký náš nepořádek, měl jsem na očích její křivky, perfektní zadek. Skočil jsem na ni. Otočil jsem ji kolem a v jedné silné vlně jsem ji zvedl, a přitiskl její tělo mezi zeď a mě. Když moje pusa pokryla její, vnikl jsem do ní až na doraz. Její tělo podlehlo takovým způsobem, že se mi chtělo v ní zůstat, ale tohle nebylo pomalé svádění měkkých doteků. Její nohy se obtočili kolem mého pasu a já jsem nemohl zastavit. Naše spojení bylo rychlé a zdrcující a ona odpovídala na každý tah. Její vlhkost mě dovedla na okraj, a když se zmítala kolem mě, během několika vteřin jsem ji následoval.

Jakmile jsem si byl jistý, že se nesložím na kolena, odnesl jsem ji do postele. V té chvíli jsem měl v úmyslu nechat ji být, ale vidět ji na těch zatracených zlatých přikrývkách, její vlasy-svatozář světla-lpěly na jejích nahých ramenou a prsou, nenasytný hlad se zvětšil.

Ne na krmení. Chtěl jsem ji znovu. A viděl jsem hlad v jejích očích, takže jsem si ji vzal znovu, na jejích kolenech. Ten krásný zadek přitisknutý proti mým bokům, moje ruka kolem jejího štíhlého pasu. Nebylo to něžné, ale to ani Serena. Natáhla se, její nehty mě bodali do boků, pobízeli mě. Byli tu jen zvuky našich těl, naše sténání, a lapaní po dechu. Byl to zatraceně krásný chór. Byl jsem po ní hladový, hladový takovým způsobem, jakým muž potřebuje ženu. Muž, ne Arum. Tohle zasrané zjištění mi vyrazilo dech, ale byla to pravda. V té chvíli, náznaky temnoty se nikdy neodvážili chtít být v ní, blízko ní. To nahromadění bylo skoro bolestivé. Uvnitř mě byl oheň, vystřelující mi po zádech, naplňující moje slabiny. Obtočil jsem ruku pod jejími prsy, držel ji, když moje výpady ztratily rytmus a moje boky narážely do jejího zadku. Vyvrcholili jsme najednou, zasraná exploze jasných světel. Potom jsme spadli do postele, vyčerpaní a nasycení. Vzal jsem její zarudlou tvář do jedné ruky, přinesl jsem ty její plné rty k mým a políbil ji pomalu a klidně. A ani jsme se nepohnuli.

“Už jsem tě zlomil?” Zeptal jsem se, napůl vážně, protože jsem si ji vzal tvrdě.

Ruku měla omotanou kolem mého žaludku, když se její ramena otřásala tichým smíchem. “Ne. Myslíš, že jo?”

Uhladil jsem jí vlasy z tváře. “Byl jsem…drsný.”

Zvedla se nahoru, oči ospalé, když se na mě podívala. “A já si to užila.”

“Ach, to vím.”

“Ty jsi takový domýšlivý čurák.”

“Ach, neříkej slovo čurák ve větě.”

“Proč?” Zachichotala se. “Probudím dřímající šelmu?”

“Dřímající šelma je kolem tebe vždycky vzhůru.”

A sakra, jestli se “šelma” nevzrušila. Místo toho, abych se tomu oddal, uložil jsem její záda vedle mě. Líbil se mi ten způsob, jakým voněla. Sebral jsem pramen jejích vlasů a obtočil jsem si je kolem prstu.

“Myslíš, že Luc zítra dodrží své slovo?” zeptala se, hlas tichý.

“Ano.” Rozmotal jsem hedvábný pramen jejich vlasů. “Je muž slova.”

“Muž?”

Zasmál jsem se. “Je to kluk slova.”

“Nerozumím Lucovi,” přiznala, když se přitulila.

Přitulila? Kdy se slovo “přitulila” stalo částí mého slovníku? Sakra.

“Nemá rád Arumy, Luxeny, nebo DOD, ale Paris byl Luxen a Luc pomáhá tobě. Proč? A co sakra je? Jeden z těch hybridů, co jsi zmínil?”

“Ach, Luc je…jiný. Nejde opravdu vysvětlit, co je, nebo jaká je jeho logika. Myslím, že je z poloviny šílený, abych byl upřímný.”

Pravda byla, že Luc prohlašoval, že je hybrid. Výsledek Luxena, který úspěšně vyléčil člověka a jejich zmutované DNA. Ale já jsem měl svoje vlastní podezření. Nebyl jako hybrid, kterého jsem už potkal.

Serena byla dlouho zticha a já jsem myslel, že usnula, pokud by kolem ní nebylo to nervózní hučení. “Pak se budeš muset nakrmit, když dostaneš opál?”

Nebyl způsob, jak zakecat odpověď nějakou blbostí, i když jsem chtěl. “Ano.”

Byla tam další dlouhá pauza. “Pak co?”

Desetimilionová otázka. “Můj bratr-jediní, kterého uznávám-žije mimo Atlantu. Má pěkně fungující systém. Bude to tam bezpečné…pro nás.”

Pro nás. Řekl jsem to. Ne, žádný podělaný problém.

Serena se uklidnila, a zatraceně, jestli moje srdce neudělalo velkou lidskou věc a neposkočilo mi proti žebrům.

“Nemůžu jít do Atlanty,” řekla nakonec.

Ne, že bych čekal, že tohle uslyším. Moje obočí se svraštilo, když jsem naklonil hlavu dolů.

“A kam si myslíš, že půjdeš?” Zhluboka se nadechla, a to způsobilo, že se její prsa přitiskla na můj bok a můj penis sebou trhl. Teď nebyl na tuhle věc čas.

“Potřebuju jít do Colorada,” řekla. “Potřebuju se dostat na tu poštu a najít to, co Mel napsala.”

Co to sakra? Přísahal bych, že jsem neslyšel dobře, ale její slova mi zněla v lebce. Chtěla jít zpátky do Colorada? “Zbláznila ses?”

“Upřímně? Někdy z toho všeho vyšiluju.”

To nebyla správná odpověď. “Chceš se vrátit do státu, kde žijou velmi silný Luxeni-Luxeni, kteří chtějí, abys zemřela?”

Zamračila se. “Pamatuju si, že mě chtěl senátor mrtvou.”

“Jsi si jistá? Protože nemůžu přijít na logický důvod, proč se tam chceš vracet.”

Serena si povzdechla. “Potřebuju zpátky, Huntere. Potřebuju vědět, co stálo za Melin život-za můj život. Možná, že cokoliv, co bylo v tom dopise, může nějakým způsobem dostat senátora před soud.”

Vyštěkl jsem krátký smích. “Nikdy nebude zodpovědný za to, co udělal tvé kamarádce, Sereno. A taky za to nikdy nezaplatí. Takže by bylo dobré, kdybys to nechala plavat.”

“Vím, že nebude, ale možná cokoliv, co plánoval, ho dostane za mříže-do potíží. Aspoň nějaký trest je lepší než nic, ne? Protože nemůžu žít se skutečností, že Melin vrah-člověk s úplnou odpovědností za její smrt-bude mít takový život, jako by nic neudělal.”

Neřekl jsem na to nic. Mám potřebu pomsty, ale když se vrátí do Colorada, zabijou ji.

“To nemůžu dovolit.” řekl jsem. A sakra, cítil jsem se správně za svoje rozhodnutí. Nemohl jsem ji nechat to udělat, protože by zemřela, a nebyl jsem s tím smířený. A kdybych byl upřímný, měl jsem z této myšlenky zatracenou hrůzu. Nějak, v relativně krátkém čase, co znám Serenu, se zavrtala svým způsobem do mého studeného těla. Byla moje světlo, moje teplo, a já jsem nebyl připravený ji nechat jít.

Serena se posadila, stydlivě držela přikrývku u jejích prsou, ale její oči byly ocelově hnědé, když se setkala s mým pohledem. “Nemůžeš mě zastavit, Huntere.”

Málem jsem se zasmál, protože jsem ji mohl zastavit. “Můžu.”

Její ruce se stočily do pěstí kolem přikrývky. “Už nejsi DOD pověřený, abys mě chránil. Teď už to není tvoje práce.”

“Práce?” Rychle jsem se posadil, překvapující ji natolik, že se posunula dozadu. “Fakt si myslíš, že to je pro mě práce?”

“Je to pro tebe práce.”

“Byla to pro mě práce, Sereno. Už ne.”

Vypadala, jako by o tom přemýšlela, ale pak zakroutila hlavou. “Nemůžu od toho utéct.”

Všechno, co jsem mohl vidět, byly její hezké oči, bez života a pevné. Má hruď se sevřela. “Houby nemůžeš.”

“A ty mě nemůžeš zastavit,” řekla, a znovu se zhluboka nadechla. Její hlas byl silný, když znovu promluvila. “Oceňuju všechno, co jsi pro mě udělal, když si mě držel v bezpečí. Já na to nikdy…nechci na to zapomenout, ale musím dostat ten dopis.” Znovu se zastavila a zhluboka se nadechla, držící si přikrývku vysoko. “Prosím, Huntere, nesnaž se mě zastavit. Vím, že můžeš, ale prosím nedělej mi to.”

Na chvíli jsem nic neslyšel, když jsem se na ni díval. Část mě nevěděla, jestli jsem byl prostě odbitý s výrazem vděčnosti nebo co. Nebylo to, jako bych nechal svoji duši prázdnou nebo s nějakou sračkou, ale její odezva bodala jako děvka. Staral jsem se o ni. Nemůžu popírat to hovno déle, ale ona neuvážila některé z mých jednání, to bylo něco víc než jen práce. Samozřejmě bych dal do toho víc než ona, ale byl jsem tady, bál se o ni, a ona si myslela, že je to práce? Do prdele.

A ten zvláštní pocit cestoval do zadní části krku víc než osten podráždění. Nelíbil se mi tenhle pocit-jen sedět a sledovat někoho utíkat ke smrti. Byla to bezmocnost a jediná chvíle, kdy jsem to cítil, byla, když moje sestra ležela vedle mě mrtvá. Divoká škála emocí se ve mě obrátila, protože místo mé sestry, jsem viděl Serenu. Hněv mě zaplavil jako praskající přehrada.

Spustil jsem nohy na zem a vstal. “Nechci být součástí této sebevražedné mise, Sereno.”

Její oči se rozšířily. “Huntere-”

“Ne.” Teplota v pokoji klesla a husí kůže se přehnala přes její kůži. Okna v pokoji zamrzla. “Nejen, že je to sebevražda, je to taky hloupost. Jak se tam dostaneš? Letadlem? Máš peníze nebo ID, které DOD neuvidí, že používáš? Ne. Nemyslím si.”

Trhla sebou, když se odtáhla. “Nemůžu to tak nechat. Nemůžu-”

“Já to chápu. Zjistit, co Mel zaslechla, je důležitější než tvůj vlastní život a-” Zastavil jsem sám sebe předtím, než jsem řekl něco stupidního. “Chceš se vrátit do Colorada, pak fajn. Poté, co se zítra stavíme u Luca, dostanu tvůj zadek do letadla.”

Serena se vyškrábala z postele, vzala si přikrývku sebou. Otevřela pusu, ale já jsem zvedl ruku nahoru a umlčel ji. “Takhle to bude lepší, protože máš pravdu. Byla to práce a teď je práce u konce. Pokud chceš získat víc v téhle sračce, máš to mít. Nic z tohohle nestojí za to, aby někdo skončil mrtvý. Jsou lepší sračky, které mohu dělat, než hlídat tě.”

Její tvář zbledla. Pocit viny vřel v mém žaludku, protože jsem udeřil tam, kde se to počítá. Udeřil jsem ji slovy. To je to, k čemu jsem byl zrozen, být chladný a netečný. Starat se o ni, bát se o ni nebylo v mé povaze. A péče o ni? Seru na to. Tenhle chlad, který se uvnitř mě postavil, jsem použil k tomu, k čemu jsem potřeboval. Bylo to to, co mi pomohlo opustit místnost bez ohlédnutí. Nebyl jsem muž. Byl jsem Arum. A bylo na čase, že jsem si to začal pamatovat.

Kapitola 26

SERENA

Slova jako trapné a napjaté se ani nepřibližovaly k opisu atmosféry mezi Hunterem a mnou, když jsme jeli do Lucova klubu krátce před polednem. Nemohla jsem zpracovat, jak rychle šly věci do háje minulou noc. Během doby, co jsme se poznávali, něco rostlo, stávající se víc než vzájemnou přitažlivostí a rozžhavenou chemií. Minulou noc došlo u Huntera ke změně. Byl vřelejší, mnohem uvolněnější a něžný. Dokonce i pečující a ochranitelský a všechny ty věci, o kterých řekl, že je jeho druh neschopný cítit, ale ve chvíli, kdy jsem mluvila o nalezení Melina dopisu, stal se Hunterem, kterého jsem poprvé potkala: brutálně chladný a arogantně samotářský. “Jsou lepší sračky, které mohu dělat, než hlídat tě.” Zavřela jsem oči a polkla přes knedlík v mém krku, když Porsche jelo po silnici krkolomnou rychlostí. Řekl, že být se mnou byla pro něj víc než práce a pak přijde a řekne tohle? Zařezalo se to hluboko do mě a zařezalo se to hlouběji pokaždé, když se ta slova přehrála v mé hlavě. Neočekávala jsem, že bude velmi šťastný z myšlenky, že bych jela do Colorada, ale myslela jsem si, že to pochopí a podpoří mě. Hluboko ve mně, i když se to zdálo hloupé, jsem si dokonce myslela, že mu na mně záleželo natolik, aby se mnou šel.

Když Porsche sjelo východem, přinutila jsem své oči otevřít se. Byly mokré a já jsem se cítila hloupě, že jsem chtěla plakat. Vzhledem na skutečnost, že Hunter byl mimozemšťan a všechny další podobné věci, zamilovat se do někoho jako on, bylo jen pouhé žebrání o zlomení srdce. Vysoce stresové situace zesilovaly emoce. Věděla jsem to, a přece jsem si dovolila zamilovat se do mimozemského kreténa.

Odhrnula jsem si vlasy z tváře a zhluboka jsem se nadechla. Lehká vůně jeho kolínské vtrhla do mých smyslů, ale čerstvý vzduch, proudící přes štěrbinu okna taky. Potřebovala jsem si stanovit priority. Bylo příliš mnoho důležitějších věcí, o které jsem si měla dělat starosti, než se fixovat na mé zraněné city bez ohledu na to, jak moc jsem chtěla zalézt do postele a přetáhnout si přes hlavu deku. Potřebovala jsem sehnat peníze, abych se dostala do letadla, přející si, aby moje jméno nebylo označeno a já se dostala na poštu. A pak…? Neměla jsem tušení. Nebyla jsem tak hloupá, abych si myslela, že budu moct vklouznout zpátky do svého života, jako by se nic nestalo. Všechno, co jsem mohla udělat, bylo najít dopis a doufat, že v něm bylo něco, co bych mohla použít jako páku s DOD, aby mi zajistilo nějaký druh budoucnosti. Bylo by riskantní dát jim ty informace, protože mě zřejmě chtěli mrtvou, ale oni byli to menší zlo ze dvou. Ale co když byl dopis pryč? Pak jsem byla totálně v háji.

“Připravená?” Hunterův hlas mě vytrhl z myšlenek a podívala jsem se na něj. Jeho profil byl stoický a tmavé sluneční brýle skrývaly jeho oči. Nezbylo nic z toho muže, který se se mnou minulou noc opakovaně miloval. Povzdechla jsem si a přikývla.

Provizorní parkoviště bylo z většiny prázdné, s výjimkou pár náhodných aut. Vylezla jsem ven, tahající si šortky, když vlhkost okamžitě přilnula na mou kůži. Ukradla jsem si další pohled na tichého muže vedle mě, když jsme přecházely k předním dveřím a já jsem cítila, jak se můj žaludek stáhl a klesl. Nezáleželo na tom, co se stane od tohoto okamžiku, jestli budu žít další tucet desetiletí nebo přežiju jenom týden, opustím ho brzy. Velmi brzy. A nezapomenu na něj. Nikdy.

Moje hruď a hrdlo pálily, když vyhazovač otevřel dveře předtím, než jsme mohli zaklepat. Tentokrát se nekonal žádný krátký rozhovor. Pustil nás dovnitř a vedl nás přes potemnělý parket směrem ke kanceláři, zavírající za námi dveře potom, co zavrčel něco o tom, že je Luc na cestě. A pak jsme byli já a Hunter znovu o samotě. Trapné.

Povzdechla jsem si, když jsem se posadila na okraj gauče a bubnovala prsty na mých kolenou. Hunter strčil své sluneční brýle do zadní kapsy, když přecházel po celé délce kanceláře, oči přilepené na dveřích, kterými jsme přišli. Nemohla jsem vystát tohle ticho. Odkašlala jsem si a přešla si rukama po nohách. “Takže jedeš po tomhle všem do Atlanty?”

Hunter se zastavil uprostřed místnosti a podíval se na mě. Jeho světle modré oči byly jako bezedné jámy, tak prázdné a chladné. “Taký je plán.”

Zachvěla jsem se. “Bydlí v Atlantě nebo…?”

“Ne. V Mariette. Velké města se mi nelíbí.” Naklonil hlavu na stranu. “Hluk, pachy a světla jsou příliš moc.”

S tím, jak citlivé byly jeho oči, jsem mohla pochopit tuhle část prohlášení. “Proč ten hluk a pachy?”

Jeho ruce se mu po stranách zavřely a otevřely. “Je to příliš…lidské.”

A to byla jediná odpověď, kterou jsem od něj dostala. Zdálo se, že jeho oči zaplanuly, když znovu začal chodit, způsobujíc, že jsem byla podrážděná. “Mohl bys s tím přestat?”

“S čím?” Letmo se na mě podíval, když mě míjel.

“S tou chůzí. Jsem z toho pekelně nervózní.” Znovu jsem si otřela zpocené ruce o šortky. “Vím, že umíráš touhou dostat se odsud, pryč ode mě a být na cestě, ale mohl by sis na chvíli sednout?”

Hunter se v tu chvíli zarazil, čelící mi úplně. “Myslíš, že je to tak?”

Setkala jsem se s jeho pohledem a on potřásl hlavou. “Co?” dožadovala jsem se.

Díval se na mě dlouho a tvrdě, jako kdyby slupoval vrstvy kůže. “Jsi pošetilá ženská, Sereno.”

Moje pusa se otevřela a zlost ve mně řádila jako horká letní bouře. “Já jsem pošetilá ženská? No, ty jsi totální kretén.”

“Tak mi bylo řečeno,” odpověděl klidně. “Ale to nemění pravdu.”

Vystřelila jsem na nohy, moje vlastní ruce se kroutily do pěstí. Poloviční úsměv se objevil na jeho plných rtech, jako kdybych ho pobavila. To mě jen víc naštvalo. “Jsi čurák, Huntere. Víš to? Jsi bezcitný čurák, a ty mi říkáš, že jsem pošetilá? A přestaň se na mě usmívat! To není vtipný.” Byla jsem jako sopka, která se chystala vrhat oheň a popel do jeho tváře. “Jsem asi dvě vteřiny od toho, abych ti ten úsměv srazila z tváře, ty osle!”

Poloviční úsměv se během mojí tirády rozšířil, měnící jeho rysy a ohřívající jeho oči. “Promiň.”

Nezněl ani nevypadal, že mu to je líto. “O nic z tohohle jsem tě neprosila, víš? Neprosila jsem tě, abys mě držel v bezpečí nebo mě přivedl sem, nebo cokoliv-”

Během úderu srdce byl Hunter přede mnou, tak rychle, že jsem sebou trhla a byla bych se svalila na gauč, kdyby nesevřel moje ramena. Sklonil hlavu tak, že byly jeho rty jen pár centimetrů od mých. Nežádoucí, vypjatá touha závodila mými hormony.

“Líbíš se mi takhle,” řekl nízkým, hlubokým hlasem.

Zaprskala jsem, když jsem ignorovala teplo, budující se mezi námi jako přehřátá pec. “Líbím se ti naštvaná? Jsi narušený.”

“Možná,” zamumlal. “A vím, že si o nic z toho nežádala. Vím-” Hunter mě náhle pustil a šel rovně jako pravítko, oči široké a chřípí plápolající.

Nejistě jsem se zakolísala, když se otočil ke dveřím, jeho hlava znovu nakloněná. Jeho nepřirozená nehybnost mi tvořila v břichu uzly.

“Co se děje?” zeptala jsem se, omotávající si ruce kolem pasu. Teplota v místnosti rychle klesla.

Podíval se zpátky na mě. “Je tady Luxen.”

“Paris?”

Hunter potřásl hlavou. “Ne, není to Paris.”

Ledový strach klouzal přese mě až do mé hrudi, kde se omotal kolem mého srdce. Rychle se ke mně otočil, položil chladnou ruku na mou tvář. Přešel moment, než promluvil. “Jdu to zkontrolovat.”

“Ale-”

“Hned jsem zpátky,” řekl, oči jako hořící žetony ledu. “Pokud se něco podělá…”

Nedokončil to a já jsem neměla šanci něco říct. Byl venku ze dveří dřív, než jsem mohla mrknout okem. Teplota v místnosti se trochu zvedla, jako by sebou ten chlad vzal. Moje srdce bušilo proti mým žebrům, jako by mi chtělo vyskočit z hrudi a utíkat s křikem.

Čekala jsem asi tři minuty a déle už jsem nemohla. Mysl rozhodla a já jsem zamířila ke dveřím a otevřela je. Úzká chodba byla matně osvětlená stropními světly. Přešla jsem do půli chodby, když záblesk intenzivního bílého světla, zabarveného červenou, osvětlil klub.

Moje srdce kleslo. Rozpoznala jsem to světlo. Jak to Hunter nazval? Zdroj? Byl tady Luxen, a ne jeden z těch přátelských.

Ozvaly se mužské hlasy, a pak jsem slyšela, jak Luc řekl: “To bych nedělal, být tebou. Hunter je velmi, velmi hladový.”

“Co to…?” Luc nezněl moc znepokojeně, dokonce i při tom, co se dělo, takže jsem spěchala dopředu. Na konci chodby jsem zastavila, moje pusa otevřená dokořán. Luc stál na straně, na sobě měl tričko, které říkalo něco o zombicích a Hunter byl ve své pravé podobě, silná, pevná hmota s bledýma očima. Na druhé straně místnosti byl další muž. Pravděpodobně byl mladší ode mě, možná osmnáct nebo tak. Nepoddajné tmavě hnědé vlasy padaly v nedbalých vlnách přes jeho čelo. Byl téměř tak vysoký jako Hunter, což ho dělalo gigantickým, ale ne tak drsným. Jeho tvář…páni, skutečně se nedala opsat slovy, a já jsem se cítila jako moula, že jsem dovolila mé mysli jít tam na půl vteřiny. Cizinec byl ohromujícím způsobem atraktivní. Jeho oči zářily kuličkami bíle, když statická elektřina praskala jeho paží, následována intenzivním světlem. Strach tančil mým srdcem, když se cizinec zaměřil na Huntera, ale Hunter neudělal nic, jen naklonil hlavu, jako by vyzýval mladšího Luxena, aby něco udělal. Zbláznil se?

“Huntere,” řekla jsem, můj hlas zněl příliš nahlas. Jeho i hlava Luxena vystřelila směrem ke mně. Světlo kolem jeho paže zhaslo a já jsem přísahala, že cizinec měl otevřenou pusu.

Neměla jsssi odtamtud vycházet. Hunterův hlas se prodral mými myšlenkami. Všššechno je v pořádku.

Všechno nevypadalo v pořádku. Divně? Jo. Všechno vypadalo divně. “Ale on je jeden z nich.”

Luxenovy oči se rozšířili a děsivá záře zeslábla, odhalující oči, které byly mimořádně zelené, tak jasné a hluboké, že mi připomněly jarní trávu. Hunterova hlava se otočila zpátky k Luxenovi a jeho hruď se zvedla, když o krok couvl. O vteřinu později byl ve své lidské podobě. “Sereno, jdi zpátky do Lucovy kanceláře.”

Ježíš, musel být v každé situaci tak panovačný? “Promiň?”

Jeho oči se na mě zúžily a o chvíli později se odnikud objevil vyhazovač a přešel přes parket, omotávající ruku kolem mých ramen. “Tohle opravdu není místo, kde bys právě teď měla být.”

Protestovala jsem. “Ale-”

“Pojď, ukážu ti nějaké věci.”

Hunterovo tmavé obočí se svraštilo. “Jaké věci?”

Vyhazovač mrknul přes rameno. “Věci.”

Moc na výběr jsem neměla. O pár vteřin později jsem byla zpátky v kanceláři, naštvaná, že mi rozkazoval, ale taky jsem se bála, co se dělo tam venku. Vyhazovač zaujal místo přede dveřmi a překřížil si paže přes jeho masivní hruď. “Ti dva si navzájem neublíží, takže se můžeš uvolnit.”

Uvolnit se, bylo to poslední, co jsem se chystala udělat. “Nevypadali, že by se chtěli objímat.”

Střelil po mě křivým úsměvem. “To sice může být pravda, ale ten kluk má větší problém, než zaplést se s Arumem. Větší problém než ty, abych řekl pravdu.”

“Jaký?” zeptala jsem se. Zvažující, jak byl můj život právě teď obrácený vzhůru nohama, pochybovala jsem o tom.

Vyhazovač rozvinul paže a poškrábal si bradu. Přešlo pár momentů a pak řekl: “Vzali mu jeho holku a dostat ji zpátky, nebude vůbec lehké. Pravděpodobně nemožné.”

To jsem nečekala. Couvla jsem o krok a spadla na gauč. “Kdo ji vzal?”

“Vláda.”

Zamotala se mi hlava. “Proč?”

Pokrčil obrovským ramenem. “Proč ne? Vláda si dělá, co chce. Luxeni taky. A Arumové taky.” Odmlčel se. “Jsme v jejich světě, zlato. Neměj starosti o toho Luxenského kluka, který je tam s Lucem. Měj starosti o sebe.”

Neměla jsem moc času přemýšlet o těch šťastných, šťastných slovech. Dveře se otevřely a Hunter vešel dovnitř, úplně nezraněný. Začala jsem se škrábat na nohy. Zvedl ruku. “Jsem v pořádku.”

“To můžu vidět. Co se tam děje?”

“Vlastně nic,” odpověděl. Vyhazovač odešel z místnosti a Hunter se ke mně otočil. “Je tady, aby si promluvil s Lucem. Nemá to nic společného s námi.”

Cítila jsem se provinile za množství úlevy, která mnou projela. “Je to o…holce?”

Hunter přikývl, zdál se roztržitý. “Tak to vypadá.”

Přemýšlející o tom, co řekl vyhazovač, opřela jsem se o překvapivě pohodlný polštář. “Proč ji sebrali pryč? Zjistila, co je?”

“Nevím proč, ale myslím, že je v tom víc. Možná ji zmutoval.” Hunter si mnul čelo. “Ať tak či onak, jestli ji vzali, pak má velmi malou šanci dostat ji zpátky.”

Jemně jsem se nadechla, zarmoucená situací, i když ten kluk venku byl Luxen a neznala jsem ho. Další život v troskách a kvůli čemu? Opravdu jsem nevěděla. Upřímně řečeno, nevěděla jsem vůbec nic.

“Ty jsi tak lidská.”

Zvedla jsem hlavu a našla Huntera, jak mě pozoruje se zvláštním výrazem. “Jo, to jsem já. Člověk skrz naskrz.”

Postoupil o krok směrem ke mně, ale zastal. “Nemyslel jsem to jako urážku. Můžu vidět, jak jsi pro ně smutná. Zajímáš se o ně, i když jsi je nikdy nepotkala. To je od tebe velmi lidské.”

Opravdu jsem nevěděla, co si o tom mám myslet. Empatie nebyla něčím nenormálním pro mě, a taky jsem si nemyslela, že to byl pro Huntera cizí pojem. “Jsi lidštější, než si uvědomuješ, Huntere.”

Vypadal, jako by se chtěl hádat, ale dveře se otevřely znovu a dovnitř vstoupil Luc, posílající Hunterovi postranní pohled. “Měl jsi zůstat tady, Huntere.”

“Možná jsem blázen, ale nelíbila se mi myšlenka, že tady byl Luxen a já jsem nevěděl, co se děje.”

Luc přešel za stůl a sedl si. “Jsi blázen, ale to už všichni víme. Každopádně, pojďme dát věci do pohybu předtím, než budu mít víc nečekaných návštěvníků, lezoucích mi z prdele.”

Moje obočí se zvedlo, ale moudře jsem držela jazyk za zuby. Luc otevřel šuplík a vytáhl tenký stříbrný náramek. Ve středu byl černý, oválný kus opálu s červeným pruhem podél středu. Hodil ho Hunterovi, který ho zachytil ve vzduchu pouhým pohybem zápěstí. Přísahala bych, že v okamžiku, kdy si Hunter omotal kolem zápěstí náramek, jeho tváře se rozzářily. Divné.

“Víš, že tohle nedávám tak snadno. Obrátil jsem se zády lepším spojencům, když jeden potřebovali.” Luc se odmlčel. “Proto se tohle počítá jako protislužba k tvojí laskavosti.”

“Fajn.” Hunterův pohled potemněl. “To je všechno, co potřebuju.”

“To není pravda. Potřebuješ Luxena, aby ses nakrmil.”

Hunter naklonil hlavu na stranu. “Luxena můžu najít kdekoliv.”

Luc se usmál. “To nebude potřebné. Můžu to vyřešit za tebe a poskytnou ti ochotnou svačinku, ale budeš mi dlužit.”

“Ochotnou?” Dívala jsem se sem a tam. “Existuje Luxen, který je ochotný nechat Aruma nakrmit se z něj?”

“Existují Luxeni, ochotní udělat pro mě cokoliv,” opravil mě Luc. “A tímhle způsobem to bude mnohem bezpečnější a rychlejší. Nemluvě o tom, že to děláš s povolením. To je dobrá karma, Huntere. Měl bys to využít.”

Hunter se zamračil. “Jo, a pak ti budu dlužit. Vím, jak tahle hra funguje. Ne, díky.”

“Au.” Luc předstíral zranění. “Moje laskavosti nejsou tak špatné.”

“Jo, a já jsem tajný, mazlivý zajíček.”

Široký úsměv se objevil na Lucově tváři, když položil lokty na stůl. “Podívej, vše, o co budu žádat je, abys mi pomohl v době potřeby. To je všechno. Souhlas s tím a pak sem někoho přivedu. Lehké. Bezbolestné. A budeš na cestě.”

Hunter otevřel pusu, ale já jsem zakročila. “Počkej. Takže jenom budeš potřebovat jednoho dne pomoc? Pomoc s čím?”

“S čímkoliv, co budu potřebovat,” odpověděl. Hunter si povzdechl.

“A tenhle Luxen vážně nebude mít problém s tím, aby se z něj Hunter nakrmil?”

“Vážně.”

Podívala jsem se na Huntera. Připouštím, neměla jsem ani ponětí, jaký druh praštěných laskavostí by Luc mohl potřebovat, ale nutit Luxena bez ohledu na to, co jejich rasa udělala, se mi moc nelíbilo. Hunter se setkal s mým pohledem a pak tiše zaklel, když se otočil zpátky k pozitivně rozzářenému Lucovi. “Fajn. Cokoliv. Pomůžu ti, když to budeš potřebovat.”

Vypustila jsem dech, když se Luc zvedl a zatleskal rukama. “Skvělé.” Vytáhl telefon z kapsy, jeho prsty lítaly přes obrazovku. “Tohle by vůbec nemělo trvat dlouho.”

“Je to ta hňupácká prdel zvenku?” Hunter se začal usmívat. “Protože to bych si vážně užil.”

Myslela jsem na mladého muže s divokýma zelenýma očima a pochybovala, že by s tím souhlasil.

Luc se zasmál. “Ne. Právě teď má plné ruce práce.”

Hunter vypadal zklamaně, ale o chvíli později ztuhnul a já jsem věděla, že dorazil Luxen. Ti dva zamířili ke dveřím.

“Tentokrát bys tady opravdu měla zůstat,” řekl Hunter.

Pro jednou jsem poslechla. Sledující nepravděpodobné duo opouštět kancelář, jsem si položila hlavu do dlaní. Být svědkem Hunterova krmení, nebylo na vrcholu mého seznamu “co chci udělat”. Už toho bylo dost, co mi připomínalo, jak odlišní jsme ve skutečnosti byli.

Kapitola 27

HUNTER

Luxen, kterého Luc přivedl, byl typickej arogantní blbec. Ale taky byl až překvapivě vstřícný, když došlo na krmení. Měl jsem dojem, že byl vysazený na bolest. To je fuk. Projela mnou čirá syrová energie, umocněná opálem. Pokud neudělám s půjčenou energii nic šíleného, měl bych jezdit na téhle vlně ještě dlouho. Když Luxen spěchal pryč, otočil jsem se k Lucovi, který se opíral o bar. Založil si ruce na prosou a věnoval mi klenutý pohled.

“Co?” zeptal jsem se.

Pokrčil ramenem. “Jaký máš teď plán?”

Plán-zatracený plán. Otočil jsem se, přecházející si rukou ve vlasech. “Jedu do Georgie.”

“K bráchovi?” Přikývl jsem. “To zní jako dobrej nápad. On ví, jak zůstat mimo radar.” Odmlčel se. “A co Serena?”

Čelící Lucovi, jsem se ptal sám sebe, proč sakra jenom zvažuju, že o tom s ním budu mluvit. Ale znovu-je to Luc a kolem něj se vždycky dějou divný věci. “Chce jít zpátky do Colorada.”

Zvedl obočí. “A kvůli čemu?”

“Její kámoška tam něco zanechala. Může to být důležitý.”

“Předpokládám, že to má co dělat s tím, co její kámoška zaslechla a Luxenskými hanebnými plány?” Když jsem neodpověděl, tiše se zasmál. “Pokud tam je nějaký důkaz, pak je důležitý. I když pochybuju, že vynesením něčeho takového na světlo, se něco změní.”

“Takže si myslíš, že by se tam měla vrátit? Riskovat svůj život?”

Luc vyskočil na bar, nechávající nohy volně viset. “Myslím, že je to všechno poněkud zbytečné. Důkazy jsou důležité, ale jak už jsem řekl, nezmění to ani jednu zatracenou věc. DOD strčí hlavu hloub do písku nebo půjdou po Luxenovi, který nemá s tímhle Projektem Orel nic společného.”

Zamračil jsem se. “Existuje vůbec něco jako dobrý Luxen?”

“Existuje vůbec něco jako dobrý Arum?” Zakontroval mi. “Jsem si jistý, že svou sestru bys označil za tu dobrou.”

Stiskl jsem čelist. “Pokud si vůbec ceníš svůj život, už nikdy nebudeš mluvit o mé sestře.”

“Hele.” Zvedl ruce. “Všechno, co říkám, je, že nevinná mimozemská děťátka jsou na obou stranách. Každopádně nejsou ani tu ani tam. Plánuješ ji tam doprovodit?”

Odfrkl jsem si. “Netoužím zemřít.”

“A to ji vážně necháš jít samotnou?”

Otevřel jsem ústa, ale nic neřekl. Chtěl jsem říct ano, protože by to bylo chytré a snadné, ale to zatracený slovo mi nechtělo vyjít z pusy. Ale já jsem už znal pravdu. Nenechám ji odejít beze mě. Nikdy bych to neudělal.

Luc našpulil rty. “No, možná jsem si to přečetl špatně.”

Moje podráždění se opět vynořilo. “Přečetl sis špatně, co?”

“Ty a ona.”

“A?” Když nic neříkal, přinutil jsem se neskopnout ho z baru. “Do prdele. Co o nás?”

Znovu pokrčil rameny. “Jenom jsem si myslel, že bys ji nenechal jít samotnou. Že se budeš, co já vím, zajímat o její zdraví.”

“Proč by sis to myslel?” Zvedl obočí. “Jsem Arum, Lucu. Nejsem žádný zatracený člověk, Luxen ani cokoliv, co jsi sakra ty.” Vyrazil jsem k místu, kde seděl a on se na mně jenom usmál. “Nejsem-”

“Klidně mně můžeš oblbovat,” přerušil mě s mrknutím. “Šel jsi proti DOD, abys ji zachránil. Zabil jsi dva důstojníky, co je pro tebe rozsudek smrti, pokud tě vůbec někdy chytí. Možná jsem blázen, ale to už podle mně něco znamená.”

“A co jako?”

Naklonil hlavu na stranu. “Nikdy jsi na mně nepůsobil jako hlupák, Huntere.”

Zúžil jsem oči. “A ty jsi mi zase nikdy nepřipadal jako sebevrah, chytráku.”

Zasmál se. “Říkám jen, že ty víš, co to znamená. Jenom si to ještě nechceš přiznat.”

“Tak proč mě nepoučíš, blbečku?”

Hodil po mně postranní pohled, seskočil dolů a vydal se zpátky do kanceláře. “Arumové jsou dost hloupý.”

Na okamžik jsem si pohrával s myšlenkou, že ho hodím přes klub. “Lucu.”

Rychle se na mně zazubil a otevřel dveře. Za ním Serena vyskočila z gauče, pohledem přeskakující ze mě na Luca. Sepjala ruce. “Šlo všechno…ehm, hladce?”

“Nakrmil se jako tlusté mimino,” odpověděl Luc a já protočil oči. “Takže míříš do Colorada?”

Serena se na mně podívala. “Jo.”

“Jak se tam chceš dostat?” zeptal se.

Přesunula váhu z jedné nohy na druhou; vzduch kolem ní vibroval slabě modrou. “To vážně nevím.”

Luc se usmál. “No, letět by bylo příliš riskantní. To nemůžeš. Ale mám několik volných aut, které si můžeš půjčit, plus nějaké ty peníze na jídlo a benzín. Je to zhruba dvacet tři hodinová jízda, takže budeš-”

“Tak počkej chvilku,” přerušil jsem ho a přesunul se mezi ně. “Ty jí chceš dát auto a peníze na cestu tam?”

Na to jen nevinně zamrkal. Ten malej grázl.

“Dal jsem ti kousek opálu a Luxena jako svačinku.”

“To jsem nemyslel,” zavrčel jsem. “Je to nebezpečné-”

“Tak jdi s ní,” vyhrkl, když se obrátil zpátky k Sereně. “Tedy, pokud vůbec chce, abys šel s ní. Naprosto bych pochopil, kdyby nechtěla.”

Ach, pro lásku… “Ona ale do Colorada nepůjde sa-”

“Ona stojí přímo tady, kámo.”

Serena se přesunula přímo do mého obličeje. Bylo to téměř směšné. “Pokud se nepletu, do tohohle nemáš co mluvit.”

Zíral jsem na ni. Ta holka byla šílená. Oči víc zelené než hnědé, živé a ohnivé s tvrdohlavě vystrčenou bradou. Vypadala, jako by mě chtěla uškrtit. Zatraceně žhavé.

“Možná bych vás měl nechat, abyste si o tom mohli promluvit.” Řekl Luc, couvající ke dveřím.

Serena si založila ruce na prsou. “Není o čem mluvit.”

Opírající se o stůl, jsem bojoval, abych udržel ten přihlouplý úsměv z tváře…a nepolíbil ji, protože právě teď jsem chtěl mít své ruce po celém jejím těle a pochybuju, že by mi to v této chvíli dovolila. “Nemůžu tě nechat jít samotnou.”

“Tenhle rozhovor je blbost.” Odvrátila se, tahající si rukou vlasy. “Včera večer ses vyjádřil jasně, stejně jako já. Nemůžeš mě zastavit.”

“Neplánuju tě zastavit.”

Čelila mi, obočí snížené. “Co tím chceš říct?”

Dobrá otázka. “Jdu s tebou.”

Na to otevřela ústa a jo, to prohlášení mě překvapilo taky. Před třemi minutami nebyl způsob, že bych tam do pekla vůbec šel, ale Luc měl s celým tím jejím “zdravím” a podobnými blbostmi pravdu.

Pomalu potřásla hlavou. “Řekl jsi, že jít do Colorada, je hloupost a sebevražda.”

“A taky nesmysl,” dodal jsem. “Ale nemůžu tě nechat udělat to samotnou.”

Rozšířila oči. “Proč? Včera večer ses zdál ohledně svého rozhodnutí zatraceně jistý.”

Neměl jsem tušený, jak na tohle odpovědět.

“Je to proto, že mi Luc dává způsob, jak tam jít? Že by ses teď najednou začal cítit provinile?” Na to se zasmála. “Dokážou se vůbec Arumové cítit provinile?”

“Obvykle? Ne.”

Protočila oči. “Hele. Nechci, abys se mnou šel jen proto, že cítíš, že musíš.”

“Ale já cítím, že musím.”

Stiskla rty a pak znovu potřásla hlavou. “Není to tvůj problém.”

“Ty jsi můj problém.”

Teď na mě zírala, jako bych ji požádal, jestli jí můžu ojet nohu. Možná říkám ty nesprávné v ěci a měl bych sakra držet hubu.

Serena rychle zamrkala a pak zamířila ke dveřím. “Nejsem tvůj problém, Huntere. Už ne. Svou práci si udělal. Je po všem. Jdi k bráchovi. Neočekávám, že budeš riskovat svůj život kvůli něčemu, co se tě netýká.”

“Počkej.” Přesunul jsem se tak, abych k ní byl čelem a položil jí ruce na ramena. “Říkám to špatně.”

Zvedla obočí. “Myslíš?”

Mělce jsem se nadechl. “Budu k tobě upřímný. Nevím, co se mi honí hlavou, Sereno. Začal jsem přemýšlet nad věcmi, o kterých jsem doteď nepřemýšlel, takže tohle všechno je pro mě nové. Říkám blbosti, takže co kdybych začal od začátku?”

Dívala se na mě a pak pomalu přikývla. “Dobře.”

“Nenechal bych tě tam jít samotnou. Myslel jsem si-zatraceně-myslel jsem si, že jestli řeknu, že tam s tebou nepůjdu, nepůjdeš tam beze mě. Chtěl jsem, abys šla do Georgie, takže bys byla v bezpečí a se mnou. Ne proto, že jsem to považoval za svou práci. A nechtěl jsem, abys šla do Colorada, protože nechci, aby ses zranila. Je to nebezpečné a já…to pomyšlení se mi nelíbí.” Do prdele. Příště ji budu držet za ruku a začnu mluvit o motýlech a duhách. To mě poser. “Koukej, chápu, proč to potřebuješ udělat. Nesouhlasím s tím, ale budu…tam s tebou a pak půjdeme spolu do Georgie.”

Hrdlo jí pracovalo. “Tohle všechno je…tak moc lidské.” Trhl jsem sebou, na co jí unikl měkký smích. “Ve skutečnosti to není něco špatného, víš?”

“To je tvůj názor.”

Zaklonila hlavu a než promluvila, přešlo několik okamžiků. “Co tohle všechno znamená? Už doteď jsi toho riskoval tak moc a chystáš se to udělat znovu. A chceš, abych s tebou šla do Georgie.” Na tvářích se jí objevily dvě zářivě růžové skvrnky. “Pokud bych to nevěděla líp, řekla bych, že ke mně něco cítíš.”

Cítil jsem se, jako bych měl kolem hrudi omotanou krajtu. I když jsem nevěděl, jaké to je “cítit” k někomu něco, teda co bylo víc, než jen chtít někoho ošukat, nebo zabít nebo se od někoho dostat daleko, bylo v jejich slovech tolik pravdy.

Na můj pravděpodobně zasraný výraz se zasmála. “Dětské krůčky,” řekla. “Budeme dělat dětské krůčky.”

Kapitola 28

SERENA

Kdysi jsem věřila, že se Colorado nacházelo uprostřed Spojených Států. Nejsem si jistá, proč jsem si to myslela, ale zjistila jsem, že střed Spojených Států byl vlastně Kansas. Jak jsem věděla tenhle zbytečný fakt?

Zastavili jsme, abychom natankovali v Lebanonu. Zatímco Hunter tankoval, já jsem zamířila dovnitř, koupit nějaké občerstvení. Jejich nápisy pyšně prohlašovali, že jsou středem Spojených Států. Skvělý.

S plnými pažemi různých druhů jídla, které by v úderu srdce přidali mému zadku deset liber, jsem zamířila po popraskaném chodníku zpátky, když jsem zahlédla auto místní policie. Auto zpomalilo, když přecházelo kolem mě, okna zavřená a tónovaná. Navzdory teplu jsem se zachvěla, když jsem spěchala k místu, kde Hunter zavíral západku na nádrži. “Vidíš to policejní auto?”

Podíval se přes rameno, když zbavil mé paže poloviny tučných dobrot. “Jo. Co s ním?”

Možná jsem byla paranoidní. Pokrčila jsem rameny. “Nevím. Jen jsem z něj měla husí kůži. Bylo to, jako bych mohla cítit…jak mě sleduje.”

Hunter mi otevřel dveře auta, zatímco zaměřil svůj pohled na policejní vůz. S koženými kalhoty a tmavými slunečnými brýlemi vypadal jako pěknej drsňák.

Vklouzla jsem dovnitř, když se dveře policejního auta otevřely. Statný, starší policajt se vytáhl ven a zamířil do samoobsluhy, aniž by se ohlédl našim směrem. Vypustila jsem dech, který jsem zadržovala a usmála se na Huntera. “Hádám, že jen zíral na to nezdravé jídlo, které jsem nesla.”

Ušklíbl se a pak zavřel dveře.

Zpátky na silnici, vyděšený pocit zmizel, když jsme se pustili do jídla. Také jsem se naučila, že Hunter potřeboval na řízení jenom jednu ruku. Ta druhá ruka mi byla vážně důvěrně známá. Hunter byl…velmi talentovaný. Několikrát během výletu, zachytil pomíjivou přítomnost Luxenů a Arumů, ale neměli jsme žádné problémy. Nicméně, jeho mimozemské smysly zhasnuly asi míli od Denveru. Když jsme cestovali dál po Jižní Broadwayi, přibližující se k poště, kyselina vypalovala díru do mého žaludku.

Hunter stiskl mé koleno. “Jsi nervózní.”

“Nemůžu si pomoct.”

“Pak bychom tohle neměli dělat.”

Střelila jsem po něm pohledem. “Teď je už příliš pozdě. Jsme téměř tam, a komu bychom skutečně mohli věřit, aby to udělal?”

“Musíme být rychlí.” Zařadil se do pravého pruhu. “Nasazení špioni jsou všude a s obrovskou komunitou Luxenů nablízku, nebudu schopný zacítit je, dokud nebudou přímo před námi.”

Mé srdce se obrátilo. “Já vím.”

Ticho pokračovalo, když přišla pošta do zorného pole a nemohla jsem si pomoct, ale ptala jsem se sama sebe, jestli jsem dělala chytrou věc. Nedělala, ale někdy chytrá věc nebyla to samé jako správná věc.

Hunter zaparkoval Porsche za poštou, blízko velké dodávky a nakládací rampy. Podíval se na mě. “Pojďme na to.”

Přála jsem si, abych zněla a vypadala alespoň z poloviny tak “zadky nakopávající” jako on, a vylovila jsem klíč bez kroužku, schovaný v mé peněžence a pak otevřela dveře. Očekávala jsem tým SWAT, skládající se z důstojníků DOD, Arumů a Luxenů, vyřítit se na nás, když jsme spěchali kolem budovy a přes automatické dveře, ale nikdo nebyl kolem. Hala a řady poštovních schránek byly prázdné.

“Jaké je její číslo?” zeptal se.

Podívala jsem se dolů na klíč, jen abych si potvrdila, co jsem už věděla. “Osm set padesát dva.”

Hunter si protáhl krk a povzdechl si, zkoumající řady vzadu. Mohla jsem říct, že se mu tohle nelíbilo, ale já jsem zamířila kupředu, odhodlaná dostat se do té zatracené schránky. Doufejme, že tohle nebylo zbytečné, někdo nezrušil její schránku a všechna pošta nebyla odstraněná. Bez větších potíží jsem našla její poštovní schránku a poté, co jsem párkrát zakroutila klíčem, se kovové dveře otevřely. Obálky všech barev a velikostí, časopisy a reklamy se vysypaly ven na podlahu.

“Do prdele,” řekl Hunter.

Nemohla jsem si pomoct. Zasmála jsem se. “Mel…no, ona zřídka kontrolovala poštovní schránku, a když jo, nechala v ní věci a jsem si jistá, že hodně z toho přišlo potom, co…zemřela.”

“Ona nezemřela.” Hunter si klekl a začal třídit poštu na podlaze. “Byla zavražděná. V tom je rozdíl.”

Měl pravdu. Byl obrovský rozdíl mezi těma dvěma věcmi. Se stáhnutým hrdlem, jsem se natáhla do schránky a vytáhla, co tam zbylo. Spousta pošty byla orazítkované až poté, co byla zavražděná. Hodila jsem reklamy zpátky do schránky, a co nejlépe jsem se snažila nebýt ovlivněná, když jsem viděla Melino jméno na každém dopisu nebo účtu po lhůtě splatnosti, nebo na půl tuctu organizací o týrání zvířat, do kterých patřila. Bylo to příliš moc, probírat se těmihle věcmi. Hunter se postavil a omotal ruku kolem mé paže, upoutávající mou pozornost. Zamrkala jsem zpátky slzy, vzhlédla jsem a odkašlala si. “Co?”

“Chceš, abych je probral? Nebo to všechno můžeme odtud vzít.” Ta nabídka pro mě znamenala mnoho, opravdu, ale potřásla jsem hlavou. “Ne. Můžu je probrat a nechci je brát sebou.”

Vypadal, jako by chtěl říct víc, ale vrátil se k listování jeho hromádky. Zastavila jsem na katalogu “Adam a Eva” a pak se mi zastavil dech. “Huntere, co je tohle?”

Jeho hlava vystřelila nahoru, oči zúžené, a pak se otočil, prohledávající části haly, které jsme mohli vidět. “Cítím jiného Aruma. Blízko.”

Neklid explodoval v mém žaludku. “Spolupracoval by Arum se senátorem nebo s nějakým Luxenem tady?”

“To je nepravděpodobné.” Položil poštu zpátky do schránky. “Ale jeden může spolupracovat s DOD. Jdu zkontrolovat předek. Kdokoliv to je, je venku. Zůstaň tady.” Přikývla jsem a Hunter vykročil, ale pak se otočil a sevřel moje tváře. Zaklonil mou hlavu dozadu, jeho oči se uzamkly s mými. “Hned budu zpátky.”

“Já vím.” Poloviční úsměv se objevil na jeho tváři, a pak byl pryč v pohybu ledového větru. Vypustila jsem roztřesený povzdech, otočila se zpátky k poště a zvedla katalog, odhalující rukou načmáranou poznámku na poznámkovém bloku papíru.

“Ach, můj Bože,” zašeptala jsem a upustila zbytek pošty. Tohle bylo ono. Zpropadený dopis, který Mel napsala. Byl to její rukopis, začínající opisem bratrů Vandersonových jako žárovky. Tohle bylo určitě ono. Nemohla jsem tomu téměř uvěřit. Moje ruce se třásly, když jsem rychle zkoumala dopis a pak jsem si ho musela přečíst znovu, protože jsem nemohla uvěřit tomu, co jsem četla nebo tomu, že si Mel tohle nepamatovala, když se mnou mluvila. Nebo snad byla příliš vyděšená to i jen nahlas vyslovit, protože já jsem málem chtěla být neschopná přečíst si, co jsem viděla. Nevědět…drahý Bože, nevědět by bylo lepší. Nebylo tam nic nového o Pennsylvánii, ale co tam bylo…

Projekt Orel byl odpovědí na vládní organizaci, známou jako Daedalus. Co Mel slyšela, jí vážně nemuselo dávat žádný smysl, ale mně dávalo, když jsem věděla, co všechno se stalo. Projekt Orel byl o ovládnutí světa.

Byl to plán, jak kontaktovat Luxeny, kteří ještě nepřišli na Zem-čestně k Bohu, invaze zevnitř Daedalusu, s využitím původu.

Nebylo tam nic, co by vysvětlovalo, co “původ” byl, ale ty stovky tisíce Luxenů, o kterých Hunter mluvil? Projekt Orel byl o jejich přivedení sem. Potřásla jsem hlavou. “Tomu nevěřím.”

“Já taky ne,” řekl neznámý hlas. “Ale pak znovu, vidět znamená věřit.”

Můj žaludek klesl, když jsem se otočila, držící dopis blízko mé hrudi. Muž stál ve vstupu k řadě, kde byla Melina poštovní schránka. Byl vysoký, tmavovlasý a měl mimořádně jasné modré oči. Slabé světlo, obklopující jeho tělo, prozrazovalo, co byl. Luxen. Vzduch unikl z mých plic a já jsem couvla, narážející do kovových schránek za mnou.

“Přemýšlíš jak to, že jsem tady?” Rozpřáhl paže k bokům. “Máme oči všude, drahoušku. Ta malá čerpací stanice v zapadákově v Kansasu? Nebylo třeba raketového vědce, abychom zjistili, kam máte namířeno.”

Ten zatracený policajt! Věděla jsem to. Přinutila jsem svůj jazyk pracovat. Pokud bych ho mohla udržet mluvit, doufejme, že to dá Hunterovi dost času, aby se vrátil zpátky, pokud se něco nestalo-přerušila jsem se předtím, než se panika zakořenila. Nemohla jsem si dovolit myslet na to. “Jak jsi mě tu našel?”

Tiše hvízdnul. “Myslela sis, že nevíme o tom dopisu?”

“Cože?” Zalapala jsem po dechu.

Luxen se žoviálně zasmál. “Zkontrolovali jsme všechny věci tvojí kamarádky a našli tu poznámku. Nechali jsme ji tam, doufající, že tě to přivede zpátky. Dopis není to ztracené spojení, drahoušku. Není to poslední článek v řetězci důkazů, o který se musíme postarat. Koneckonců víme, že s tebou mluvila. Kolik ti toho řekla? To jsou jen dohady. Takže ty jsi ten poslední článek v tomhle řetězci.”

Ach. Ach sakra.

Postoupil dopředu, sklonil bradu a já jsem se odtlačila od schránek. “A teď, nepokoušej se o útěk. Neunikneš. A tvůj přítel Arum? Nepřijde ti na pomoc.” Můj hrudník se sevřel. “Nikdy bys neměla věřit Arumovi.” Luxenův úsměv byl téměř tak oslepující, jako světlo, šířící se jeho paží. “Starají se jenom o sebe.”

Odmítla jsem věřit, že by mě Hunter takhle zradil a držela si půdu pod nohama, když jsem zkoumala halu za ním. “Lžeš.”

Luxen pomalu potřásl hlavou, ale pořád se usmíval. “Hloupý člověk…”

Kolem jeho paže, světlo plápolalo a jasně pulsovalo. Ve zlomku vteřiny, všechny instinkty, které jsem měla, se probudily k životu. Moje nohy se pohnuly předtím, než si to mozek stihl uvědomit. Otočila jsem se v pase a začala utíkat. Výkřik se budoval v mém hrdle a moje ruce se utáhly kolem Melina dopisu. Jasné světlo vybuchlo přes celou místnost. Bíla, rozžhavěná bolest explodovala podél mé páteře předtím, než jsem mohla udělat krok, smažící každé moje nervové zakončení. Bolest mi ukradla dech a můj tep zakopl. Moje nohy se pode mnou složily jako akordeon…a pak už nebylo nic.

HUNTER

Ve chvíli, kdy jsem vystoupil do hustého nočního vzduchu, uvědomil jsem si, že to byla chyba. Hloupá, zatracená chyba. Otočil jsem se, abych šel zpátky dovnitř, když se od strany budovy odlepil tmavý stín, zhmotňující se, když se přibližoval. Byl to Arum z letiště, ze dne, kdy jsem dostal své rozkazy, abych hlídal Serenu a získat ji.

“Je zajímavé vidět tě znovu,” řekl jsem, srovnávající moje ramena.

Měl svoje sluneční brýle, v noci, jako totální idiot. “Je?”

“Myslím, že jo.” Postoupil jsem dopředu, a pak jsem je zacítil. Ostatní. Luxeny. Celá moje podstata se nesoustředila na to, co bylo přede mnou, ale na Serenu. Nechal jsem ji tam nechráněnou. “Spolupracuješ s Luxeny?”

“Neřekl bych, že s nimi spolupracuji. Spíš jsem na volné noze.”

Můj bratr-Lore-byl na volné noze jako mofo, a přesto s Luxeny nespolupracoval. “Jo, to je fuk.”

“Nejlepší je od toho prostě jenom odejít, brácho.” Ani jsem se neobtěžoval odpovědět na to. Natáhl jsem se za sebe, sevřel rukojeť obsidiánové čepele a vytáhl ji z ochranného pouzdra. Arum zahlédl zářící červenou čepel a couvl. Neztrácel jsem čas s tímhle blbcem. Pohnul jsem se rychlostí světla, vystřelil dopředu a vrazil obsidiánovou čepel do Arumovy hrudi. Zachvěl se, když jsem vytáhl čepel a pak se zvednul, blokující matné světla u vchodu předtím, než se hmota roztříštila a rozpadla.

Došel jsem ke dveřím, když zatracená koule světla vrazila do mého ramene a srazila mě na stranu. Napřáhl jsem ruku, zachytávající se o cihlovou zeď. Do prdele, oni používali Zdroj na veřejnosti? Ti se s tím nesrali. Nebylo moc času na přemýšlení.

Sedm stop vysoký, zářící červ se vyřítil zevnitř pošty a naboural do mě. Sklouzl jsem dozadu několik kroků a pak se zapřel, odtlačující toho zářícího bastarda zpět. Sklo se rozbilo, když narazil do dveří. Odskočil, setřásl to a zaútočil na mě. Tentokrát víc připravený, jsem se otočil do strany a pak uviděl další dva, mířící rovno na mě. Na tyhle sračky jsem neměl čas. Luxeni byli uvnitř, což znamenalo, že se dovnitř dostali jiným vchodem a byli vevnitř se Serenou. Moje srdce v hrudi zaburácelo.

Napřáhl jsem ruku dozadu a nechal obsidiánovou dýku letět. Zasáhla Luxena přímo do hrudi. Obsidián nebyl pro Luxeny smrtelný, ale čepel do srdce určitě měla stejný efekt

Další do mě vrazil a my jsme vyletěli do vzduchu, měnící se z a do naší pravé podoby, když jsme narazili na střechu pošty a sklouzli po ní. Luxen byl na vrchu a uviděl jsem záblesk rozžhavené čepele, kývající se směrem dolů. Blokující útok mířený dolů, jsem převrátil Luxena na záda a vyškubl mu z ruky obsidián. Bez kožené rukojeti čepel pálila, ale já jsem to ignoroval, když jsem ji strčil hluboko do Luxenovy hrudi. Pak jsem se přeměnil a nakrmil se. Ihned jsem pronikl do Luxenových posledních myšlenek. Většinu z nich zablokoval, ale jeho očima jsem viděl Sereniny rozšířené oči, naplněné strachem a slyšel jeho posměšky. Viděl jsem Serenu na podlaze, oči zavřené a tvář zkřivená bolestí. Byla někomu předaná a vzatá pryč.

Vysál jsem toho zmrda do sucha. Pustil jsem jeho tělo a vystřelil jsem na nohy, když další Luxen spěchal po římse. S tímhle posledním krmením a opálem, pro mě tihle idioti nepředstavovali žádné soupeře. Chytil jsem ho kolem krku a udeřil s ním do střechy takovou sílou, že cement prasknul. Naklonil jsem se nad Luxena, když jsem se změnil do své pravé podoby. Kde je?

Luxen vklouzl do své lidské podoby, oči široké, když se jeho záda zvedla ze země. “Já-já nevím.”

Blbossst. Řekni mi, kam ji vzali, a já tě nechám žít.

Když Luxen neodpověděl, vzepjal jsem svou volnou ruku a udeřil pěstí do jeho čelisti, jeho hlava padla dozadu.

Můžu tohle dělat celou věčnossst. Rozumíššš? Řekni mi, kde je a nechám tě jít.

Zabralo to ještě několik minut přesvědčování a pak se tmavě červená krev, která zářila třpytivě modře, rozlila po střeše. Luxen začal zpívat jako kanárek. “Vzali ji k senátorovi. On…on ji má.”

Stáhl jsem ruku o zlomek palce. Vezmeššš mě za ní.

Luxen se zachvěl a z jeho hrdla vyšel bublavý zvuk. “Bude příliš…pozdě. Pravděpodobně je už mrtvá.”

Moje srdce se zastavilo, doslovně zastavilo na těch slovech, a pak jsem se zvedl, tahající Luxena se mnou, když jsem vklouzl do mé lidské podoby. “Kvůli tobě a všem, na kterých ti někdy záleželo, raději doufej, že to není tento případ.”

Kapitola 29

SERENA

Plavala jsem temnotou, zbavená bolesti, či jakýchkoliv myšlenek až na ostré pálení, které napadalo mé blažené nevědomí. Začalo to v prstech u nohou a pak lezlo nahoru až k trupu, rozšiřující se do rukou, až se chvění změnilo v hluboké pulzování. Vědomí se mi vracelo po kusech. Tváře jsem měla přitisknuté k něčemu chladnému a vlhkému, stejně jako celé moje tělo. Cement? To dávalo smysl, jelikož to bylo tak tvrdé a nepoddajné. Každá část mého těla bolela, když jsem se přinutila otevřít oči a zaznamenala neznámé prostředí.

Nade mnou zablikalo tlumené světlo, vrhající na odhalené dřevo zdí dlouhé stíny. Byla jsem v místnosti, možná ve skladu? Nebyla jsem si jistá. Ale nebyla jsem mrtvá.

A věděla jsem, že si velice brzy pravděpodobně budu přát, abych byla, protože to znamenalo, že mě Luxeni měli. Na dně žaludku se mi rozvinula panika, dusící mě jako hustý smog. Hruď mi zasípala při každém škrtícím nádechu, který jsem nabrala. Na čele mi vyrazil studený pot. Hlavou mi pluly všechny druhy šílených věcí: Mučení, mimozemské sondy, smrt následkem panického záchvatu. Ježíši, ty možnosti byli nekonečné a každá mi rozbušila pulz.

Ale já si nemohla dovolit se zhroutit. Potřebovala jsem se zvednout a dostat se odsud, ať to už bylo kdekoliv, než bude příliš pozdě. A nic nebylo děsivější než příliš pozdě.

Nabírající několik hlubokých nádechů, jsem sklouzla rukama po podlaze a zatlačila pažemi, které se třásly tak moc, až jsem se obávala, zda nemám nějaké trvalé nervové poškození.

“Jsi vzhůru. Dobře. Nemám na to celou noc.”

Srdce se mi při tom zvuku hladkého, kultivovaného hlasu těžce obrátilo. Slyšela jsem ho už předtím, nikdy osobně, ale v televizi a místních správách už nespočetněkrát. Senátor Vanderson. Ozval se hluboký smích, jako kdyby mohl slyšet moje závodící myšlenky. Posadila jsem se a trhla sebou, když mi ze spánků vystřelil ostrý osten bolesti. “Co jste…?”

“Co jsme ti to udělali?” Tentokrát zněl jeho hlas blíž. “Byla jsi zasažena Zdrojem. Ne dostatečně, aby tě zabil, samozřejmě, ale hádám, že ten pocit se dá přirovnat jedině k zásahu extrémně výkonného paralyzéru.”

Zvedla jsem hlavu a vidění se mi na chvíli rozostřilo, než se opět ustálilo. Senátor Vanderson stál jenom o pár metrů dál, nohy rozšířené, ruce po stranách. Měl na sobě na míru šitý tmavě šedý oblek a z nějakého důvodu jsem se zaměřila na červený kapesník v kapse jeho saka, než jsem nakonec zvedla zrak. Senátor byl neobyčejně pohledný muž. Vždy jsem si myslela, že mu to pomohlo v průzkumech veřejného mínění. Vypadal jako někdo, kdo přímo vyšel ze stránek jachtařského časopisu, kompletně se světle hnědými vlasy, mírnými šedinami na spáncích a zářivě jasnýma, modrýma očima. Právě teď se usmíval stejně, jako to dělal při mnoha rozhovorech. Předtím jsem si ale nevšimla, jak byl jeho úsměv nacvičený, nebo jak mrazivě na mně působil. Snažila jsem se, abych slova dostala ven. “Kde to jsem?”

Klekl si a jeho rty se stočily znechucením, když se kolenem dotkl špinavé podlahy. “Záleží na tom? Dovol mi odpovědět za tebe. Ne, nezáleží. Nikdo tě tady nenajde. Nikdo sem pro tebe nepřijde.”

Pomyslela jsem na Huntera a jeho jméno se propalovalo skrze mě. “Hunter pro mě přijde.”

Senátor Vanderson zaklonil hlavu a zasmál se. “Vážně si myslíš, že Arum bude riskovat svůj život pro tebe? Arum se zajímá jenom o to, co prospívá jemu, zlato.”

“On není jako ostatní Arumové.”

“Arum je Arum, když přijde na věc,” odvětil senátor. “Musel by projít přes mé nejlepší muže a i kdyby si dal tu námahu, o čemž pochybuju, musel by je přinutit mluvit a to se nestane. Nepřijde.”

“Mýlíš se.” Odtáhla jsem od něj nohy. “Tak moc se mýlíš.”

“To tak moc důvěřuješ Arumovi? Odporné,” ušklíbl se a jeho tvář se najednou ocitla jenom pár centimetrů od té mé. “Arumové nejsou nic víc než to, co lidé označují za parazity. Nestojí ani za špinavou podlahu, na které ležíš.”

Vztek ve mně narostl tak rychle, až jsem myslela, že mě udusí. “Myslíš si, že jsi lepší než oni?” Vyštěkla jsem zpátky. “Nejsi. Jsi horší-”

Jeho ruka vystřelila tak rychle, že jsem nemněla šanci jeho ránu zastavit. Bolest vybuchla podél mého obličeje a prásknutí jeho ruky proti mé tváři se rozléhalo skladem.

Oči se mi zalily slzami a zalapala jsem po dechu, když jsem ucítila kovovou pachuť, vlévající se mi do pusy. Senátor Vanderson chytil mou bradu v bolestivém sevření, tlačící mou hlavu dozadu, abych se setkala s jeho oslnivým pohledem. “Neopovažuj se srovnávat nás s nimi. Nikdy. Nejsou dokonce ani na stejné stupnici jako my, a lidi taky nejsou. My nejsme na vrcholu potravinového řetězce, slečno Crossová. My potravový řetězec vlastníme.”

Pustil mě a postavil se. Vytáhl z kapsy kapesník a utřel si ruku. Pak odhodil kousek hedvábí na stranu. “Vidíš, to je ten problém s lidmi. Váš druh nemá zdravý rozum nebo schopnost uznat, že je někdo lepší než vy. Celá vaše rasa se neskládá z ničeho jiného než z přívrženců a vždy se srovnáváte s nejslabším článkem. Jste patetičtější než Arumové v jejich nejslabší chvíli, kdy celá jejich rasa klečela před námi a prosila o jejich životy.”

Položila jsem si dlaň na bolavou čelist. Bolest, hněv a strach byla zlá kombinace, ale když se k tomu ještě přimíchá hluboké poznání, že zemřu, všechno to bylo nebezpečné seskupení. Má omezení chyběla na tomhle mejdanu. “Jsem si sakra jistá, že jste taky na vrcholu řetězce arogance.”

Senátor se zašklebil. “Jen víme, kde je naše místo, slečno Crossová. Můžete to považovat za aroganci, ale ve skutečnosti je to jen nadřazenost.” Sáhnul do kapsy a vytáhl papírek. Můj žaludek klesl. “Tvoje přítelkyně se ukázala jako problém ještě dlouho po její předčasné smrti.”

Zuřivost, poháněná Melinou ztrátou, ve mně běsnila. “Ty bastarde. Zabil jsi ji.”

“No a?” Jeho obočí se zvedlo, když rozložil dopis. “Je to jenom jeden lidský život a podle toho, jak to vypadá, to nebyla ani kapka v moři.”

Znechuceně jsem se na něj dívala. “Život je život.”

“Ne. Není. To je další vtipná věc na lidech. Myslí si, že jsou si všechny životy rovné.” Zasmál se a ten zvuk byl zopakovaný od někoho za mnou. Chloupky na zadní části mého krku se zvedly, když jsem si poprvé uvědomila, že nejsme samy. “Životy si nejsou rovné, slečno Crossová. Některé jsou důležitější než jiné a na některých vůbec nezáleží.”

“Mýlíš se.”

“A ty mě nudíš svými protesty.” Přelétl dopis a objevil se další téměř perfektní úšklebek. “Věděl jsem, že tvoje přítelkyně slyšela víc, než co jsi řekla Ministerstvu Obrany. Mí synové mi řekli, o čem mluvili. Sice byli pošetilí, ale věděl jsem, že se ukáže, že ty jsi ještě víc. Jen jsem musel počkat.”

Tichý šepot pohybu za mnou přitáhl mou pozornost a ztuhla jsem. Dvě ruce přistály na mých bedrech a o vteřinu později jsem stála na mých ztuhlých nohách. Kroutila jsem se, abych se dostala ze sevření, ale to se upevnilo. Prsty se zabořily do mého trička a masa a zavřela jsem pusu, ale uniklo mi zakňučení.

“Myslel jsem si, že se vrátíš, aby sis vynutila pomstu.” Senátor Vanderson šel k nám, držící dopis mezi dvěma elegantními prsty. “Kdyby nic jiného, lidi jsou směšně předvídatelní…a hloupí, ale jsem zvědavý. Co přesně sis myslela, že dosáhneš tím, že získáš ten dopis?”

Z ničeho nic, klidné přijetí mě zaplavilo jako přívalová vlna. Věděla jsem, že se z tohohle nedostanu. Nebylo nic, co bych mohla udělat, abych se od nich dostala pryč. Byli rychlejší, silnější a vražednější. Umřu. Ale to neznamenalo, že mu to usnadním.

Senátor Vanderson se lehce zasmál. “Teď jsi zticha? Zajímavé.” Zastavil se přede mnou. Odtáhla jsem se, ale Luxen mě držel na místě, když senátor cestoval rohem papíru po mé tváři. “Jsi moc hezká žena, slečno Crossová. Ačkoli, naše ženy jsou nekonečně přitažlivější,” pokračoval, přesouvající dopis na druhou stranu mého obličeje. “Jsem si jistý, že mnoho mých mužů by rádo strávilo noc bavením se s tebou.”

Můj žaludek se obrátil nad tou narážkou a bylo to horší, když se Luxen za mnou naklonil a sklouzl rukama po mých pažích. “Rád bych se toho ujal,” řekl Luxen, a pak se zasmál, když jsem se zachvěla. “Koneckonců, je tak defenzivní jako Arum. Možná s ním šukala.”

Senátor Vanderson vyklenul obočí. “Odporné.”

“A co říkáte o lidech, kteří spí s Luxeny?” vyzvala jsem ho.

“Požehnaní,” odpověděl s polovičním úsměvem. “Jsou požehnaní.”

V každé jiné situaci bych se zasmála, ale byla jsem šíleně vyděšená. Stálo mě to všechno, stát tady a nezkolabovat.

“Plánovala jsi odevzdat tenhle dopis DOD?” Oči senátora Vandersona se rozšířily. “Plánovala, že jo? Jak kuriózní. Myslela sis, že ti pak poskytnou ochranu? Myslela sis, že udělají něco jiného, než že tě umlčí?”

Moje srdce bušilo tak rychle, že jsem nemohla odpovědět, i kdybych chtěla.

Senátor Vanderson tiše hvízdnul. “Řekněme, že bys jim ten dopis odevzdala, a oni by se dozvěděli o našem malém Projektu Orel. Vážně si myslíš, že by tě nechali žít, kdybys to věděla? Mohla by si jít do tisku a způsobit paniku. Umlčeli by tě, a co si myslíš, že by pak udělali nám? Ach, mohli by se pokusit nás shromáždit a držet nás pod palcem, ale selhali by. Desítky tisíc z nás jsou tady, ale další stovky tisíc čekají tam venku a nikdy by nás nemohli zastavit. ” Zvedl hlavu nahoru a široce se usmál. “Vaše vláda proti nám nemůže udělat nic.” Pokrčil rameny. “Ale to sem nepatří, že? Tenhle dopis nepůjde nikam. Brzy budeš mrtvá a no, zbytek si domysli.”

Bylo to tady. Mohla jsem to cítit v každé buňce. Zabijou mě rychle nebo to budou protahovat? Moje svaly se napjaly. Senátor Vanderson zvedl dopis nahoru. Nebylo tam blikání plamene, jenom jemná bílá záře nad konečky jeho dvou prstů. Teplo zahřálo můj obličej a křehký papírek chřadl, a pak se smrsknul do sebe, nechávající po sobě během vteřin jenom popel. Dopis byl pryč. Důkaz, že se Luxeni chtěli spiknout proti vládě a lidstvu byl zničený. Znalosti byly v mé hlavě, ale kdo by mi věřil? A to by bylo, jenom kdybych se odsud dostala. Což bylo vysoce nepravděpodobné. A věděla jsem, že měl senátor Vanderson pravdu. Hunter měl pravdu. Kdybych ty informace předala vládě, zabili by mě, jen aby se pojistili, že bych si nepustila pusu na špacír před tiskem a nevyvolala paniku. Byla jsem hloupá, když jsem si myslela, že bych nějak mohla vyjednat svůj život zpátky, ale nelitovala jsem toho, co mě sem přivedlo. Raději bych selhala, než si sedla a neudělala nic, abych přivedla Meliny vrahy k spravedlnosti, i když se ukázalo, že to bylo marné.

Luxen za mnou mě přitáhl k hrudi, a když můj pohled střelil po místnosti, viděla jsem, že jich tam bylo víc, čekajících ve stínech. Tucty Luxenů.

Pokusila jsem se nadechnout, ale dech se mi zasekl. Klidné přijetí, které jsem cítila dříve, mě opustilo. Moje oči se uzamkly se senátorovými a věděla jsem-ach, Bože-věděla jsem, že tohle nebude rychlé. Strach se do mě vlil jako ledový liják. Senátorův pomalý úsměv mě zamrazil až do morku kostí. Moje svaly se bolestivě stáhly, a pak můj mozek vypnul.

Zkroutila jsem se na stranu, zoufale se snažící prolomit Luxenovo sevření. Cítila jsem, že se uvolnilo a já jsem se osvobodila. Luxen se objevil přede mnou, zdálo se, že z čista jasna. “Nazdárek.”

Otočila jsem se, křičící. Další stál za mnou, jeho oči byli oběžné dráhy bílého světla. Vystřelila jsem na stranu a moje nohy opustily zem, když se paže omotala kolem mého pasu. Někdo se zasmál, a pak jsem narazila na podlahu tak rychle a tak silně, že jsem klouzala po boku několik stop. Moje tělo pálilo z nárazu a na chvíli jsem byla ohromená až do nehybnosti. Vzduch spěchal kolem mě a já jsem byla strčená na záda. Moje hlava udeřila o podlahu. Hvězdičky vybouchly za mýma očima. Luxen byl na mě, kolena po obou stranách mých boků a jeho ruka se omotala kolem mého hrdla, každý prst tlačící do mé kůže v sebemenším tlaku.

Za jeho ramenem stál senátor Vanderson. “Kdo další ví o tomhle dopisu nebo o jeho obsahu, slečno Crossová?”

Kromě Hunterova podezření, nebyl nikdo, o kom bych věděla, ale zřejmě se senátor bál, že jsem to řekla ještě někomu.

Senátor se zhluboka nadechl. “Tahle hra mě začíná unavovat, slečno Crossová.”

Přinutila jsem své hrdlo pracovat i přes mučící sevření. “Jdi…jdi do prdele.”

Oči senátora Vandersona se změnily z modré na bílou v úderu srdce. “To opravdu nebylo zdvořilé. A za to, se ujistím, že-” Odmlčel se a jeho hlava se zvedla směrem ke stropu. “To si ze mě děláš prdel.”

Luxen nade mnou ztuhnul, jeho hlava nakloněná na stranu. Jeho chřípí bylo rozšířené, jako by zacítil něco ve vzduchu. Všude kolem nás, jsem slyšela ostrá nadechnutí a viděla blikání jasného, bílého světla.

Necítila jsem nic, ale věděla jsem to. V hloubi mé duše jsem věděla, kdo tady byl.

Zvedla jsem pohled a střetla se se senátorovým oslnivým pohledem. Usmála jsem se, i když moje rty bolely. “Říkala jsem ti to.”

Kapitola 30

HUNTER

Méně než polovina fotbalového hřiště, v blízkosti jednoho ze senátorových skladů, jednotvárná, průsvitná těla Luxenů, strážících budovu, ležela mrtvá u mých nohou. Bylo to jako drcení světlušek mezi mými prsty, bez toho zářícího nepořádku.

Ale pan Upovídaný mezi nimi nebyl. Přivedl mě sem. Takže jsem ho nechal jít a on běžel, jako by věděl, že by měl. Syrová energie se vlnila v mých žílách, bzučící jako zásah nejčistší drogy. Krmení z tolika Luxenů bylo nebezpečné pro každého, kdo by mi zkřížil cestu. Síla šuměla pod mojí kůží, roztřišťovala moje buňky. Luxeni byli zatraceným způsobem jako galaktické Pringles. Jakmile jste mrštili jedním, prostě jste nemohli přestat. Jako vůbec přestat. Nikdo by při mně nebyl v bezpečí, když jsem byl přímý. Dokonce ani Serena. Ale ona byla uvnitř a dělali jí, Bůh ví co.

Byla pořád naživu, musela být. Nemohl jsem si dovolit zvažovat žádnou jinou možnost.

Přesunul jsem se přes prázdné parkoviště a zacítil jsem shluk Luxenů na prvním podlaží a střeše. Zastavil jsem na straně budovy a zaměřil se na střechu. Stal jsem se součástí tmavých stínů, zvedl se na římsu a přikrčil se. Tři Luxeni stáli uprostřed. Jejich hlavy se otočily ke mně jako prérijní psy.

“Arum,” zavolal jeden z nich.

Chytrý. Sklouzl jsem z římsy a cítil vypůjčenou energii, rozléhající se mou podobou, když jsem se rozprostřel. Noc kolem nás ztmavla. Nedal jsem jim šanci bojovat nebo utíkat. Byl jsem na nich ve vteřině, klouzající za prvního a vrazil jsem ruku do Luxenovy hrudi. Moje druhá ruka se napřáhla a probodla druhého. Otočil jsem se, odhazující prvního na třetího. Složili se jako hromada cihel. Vysál jsem druhého, dokud z něj nezbyla jenom mimozemská sušená švestka. Chutný. Ostatní dva vstávali, oba se proměňující na kráčející žárovky.

Můj smích se nesl jako kouř. Měli jssste zůssstat ležet.

Zaměřil jsem se na ně a zhluboka jsem je vdechl, jako bych nasál mohutný starý vzduch. Klouzali přes střechu, jejich zářící ruce mávaly jako majáky. Nebylo nic, čeho by se mohli chytit, co by je zastavilo. Oběma jsem během vteřiny prorazil jejich hrudníky rukama.

Bylo to jako na červeném koberci.

Nechal jsem jejich těla na střeše a šel jsem ke dveřím nouzového východu. Ocelové dveře téměř vypadly z pantů, když jsem je otevřel. Přeletěl jsem schodištěm, potichu, když jsem vtahoval stíny do sebe. Čekali na spodním patře, alespoň tucet zatracených zářících červů z vesmíru. Hledal jsem Serenu. Neviděl jsem ji, ale věděl jsem, že byla uprostřed nich.

Mohl jsem ji cítit. Taky jsem ucítil krev-lidskou krev. Sereninu krev.

Vztek se ve mně zvedl jako zuřivá černá vlna. Šířila se každou mou částí, stávala se žijící, dýchající bytostí, drápající se ven. Vzal jsem na sebe svou lidskou podobu, když se vzduch stal stagnujícím. “Za to, že jste se odvážili dotknout se jediného vlasu na její hlavě, všichni zemřete.”

Přispěchal ke mně jeden Luxen a já jsem chytil toho bastarda kolem krku. Šel na mě jako Lite-Brite, ale otočil jsem zápěstím a hladce mu zlomil vaz. Pořád jsem kroutil zápěstím, až kost prorazila kůži.

Další se proměnil v kouli světla a vystřelil dopředu. Uskočil jsem na stranu a vykopnul mou “zadky nakopávající” botu, která směřovala rovnou do jeho zářícího žaludku. Prohnul se v pase a statická elektřina praskala ve vzduchu. Otočil jsem se a vrazil ruku do světla. Luxen zablikal do lidské podoby jenom na vteřinu, ale bylo to dost dlouho. Moje ruka byla uvnitř něj a já jsem zabalil prsty kolem štíhlé délky kosti. Trhnul jsem rukou zpátky a Luxen zavyl. Rozpadl se na hromadu bez kostí. Odhodil jsem páteř stranou a otočil jsem se, vrážející pěstí do čelisti dalšího Luxena. Jeho hlava padla dozadu a při návratu jsem sevřel strany jeho obličeje. Udeřil jsem mou hlavou do jeho a pak jsem se otočil. Temnota ve mně zavyla při zvuku lámající se kosti. Světlo pulsovalo kolem nejbližšího Luxena asi vteřinu předtím, než vyslal kouli přes vzdálenost a ta narazila do mého ramene. Odhodilo mě to o krok dozadu, ale nesrazilo. Zasmál jsem se. “Tak trochu se mi ten pocit líbil.”

Luxen couvnul, uvolňující další výbuch přeplněné síly. Tentokrát jsem se uhnul, pak jsem vystřelil dopředu a skosil jsem ho dolů předtím, než věděl, co se děje. Jak jsem se narovnal, pohledem jsem zachytil Serenin vyděšený obličej. Luxen ji držel. Zmrd v obleku byl vedle ní a já jsem předpokládal, že je to senátor. Moje soustředění přešlo zpátky na Serenu. Na její tváři byly odřeniny a její ret byl zakrvavený. Luxen, který ji držel, s ní drsně trhnul zpátky a její zakňučení v odpověď se přeřezalo skrze mne, jako nic jiného nemohlo. Ztratil jsem kontrolu nad svou lidskou podobou.

Moje hmota rostla absorbovanou sílou z tolika krmení. Zdi skladu zarachotily jako cínové poháry. Osamělá židle v rohu klouzala po podlaze. Skříně se zatřásly a pak se převrhly, posouvající se přes podlahu. Židle dosáhla tmavé úponky, obklopující mě, jako první, a pak přišly skříně. Každá věc vystřelila do vzduchu, vířící kolem mě v začarovaném cyklónu trosek a špíny.

Tohle bude bolessstivé. Slíbil jsem. Věci se zastavili, zmrazené na chvíli, a pak se zhroutily do sebe, jako kdyby obří ruka drobila papír. Ze skříní a židle nezbylo nic. Ani prach ne.

Znovu jsem nasál sílu, soustředící se na čtyři Luxeny, stojící mezi Serenou a mnou. Bojovat touhle cestou vyžene energii rychleji, dokonce i s opálovým náramkem, ale byl jsem neskutečně nasranej a mimo kontrolu. Chtěl jsem, aby všichni umřeli bolestivým způsobem. Luxeni letěli směrem ke mně, měnící svojí podobu z jejich pravé formy do jejich lidských fasád. Někdo zakřičel, ale ztratilo se to ve vakuu. Ve chvíli, kdy se dotkli temnoty, která mě obklopovala, jejich výkřiky se staly sborovými. Tlak je svíral, když byli chycení ve stínech. Byly taky pryč, a jako i ze skříní a židle, ani z nich nic nezůstalo, když se vzduch usadil.

Nebylo to tak, že jsem byl nutně silnější než oni. Luxeni byli impozantní protivníci. Bojoval jsem jinak, než kdykoli předtím. Nebylo to o prastaré bitvě Arumů a Luxenů. Nebojoval jsem, abych se nakrmil nebo zbavil agrese. Nebojoval jsem proto, že mi to bylo řečeno nebo jsem byl zavázán. Bojoval jsem pro Serenu. Znamenala pro mě všechno. Věděl jsem to, plně jsem rozuměl, co to znamenalo, a byl jsem na zatracené válečné stezce.

Zbývající Luxen spěchal ke mně a výbuchy Zdroje rozzářili místnost, prořezávající se skrze stíny, vnikající dovnitř zvenku přes praskliny ve zdi. Praštil jsem ho, ale sotva jsem to cítil. Znovu jsem se nakrmil a zvedl se. Luxen mě následoval. Točili jsme se podél stropu. Světlo. Temnota. Světlo. Temnota. Temnota vyhrála. Luxenovo mrtvé tělo spadlo na podlahu s těžkým bouchnutím. Skosil jsem každého, který přišel potom. Mohl jsem cítit, jak ze mě prosakovala energie a bude to bolet jako svině, ale popadl jsem nejbližšího Luxena a bodnul ho do hrudi. Hodil jsem umírajícího Luxena na zem, připravující se skoncovat s tímhle večírkem zářících brouků. Serenin náhlý pronikavý výkřik mě zastavil, když nic jiného na světě nemohlo. Zvedl jsem se a hned ji našel v tom chaosu. Zůstal jenom jediný Luxen. Senátor. A ten parchant měl ruku kolem jejího křehkého krku.

Vzal jsem na sebe svou lidskou podobu, dýchající nepravidelně. Moje tělo bolelo, ale já jsem tu bolest ignoroval. “Jestli máš špetku inteligence, hnedka ji pustíš.”

“Nebo co?” Řekl senátor, couvající a beroucí Serenu s ním. “Půjdeš po mně a ona zemře.”

Vzduch kolem mě potemněl a nabil se. Zaměřil jsem se na senátorovy zářící oči, protože kdybych se právě teď podíval na Serenu, tak přijdu o ty odvážné sračky ve mně. “Nedostaneš se odsud, zvláště když jí ublížíš.”

Rty senátora Vandersona sebou v koutcích škubly. “Je to tak? Jsem si jistý, že právě teď jsem já v pozici moci.”

“Zabil jsem všechny tvé Luxeny a zabiju i víc, pokud přijdou.” Udělal jsem krok dopředu, ale zastavil se, když Serena zakňučela. Moje ruce se zkroutily do pěstí.

“To sice může být pravda, ale mám takový pocit, že uděláš cokoliv, jen aby se dostala z téhle situace.” Jeho sevření se utěsnilo a Serena zalapala po dechu. “Není to tak?”

Můj pohled zablikal k Sereně. Neváhal jsem. “Udělám.”

“Dobře,” odpověděl, couvající ještě o krok. Za jeho ramenem byl východ. “Na kolena, Arume. Tam, kam patříš.”

Ach jo, to mě nutilo chtít prorazit mu obličej rukou. Zíral jsem na něj, sotva schopný udržet na uzdě temný vztek, který mě nutil chtít vymazat všechno v pokoji.

“Klekni si nebo hned teď umře,” senátor zopakoval.

Zhluboka jsem se nadechl. Nebyl jsem hloupý. Pokud mi senátor udělá, co si myslí, že může udělat, bylo nejisté, že Serenu nechá jít. A dokonce, i kdyby utekl, Serena nebude v bezpečí. Nikdy nebude v bezpečí, když on bude naživu. Takže jsem měl jedinou možnost.

“Ne, Huntere, nedělej to,” prosila Serena a ty hezké oči se naplnily slzami. “Neposlouchej-”

Její slova byla přerušena senátorovým stiskem. Při zvuku, který ze mě vyšel, by i démoni utíkali. Oči senátora Vandersona se o zlomek rozšířily, ale pořád držel Serenu.

“Chceš vidět, jak vypadají její vnitřnosti rozzářené?” zeptal se. “Dochází mi trpělivost.”

Bylo to proti všemu v mé povaze, nerozervat ho, ale on by zlomil Sereně vaz, než bych udělal krok. Byla pro mě cennější než moje hrdost. To byla pravda. Klekl jsem si na kolena. “Co dál?”

Senátor ustoupil na stranu, udržující Serenu přímo před sebou. Věděl jsem, že jakýkoliv pohyb, který bych teďka udělal, by znamenal její smrt. Byl ohrazený všemi mrtvými těly, ležícími kolem něj, a věděl to.

“Jaký je to pocit, být tam, kde máš být? Na kolenou před tím lepším?”

Vyklenul jsem obočí. “Takový, jaký by byl, i kdybych stál nad tvým mrtvým tělem.”

Zdálo se, že ho moje odpověď znervóznila. “Tvoje arogance je zakořeněná v hlouposti.”

“A tvůj život se zkracuje každou vteřinou,” slíbil jsem, moje oči se setkaly se Sereninými. Výraz v jejích očích mi prozradil, že byla připravená na všechno. “Mrháš vzduchem a prostorem.”

Senátor se ušklíbl. “Uvidíš. Ty a lidé už brzy uvidíte.”

Ve vteřině, senátor Vanderson vklouzl do jeho pravé podoby. Náhlé světlo bylo na chvíli oslepující. Zvedl jsem se a ztratil jsem v záři výhled na Serenu. Její výkřik se ozýval mou duší a v té chvíli jsem věděl, že nějakou mám.

Člověk nebo mimozemšťan, otřáslo to mnou až k jádru.

Senátor odstrčil Serenu na bok s takovou sílou, že se její chodidla odtrhla od země. Byla rozptýlením, aby mohl utéct, protože si senátor myslel, že půjdu za ní. Měl pravdu. Chytil jsem ji kolem pasu předtím, než spadla na zem. Otočila se v mém náručí, svírající moje paže, když zvedla hlavu. “Huntere…”

Dal jsem jí rychlou pusu na modřinu na její tváři, a pak jsem ji posadil. Znovu zavolala moje jméno, když jsem se otočil, pronásledující senátora téměř až ke dveřím. Tohle se mu nepodaří. Vymrštil jsem se do vzduchu a změnil se do mé pravé podoby. Přistál jsem na senátorovi a převrátil ho na záda. Jeho ruka se zvedla a něco černého a lesklého se zatřpytilo. Chytil jsem jeho paži, kroutící, dokud neupustil kus obsidiánu, který držel.

Jo, to ssse nessstane.

Senátor Vanderson zápasil, ale já jsem ho přišpendlil k podlaze. Hladce jsem ho mohl zabít a mít pokoj, ale pro to, co udělal Sereně, bude trpět.

“Povstaneme,” senátor vydechl.

Vrazil jsem ruku hluboko do jeho hrudi. Jeho záda se vyklenula ze země, když jsem se naklonil. Ssseru na to, co ssse ssstane. Tohle není o naššší válce. Nasál jsem, čerpající Zdroj ze senátora do mě. Tohle je o ní.

Plamen jeho podstaty vtrhl do mého těla, lijící do mě teplo. Nasával jsem ho do sebe, když jeho tělo divoce blikalo pode mnou a vdechoval jsem ho tak, že každý jeho výkřik, každý záchvěv jeho těla byl omluvou pro Serenu. Pustil jsem senátora na podlahu, zvedl jsem se a překročil jeho formu bez života, když jsem se otočil.

Serena byla na nohou, její obličej bledý, modřiny vystupovaly v ostrém kontrastu, ale byla naživu. A já jsem ji miloval.

Zírali jsme na sebe několik okamžiků, ani jeden z nás nepromluvil a nepohnul se, a pak jsem byl před ní, přitahující si ji k hrudi, vdechující její vůni, když jsem klesl na kolena, tahající ji se mnou. Její paže se kolem mě omotaly a držela mě stejně pevně, jako jsem já držel ji.

Až pak jsem si uvědomil, že jsem pořád ve své pravé podobě. Byla světlo proti mé temnotě.

Serena neucukla ani nezaváhala. Přijala mě takového, jaký jsem. Tak, jako vždycky.

Vklouzl jsem do mé lidské podoby, kolébající ji proti sobě. Slova ze mě vyšla snadněji, než jsem si kdy myslel, že vyjdou. “Miluji tě.”

Kapitola 31

SERENA

Prospala jsem většinu z dvaceti hodinové cesty do Atlanty, a když jsem se probudila, byli jsme mimo Mariettu. Pořád jsem se cítila, jako bych nedostala žádný odpočinek. Moje tělo a obličej vytrvale boleli, ale bylo to malé pokání k zaplacení, vzhledem ke skutečnosti, že bych nebyla naživu. Senátor byl mrtvý. To stvoření, které bylo plně zodpovědné za Melinu smrt. Dělá to ze mě špatného člověka, ale byla jsem ráda. Trest nebyl stanovený zákonem, ale on už si znovu neobjedná ničí smrt. Dostal to, co si zasloužil.

Chladný dotek se mi otřel o ruku, a já se otočila k Hunterovi. Znepokojení poznamenalo jeho obličej. “Jsi v pořádku?”

Přikývla jsem a všechno, co jsem slyšela v hlavě, byla ta dvě slova: “MILUJU TĚ.” Unavený úsměv zatahal za mé rty. “A co ty? Ještě jsme ani nezastavili nebo jo?”

Zakroutil hlavou. “Jsem v pohodě.”

Nevěděla jsem, jak je to možné se vším, co udělal. Bylo to hrozně inspirující, sledovat ho bojovat, ale dostal rány, které by zabili člověka. Musel být unavený a mít bolesti, ale věděla jsem, že by to nepřiznal. Otočila jsem ruku, propletla jsem si prsty s jeho a stiskla. Podíval se na mě znova, jeho výraz podivně zranitelný. “Ví tvůj bratr, že přijedeme?”

Lehce se usmál. “Ne. Nechci riskovat používáním mobilu ke spojení s jedním z nás.”

“Myslíš, že bude v pohodě s tím, že tam přijdeme?”

Hunter znova přikývl. “Bude. Nemusíš se bát.”

Dal si naše ruce k puse a políbil je. Bylo toho hodně, o co se strachovat, ale s Hunterovou rukou, bezpečně obtočenou kolem mé, jsem se cítila v bezpečí. Zavřela jsem oči, a když se znovu otevřely, Hunter sjel s Porsche do dlouhé, úzké příjezdové cesty, plné tlustých, listnatých javorů. Stejně zvláštní vzory jsem viděla v altánu, které byly tady vyryté do mnoha pevných kmenů. Souvislé, kroutící se smyčky se čtyřmi tečkami uprostřed.

“Tyhle vzory,” řekla jsem směrem ke stromu. “Je to symbol tvého druhu že?”

“Jo. Tyhle čtyři body představují rodinu a uzly jsou věčnost.” Následovala zatáčka na cestě. “Znamená to, že rodina je nekonečná, bez ohledu na to, co se stane.”

Překvapení přese mě bublalo. “To je tak…”

“Lidské?” Zasmál se.

“Ano, to je. Nikdy jsem nad tím takhle nepřemýšlela, ale jo.”

Nevypadal, že by ho to trápilo. Asi proto, že už nebyl tím, kterého jsem potkala na začátku. Můj pohled cestoval přes pevnou linii jeho čelisti a já jsem věděla, že ani nemůžu spočítat, kolik věcí se změnilo v tak krátkém čase. Hunter zastavil před vysokým třípatrovým štukovým domem. Moje pusa se otevřela.

“Žije tady sám?” zeptala jsem se.

Do toho domu se klidně mohla vejít osmičlenná rodina.

“Pokud já vím, tak jo.” Vytáhl klíče a podíval se na mě. “Už ví, že jsme tady, takže nemá smysl to oddalovat.”

Nervozita se postavila v mém břiše. Nemohla jsem si pomoct. Otáčející se k oknu spolujezdce, jsem se dívala na velký dům. To bude pravděpodobně můj nový domov v dohledné budoucnosti. Když jsem přežila všechno, co se stalo, mohla jsem přežít setkání s dalším Hunterovým bratrem.

Zhluboka jsem se nadechla, otevřela dveře a vyšla do vedra, z pozdního, odpoledního slunce v Georgii. Hunter se objevil po mém boku a já jsem ani nenadskočila. Kdyby nic jiného, tak to dokazovalo, jak jsem si zvykla na všechny ty divné mimozemské věci. Nasadil si sluneční brýle a zastínil si oči. Napřáhl ruku. Unaveně jsem se usmála, když jsem zabalila své prsty kolem jeho. Vedl mě po dlážděném chodníku, kolem úhledně pěstěných keřů a krémových květin, které nesly slabou sladkou vůni.

Srdce se mi rozvířilo, když jsme dorazili k rozlehlé části, která byla docela…kuriózní, s dřevěnou houpačkou a čalouněnými proutěnými židlemi. Na dveřích byl slaměný věnec.

Nikdy by mě ani nenapadlo, že by tady žil Arum. Hunter zvedl ruku, aby zaklepal, ale dveře se otevřely, odhalující zrcadlový obraz Huntera. Věděla jsem, že on a jeho bratři byli identičtí. Viděla jsem Sina, ale pořád to byl šok, dívat se na repliku Huntera. Ale stejně jako u Sina, byli tady malé rozdíly, které od sebe odlišovali každého bratra. Zatímco ledová povýšenost obklopovala Sina, z Lorea byla cítit vřelost. Taková, kterou neměl ani Hunter. Loreovi bledé oči se přemístili z Huntera ke mně a pak dolů k místu, kde byly naše ruce spojené.

“Člověk?” zeptal se, jeho hlas byl víc zastřený než Hunterův.

Hunter odpověděl se skroucenými rty. “Jo, a co?”

“Ale nic.” Jeho bratr se opíral o dveře se založenými pažemi na prsou. “Jen nevím, co je víc překvapující. To, že jsi tady, nebo že jsi tady s lidskou ženou.”

“Jsem si zatraceně jistý, že jsou víc překvapující věci, co se stali.”

“Pochybuju.” zamumlal Lore, a pak se ty neuvěřitelně bledé oči zaměřily na mě. Natáhl ruku. “A ty budeš?”

“Serena Crossová.” Vzala jsem jeho ruku a ignorovala přivlastňovací, hluboké dunění, které vycházelo z Huntera. “Ráda tě poznávám.”

“No, zlato, taky tě rád poznávám.” Poslal svému bratrovi poloviční úsměv, který byl dost zlý, abych cítila, jak se moje tváře rozzářili. “Jak na světě si skončila s mým bratrem?”

“Hm, dlouhý příběh.”

Loreův úsměv se rozšířil. “Jsem jedno ucho.”

Lore pohnul rukou a Hunter svým temným pohledem odděloval naše ruce. “Proč se nepřestaneš dotýkat moji ženy, nepozveš nás dál, a pak ti to řeknu.”

Jeho bratr se hluboce zasmál a ustoupil stranou. “Můj život nebude kompletní, dokud neuslyším tenhle příběh.”

Zamířila jsem dovnitř a cítila jsem, jak mi hoří špičky uší. Hunter si sundal sluneční brýle a oboje oči bratrů byli na mě. Měla jsem silné nutkání utéct a za něco se schovat. Hunter si uvolnil své prsty z mého smrtícího stisku a položil svou ruku na moje záda, když se Lore přemístil před nás. Vstupní hala byla prakticky prázdná s výjimkou několika listnatých, hrnkových rostlin. Minuli jsme klenutou chodbu a mířili k prostorné kuchyni a pak spirálovitému schodišti. Lore nás zavedl do velkého obýváku s masivní sekční pohovkou, širokou natolik, že by se tam vešli tři lidé, ležící vedle sebe. Sedla jsem si doprostřed a to mi vzalo všechno pohodlí, které pohovka poskytuje.

“Takže,” řekl Lore, stojící před velkým oknem s výhledem na příjezdovou cestu. “Předpokládám, že už nepracuješ pro DOD?”

“Předpokládáš správně.” Hunter se posadil vedle mě, naklonil se dopředu a položil si lokty na kolena.

Lore zvedl obočí, takový manýr, jako měl Hunter a to mě dovádělo k dvojitému utrpení. “Byl tvůj odchod za šťastných podmínek?”

“Pokud považuješ za “šťastné” podmínky to, že necháš za sebou dva mrtvé důstojníky, pak ano.”

Střelila jsem po Hunterovi pohledem. A on se usmál.

“No, pak…” Lore si povzdechl. “Co se děje?”

Když Hunter říkal všechno Loreovi, opřela jsem se na pohovce a poslouchala. I když jsem to všechno přežila, znělo to pro mě šíleně divně, jako něco ze špatného sci-fi filmu. Když skončil, Lore vypadal šokovaně.

“Myslíš si, že se Luxeni budou snažit provést ten Projekt Orel?” zeptal se, když se procházel po obyváku. “V plném rozsahu?”

“Nejsem si jistá.” Promluvila jsem. “Senátor nikdy nezmínil, kolik jich za tím bylo a DOD…no, nemysleli si, že Mel slyšela něco důležitého. Vůbec to nevzali v úvahu.”

“Samozřejmě,” řekl. “Bez urážky, ale já jsem zjistil, že pokud jde o člověka a Luxena, lidé mají sklon věřit, že mají převahu.”

“Ne pokud jde o trestný čin.” Odpověděla jsem, kvůli skutečnosti, že měl pravdu. DOD si myslelo, že mají Luxenskou komunitu pod kontrolou a můžou je uklidnit. Mýlili se. “Musí být něco, co můžeme udělat.”

“Co například?” Zeptal se Hunter a otočil se ke mně, jeho oči se zúžily. “Není nikdo, v rámci DOD, komu bych mohl věřit natolik, abych od něj dostal informace. Každý kontakt tě může dostat do ohrožení. Odmítám to udělat.”

“Ale-”

“Hunter má pravdu, což je vzácné, Sereno.”

Hunter střelil po svém bratrovi vražedným pohledem. “A kromě toho, není tu žádný důkaz. Jediná věc, kterou jsme měli, byl dopis a ten byl zničen. Je nepravděpodobné, že by tomu DOD věřilo tak jako tak.”

“Takže neuděláme nic? Musí tam něco být! Vím, že pro tebe lidi moc neznamenají-”

“Ty pro mě znamenáš hodně.” Hunter naklonil hlavu na stranu. “Takže seru na zbytek.”

Moje oči se na něj zúžily. “No, když pro tebe znamenám hodně, pak chápeš, že jsou miliardy lidí na Zemi a ty bys neměl říkat, že sereš na to. Pokud to myslí vážně s Projektem Orel, pak musíme něco udělat.”

Huntera to nevyvedlo z míry. “Neudělám nic, co tě přivede do nebezpečí.”

Frustrovaná, jsem se zhluboka nadechla. “Chápu, že se mě snažíš chránit.”

“Nemyslím si, že jo.”

“A vážím si toho, opravdu.” Zvedla jsem ruku, když se Hunterova pusa otevřela znovu. “Ale musíme něco udělat, i když je to risk nebo dokonce, i když Projekt Orel letí rovnou z kopce a nic z toho nevzejde. Nemůžeme předstírat, že o tom nevíme.”

“Sereno-”

“Huntere,” odsekla jsem.

“Dobře hrdličky, i když je fakt zábavné sledovat vás, jak argumentujete, existuje tady něco, co můžu udělat já.” Oba jsme se obrátili na Lorea.

“Co?” Požadoval Hunter.

“Znám někoho u DOD, komu věřím. A nedívej se na mě takhle, Huntere. Jak si myslíš, že jsem zůstal mimo jejich radar?”

Hunter se opřel o pohovku. “Luc ti dluží, a postará se o to.”

Zamračila jsem se. “Proč se všechno na světě vrací k Lucovi? Patnáctiletému klukovi?”

Lore se uchechtl. “Luc…no, je Luc.”

“Jo chápu.” Ignorovala jsem to. “Co můžeš udělat?”

“Můžu to sdělit svému příteli,” řekl. “Nemůžu slíbit, že to přinutí DOD, aby přešlo do pohotovostního režimu, ale je to něco.”

Nebylo to moc, ale byl to začátek, a dávalo nám to čas, přijít s něčím víc podstatným. Pokud se Projekt Orel dá do pohybu, celé lidstvo je v ohrožení.

“Jediná další možnost je kontaktovat Dexe, jestli nemůže něco vyhrabat, nebo se něco dozvědět, ale teď je to moc riskantní.”

“To je. Ani nevím, jak dostanu jeho auto zpátky k němu,” řekl Hunter.

Lore vyhlédl z okna. “To je jeho Porsche?”

Hunter přikývl.

“A ty si jel s tímhle děťátkem ze Západní Virginie do Denveru a pak zpátky sem?” Zasmál se. “Bude hodně naštvaný.”

“Hej, na té věci není jediný škrábanec.” Hunter se odmlčel, a pak zlomyslná jiskra zapálila jeho bledé oči. “Jen pár tisíc kilometrů navíc.”

Lore se zasmál. “No, teď je rozhodnuto. Vy dva jste víc než vítáni. Můžete tady zůstat tak dlouho, jak jen budete potřebovat. Je to bezpečné a dostatečně velké.”

“Doufal jsem, že to řekneš.” Hunter zazářil jedním z těch vzácných, krásných úsměvů. “Dává nám to čas přijít na to, kam odsud půjdeme.”

Nám. Takové malé a jednoduché slovo, ale byla to teď pravděpodobně ta nejsilnější věc. “Nám” znamená, že jsme v tom společně, bez ohledu na to, co nám budoucnost přinese.

Lore dal Hunterovi a mě prohlídku domu a v podstatě nám věnoval celé druhé patro.

Potom, jsem následovala Huntera a Lorea dolů k vyžebrání něčeho k večeři.

V horní části schodů jsem slyšela Lorea se zeptat: “Už jsi slyšel něco o Sinovi?”

“Jo,” přišla odpověď od Huntera. “Je to zase na těch stejných starých “pojďme dělat válku” kecech…”

Jejich konverzace se vytratila, když dorazili do dolního patra. Otáčející se od schodiště, jsem uhasila kroutící se neklid, který se mi budoval v břiše. Budu si dělat starosti o jejich méně než přátelského, především psychotického bratra zítra. Právě teď bylo všechno, o co jsem se starala, sprcha, která sousedila s naši nově získanou ložnicí. To dítě mělo víc sprchových hlavic.

…

Zamířila jsem do koupelny, trochu ohromená velikostí místnosti a sprchového koutu. Co Lore udělal, aby zaplatil za tohle všechno? Sakra. Chtěla jsem to vůbec vědět?

Trvalo zahanbující množství času, než jsem přišla na to, jak spustit všechny sprchové hlavice. Couvla jsem a začala si přetahovat tričko přes hlavu, když jsem se zastavila. Otočila jsem se a našla Huntera, opírajícího se o dveře. “Nepřestávej kvůli mně.”

Usmála jsem se. “Musím na tebe pověsit zvoneček.”

“To by zkazilo všechnu zábavu.” Vykročil směrem ke mně. “Ale zdálo se, že si věděla, že jsem tady.”

“Věděla. Nejsem si jistá jak, ale věděla.”

“Hm…” Sklonil se, zachycující moje rty v rychlém polibku, ze kterého se mi rozbušil puls. “Zajímavé.”

Moje oči se zavřely, když konečky prstů přejel po mé tváři, strkající mi vlasy za ucho. “Jsme vážně v Georgii, že jo?”

“Jo.”

Opřela jsem si tvář o jeho dlaň. “A tvůj bratr nám tady opravdu dovolí zůstat?”

“Dovolí.” Hunter se odmlčel. “Brzy si najdeme vlastní místo. A vím, že nic z tohohle není perfektní. Zasloužíš si víc než tohle. Život, skutečný domov, budoucnost. Normální, lidské blbosti, a já slibuju, že budeš mít všechno z toho. To ti přísahám.”

Otevřela jsem oči a zamrkala zpátky slzy, které přišly odnikud. Hunter mi svým vlastním způsobem dával slib, o kterém jsem věděla, že by raději umřel, než by ho porušil. Bylo toho tolik, co jsem chtěla říct, ale vše, co ze mě vyšlo, bylo: “Miluji tě.”

Hunter neuvěřitelně ztuhl, a pak sevřel moje tváře. Jeho pusa byla znovu na mé, polibek hlubší a delší. Zhoupla jsem se do něj, uchopila předek jeho trička, když jeho jazyk sklouzl přes můj, dělající si nároky na to, co již bylo jeho, jenom jeho. Pomohl mi z trička ven; tak něžně, že bylo těžší ty zatracené slzy udržet.

“Znovu,” řekl, padající na kolena přede mnou. Rozepnul mi džíny a stáhl je dolů. “Přistihl jsem se přát si něco, co jsem nikdy nemyslel, že si přát budu.”

“Co?” Vystoupila jsem z džínů, a pak ho sledovala zvednout se.

Natáhl se za mě a rozepnul mi podprsenku. “Přeju si, abych byl Luxen.” Sklouzl ramínky po mých pažích a nechal materiál spadnout na zem. Pak se sklonil a políbil bolavé místo na mém rameni. “Přeju si, abych tě mohl vyléčit dotekem.”

Dojatá jeho přístupem, jsem položila ruku na jeho tvář. Políbil mou dlaň, a pak zahákl prsty pod mé kalhotky. O vteřinu později se připojily ke zbytku mého oblečení. Pomohla jsem mu z jeho, ani zdaleka tak elegantně jako on, protože pokaždé, když se mé prsty dotkly jeho nahé kůže, ztratila jsem kousek sebe. Vstoupili jsme do zapařeného koutu, pod stálý proud vody. Běžela jsem prsty po jeho hladké čelisti. Naše oči se setkaly a moje hrdlo se stáhlo emocemi. Sklonil hlavu, když jeho ruka sklouzla po mém hrdle, mezi mými prsy a ještě níž, přes mé břicho, zastavující se přímo nad mým jádrem. “Udělal bych pro tebe cokoliv, Sereno. Víš to, že jo?”

Zvedla jsem hlavu, otírající rty o jeho. “Vím.”

Jeho ruka se pohnula o další centimetr níže a horké, sladké šipky ohně se řítily mojí krvi, když jeho ruka vklouzla mezi má stehna. Políbil mě a pak se odtáhl. Jeho jazyk sklouzl po mých rtech, pak dovnitř, shodující se s pomalým, malátným výpadem jeho prstů. Můj žaludek se začal chvět. Moje svaly se třásly. Mučil mě, dokud jsem nehýbala boky proti jeho ruce. Uniklo mi malé zakňučení, když moje uvolnění přišlo odnikud. Hunter si mě přitáhl k hrudi, když se moje tělo chvělo. Voda uhladila jeho kůži, svaly napjaté a strnulé od držení se stranou. A pak mě otočil, pokládající moje dlaně na kachličkovou zeď. Obkroužil rukou můj pas, když použil svoje stehno, aby rozdělil moje.

“Myslel jsem si, že jsem tě ztratil, když se ukázali na poště.” Jeho chladný dech tančil po mé tváři.

Zavřela jsem oči. “Ale neztratil. Jsem tady.”

“To nic nemění na té chuti strachu.” Sevřel moje ňadro jeho volnou rukou, běžící palcem po mé tvrdé bradavce. “Už tě nikdy nepustím z dohledu.”

Můj dech ze mě vycházel v rychlých, krátkých dávkách. “To je docela těžké.”

“Ale ne nemožné.”

Hunter do mě pomalu vklouzl, centimetr po centimetru. Byl tak hluboko, že jsem se cítila, jako bych se měla rozpadnout ve sprše jisker. Z neustálého tření moje tělo hořelo. Pomalé a pravidelné tahy pro mě brzy nebyly dost. Pohybovala jsem se proti němu a jeho tiché zavrčení poslalo můj krevní tlak do výšin.

“Drsněji,” zašeptala jsem. “Prosím.”

Hunter do mě vrážel, každý tah drsnější a rychlejší než ten předchozí. Každý kolébající pohyb stupňoval moje potěšení a prohloubil moje výkřiky.

Bezmocná dělat víc, než kroutit se proti němu, zaklonila jsem hlavu dozadu na jeho rameno a nechala ho vzít si mě. Jeho paže, obtáčející můj pas, byly jako ocelové pouto, držící mě tam, kde chtěl, udržující mě na místě, abych přijímala dlouhé, lahodné výpady. A když se moje tělo začalo kolem něj stahovat, chytil mě za bradu, otočil mi hlavu a nárokoval si mé rty svými, když se uvolnil taky.

Po tom si toho ze sprchy moc nepamatuji. Byla jsem ztracená v opojném, bzučivém potěšení, které znovu zajiskřilo, jenom když si dával na čas, aby mě později osušil. Nějak jsme skončili v posteli, jeho mohutné tělo balancující nade mnou. Byla jsem pro něj znovu připravená, horká a bolavá. Běžel palcem přes mou tvář, dotykem lehkým jako pírko, ale já jsem se neklidně zavrtěla. Chtíč uháněl mojí kůží. Přejel konečky prstů přes mé hrdlo až k mému rameni. Unikl mi malý povzdech.

“Chceš znát tajemství?”

“Záleží na tom, jaké.”

Zasmál se. “Je to o okamžiku, kdy jsem věděl, že tě chci, že budeš moje.” Pomalu přesunul ruku na mé otékající prso. “Že se do tebe zamiluju.”

Slyšet ho to říct, mě hluboce zasáhlo. Trvalo mi chvíli, než jsem promluvila. “Kdy?”

“Dřív, než si myslíš.” Použil své stehno, aby oddělil mé, a pak se snížil, pohybující se proti mně v pomalém, vlnícím drcení.

“Kdy?” zeptala jsem se.

“V první den, kdy jsi byla v mém srubu.” Znovu zahoupal boky. “Když jsi mi hodila sošku na hlavu.”

Moje boky se zvedly, když se přese mě přehnalo překvapení. “Tak brzy?”

“Tak brzy.” Sklonil hlavu, přejíždějící rty po mé tváři. “Tehdy jsem si to neuvědomil.”

“Nehodila jsem ti sošku na hlavu.” Roztáhla jsem stehna a sevřela ho.

“Moje chyba.” Jeho druhá ruka klouzala po křivce mého boku, nahoru mým břichem. Zastavil hned pod mými prsy, jeho palec přejel přes jednu mou bradavku. Můj dech se zadrhl, když jeho polibky dosáhly koutku mých úst. Trochu jsem otočila hlavu. Naše rty se otřely a bylo to elektrické. “Bylo to moje stehno.”

Smích mi unikl chvíli předtím, než sklonil hlavu do prostoru mezí mým krkem a ramenem. Sklouzl rukama na moje boky a otíral se o můj krk. Jeho ruka zabloudila výš, téměř sahající na vrchol mého ňadra. Chtěla jsem, aby se pohyboval rychleji, a přesto udržoval tohle pomalé, mučivé tempo. “Taky ti chci říct jedno tajemství.”

“Chtěla jsi mě od chvíle, kdy jsi mě viděla v té garáži?”

Můj smích byl přerušený, když sevřel moje prso. “To nebylo to tajemství.”

“Ale vsadím se, že to je pravda.” Jeho oči zůstaly přilepené na mých, když škádlil mou bradavku. Klouzala jsem rukou přes jeho hruď a moje žaludeční svaly se stáhly. “Taky jsem tě tam chtěl. Chtěl jsem tě svléknout donaha a ošukat tě na kapotě tvého auta.”

Jeho slova přese mne poslala temné zachvění. “Páni.”

Hluboce se zasmál, pak sklonil hlavu a drze švihl jazykem přes jednu mou bradavku. Zasténala jsem, když se obě moje ruce narovnaly na spodní části jeho břicha a jeho svaly se napjaly. “Takže co to bylo?”

“Hm?” Neměla jsem ponětí, o čem to mluví.

Přitiskl se ke mně, přesouvající ruku k mému druhému ňadru. Jeho jazyk kroužil kolem mé bradavky. “Říkala jsi, že máš tajemství.”

“Ach. Tohle.” Moje hlava se zaklonila, když ze mě můj dech vycházel v krátkých zalapáních. Vtáhl růžový vrchol do úst, zatímco chytil mou druhou bradavku mezi palec a ukazováček. “Bože,” zasténala jsem. “Huntere…”

“Soustřeď se.”

Spodní část mého těla se začala vlnit v malých kruzích. “Byla jsem úplně nastartovaná, když jsi mě hodil na postel.”

“Věděl jsem to.” Jeho ústa zatahala za moje prso a jeho jazyk přejel přes špičku, dohánějící mě k šílenství.

“Bylo to sexy.” Moje ruce klouzaly po jeho svalech, tvrdých jako skála, které klesaly a vlnily se. Mužská dokonalost. Moje boky se houpaly proti hrubému svalu, tisknoucímu se na mě.

“Ty jsi sexy.” Jeho hlas byl hrubý, zakouřený; jeho rty se pohybovaly proti mému prsu. “Ty mně startuješ. Nutíš mě starat se o věci, o které jsem se nikdy nestaral. Nutíš mě myslet. Děláš mě vřelým.”

Zachytil mou bradavku mezi zuby, když pohnul boky dopředu, klouzající hluboko do mě. Vykřikla jsem, vrážející prsty do jeho vlasů, když se pomalu, hluboce pohyboval. Připadalo mi to, jako bych měla vzplanout, když se do mě nořil, znovu a znovu. Omotala jsem nohy kolem jeho boků a setkávaly jsme se v každém přírazu. Jeho pusa byla všude, putující polibky mým hrdlem. Jeho ruce kolébaly mé boky, stále mě klidně držely, když do mě vrážel. Zašeptal něco v jazyce, kterému jsem nerozuměla, když se do mě pohřbíval pořád dokola.

Tentokrát se něco změnilo. Každý dotek mě spaloval a jeho, jak se zdálo, lámal. Pomalu jsem si uvědomila, že jsme se milovali. To neznamenalo, že jindy to znamenalo míň, ale tentokrát, to bylo cítit jako milování.

Ztracená v oslepujícím potěšení, jsem se podívala dolů, když se zvedl dost natolik, abych viděla na místo, kde jsme byli spojeni. Pohled na něj, pohybujícího se dovnitř a ven ze mě byl erotický a intimní, ale ne mocnější, než co samotný akt symbolizoval. Vznášela jsem se výš a výš, dokud jsem nezaklonila hlavu dozadu. Otřásaly mnou křeče.

Moje lapající sténání se rychle stupňovalo, a opět byly jeho rty na mých, utišující moje chraplavé výkřiky, když jsem se rozpadala. Hunter mě brzy následoval, jeho boky zběsile vrážející, dokud neztuhl, tisknoucí se ke mně, ve mně.

Hunter se opřel čelem o mé a mohla jsem cítit, jak jeho srdce bušilo stejně rychle. Jeho tělo sebou škublo a on zasténal. “To bylo…jo, to…”

“Souhlasím.”

Vytáhl se, překulil se na bok a přitáhl si mě do náruče, když mi dal pusu na tvář a pak na mé rty. A no, to vedlo k dalším stejně úžasným věcem.

Později, hodně, hodně později, jsem stála před oknem, zkoumající nádvoří dole. Hunter a já jsme nebyli moc dlouho schopni ignorovat pokušení jídla a po snědení pořádné večeře, jsme oba dva usnuli ve chvíli, kdy jsme podruhé padli na postel. Ale nespala jsem moc dlouho. Tolik toho běželo mou hlavou. Moje budoucnost byla velkou, tlustou neznámou, ale s Hunterem po mém boku, jsem věděla, že to zvládneme. Věci nemusí být ortodoxní, nebo jak jsem si představovala, že strávím svůj život, ale byla jsem naživu a s někým, koho jsem milovala. Ačkoli, věděla jsem, že věci nebudou lehký. Utáhla jsem přikrývku kolem sebe, když chvění přešlo mou páteří.

Melina smrt byla pomstěná a znalosti, které nevědomky získala, byly předány, ale měla jsem pocit, že to nebude dost. Nakonec se všechno změní ještě víc, než se již změnilo.

Někde tam venku byla tajná vládní organizace, pracující s a proti dvěma mimozemským rasám, které nejenže pronikli mezi lidstvo, ale také se staly složitou součástí společnosti. Byla tam celá mimozemská rasa, potenciálně plánující rozpoutat válku a ti hodní…

Byl tam šepot pohybu a pak jsem cítila, jak se kolem mě zezadu omotaly Hunterovy paže. No, ti hodní opravdu nebyli typický. Ve skutečnosti vůbec nebyli hodní, ale pokud jsem něco zjistila, tak to bylo to, že nebylo nic takového jako bílá a černá. Existovalo hodně šedé uprostřed.

“Nemohla jsi spát?” zeptal se.

Opřela jsem se o něj, zavírající oči. “Nechtěla jsem tě vzbudit. Vím, že musíš být unavený.”

“To je dobrý.” Sklonil hlavu a přitiskl svou tvář k mé. Jeho dech škádlil koutek mých rtů. “Jsi v pořádku?”

Tato otázka byla poměrně velká, vzhledem na všechny věci. Můj život byl navždy změněný a už nikdy, nikdy nebude stejný. Možná jednou budu moct jít zpět do práce, jako předtím. Možná zítra sestoupí na Zem milión mimozemšťanů. Ale právě teď? Musela jsem žít v současnosti. Hunter mě políbil na spánek. A současnost nebyla tak špatná. Otočila jsem se v jeho náručí, milující, jak se jeho paže okamžitě utáhly kolem mě, přitahující si mě k hrudi. Zaklonila jsem hlavu a usmála se. “Jsem v pořádku.”

Jeho oči byly hlouběji modré, když se uzamkly s mými. “Já vím.”

“Tak proč ses ptal?”

“Přišel jsem na to, že to je lidské,” odpověděl.

Usmála jsem se. “Lepšíš se v tom.”

Hunter se hluboce zasmál. “Nelepším. Ale to je v pořádku. Líbím se ti takhle.”

Jo, líbil. Pořád byl jako zatracený panter. Když se někdo dostal příliš blízko, roztrhal ho na kousky-kohokoli kromě mě. Emoce ucpaly mé hrdlo, když jsem na něj zírala. Můj pohled si pamatoval každý centimetr jeho tváře a zvedla jsem se na špičky prstů. Setkal se se mnou v polovině cesty, otírající rty o mé. Jeho rty a objetí bylo chladné, ale vše, co jsem cítila, bylo bohaté teplo. Takže současnost byla v pořádku.