Láska a přátelství a jiné prózy

Jane Austen

(2009)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Romány pro ženy

Prohnaná, ale smolařská intrikánka Laura, věčně opilá Alice, marnivá a hloupá Mary, potrhlá Eliza, drzá Cassandra.... Hrdinky osmi raných próz Jane Austenové žijí celkem obyčejnými životy, ale autorka dokáže jejich příběhy vyprávět nevšedně. S nadsázkou, ironií a v duchu parodie na dobové zamilované romány. Vítejte ve světě, kde dámy při každé vhodné příležitosti omdlévají, kde se nuda zahání vedením nudných řečí, kde chudí mladíci nezřídka bývají levobočky urozených boháčů, kde si nikdo nemůže být jist, jestli v náhodném spolucestujícím neobjeví svého příbuzného, a kde nemravové a klevetníci s oblibou nasazují masku ctnosti.Sbírka raných próz Jane Austenové s názvem Láska a přátelství je pojmenována podle novely v dopisech, která je jejím srdcem. Všechny prózy si berou na mušku dobové literární konvence. Jane Austenová je psala pro pobavení rodiny a jejich humor a styl, který již v mnohém naznačuje budoucí směřování autorky, si lze vychutnat i bez zevrubné znalosti literatury 18. století.Lásku a přátelství lze sice označit za novelu v dopisech, ovšem ve skutečnosti jde spíše o vyprávění hlavní hrdinky Laury o radostech a strastech, plynoucích z jejího manželství s mladým šlechticem, přičemž rozdělení na dopisy mělo zřejmě sloužit pro oddělení částí určených pro čtení v rodinném kruhu vždy během jednoho večera. Již v této novele, datované rokem 1790, kdy bylo autorce pouhých čtrnáct let, lze jasně identifikovat její ostrovtip a pohrdání romantismem, které se ještě zvýraznilo v jejích vrcholných dílech. I ostatní prózy ze sbírky jsou satirickými karikaturami dobových romantických i populárních heroických románů.Povídky:- Láska a přátelství (Love and Freindship)- Jack a Alice (Jack & Alice)- Frederic a Elfrida (Frederic & Elfrida)- Henry a Eliza (Henry & Eliza)- Tři sestry (The Three Sisters)- Krásná Cassandra (The Beautifull Cassandra)- Sir William Mountague (Sir William Montague)- Dobrodružství pana Harleyho (The Adventures of Mr. Harley)

Translation © Tomáš Tulinger, 2009

© Daranus, 2009

ISBN 978-80-86983-80-6

LÁSKA

A PŘÁTELSTVÍ

Nedokončený román v dopisech

Tento román věnuje nejoddanější ponížená služebnice – autorka – madam hraběnce De Feuillideové

„Zrazena v přátelství a zklamána v lásce.“

všechna věnování v knize jsou rádobyvznosná, leč laškovná, především se směřují ke členům rodiny Austenových – v tomto případě ke světaznalé dospělé sestřenici Jane Austenové.

PŘEHLED HLAVNÍCH POSTAV

Lord St. Clair, skotský šlechtic, jenž měl poměr s italskou operní pěvkyní Laurinou

Jejich dcera Claudia, jež se provdala za Ira Polydora

Jejich dcera Laura

Jejich dcera Bertha

Jejich dcera Agatha

Philander, syn Berthy a zedníka Philipa Jonese

Gustavus, syn Agathy a výrobce korzetů Gregoryho Stavese

Sir Edward Lindsay, ovdovělý baronet

Edward Lindsay (Talbot), syn Sira Edwarda Lindsayho

Augusta, dcera Sira Edwarda Lindsayho

Philippa, sestra Sira Edwarda Lindsayho

Lady Dorothea, jež se měla provdat za Edwarda Lindsayho

Sophia, jež se provdala za Edwardova přítele Augusta

Macdonald, skotský velkostatkář, bratranec Sophie Jeho dcera Janetta, na přání otce zasnoubená s Grahamem

Isabel, přítelkyně Laury

Marianne, dcera Isabel

Ovdovělá majitelka domku ve Skotsku

Její dcera Bridget

Mary, služebná Polydora, Claudie a Laury

William, Edwardův sluha

DOPIS PRVNÍ

Isabel pro Lauru

Kolikrát jste na mé opakované prosby, abyste mé dceři dopodrobna vylíčila zážitky i osudové rány Vašeho života, odpověděla: „Nikoli, má drahá, nikdy Vaší žádosti nevyhovím, dokud bude existovat sebemenší nebezpečí, že mě opět potká něco strašného.“

Situace se však již dozajista změnila. Je Vám padesát pět let, a lze-li o ženě někdy tvrdit, že jí nehrozí neúnavné stíhání ze strany nepříjemných milenců či hrozivé obtěžování ze strany neústupných otců, pak je tomu tak právě v tomto věku.

Isabel

DOPIS DRUHÝ

Laura pro Isabel

Nemohu s Vámi souhlasit, že se již nemusím obávat žádné podobně nezasloužené rány osudu, jaké jsem v životě zažila. Abych však předešla obvinění ze zatvrzelosti nebo zlé vůle, rozhodla jsem se ukojit zvědavost Vaší dcery a doufám, že statečnost, s níž jsem v životě snášela všechna utrpení, jí bude sloužit jako užitečná lekce, kdyby ji v životě náhodou potkaly nějaké strasti.

Laura

DOPIS TŘETÍ

Laura pro Marianne

Myslím, že jako dcera mé nejdůvěrnější přítelkyně (a vzhledem k tomu, že mě o to Vaše matka často žádala) máte právo dozvědět se můj nešťastný životní příběh.

Můj otec pocházel z Irska a žil ve Walesu. Matka byla nemanželskou dcerou skotského šlechtice a italské operní pěvkyně. Narodila jsem se ve Španělsku a vzdělání se mi dostalo v klášteře ve Francii.

Když mi bylo osmnáct let, rodiče mě povolali zpět pod rodnou střechu do Walesu. Naše rodinné sídlo se nacházelo v jedné z nejromantičtějších částí Vale of Uske. Moje půvaby již sice nejsou tím, čím bývaly, a poněkud se na nich podepsala i neštěstí, která jsem prožila, ale vězte, že jsem bývala velmi krásná. Ze všech mých předností však byla krása tou nejmenší. Vládla jsem všemi ženskými dovednostmi. V klášteře jsem si každou novou věc osvojila velmi rychle a se vším jsem se vypořádala na svůj věk snad až nečekaně hladce. A záhy jsem začala překonávat své učitelky.

Dobře jsem si uvědomovala všechny přednosti, jimiž jsem se mohla pyšnit, a v mé mysli si dávaly dostaveníčko všechny ušlechtilé city a dobré vlastnosti.

Snad jsem byla až příliš citlivá k utrpení přátel, známých, a především sebe samé a to byla chyba, lze-li to ovšem vůbec chybou nazvat. Běda! Jak se vše změnilo! Nadále je pro mě sice velmi trpké pomyšlení na vlastní utrpení, ale už v tomto ohledu nedokáži cítit s jinými. S dovednostmi a uměním na tom už také nejsem jako dřív – nedokáži již zpívat s okouzlující grácií a ani v tanci dávno nevynikám –, úplně jsem například zapomněla MINUETDE LA COUR.

Adieu,

Laura

DOPIS ČTVRTÝ

Laura pro Marianne

V našem sousedství nežil takřka nikdo, vlastně pouze Vaše matka. Nejspíše Vás již zpravila o tom, že jí rodiče nezanechali téměř nic, a tak se musela z finančních důvodů uchýlit do Walesu. Tam začalo naše dlouholeté přátelství. Isabel bylo tehdy přesně jedenadvacet let. Byla velmi milá a měla vybrané způsoby, ale bohužel nebyla ani ze setiny tak krásná a vzdělaná jako já. Viděla však svět – strávila dva roky na jedné z prvních internátních škol v Londýně, dva týdny v Bathu, a jednou dokonce obdržela pozvání na večeři v Southamptonu.

Často říkávala: „Milá Lauro, vyvarujte se nudných nicotností a duchaprázdného hýření, jaké je příznačné pro anglickou metropoli, vyvarujte se bezvýznamného přepychu Bathu a nevábně rybinou páchnoucího Southampthonu.“

„Ach, běda,“ vykřikla jsem, „jak se mám vyvarovat zla, jemuž nebudu nikdy vystavena? Jaká je pravděpodobnost, že bych kdy okusila ono hýření v Londýně, přepych Bathu či rybinou páchnoucí Southampton? Já, jež jsem odsouzena strávit dny mládí a krásy ve skromném domě ve Vale of Uske!“

Tehdy jsem vůbec netušila, že mi mělo být brzy souzeno opustit onen skromný dům a vydat se vstříc klamným požitkům světa.

Adieu,

Laura

DOPIS PÁTÝ

Laura pro Marianne

Jednoho večera jsme seděli s otcem a matkou u krbu zabráni do hovoru, když vtom nás cosi doslova naplnilo úžasem – ozvalo se hlasité klepání na vstupní dveře našeho domku.

Otec hned spustil: „Co je to za hluk?“

„Zní to jako hlasité klepání na dveře,“ odvětila matka.

„Přesně tak,“ zvolala jsem.

„Sdílím váš názor,“ řekl otec. „Vskutku se zdá, že cosi vyvíjí poněkud nezvyklé násilí vůči našim dveřím, které nikdy nikomu neublížily.“

„Ano,“ vykřikla jsem. „Nemohu si pomoct, ale vypadá to spíš, že někdo klepe, aby byl vpuštěn dovnitř.“

„To je také možné,“ odpověděl otec. „Nesmíme se ovšem unáhlit a předjímat, proč ona osoba klepe. Jsem však již alespoň částečně přesvědčen, že někdo opravdu klepe na dveře.“

Otcovu řeč přerušilo druhé, silnější a téměř hrozivé zaklepání, které poněkud vylekalo matku i mě.

„Neměli bychom se snad jít podívat, kdo je za dveřmi?“ řekla matka. „Služebnictvo tu není.“

„Myslím, že bychom měli,“ odpověděla jsem.

„Ale jistě, beze všeho,“ přitakal otec.

„Tak tedy půjdeme?“ zeptala se matka.

„Čím dříve, tím lépe,“ odvětil otec.

„Ano, neztrácejme čas,“ vykřikla jsem.

Ozvalo se třetí, ještě hlasitější zaklepání. „Teď je již nade vši pochybnost zřejmé, že někdo klepe na dveře,“ pravila matka.

„Jistojistě,“ odpověděl otec.

„Doufám, že se již vrátilo služebnictvo,“ řekla jsem, „protože bych se ráda dozvěděla, kdo to je.“

Můj odhad byl správný, protože v tom okamžiku vstoupila do místnosti Mary a oznámila nám, že u dveří stojí nějaký mladý pán se svým sluhou a že se prý ztratili, jsou prochladlí a prosí o dovolení ohřát se u nás.

„Pustíme je dovnitř?“ otázala jsem se.

„Nemáte proti tomu žádné námitky, drahá?“ obrátil se otec na matku a ta mu odpověděla: „Ale vůbec ne.“

Mary bez okolků opustila místnost a rychle se vrátila, následována nejkrásnějším a nejroztomilejším mladým mužem, jakého jsem kdy spatřila, přičemž sluha zůstal stranou s Mary.

Utrpení toho nešťastného mladíka mě přirozeně velmi dojalo. A navíc – jakmile jsem ho poprvé spatřila, okamžitě jsem věděla, že na něm bude záviset štěstí i neštěstí mého budoucího života.

Adieu,

Laura

DOPIS ŠESTÝ

Laura pro Marianne

Onen mladý šlechtic nám řekl, že se jmenuje Lindsay, ale z jistých důvodů o něm budu dále hovořit jako o Talbotovi. Dále nás zpravil o tom, že je synem anglického baroneta, že jeho matka již dávno zemřela a že má ještě poněkud neslanou nemastnou sestru.

„Můj otec,“ pokračoval, „je podlý a ziskuchtivý ničema. Jeho stinné stránky ovšem mohu samozřejmě odkrývat pouze ve společnosti blízkých přátel, jako je tato. Vaše ctnost, můj milý Polydore,“ přičemž se otočil na mého otce, „i vaše, milá Claudie, a ovšem i vaše, má okouzlující Lauro, mi dovoluje vkládat ve vás důvěru.“ Přikývli jsme. „Můj otec, oslepen falešným pozlátkem bohatství a klamavou okázalostí titulu, rozhodl, že si za každou cenu musím vzít lady Dorotheu. Nikdy, zvolal jsem, lady Dorothea je roztomilá a zábavná a mám ji raději než jakoukoli jinou ženu, ale styděl bych se, kdybych se s ní musel oženit jen proto, abych vyhověl vašemu přání. Nikdy se o mně nesmí říkat, že jsem byl k takovému kroku přinucen vlastním otcem.“

Všichni jsme obdivovali mužnost jeho odpovědi. Poté pokračoval. „Sir Edward byl překvapen. Nejspíše vůbec nečekal, že by se jeho přání setkalo s tak rázným odporem. Podivil se nad tím, kde jsem pochytil takové nesmyslné vyjadřování. Nejspíš to prý musím mít z románů, které čtu. Zdráhal jsem se odpovědět, protože by to bylo pod moji důstojnost. Raději jsem osedlal koně a následován svým věrným sluhou Williamem vyrazil k tetě.

Dům mého otce se nachází v Bedfordshiru a teta žije v Middlesexu. Nevím, jak k tomu došlo, protože se považuji za velmi zběhlého v mapách, ale nejednou jsem se místo u tety objevil v tomto nádherném údolí v jižním Walesu. (Bedfordshire a Middlesex jsou od sebe vzdáleny přibližně třicet mil, zatímco Vale of Uske je ve vzdálenosti přibližně 120 mil.)

Nějaký čas jsem projížděl po březích řeky Uske a nevěděl, kam se vydat. Začal jsem hořce a úpěnlivě bědovat nad krutým osudem. Mezitím padla naprostá tma a na obloze se neobjevila jediná hvězda, která by mi posvítila na cestu. Nevím, co by mě nakonec potkalo, kdybych uprostřed té tmy v dáli nerozeznal slabé světlo. Když jsem přijel blíž, ukázalo se, že tato přívětivá záře vychází z vašeho krbu. Hnán všemi nemilými věcmi, které mě po cestě potkaly, přesněji řečeno strachem, zimou a hladem, jsem neotálel ani chvilku a okamžitě požádal o dovolení vstoupit do vašeho domu, kterého se mi nakonec dostalo.

„A nyní bych se chtěl zeptat, rozmilá Lauro,“ přičemž již poněkolikáté stiskl mou ruku ve svých dlaních, „kdy mohu doufat, že se mi dostane odměny za všechno to strádání, které jsem zakusil během cesty, než jsem konečně dorazil k vám, po čemž jsem vždy toužil? Kdy mě odměníte tím, že se za mě provdáte?“

„Okamžitě, drahý Edwarde,“ odvětila jsem bez váhání.

Bez okolků jsme byli oddáni mým otcem, který studoval na kněze, ale nikdy nebyl vysvěcen. (Což znamená, že manželství nebylo právoplatné)

Adieu, Laura

DOPIS SEDMÝ

Laura pro Marianne

Po svatbě jsme ve Vale of Uske zůstali pouze několik dní. Poté jsme se dojemně rozloučili s otcem, matkou a přítelkyní Isabelou a společně se vydali k Edwardově tetě do Middlesexu. Philippa nás přijala s láskou a otevřenou náručí. Můj příjezd byl pro ni velmi příjemným překvapením, protože o našem sňatku vůbec nic netušila, a navíc neměla ani ponětí o mé existenci.

Když jsme přijeli, právě byla u tety na návštěvě Edwardova sestra Augusta. Vypadala přesně tak, jak ji popisoval Edward – neslaně nemastně. Přivítala se se mnou stejně překvapeně jako Philippa, ale zdaleka ne tak srdečně. Její chování vůči mně bylo nemile chladné a odpudivě rezervované, což jsem naprosto neočekávala a také mě to zarmoutilo. Ani stopa po zájmu a přátelské náklonnosti typické pro první setkání. Nehovořila ani vřele, ani laskavě a její projevy pozornosti nebyly ani nadšené, ani srdečné. A ačkoli jsem jí nabídla doširoka otevřenou náruč, stále byla více než odtažitá.

Pak jsem náhodou zaslechla krátký rozhovor mezi Augustou a Edwardem, jenž ještě zesílil moji nelibost vůči ní a přesvědčil mě, že její srdce není schopno čisté lásky ani ryzího přátelství.

„Myslíš, že se otec smíří s tímto nerozvážným svazkem?“ řekla mu a mladý šlechtic odvětil:

„Augusto, myslel jsem si, že máš o mně lepší mínění. Samozřejmě se nesnížím k tomu, abych žádal otce o souhlas s jakýmkoli svým milostným poměrem, ať již bezvýznamným, nebo naopak s takovým, kterému přikládám obrovský význam. Upřímně mi řekni, Augusto, víš snad o tom, že bych se od doby, kdy jsem dovršil patnáct let, řídil jeho vůlí nebo radou, byť v té nejnicotnější záležitosti?“

„Edwarde,“ odpověděla, „zdá se – a to ti slouží ke cti –, že jsi snad až příliš skromný. Až od patnácti let! Milý bratře, mohu tě s klidem ujistit, že si nepamatuji, že bys již od pěti let ochotně a rád čímkoli přispěl k otcově spokojenosti. Přesto se však obávám, aby ses v brzké době nebyl nucen snížit k tomu, požádat štědrou ruku Sira Edwarda o pomoc pro sebe a svou manželku.“

„Nikdy, nikdy bych se k tomu nesnížil, Augusto,“ řekl Edward. „Pomoc! Jakou pomoc by od něj mohla Laura žádat?“

„Pouze nepříliš významnou – jídlo a pití,“ odpověděla.

„Jídlo a pití!“ odvětil můj manžel s nejvyšším pohrdáním. „A dokážeš si vůbec představit, že vznešená duše – jako ta mé Laury – potřebuje k životu víc než prosté jídlo a pití?“

„Nic z toho, o čem vím, nenabízí tak účinnou pomoc,“ odpověděla Augusta.

„Cožpak jsi nikdy nepocítila cit zvaný láska, Augusto?“ odvětil můj Edward. „Je snad pro tvou zkaženost a nízké city tak nepochopitelné, že lze žít z lásky? Cožpak nedokážeš pochopit, jaký je to přepych, prožívat veškerá neštěstí plynoucí z chudoby s objektem svých nejněžnějších citů?“

„Jsi příliš směšný, než abych se s tebou přela,“ řekla Augusta. „Možná se však časem přesvědčíš, že…“

Zbytek rozhovoru jsem již neslyšela, protože do místnosti, u jejíchž dveří jsem poslouchala, byla uvedena mladá hezká žena, která byla představena jako lady Dorothea. Okamžitě jsem opustila místo, kde jsem stála, a následovala ji do salónu, neboť jsem si samozřejmě dobře uvědomovala, že jde o dámu, do svatby s níž nutil mého Edwarda krutý a neústupný baronet.

Lady Dorothea sice oficiálně přijela navštívit Philippu a Augustu, ovšem mám důvod se domnívat (vzhledem k tomu, že dobře věděla o příjezdu Edwarda i o naší svatbě), že hlavní pohnutkou k návštěvě bylo seznámení se mnou.

Brzy jsem pochopila, že lady Dorothea je sice půvabná a elegantní a chová se mile a zdvořile, ovšem na druhé straně patřila stejně jako Augusta k oné podřadné kastě neschopné křehkých citů, porozumění a čisté lásky.

Zdržela se pouhou půlhodinu. Ani jedinkrát během návštěvy se mi nesvěřila se žádnými tajnostmi a ani nechtěla nic podobného po mně. Není tedy těžké si představit, drahá Marianne, že jsem klady Dorothee nepocítila vůbec nic, tím méně upřímnou náklonnost.

Adieu,

Laura

DOPIS OSMÝ

Laura pro Marianne

Lady Dorothea odjela nedlouho před tím, než byl oznámen příjezd stejně nečekaného návštěvníka, jako by byla Její Milost. Ano, návštěvou nás poctil Sir Edward, jemuž Augusta již oznámila, že si mě její bratr vzal za ženu, a jenž tedy nepochybně přijel, aby svému synovi vyčinil, že si dovolil vstoupit do manželství, aniž by ho o tom zpravil. Edward ovšem vytušil, co má otec v plánu, a jakmile vstoupil do místnosti, hrdinně se mu postavil.

„Sire Edwarde, vím, proč přijíždíte. Máte v plánu vyčinit mi za to, že jsem vstoupil do nezrušitelného svazku s Laurou bez vašeho svolení. Musím ovšem konstatovat, pane, že jsem na svůj čin hrdý. A navíc mě více než těší, že jsem si jím přivodil nelibost vlastního otce.“

Ještě během řeči, zatímco Sir Edward, Philippa a Augusta nepochybně s obdivem přemýšleli o jeho neohrožené statečnosti, mě vzal Edward za ruku a vedl mě ze salónu k otcovu kočáru, který stále stál před vchodem – a ve kterém jsme v mžiku odjížděli z dosahu Sira Edwarda.

Kočí nejdřív dostal pokyn jet na Londýn, ale jakmile jsme měli dostatečný náskok před případnými pronásledovateli, nakázali jsme mu jet do M., sídla Edwardova nejdůvěrnějšího přítele, jež bylo vzdáleno pouhých několik mil.

Do M. jsme dorazili za několik hodin, a když jsme služebnictvu sdělili svá jména, zakrátko nás přijala Sophia, manželka Edwardova přítele. Představte si, že od doby, kdy jsem se rozloučila s Vaší matkou, kterou považuji za opravdovou přítelkyni, jsem ani okem nezahlédla nikoho, kdo by byl hoden toho jména, a to po dlouhé tři týdny. Sophia byla velmi elegantní. Její půvabné rysy byly zahaleny lehkým závojem únavy, což ještě umocnilo její krásu, v níž jako by se zrcadlila její láskou a citem naplněná duše. Padly jsme si do náruče, a jen jsme se několikrát objaly na znamení vzájemného přátelství po zbytek života, hned jsme jedna druhé vyjevily ta nejniternější tajemství našich srdcí. Z rozkošné debaty nás vyrušil až příchod Augusta, Edwardova přítele, který se právě vrátil z procházky po okolí.

Nikdy předtím jsem neviděla nic tak dojemného, jako když se Augustus vítal s Edwardem.

„Můj živote! Má duše!“ vzkřikl Edward.

„Můj roztomilý anděli!“ odpověděl Augustus, když si padali do náručí.

Celá scéna byla pro mě i Sophii až příliš dojemná, a tak jsme jedna po druhé omdlely na pohovce.

Adieu,

Laura

DOPIS DEVÁTÝ

Laura pro Marianne

Navečer jsme obdrželi od Philippy dopis tohoto znění:

„Váš náhlý odjezd rozčilil Sira Edwarda na nejvyšší míru. Odjel s Augustou zpět to Bedfordshiru. Velice ráda bych opět uvítala Vaši milou společnost, ale rozhodně Vás nechci vytrhnout z kruhu drahých a pozoruhodných přátel. Věřím, že až od nich budete odjíždět, vrátíte se do náruče Vaší Philippy.“

Odpověděli jsme na její milý dopis – po poděkování za pozvání jsme ji ujistili, že jej určitě využijeme, kdykoli nebudeme vědět, kam se podít. I když každý rozumný člověk by tak milou odpověď na pozvání považoval za naprosto uspokojivou, nevím, jak je to možné, ale Philippa byla zřejmě velmi vrtošivá, a tak byla nad naším chováním rozmrzelá.

Za několik týdnů – bud aby se nám pomstila za to, jak jsme se k ní chovali, nebo aby se zbavila osamělosti – se vdala za mladého, nevzdělaného lovce věna. Nad jejím nerozvážným činem (ač jsme si uvědomovali, že nás patrně připraví o ono jmění, o kterém nám Philippa vyprávěla a jež nám slibovala) si naše ušlechtilé duše nedokázaly ani povzdechnout. Naše city však velmi ranilo, když jsme se o svatbě dozvěděli, a měli jsme strach, že to bude pouhý začátek nekonečného utrpení oklamané nevěsty. Laskavé a naléhavé prosby Augusta a Sophie, že máme jejich dům navždy považovat i za svůj domov, nás snadno přesvědčily, abychom se rozhodli zůstat a nikdy neodjet.

Ve společnosti Edwarda a laskavého páru našich přátel jsem prožila nejšťastnější chvíle svého života. Dny jsme trávili opravdu nádherně, stále jsme se navzájem ujišťovali o přátelství a slibovali si nehynoucí lásku. A nerušily nás žádné nepříjemné návštěvy, protože když se Augustus se Sophií přistěhovali, hned obešli rodiny v okolí a sdělili jim, že jsou naprosto šťastní pouze a jedině spolu a že si nepřejí žádnou další společnost.

Běda však, drahá Marianne! Naše štěstí bylo snad příliš velké, než aby vydrželo dlouho. Zničehonic zhatila naši radost hrozná a nečekaná rána. Jak jste se jistě přesvědčila z toho, co jsem Vám již řekla o Augustovi a Sophii, nikdy snad na světě nebylo šťastnějšího páru. S jejich svazkem však nesouhlasili jejich krutí a ziskuchtiví rodiče, kteří se je marně, leč tvrdošíjně snažili přinutit ke svazkům s těmi, jež oni odmítali. S hrdinnou vytrvalostí, pro niž nelze mít než obdiv a porozumění, se však oba stále odmítali poddat despotické autoritě.

Když se tajným sňatkem elegantně vymanili z pout rodičovského vlivu, rozhodli se nikdy nedat všanc svou dobrou pověst tím, že by přijali případný návrh na usmíření, který by mohl vzejít od jejich otců – této další zkoušce vznešené nezávislosti ovšem nebyli vystaveni.

Když jsme je navštívili, byli svoji teprve několik měsíců. Po celou dobu bez problémů žili z nezanedbatelné sumy peněz, již Augustus v tichosti odcizil z psacího stolu svého hanebného otce pouhých pár dní před svatbou se Sophií.

Po našem příjezdu se jejich výdaje znatelně zvýšily, ale prostředky na jejich krytí byly již téměř vyčerpány. Oni však – vznešené duše! – odmítali byť na chvilku přemýšlet o finančních potížích a styděli by se, kdybychom jim jen slovem naznačili, že bychom jim pomohli dluhy uhradit.

Běda však! Jejich nesobecké chování bylo bohužel potrestáno – krásný Augustus byl uvězněn a všichni jsme byli zničeni. Věrolomnost nemilosrdných vykonavatelů tohoto skutku bezesporu otřese Vaší jemnou duší, nejdražší Marianne, stejně jako otřásla Edwardovými, Sophiinými, Augustovými i mými city. K dovršení neslýchané krutosti nám oznámili, že na dům, v němž přebýváme, bude zakrátko uvalena exekuce.

Co jsme tehdy mohli dělat? Vzdychli jsme si a omdleli na pohovce.

Adieu,

Laura

DOPIS DESÁTÝ

Laura pro Marianne

Když jsme se trochu vzpamatovali ze silného záchvatu smutku, Edward vyjevil přání, abychom se Sophií zvážily, co by bylo v té nešťastné situaci nejrozumnější udělat, a chystal se navštívit uvězněného přítele, aby společně bědovali nad osudem. Slíbily jsme mu, že se vynasnažíme ze všech sil, načež vyrazil do Londýna.

Během jeho nepřítomnosti jsme samozřejmě vyhověly jeho přání a po dlouhém uvažování jsme konečně dospěly k rozhodnutí, že to nejlepší, co můžeme udělat, je opustit dům. Koneckonců jsme každou chvíli očekávaly příjezd soudních úředníků, aby ho zabavili. Netrpělivě jsme tedy čekaly, až se vrátí Edward, abychom mu sdělily, na čem jsme se domluvily.

Edward se však nevracel. Marně jsme odpočítávaly dlouhé, pomalu ubíhající minuty jeho nepřítomnosti. Marně jsme plakaly. Marně jsme dokonce i vzdychaly. Edward se stále nevracel. Byla to příliš krutá, příliš nečekaná rána přímo do našich srdcí a nedokázaly jsme si j i vůbec vysvětlit, a tak nám nezbylo než omdlít.

Nakonec jsem sebrala veškerou odvahu, vstala a zabalila nějaké ošacení pro sebe a Sophii. Poté jsem ji dovlekla ke kočáru a kočímu poručila jet do Londýna.

Jelikož se Augustův dům nacházel asi dvanáct mil od města, cesta netrvala dlouho. Jakmile jsme dorazily do centra na ulici Holbourn, stáhla jsem jedno z předních oken a ptala se všech slušně vypadajících lidí, které jsme míjely, zda někde nespatřili mého Edwarda.

Jely jsme však příliš rychle, než aby někdo vůbec stihl odpovědět na mé opakované otázky. Získala jsem o něm tedy velmi málo informací – vlastně žádné.

„Kam mám jet teď?“ zeptal se kočí.

„Do Newgatu, (Vězení v Londýně) mladíku, za Augustem,“ odvětila jsem.

„Ne, ne, nemohu jet do Newgatu,“ vykřikla Sophia, „nemohu ani pohlédnout na mého Augusta v krutém vězení – mé city hluboce ranila již představa jeho utrpení a bylo by na mě příliš, pokud bych ho měla v tom odporném prostředí spatřit.“

Plně jsem s jejími pocity souhlasila, a tak jsme kočímu daly hned pokyn, aby se vrátil na venkov.

Asi jste poněkud překvapena, nejdražší Marianne, že v neštěstí, které mě potkalo, bez jakékoli opory, a dokonce i v situaci, kdy jsem neměla kde složit hlavu, jsem si ani jednou nevzpomněla na otce a matku a na rodný dům ve Vale of Uske. Pro vysvětlení zdánlivého opomenutí Vám musím sdělit jednu nepatrnou okolnost, o níž jsem se zatím nezmínila – ano, narážím na to, že několik týdnů po mém odjezdu rodiče zemřeli. Po jejich smrti jsem se stala zákonnou dědičkou jejich domu i jmění.

Ale běda! Dům jim nikdy nepatřil a neměli ani žádné jmění, protože jejich příjmy pokryly jen náklady na živobytí. Tak zkažený a nespravedlivý je svět! S radostí bych se však vrátila k Vaší matce a byla bych šťastná, kdybych jí mohla představit okouzlující Sophii. Určitě bychom společně spokojeně strávily zbytek života ve Vale of Uske, kdyby tomuto skvělému plánu nebránila jistá drobná překážka – Vaše matka se totiž provdala a odstěhovala se do odlehlé části Irska.

Adieu,

Laura

DOPIS JEDENÁCTÝ

Laura pro Marianne

„Mám příbuzného ve Skotsku,“ řekla mi Sophie, když jsme odjely z Londýna, „a jsem si jista, že nás přijme s otevřenou náručí.“

Zeptala jsem se: „Mám tedy nařídit kočímu, aby tam jel?“ Okamžitě jsem se však vzpamatovala a zvolala: „Běda, pro koně by to byla příliš dlouhá cesta!“ (Jde přibližně o 300 mil)

Nechtěla jsem se ovšem spoléhat pouze na své chabé znalosti ohledně síly a schopností koní, a tak jsem se dotázala kočího, jenž měl na celou věc stejný názor. Rozhodly jsme se tedy vyměnit koně v nejbližším městě a měnit je i po zbytek cesty u zájezdních hostinců.

Vzhledem k tomu, že jsme nechtěly Sophiina příbuzného překvapit a přijet bez ohlášení, když jsme dorazily do posledního hostince po cestě, pouhých několik mil od jeho domu, sepsaly jsme velmi elegantní a úpravný dopis o špatné, politováníhodné situaci, v níž se nacházíme, a o tom, že bychom u něj ve Skotsku rády strávily několik měsíců. Jakmile jsme dopis odeslaly, okamžitě jsme jej chtěly následovat osobně.

Právě jsme proto nastupovaly do kočáru, když vtom nás zaujal šlechtický kočár se čtyřmi koňmi, jenž vjížděl do dvora hostince. Vystoupil z něj elegantní pán v pokročilém věku. Jen co jsem ho spatřila, měla jsem neurčitý příjemný pocit. Když jsem se pak na něj pořádně zahleděla, cosi mi bezděčně našeptávalo, že je to můj dědeček. Vyskočila jsem z kočáru, do něhož jsem právě usedla, s přesvědčením, že se nemohu mýlit, a následovala ctihodného neznámého do místnosti, kam byl uveden. Padla jsem před ním na kolena a zapřísahala ho, aby potvrdil, že jsem jeho vnučka. Nejprve se lekl, ale pak si mě pozorně prohlédl, zvedl mě ze země a objal mě.

Potom vykřikl: „Poznávám tě! Opravdu jsi podobná mé drahé Laurině a její dceři, jako bys z oka vypadla Claudii a její matce. Poznávám v tobě dceru Claudie a vnučku Lauriny.“

Zatímco mě něžně objímal, do místnosti vstoupila Sophia, již předtím značně udivil můj náhlý úprk. Nestačila si ještě ani všimnout ctihodného šlechtice a již slyšela, jak s úžasem volá: „Další vnučka! Ano, jistě, tys dcerou nejstarší dcery mé Lauriny, tvá podoba s překrásnou Matildou je toho dostatečným důkazem.“

„Óch,“ odvětila Sophia, „když jsem vás spatřila venku, cosi mi našeptávalo, že jsme nějakým způsobem spřízněni, ale za nic na světě jsem si nemohla vzpomenout jakým.“

Sevřel ji v náručí, a zatímco se něžně objímali, otevřely se dveře místnosti a v nich se objevil krásný mladý muž. Jen si ho lord St. Clair všiml, trhl sebou, ustoupil o pár kroků, pozvedl ruce a zvolal: „A nyní vnuk! Jaké nečekané štěstí mě potkalo – během pouhých tří minut jsem poznal hned tři prapotomky! Ty jistě musíš být Philander, syn Laurininy třetí dcery, roztomilé Berthy. Nyní už chybí jen, aby se objevil Gustavus, a společnost Laurininých vnoučat bude úplná.“

„Tady je,“ řekl půvabný mladík, který v tom okamžiku vstoupil do místnosti. „Zde je Gustavus, jehož jste si přál vidět. Jsem syn Agathy, čtvrté a nejmladší dcery vaší Lauriny.“

Na to lord St. Clair odvětil: „Tím jsem si jist. Ale povězte mi,“ pokračoval, zatímco se s obavami díval směrem ke dveřím, „nejsou tu ještě nějaká další vnoučata?“

„Žádná, pane.“

„Potom se o vás mohu bez otálení postarat – zde máte každý padesátilibrovou bankovku. Vezměte si ji a pamatujte, že jsem dostál své dědečkovské povinnosti.“

Potom spěšně opustil místnost a nedlouho poté i hostinec.

Adieu,

Laura

DOPIS DVANÁCTÝ

Laura pro Marianne

Jistě si dokážete představit, jak hrozně nás náhlý odjezd lorda St. Claira překvapil.

„Nešlechetný předek!“ zvolala Sophia.

„Nehodný děd!“ vzkřikla jsem já, načež jsme si padly do náručí a omdlely.

Nevím, jak dlouho jsme byly mimo sebe, ale vím, že když jsme se probraly, byly jsme samy, bez Gustava a Philandera a také bez peněz. Právě jsme naříkaly nad osudem, když se otevřely dveře a byl oznámen příchod jistého Macdonalda, což byl Sophiin bratranec. Rychlost, s níž se po obdržení dopisu dostavil na pomoc, hovořila v jeho prospěch tak výrazně, že jsem se musela velmi zdráhat, abych ho hned při prvním setkání neprohlásila za něžného a vnímavého přítele.

Běda však! Vůbec by si to nezasloužil – řekl nám sice, že je nadmíru znepokojen naším neštěstím, ale podle všeho to vypadalo, že ze sebe po přečtení dopisu nebyl schopen vyloudit jediný povzdech či vzlyk nad zlým osudem, který nás potkal. Řekl Sophii, že se jeho dcera spoléhá na to, že ji přiveze s sebou do Macdonald-Hall a že tam rád přivítá i mě jako přítelkyni své sestřenice.

A tak jsme jeli do Macdonald-Hall, kde nás velmi mile přijala paní domu, Macdonaldova dcera Janetta. Bylo jí tehdy pouhých patnáct let. Měla stále dobrou náladu, citlivé srdce a jevila pochopení pro druhé. Kdyby se našel někdo, kdo by její rozkošné vlastnosti jaksepatří podporoval, mohla by se bývala stát zosobněním krásné lidské povahy. Její otec však bohužel neměl natolik vznešenou duši, aby dokázal ocenit příslib, který v ní dřímal, a ze všech sil se naopak snažil zamezit rozkvětu té romantické duše. Přirozený cit v jejím srdci navíc uhasil, když na ni naléhal, aby přijala nabídku k sňatku od mladého muže, kterého jí sám doporučil.

Svatba se měla konat za několik měsíců. Graham, onen mladý muž, byl v domě, když jsme přijeli. Velmi brzy jsme prohlédly jeho charakter. Jak se dalo předvídat, byl přesně tím typem muže, jaký se zamlouval Macdonaldovi. Říkalo se o něm, že je rozumný, příjemný a má rozhled. Takové malichernosti jsme nechtěly soudit, ale byly jsme přesvědčeny, že nemá duši a nikdy nečetl Utrpení mladého Werthera. Jeho vlasy navíc nejevily ani náznak kaštanové barvy! Byly jsme si jisty, že k němu Janetta nemůže cítit žádnou náklonnost, nebo by podle nás alespoň neměla. Mluvil proti němu již samotný fakt, že se zamlouval jejímu otci, takže i kdyby si ji býval ve všech ostatních ohledech zasloužil, tento důvod byl sám o sobě dostačující, aby jej Janetta odmítla.

Rozhodly jsme se jí Grahama ukázat v pravém světle a vůbec jsme nepochybovaly, že bychom nedosáhly kýženého úspěchu u někoho s tak rozkošnými vlastnostmi – vždyť důvodem Janettiny jediné chyby vtomto vztahu byl její nedostatek sebedůvěry a poslušnost k otci. Brzy jsme zjistily, že naše nejvroucnější přání bude vyslyšeno – nebylo vůbec těžké ji přesvědčit, že nemůže milovat Grahama a že je její povinností postavit se otci. Jediná věc, nad níž poněkud váhala, bylo naše trvání na tom, že se musí oddat někomu jinému. Chvíli tvrdila, že nezná nikoho, k němuž by něco cítila, ale když jsme jí vysvětlily, že to zkrátka není možné, řekla, že ze všech lidí má určitě nejraději kapitána M ‚Kenzieho. Její vyznání nás uspokojilo a poté, co jsme vyjmenovaly všechny dobré vlastnosti, kterými M’Kenzie oplývá, a ujistily ji, že je do něj bezpochyby beznadějně zamilovaná, jsme chtěly vědět, zda k ní kdy projevil náklonnost.

„Nemyslím si, že by doposud nějak projevil svou náklonnost, a nevím ani, zda ke mně vůbec něco cítí,“ řekla Janetta.

„Vůbec nemůže být pochyb o tom,“ odvětila Sophia, „že vás zbožňuje. Vaše náklonnost je určitě vzájemná. Nehleděl na vás snad někdy obdivné, nestiskl kdy něžně vaši ruku či snad bezděčně neuronil slzu, aby pak zničehonic narychlo odešel?“

„Nic takového,“ odpověděla Janetta, „nebo se na to alespoň nepamatuji. Jistěže pokaždé na konci návštěvy odešel z místnosti, ale nikdy narychlo či nečekaně – a vždy se před odchodem uklonil.“

„To se ale určitě musíte mýlit, drahoušku,“ podotkla jsem, „protože je naprosto nemožné, že by vás kdy opustil zmatenou, zoufalou či v slzách, neřkuli narychlo. Zamyslete se nad tím jen na chvilku, drahá Janetto, a hned uvidíte, jak je absurdní pomyšlení, že by se kdy pouze uklonil nebo se k vám choval jako jakýkoli jiný člověk.“

Když jsme se ke všeobecné spokojenosti vypořádaly s touto záležitostí, musely jsme se rozhodnout, jakým způsobem dáme M’Kenziemu najevo, že k němu Janetta cítí náklonnost… Nakonec jsme se domluvily, že ho obeznámíme se situací anonymním dopisem následujícího znění, který sepsala Sophia:

„Šťastný milence krásné Janetty, Vy, jemuž patří její srdce, i když její ruka již brzy bude patřit jinému. Proč jen otálíte s vyznáním své náklonnosti k rozkošnému objektu své lásky? Považte, že za pouhých několik týdnů již bude pozdě na jakoukoli naději, kterou jistě živíte, protože nebohá oběť otcovy krutosti bude nucena vstoupit ve svazek manželský s odporným a nenáviděným Grahamem.

Běda! Proč tak bezcitně přihlížíte jejímu plánovanému utrpení a otálíte s návrhem plánu na její (i Vaši) záchranu, kterým se jistě již dlouho v duchu zabýváte? Tajný svazek Vám oběma okamžitě zaručí kýžené štěstí.“

Roztomilý M’Kenzie, jenž nás posléze ujistil, že pouze vrozená skromnost mu dlouho bránila vyjevit hlubokou náklonnost k Janettě, se okamžitě po obdržení dopisu rozletěl na křídlech lásky do Macdonald-Hall. Bez meškání vyznal dámě svého srdce lásku a po několika soukromých rozhovorech jsme si se Sophií mohly oddechnout, když zamilovaný pár odjel do vesnice Gretna Green, (Jde o místo ve Skotsku, těsně za hranicí s Anglií, které v letech 1754—1856 kvůli zdejším výrazně mírnějším zákonům hojně využívaly zamilované páry k uzavření nerovných sňatků. Dodnes jde o jedno z nejznámějších svatebních míst, kde se uzavírá na pět tisíc sňatků ročně a probíhá zde přibližně šestina všech svateb uzavřených ve Skotsku.) již oba zamilovaní zvolili za místo svatebního obřadu, přestože se nachází velmi daleko od Macdonald-Hall.

Adieu,

Laura

DOPIS TŘINÁCTÝ

Laura pro Marianne

Macdonald s Grahamem pojali podezření, až když byli Janette a M’Kenzie pryč již téměř dvě hodiny. A možná by ani žádné podezření nepojali, kdyby nedošlo k malé nehodě. Jednoho dne Sophia náhodou otevřela vlastním klíčem tajnou zásuvku v Macdonaldově knihovně a zjistila, že v ní Macdonald uchovává důležité písemnosti a také nějaké bankovky nezanedbatelné hodnoty. Se svým objevem se mi svěřila a společně jsme se pak domluvily, že bude jen správné toho hnusného ničemu o jeho peníze připravit – vždyť k nim možná přišel nečestným způsobem! Naplánovaly jsme to tak, že vždy, když jedna z nás půjde náhodou do knihovny, vezme ze zásuvky jednu nebo více bankovek. Několikrát jsme bez problémů provedly přesně to, co jsme si naplánovaly.

Ale běda! Právě v den, kdy Janetta uprchla s M’Kenziem, Sophia potichoučku brala ze zásuvky pátou bankovku, když ji z této bohulibé činnosti naprosto neomaleně vyrušil sám Macdonald, jenž spíše nazlobeně vletěl do místnosti, než aby poklidně vešel. Sophia (jež sice byla přirozeně tak milá, že každého okamžitě odzbrojila, ovšem pokud si situace žádala něco víc, dokázala se chovat tak důstojně, jak jen dámě přísluší), mu věnovala zastrašující pohled a poté se hrozivě zamračila, ovšem provinilec Macdonald se nenechal zastrašit, a tak s jistou pýchou v hlase pronesla: „Proč si dovolujete rušit mě v soukromí?“

Nestydatý Macdonald se ani nesnažil zprostit viny za to, co provedl, a naopak se pokusil Sophii vyčinit, že ho sprostě okradla. To ovšem ranilo její čest a zvolala, zatímco se rychle a nepozorovaně pokusila vrátit bankovku do zásuvky: „Ničemo, jak si dovolujete mě nařknout z takového činu? Jenom při pomyšlení na něco takového bych se musela červenat!“

Ani to podlého a ničemného Macdonalda nepřesvědčilo, a tak pokračoval v kárání právem uražené Sophie, přičemž jazyk jeho výčitek byl nanejvýš urážlivý. Nakonec ji i přes její milou povahu natolik popudil, že ji přiměl k bolestivé odplatě. Oznámila mu tedy, že Janetta uprchla s M’Kenziem a že v tom společně se mnou hrála velmi aktivní úlohu. V tomto okamžiku jejich hádky jsem vstoupila do knihovny i já, abych se stejně jako Sophia cítila více než uražena nepodloženými obviněními ze strany zlého a podlého Macdonalda.

„Vy bídáku!“ zvolala jsem. „Jak si dovolujete tak bez skrupulí špinit bezvadnou pověst této dokonalé dámy s čistou duší? Proč rovnou nepodezříváte z nepravostí mě?“

„Buďte v klidu, madam,“ odpověděl, „samozřejmě že podezřívám i vás, a proto musím projevit přání, abyste obě do půl hodiny opustily tento dům.“

„Půjdeme a rády,“ odvětila Sophia, „v srdcích si vás již dlouho ošklivíme a pod vaší střechou jsme se zdržely tak dlouho pouze kvůli přátelství s vaší dcerou.“

„Přátelství s mou dcerou jste dokázaly opravdu jasně – tím, že jste ji přinutily vrhnout se přímo do náručí bezcharakterního lovce věna,“ odpověděl Macdonald.

„Jistě!“ zvolala jsem. „Při všem neštěstí, které nás potkalo, nás může alespoň utěšovat pomyšlení na přátelství se Janettou a na to, že jsme ji zbavily všech závazků ze strany otce.“

„To musí být pro vaše ušlechtilé duše opravdu milé pomyšlení,“ řekl na to.

Jen co jsme si sbalily garderobu a šperky, opustily jsme Macdonald-Hall. Šly jsme procházkou přibližně půl hodiny a pak se posadily na břehu křišťálově průzračného potůčku, abychom daly odpočinout vyčerpaným údům. Bylo to místo jako stvořené pro klidné rozjímání. Z východu nás chránil háj vzrostlých jilmů a ze západu zase spousta vysokých kopřiv. Před námi bublal potůček a za námi vedla hlavní silnice. Měly jsme náladu na rozjímání a byly v ideálním duševním rozpoložení, abychom si to krásné místo dokázaly užít.

Chvíli jsme obě seděly mlčky, až jsem nakonec přerušila ticho vzrušeným výkřikem: „To je ale nádhera! Škoda že tu s námi nejsou Edward a Augustus. Určitě by také ocenili všechnu tu nádheru okolo.“

„Drahá Lauro,“ vzlykla Sophia, „mějte soucit a zdržte se vzpomínek na mého ubohého manžela, jenž je bohužel stále ve vězení. Běda! Co bych jen dala za to, abych se dozvěděla, jaký osud jej potkal, zda je stále ještě v Newgatu, nebo zda ho snad již pověsili. Nikdy však nebudu natolik silná, abych se donutila zeptat se na něj. Nesnesu ani zmínku o něm, protože i to je příliš velkým soustem pro mé city.“

„Odpusťte mi, drahá Sophie, že jsem se vás tak nevědomky dotkla,“ odpověděla jsem, rychle změnila směr hovoru a poukázala na majestátní jilmy, které nás chránily před západním větrem.

„Běda, milá Lauro,“ odvětila, „snažně vás prosím, vyvarujte se hovoru o něčem tak smutném. Nechtějte opět ranit mé city rozjímáním o těchto jilmech – připomínají mi totiž Augusta. Byl jako ony – vysoký a vznešený, přičemž nepostrádal majestátnost, kterou na nich obdivujete.“

Mlčela jsem v obavě, že bych ji mohla opět nevědomky zarmoutit hovorem o něčem, co by jí z nějakého důvodu připomnělo Augusta.

„Proč mlčíte, Lauro?“ pronesla po krátké odmlce. „Nedokážu snést ticho, které mě nutí k rozjímání, protože se v myšlenkách stále musím vracet k Augustovi.“

„Podívejte na tu nádhernou oblohu nad námi,“ řekla jsem. „Jak kouzelně se na ní střídá modrá s bílými proužky!“

„Ach, drahá Lauro,“ odvětila, přičemž rychle odvrátila oči od oblohy, na niž se při mých slovech zadívala. „Nermuťte mě, prosím, hovorem o něčem, co mi s nesmírnou krutostí připomíná Augustovu modrou saténovou vestu s bílými proužky! Mějte slitování s nešťastnou přítelkyní a vystříhejte se hovoru o něčem tak bolestném.“

Co jsem mohla dělat? V té smutné chvíli byly Sophiiny pocity tak bolestně svíravé a něha, s níž vzpomínala na Augusta, tak dojemná, že jsem již neměla sílu měnit téma hovoru. Právem jsem se totiž obávala, že bych nějakým nečekaným způsobem mohla opět ranit její city nevědomým probuzením vzpomínek na nebohého manžela. Bylo by ovšem stejně kruté, kdybych mlčela, protože mě sama pobízela k hovoru.

Z rozpaků mě vysvobodila nehoda, která se stala v příhodné chvíli – na cestě za námi se naštěstí právě v tom okamžiku převrátil otevřený kočár. Nehoda rázem vyrušila Sophii z trudnomyslných úvah, jimiž se zaobírala. Okamžitě jsme vyskočily a spěchaly na pomoc cestujícím, již byli před pár okamžiky vysoko nad zemí v módním kočáře, ale nyní se svíjeli v prachu cesty.

„To je ale báječná situace k rozjímání o nejistých radostech života!“ řekla jsem Sophii, když jsme se kvapem ubíraly na místo nehody. „Ještě že se objevil tento kočár a že můžeme debatovat o životě kardinála Wolseyho.“ (Kardinál Wolsey se objevuje ve hře Williama Shakespeara J i ndřich VIII., o čemž je zmínka i v dalším díle Jane Austenové, Mansfieldském panství. Původně vlivný a bohatý kardinál nedokázal přesvědčit papeže, aby souhlasil s tím, že se král (indřich VIII. rozvede s první manželkou, pročež upadl v královu nemilost, byl uvězněn za vlastizradu a následně zemřel ve vězení.)

Sophia neměla čas odpovědět, protože se plně soustředila na hrozivou scénu, která se před námi otevřela. Nejprve jsme si všimly dvou velmi elegantně oděných pánů, kteří se váleli ve vlastní krvi. Když jsme přistoupily blíž, zjistily jsme, že jde o Edwarda a Augusta. Ano, drahá Marianne, o naše drahé manžely! Sophia zaječela a okamžitě se sesunula k zemi. Poté jsem vykřikla i já a v mžiku jsem byla jako smyslů zbavená. Obě jsme byly několik minut mimo sebe, a jen jsme se vzpamatovaly, opět jsme upadly do mrákot.

Tato politováníhodná situace trvala dobrou čtvrthodinu, během níž Sophia opakovaně omdlévala a já znovu a znovu padala do mrákot. Nakonec jsme se probraly díky Edwardovu stenu (Edward byl v té chvíli jediný, kdo jevil známky života). Kdybychom bývaly tušily, že jeden z našich manželů žije, nebyly bychom tak zarmoucené – když jsme je však spatřily, byly jsme přesvědčeny, že ani jeden z nich již není naživu, a věděly jsme, že nelze dělat nic jiného než to, co jsme udělaly. Proto jsme nezaslechly jeho steny dříve, než když jsme se chystaly spustit nářek. Nyní jsme spěchaly k Edwardovi, poklekly po jeho boku a zapřísahaly jej, ať neumírá.

„Lauro,“ řekl a upřel na mě apatický pohled, „je mi to líto, ale převrhl jsem se.“

Byla jsem přešťastná, že je ještě při smyslech, a řekla: „Drahý Edwarde, prozraď mi, prosím, než zemřeš, co se událo od onoho nešťastného dne, kdy byl Augustus uvězněn a ty jsi za ním odjel a už se nevrátil.“

„Hned,“ řekl, zhluboka se nadechl a… vydechl naposledy.

Sophia okamžitě upadla do mdlob. Můj žal byl hlasitější. Třásl se mi hlas, do očí se mi vedral prázdný pohled a v obličeji jsem zbledla jako smrt. A byla jsem opět jako smyslů zbavená. Blouznila jsem a hovořila nesrozumitelně: „Neříkejte mi nic o kočárech. Dejte mi housle. Zahraji mu, abych jej ukonejšila v této smutné hodince. Něžné víly, mějte se na pozoru před Amorovými hromy a blesky, vyvarujte se ostrých šípů Jupitera. (V klasické řecké mytologii má pochopitelně šípy Amor a hromy a blesky patří Jupiterovi.) Pohleďte na ten jedlový lesík. Vidím skopovou kýtu. Řekli mi, že Edward není mrtev, ale podvedli mě. Měli ho za okurku.“

Tak jsem pokračovala v divokých výkřicích o Edwardově smrti. Blouznila jsem dvě hodiny a necítila jsem ani nejmenší známky vyčerpání, takže bych nepřestala, kdyby se Sophia neprohrála z mdlob a naléhavě mě neupozornila na to, že se blíží noc a začíná být vlhko.

„Kam se podějeme a skryjeme před tmou a vlhkem?“ otázala jsem se.

„Do té bílé chaloupky,“ odvětila, přičemž ukázala na krásné stavení, které se pojednou zjevilo uprostřed jilmového háje a jehož jsem si předtím vůbec nevšimla.

Souhlasila jsem a bez okolků jsme se vydaly tím směrem. Zaklepaly jsme na dveře. Zanedlouho nám otevřela stará paní. Když jsme ji požádaly, zda by nám poskytla nocleh, řekla, že dům je velmi malý a jsou v něm jen dvě ložnice, ale že v jedné z nich můžeme přespat. Zaradovaly jsme se a následovaly tu dobrou ženu do domu.

V krbu plápolal oheň, což nás potěšilo. Zjistily jsme, že paní domu ovdověla a má sedmnáctiletou dceru. Sedmnáct je krásný věk, ovšem Bridget, jak se jmenovala, byla velmi nehezká a po pravdě řečeno ani její jméno nenaznačovalo, že bychom od ní mohly čekat něco jako vznešené myšlenky či hluboké city. Nebyla nic víc než pouhá veselá, zdvořilá a laskavá mladá žena. Nemohly jsme ji nenávidět, byla pro nás pouze hodna opovržení.

Adieu,

Laura

DOPIS ČTRNÁCTÝ

Laura pro Marianne

Milá mladá přítelkyně, nyní musíte použít veškerou sílu ducha a sebrat všechnu odvahu, protože – běda – následující stránky silně zaútočí na Vaše city. Útrapy, s nimiž jsem Vás již seznámila, byly jen chabým odleskem té, již se chystám vylíčit nyní. Úmrtí otce, matky a manžela na mě samozřejmě silně zapůsobila a má křehká povaha se s nimi téměř nedokázala vyrovnat, ovšem v porovnání s utrpením, které budu líčit nyní, šlo takřka o maličkosti.

Následující ráno po našem příchodu do bílého domku si Sophia náhle začala stěžovat na silnou bolest ve svých drobných údech, k níž se přidalo i nepříjemné bolení hlavy. Vše připisovala prochladnutí během neustálého omdlévání a provlhnutí, když předešlého večera padala rosa. Obávala jsem se, že to je více než pravděpodobné – jak jinak by se dalo vysvětlit, že jsem neměla stejné potíže. Důvodem mohla být jedině tělesná námaha během mých záchvatů šílenství, díky níž mi v žilách stále kolovala krev, a navíc jsem byla patřičně rozehřátá, což mě uchránilo od prochladnutí během lezavého podvečera. Sophia naopak ležela po většinu odpoledne i večera nečinně na zemi, takže byla plně vystavena účinku chladu a vlhka. Její onemocnění se Vám může zdát jako zanedbatelné, ale jakýsi vnitřní hlas mi našeptával, že by pro Sophii vše mohlo skončit tragicky.

Běda! Mé obavy se brzy ukázaly jako naprosto opodstatněné. Sophii bylo hůř a hůř a den ode dne jsem o ni měla stále větší strach. Nakonec zůstala upoutána na lužko, které nám naštěstí poskytla milá paní domu. Sophiin stav se dále zhoršoval a během několika dní byla na pokraji smrti. Takřka bez ustání jsem plakala (a jistě si dokážete představit, že jsem si div oči nevyplakala), ale utěšovalo mě pomyšlení nato, že o ni pečuji, jak nejlépe dokáži. Každý den jsem ronila slzy a skrápěla jimi Sophiinu sladkou tvář. Také jsem ji stále držela za ruku.

„Milovaná Lauro,“ řekla mi několik hodin před smrtí, „vezměte si poučení z mého nešťastného konce a vyvarujte se nerozvážného chování, které jej přivodilo. Vyvarujte se častého omdlévání – v danou chvíli sice může osvěžit ducha a vyvolat příjemný pocit, ale věřte mi, že opakuje-li se příliš často, obzvláště za nevhodného počasí, může být jeho účinek naprosto zničující. Můj osud budiž vám v tomto ohledu varováním. Odcházím jako mučednice svého smutku po ztrátě Augusta. Ztráta vědomí mě nakonec stála život. Vyvarujte se mdlob, drahá Lauro. Záchvat šílenství není ani zčásti tak smrtonosný – vlastně je to tělesné cvičení –, a není-li příliš silný, dovolím si tvrdit, že v důsledku i prospívá zdraví. Hlavu můžete ztrácet, jak je libo, ale rozhodně neomdlévejte…“

Tak zněla Sophiina úplně poslední slova – byla to rada ze smrtelného lože určená výhradně mně. Byla jsem zarmoucená, ale musím říct, že jsem se její radou vždy řídila.

Když jsem přítelkyni oplakala a nechala pochovat, bez meškání (třebaže již byla noc) jsem opustila nenáviděnou vesnici, v níž skonala a poblíž které našli smrt i můj manžel s Augustem. Vyrazila jsem pěšky, ale již po chvíli jel okolo dostavník, a tak jsem do něj nasedla a rozhodla se jet do Edinburghu, kde jsem doufala narazit na nějakého milého přítele, jenž by mě přijal a utěšil v trápení.

Do dostavníku jsem nastupovala za téměř naprosté tmy, a tak jsem ani nedokázala rozeznat, kolik v něm již sedí cestujících, pouze jsem postřehla, že je téměř plný. Nevěnovala jsem nicméně pozornost okolí a oddala se svým chmurným úvahám. V dostavníku bylo naprosté ticho. Ticho, které přerušovalo pouze hlasité chrápání jednoho z cestujících.

„To je ale nevzdělaný balík!“ pomyslela jsem si. „Nemá v sobě snad ani špetku citu, že může jitřit naše city takovým rámusem! Bezpochyby je schopen i nějaké ohavnosti! Určitě by se neštítil ani zločinu!“

Takovými myšlenkami jsem se zaobírala a jsem si jista, že podobně na tom byli i ostatní spolucestující. Konečně se rozednilo, a tak jsem mohla pohlédnout na toho bezcharakterního bídáka, jenž tak hrozně rušil klid noci a zraňoval moje city. Byl to Sir Edward, otec mého zesnulého manžela. Vedle něj seděla Augusta a vedle mě lady Dorothea a Vaše matka. Dokážete si jistě představit, jak mě překvapilo, že sedím mezi starými známými. A užasla jsem ještě více, když jsem vyhlédla z okna. Vpředu na kozlíku jsem spatřila Philippu s manželem a vzadu na stupátku zase stáli bok po boku Philander a Gustavus.

„Bože na nebi!“ zvolala jsem. „Je to vůbec možné, že bych se tak nečekaně ocitla uprostřed nejbližších příbuzných a přátel?“

Po těch slovech se probudili i ti, kdož stále dřímali, a všichni upřeli své zraky do rohu, v němž jsem seděla.

„Ach, drahá Isabelo!“ pokračovala jsem a vrhla se přes lady Dorotheu do její náruče. „Přitiskněte svou nešťastnou Lauru ještě jednou na svá ňadra. Běda! Když jsme se rozloučily ve Vale of Uske, byla jsem šťastně sezdána s nejlepším z Edwardů a měla jsem ještě otce i matku. Tehdy mě ještě nepotkaly útrapy, ale nyní nemám na světě již nikoho než vás.“

„Co tím chcete říct?“ přerušila mě Augusta. „Je snad můj bratr mrtev? Snažně vás prosím, řekněte nám, co se mu přihodilo.“

„Jistě, vy chladná, bezcitná vílo,“ odvětila jsem, „váš nebohý bratr již není mezi námi, a tak se můžete radovat, že jste jedinou dědičkou majetku Sira Edwarda.“

Ačkoli jsem jí opovrhovala ode dne, kdy jsem zaslechla rozhovor mezi ní a mým Edwardem, vyhověla jsem její prosbě, k níž se posléze připojil i Sir Edward, a vylíčila celé společnosti onu smutnou záležitost. Všichni byli po vyslechnutí tragického příběhu velmi otřeseni, dokonce i zatvrzelý Sir Edward s bezcitnou Augustou. Pak mě Vaše matka požádala, abych vyprávěla o všech neštěstích, která mě potkala od doby, kdy jsme se viděly naposledy. A tak jsem všem řekla o Augustově uvěznění a zmizení mého Edwarda, o našem příjezdu do Skotska, o nečekaném setkání s dědečkem a bratranci, o pobytu v Macdonald-Hall, o výjimečné službě, již jsme prokázaly Janettě, o nevděku jejího otce a jeho nelidském chování, nepodložených podezřeních a surovém zacházení i o tom, jak nás nakonec vyhnal, o tom, jak jsme naříkaly nad ztrátou Edwarda a Augusta, a nakonec o smutném skonu mé milované společnice.

Ve tváři Vaší matky se po celou dobu mého vyprávění zračila hluboká lítost a překvapení, ovšem musím bohužel podotknout, že během mého líčení událostí a útrap byla spíše překvapená, než by projevovala lítost, a dokonce si troufala kritizovat to, jak jsem se v mnoha situacích, v nichž jsem se ocitla, zachovala. Byla jsem si samozřejmě jista, že mé chování vždy odráželo jistou důstojnost a čistý cit, a tak jsem jejím poznámkám nevěnovala příliš pozornosti, i když jsem měla pocit, že se neospravedlnitelnými výtkami snaží pošpinit moji skvělou pověst. A tak jsem ji raději požádala, aby ukojila mou zvědavost a řekla mi, jak se dostala až do Skotska. Jakmile mému přání v tomto ohledu vyhověla a vylíčila mi dopodrobna vše, co se jí událo od doby, kdy jsme se rozloučily (což Vám matka jistě také ráda sdělí, pokud se tak již nestalo), obrátila jsem se na Augustu, aby mi sdělila, co prožila během doby, kdy jsme se neviděly. Pochopitelně jsem se zajímala i o osudy Sira Edwarda a lady Dorothey.

Augusta mi řekla, že našla obrovskou zálibu v přírodních krásách a že po přečtení Cesty po Skotské vysočině od Williama Gilpina (Jde o velmi zjednodušený název díla tohoto spisovatele, jehož estetika malebná se stala vděčným terčem útoků ze strany Jane Austenové jak zde (pouhý rok poté, co Gilpinovo dílo vyšlo), tak později v románu Rozum a cit.) chtěla za každou cenu spatřit krásné scenérie v této části světa, a tak přesvědčila otce, aby se vydali na cestu do těchto končin. Společně pak umluvili lady Dorotheu, aby se k nim přidala. Před několika dny dorazili do Edinburghu a odtamtud vyráželi každý den dostavníkem na výlety po okolí. Právě v době, kdy jsme se shledali, se vraceli z vyjížďku.

Dále jsem se otázala na Philippu a jejího manžela, jenž, jak jsem posléze zjistila, již dávno utratil všechny peníze a musel si začít vydělávat na živobytí tím jediným, co uměl opravdu dobře, totiž jízdou na koni. Prodal proto vše, co s Philippou měli, kromě kočáru, který nechal přestavět na dostavník. Odjel s ním do Edinburghu, aby se dostal mimo dosah všech známých, a každý druhý den odtud jezdil do Sterlingu. (Jde o město Stirling, které se nachází přibližně třicet mil od Edinburghu na východním pobřeží Skotska.) Philippa byla do nevděčného manžela pořád zamilovaná, následovala jej do Skotska a při jízdách mezi Edinburghem a Sterlingem jej stále doprovázela.

„Otec se rozhodl využívat při cestách za krásami okolí výhradně jejich dostavník pouze proto, aby si trochu vydělali,“ pokračovala Augusta. „Samozřejmě by pro nás bylo daleko pohodlnější cestovat po Vysočině poštovním vozem než se trmácet každý druhý den z Edinburghu do Sterlingu a zpět v přeplněném a nepohodlném dostavníku.“

Naprosto jsem sdílela její pocity a v duchu měla Siru Edwardovi za zlé, že obětoval pohodlí vlastní dcery kvůli směšné stařeně, jejíž pošetilost, jež ji vehnala do svazku s tak mladým mužem, měla být potrestána. Jeho chování ovšem plně odpovídalo jeho charakteru – co lze očekávat od muže, v němž není kouska citu, jemuž je cizí porozumění a jenž ještě navíc chrápe?

Adieu,

Laura

DOPIS PATNÁCTÝ

Laura pro Marianne

Když jsme dorazili do města, kde jsme se chystali posnídat, chtěla jsem si pohovořit s Philanderem a Gustavem. Jakmile jsem vystoupila z dostavníku, obešla jsem ho a láskyplně se jich otázala na zdraví, přičemž jsem vyjádřila obavy z jejich nepříjemné situace. Zprvu vypadali poněkud zmateně, protože se určitě hrozili toho, že bych po nich mohla požadovat vysvětlení, co se stalo s penězi, jež mi dal dědeček a o které mě tak nečestným způsobem připravili. Když však zjistili, že o té nepěkné záležitosti nehodlám hovořit, nechali mě přistoupit blíže, abychom si mohli lépe popovídat. Přisedla jsem k nim na stupátko, a zatímco zbytek osazenstva dostavníku hltal toasty s máslem a zapíjel je zeleným čajem, věnovali jsme se daleko kultivovanější záležitosti a zapředli důvěrný rozhovor. Vylíčila jsem jim vše, co se mi v životě přihodilo, a požádala je, aby mi řekli o tom, co potkalo je.

„Jak již víte, jsme synové dvou nejmladších dcer, které měl lord St. Clair s italskou operní pěvkyní Laurinou. Naše matky nikdy neodhalily jména našich otců, ale obecně se má za to, že otcem Philandera je zedník Philip Jones a mým otcem je výrobce korzetů z Edinburghu Gregory Staves. To ovšem nemá téměř žádný význam, protože naše matky se za ně neprovdaly, a tak nebyl náš starý šlechtický rod zneuctěn. Matka Philandera Bertha a moje matka Agatha vždy žily společně. Neoplývaly bohatstvím, měly dohromady nějakých devět tisíc liber, ale protože jim úroky ani zdaleka nestačily k živobytí, v době, kdy nám bylo patnáct let, jim zbylo již jen devět set. Zbylé peníze měly schované v zásuvce jednoho ze stolů v přijímacím salónu, aby byly vždy po ruce. Nevzpomínám si již, zda šlo pouze o to, že byly peníze vždy na stejném místě a nebyl problém je vzít, či zda šlo o náhlé pohnutí naší přecitlivělé mysli (právě naše citlivost byla vždy všem nápadná). V každém případě jsme v patnácti letech sebrali oněch devět set liber a utekli z domova. Rozhodli jsme se, že penězi budeme šetřit a neutratíme je pošetile nebo za nedůležité věci. Proto jsme je rozdělili do devíti balíčků. Jeden byl určen na jídlo, druhý na pití, třetí na ubytování, čtvrtý na dopravu, pátý na koně, šestý na služebnictvo, sedmý na zábavu, osmý na šaty a devátý na stříbrné přezky.

Když jsme tedy rozdělili peníze na výdaje během následujících dvou měsíců (protože jsme předpokládali, že nám devět set liber vydrží asi tak dlouho), spěchali jsme do Londýna, kde jsme měli to štěstí, že jsme vše utratili během sedmi týdnů, tedy o šest dní dříve, než jsme plánovali. Jakmile jsme se šťastně zbavili tíhy tolika peněz, začali jsme uvažovat o návratu domů k matkám. Náhodou jsme se však dozvěděli, že obě zemřely hladem, a tak jsme se svého plánu vzdali. Jelikož jsme vždy toužili po prknech divadla, chtěli jsme se přidat ke kočovné herecké společnosti. Nabídli jsme tedy své služby jedné z nich a byli přijati.

Byla to opravdu malá společnost – sestávala pouze z principála, jeho ženy a nás. Alespoň nás bylo méně při rozdělování peněz, a tak jediná nepříjemnost vyplývala z nedostatku her pro tak málo herců, protože v náročnějších kusech bychom nemohli obsadit všechny postavy. Tato maličkost nám však vůbec nevadila. Jedním z našich nejúspěšnějších představení byl Macbeth. Principál hrál Banka a jeho žena lady Macbeth. Já jsem hrál tři čarodějnice a Philander všechny zbývající role. Po pravdě řečeno, nebyla tato tragédie jen naším nejlepším, ale také jediným představením. Procestovali jsme s ním celou Anglii a Wales a nakonec jsme přijeli do Skotska, abychom jej představili i ve zbytku Velké Británie.

Když jste přijela do onoho města, kde jste se setkala s dědečkem, náhodou jsme přebývali nedaleko. Byli jsme právě na dvoře hostince, když se objevil jeho kočár. Spatřili jsme jeho erb a poznali, komu patří, a protože jsme věděli, že je lord St. Clair náš dědeček, shodli jsme se, že před ním odhalíme, kdo jsme, a požádáme jej o finanční výpomoc. A sama víte, že jsme měli úspěch. Dostali jsme dvě stě liber a bez meškání odjeli z města, kde jsme zanechali principála s manželkou, aby si hráli Macbetha sami. Vyrazili jsme do Sterlingu a tam s grácií utratili naše malé jmění. Nyní se vracíme do Edinburghu, abychom se opět věnovali herectví, tentokrát na vyšší úrovni. A to je, milá sestřenko, celý náš příběh.“

Poděkovala jsem milému mladíkovi za zábavné vyprávění, popřála jim mnoho zdaru a štěstí a pak je opustila a přidala se k přátelům, kteří mě již netrpělivě očekávali.

Mé vyprávění se chýlí k závěru, drahá Marianne, tedy alespoň prozatím.

Nakonec jsme dorazili do Edinburghu a Sir Edward mi řekl, že by byl rád, kdybych od něj jako vdova po jeho synovi přijala čtyři sta liber měsíčně. Jeho nabídku jsem laskavě přijala, ovšem neopomněla jsem poznamenat, že mi bezcitný baronet nabízí peníze spíše jako vdově po Edwardovi než jako milé a kultivované Lauře.

Usadila jsem se v romantické vesnici na Skotské vysočině, kde dodnes žiji nerušena bezvýznamnými návštěvami, užívám si smutku a samoty a neustále oplakávám smrt otce, matky, manžela a přítelkyně.

Augusta se před několika lety vdala za Grahama, s nímž se seznámila během pobytu ve Skotsku a jenž jí vyhovoval ze všech mužů nejvíce.

Sir Edward se ve stejném roce oženil s lady Dorotheou v naději, že společně přivedou na svět dědice jeho titulu a majetku. (Sir Edward toužil po dalším mužském potomkovi, protože jeho dcera Augusta nemohla zdědit titul baroneta.) Jeho přání se vyplnilo.

Philander a Gustavus se poté, co získali jisté renomé v cdinburských divadlech, přesunuli do londýnské Covent Garden, kde sklízejí úspěchy jako Lewis a Quick. (Jde o známé londýnské herce té doby (Lewis se občas uvádí jako Lewes), které si Jane Austenová s oblibou dobírala.)

Philippa stále ještě doplácí na svou pošetilost. Její manžel dodnes jezdí s dostavníkem mezi Edinburghem a Sterlingem.

Adieu, nejdražší Marianne,

Laura

JACK A ALICE

Tento román věnuje nejoddanější ponížená

služebnice – autorka – s úctou panu Francisi Williamu

Austenovi, (bratr Jane Austenové, který sloužil ve válečném námořnictvu, posléze se stal admirálem) lodnímu poddůstojníkovi

na lodi Její Výsosti Perseverance

KAPITOLA PRVNÍ

Jednoho dne bylo panu Johnsonovi třiapadesát let. O dvanáct měsíců později mu bylo čtyřiapadesát, což jej tak potěšilo, že se rozhodl u příležitosti dalších narozenin uspořádat pro své děti a přátele maškarní bál. Proto v den, kdy dosáhl pětapadesáti let, rozeslal všem sousedům pozvánky na chystanou událost. Okruh jeho známých v té části světa věru nebyl příliš početný, protože sestával pouze z lady Williamsové, pana a paní Jonesových, Charlese Adamse a tří slečen Simpsonových – ti všichni žili v jeho sousedství v Pammydiddlu a byli na bál pozváni.

Než pokročím dále a budu popisovat události onoho večera, považuji za vhodné představit čtenářům osoby, které se jej zúčastnily.

Pan a paní Jonesovi byli oba poměrně vysocí a velmi vznětliví, ale jinak byli způsobní a veselí. Charles Adams laskavý, kultivovaný a okouzlující mladý muž a jeho krása byla tak oslnivá, že mu do tváře nemohl pohlédnout snad nikdo s výjimkou orlů.

Slečna Simpsonová byla příjemná a slušně vychovaná, měla milou povahu a její jedinou chybou byla bezmezná ctižádostivost. Její sestra Sukey byla závistivá, zlomyslná a plná nenávisti. Byla malá, tlustá a protivná. Její mladší sestra Cecilia byla velmi pěkná, ale její způsoby byly až příliš strojené na to, aby byla roztomilá. Lady Williamsová měla všemožné přednosti. Byla vdova, po manželově smrti jí náležela nemalá apanáží a její tvář byla stále krásná. Byla sice blahovolná a poctivá, ale také štědrá a upřímná, a ačkoli byla zbožni a laskavá, byla také svědomitá a přátelská, a ač byla elegantní a milá, byla také uhlazená a zábavná.

Johnsonovi se stále velmi milovali a měli spoustu skvělých vlastností, i když je až moc přitahovala láhev a kostky.

Tolik tedy, co se týká celé společnosti, jež se shromáždila v elegantním salónu domu pana Johnsona, přičemž nejpozoruhodnější z dámských masek byla určitě půvabná Milenka. Z mužských masek sklidilo největší obdiv Slunce. Jeho oči vysílaly paprsky nikoli nepodobné těm slunečním, ovšem nevýslovně silnější! Vlastně tak silné, že se nikdo neodvážil vydat se do vzdálenosti kratší než půl míle od nich, což znamenalo, že Slunce mělo většinu místnosti pouze pro sebe – salón totiž nebyl větší než tři čtvrtiny míle na délku a půl míle na šířku. Nakonec muž v masce Slunce zjistil, že pronikavé paprsky jsou společnosti velmi nepříjemné a že se kvůli němu všichni shromáždili v jednom rohu místnosti, a tak přivřel oči, načež v něm všichni poznali Charlese Adamse v prostém zeleném plášti a bez masky.

Když všichni vyšli z údivu, pozornost společnosti se upřela na dvě osoby ve škraboškách, které postupovaly sálem příšerným způsobem. Obě byly vysoké, ale zdálo se, že jinak mají spoustu dobrých vlastností.

„To jsou,“ řekl Charles duchaplně, „pan a paní Jonesovi.“ A opravdu tomu tak bylo.

Nikdo ovšem nemohl uhodnout, kdo se skrývá za maskou Milenky. Ta se však nakonec obrátila na krásnou Květenu, která spočívala ve strojené pozici na pohovce: „Ach, Cecilie, kéž bych byla tou, za niž se vydávám.“ Charles Adams, jenž se nikdy nemýlil, v ní promptně odhalil elegantní, leč ctižádostivou Carolinu Simpsono-vou, přičemž v osobě, na niž se obrátila, správně poznal její pěknou, leč až příliš strojenou sestru Cecilii.

Společnost se pak přesunula k hracímu stolku, u něhož byly plně zabrány do hry tři osoby ve škraboškách (každá s lahví v ruce). Od pohoršlivé scény ovšem záhy rychle prchala žena v masce Ctnosti, zatímco malá tlustá žena v masce Závisti přesedávala od jednoho h ráče ke druhému. Charles Adams opět prokázal bystrost a ve třech hráčích odhalil Johnsonovy, v masce Závisti Sukey Simpsonovou a pod maskou Ctnosti lady Williamsovou.

Poté všichni masky odložili a celá společnost se uchýlila do jiné místnosti, aby se věnovala elegantní a dobře připravené zábavě, během níž kolovaly láhve díky třem Johnsonovým velmi rychle a po které byli všichni účastníci (dokonce včetně Ctnosti) odneseni domů namol opilí.

KAPITOLA DRUHÁ

O maškarním bále mluvili obyvatelé Pammydiddlu ještě tři měsíce téměř při každé příležitosti, ale žádná z masek nebyla tak vděčným námětem k hovoru jako Charles Adams. Jeho jedinečné vzezření, paprsky vysílané jeho očima, bystrý úsudek a vlastně celkový dojem z něj si dokázal podmanit srdce nejedné mladé dámy, i když ze šesti přítomných onoho večera okouzlil pouze jedinou. Tou nešťastnicí, jež nedokázala odolat síle jeho kouzla, byla Alice Johnsonová. Ačkoli se mým čtenářům může zdát divné, že svou dokonalostí dokázal dobýt pouze její srdce, musím zde podotknout, že slečny Simpsonovy byly do značné míry imunní vůči jeho kouzlu kvůli vlastní ctižádostivosti, závisti a sebestřednosti.

Veškeré tužby Caroliny se soustředily na hledání manžela, zatímco v Sukey dokázala řečená dokonalost vzbudit pouze závist, a nikoli lásku. Cecilia pak byla natolik vroucně zahleděná do sebe, že ji nedokázal potěšit nikdo jiný. Pokud jde o lady Williamsovou a paní Jonesovou, první z nich byla příliš rozumná, než aby se dokázala zamilovat do někoho o tolik let mladšího, a druhá byla sice vysoká a vášnivá, ale měla příliš ráda vlastního manžela, než aby vůbec dokázala pomyslet na náklonnost k někomu jinému.

Ovšem navzdory veškerým snahám slečny Johnsonové vzbudit v Charlesi Adamsovi náklonnost si jeho chladné a lhostejné srdce podle všeho chtělo zachovat svobodu. Byl sice ke všem zdvořilý, ale nikoho neměl v lásce, a tak byl stále oním milým Charlesem Adam-sem plným života, avšak bez špetky citu.

Jednoho večera se Alice poněkud rozvášnila po víně (což nebyla žádná výjimka) a rozhodla se hledat útěchu pro svou zmatenou mysl a nešťastně zamilované srdce v hovoru s inteligentní lady Williamsovou.

Milostivou paní našla doma, kde trávila většinu času, protože nerada chodila ven. Podobně jako báječný Sir Charles Grandison považovala za nedůstojné nechat se zapírat a tento módní způsob vyhýbání nepříjemným návštěvám považovala za jen o něco horší věc než dvojženství.

Navzdory vínu, které vypila, byla ubohá Alice poněkud duchem mimo. Nedokázala myslet na nic jiného než na Charlese Adamse, chtěla mluvit pouze o něm, a byla navíc tak otevřená, že lady Williamsová brzy odhalila, že Alicin problém spočívá v neopětované lásce.

To v ní vzbudilo takovou vlnu lítosti a soucitu, že Alici řekla: „Naprosto chápu, drahá slečno Johnsonová, že vaše srdce nedokázalo odolat úchvatnému kouzlu toho mladého muže, a je mi vás upřímně líto. Je to vaše první láska?“

„Ano.“

„To mě tedy mrzí ještě víc. Sama jsem smutným příkladem trápení, která provázejí první lásku, a jsem rozhodnuta se podobným útrapám do budoucna vyhnout. Kéž by pro vás nebylo již příliš pozdě udělat totéž. Pokud ještě není, pokuste se, milá dívko, uchránit od velkého nebezpečí. Když se zamilujete podruhé, většinou to nemá tak dalekosáhlé následky. K tomu tak nemám, co bych řekla. Vyvarujte se první lásky a nebudete se muset obávat druhé.“

„Zmínila jste se, madam, že jste sama trpěla tím, před čím mě varujete. Byla byste tak laskavá a vylíčila mi, co se vám v životě přihodilo?“

„Ale s radostí, drahoušku.“

KAPITOLA TŘETÍ

„Můj otec žil v Berkshiru a měl nezanedbatelné jmění a samozřejmě mě a několik dalších dětí. Přišla jsem o matku, když mi bylo pouhých šest let. Protože jsem byla velmi malá a křehká, otec se rozhodl neposlat mě do školy, ale najmout schopnou guvernantku, aby se postarala o mé vzdělání doma. Bratry poslal do škol, jež odpovídaly jejich věku, a o sestry, které byly mladší než já, se starala vychovatelka.

Slečna Dickinsová byla skvělou guvernantkou. Vedla mě cestou ctnosti a pod jejím dozorem jsem byla den ode dne roztomilejší. Možná bych byla dnes úplně dokonalá, kdyby nás s mou milovanou učitelkou nerozdělili, když jsem dosáhla sedmnácti let. Nikdy nezapomenu její poslední slova. ‚Drahá Kitty,‘ řekla, ‚přeji ti dobrou noc‘ Nikdy více jsem ji nespatřila,“ pokračovala lady Williamsová a otřela si oči. „Téže noci uprchla s komorníkem.

Následující rok mě otcova vzdálená příbuzná pozvala k sobě, abych u ní ve městě strávila zimní měsíce. Paní Watkinsová sledovala poslední módu, věnovala se rodině a byla bohatá. Téměř všichni o ní říkali, že je krásná, ale s tím jsem nikdy příliš nesouhlasila, protože podle mě měla příliš vysoké čelo, malé oči a červené tváře.“

„Jak je to možné?“ přerušila slečna Johnsonová vyprávění lady Willimasové, přičemž zrudla vztekem. „Myslíte si, že může někdo mít příliš červené tváře?“

„Samozřejmě že si to myslím. A řeknu vám, drahá Alice, proč tomu tak je. Má-li člověk v kůži příliš velký podíl červené barvy, podle mého názoru pak jeho tvář vypadá, jako by byla červená.“

„Může ale být tvář opravdu příliš červená?“

„Zajisté, milá slečno Johnsonová. Hned vám řeknu proč. Když je tvář příliš červená, není tak přitažlivá, jako kdyby byla bledší.“

„Madam, pokračujte, prosím, ve vyprávění.“

„Inu, jak jsem již řekla, ona dáma mě pozvala k sobě, abych u ní ve městě strávila několik zimních týdnů. Téměř všichni muži se shodovali, že je krásná, ale podle mě měla příliš vysoké čelo, malé oči a červené tváře.“

„V tom se, madam, jak jsem již řekla, jistě musit mýlit. Paní Watkinsová nemohla mít příliš červené tváře, protože je nikdo nemá takové.“

„Je mi líto, drahoušku, ale v tomto ohledu s vámi nemohu souhlasit. Dovolte mi, abych vám to vysvětlila jasně. Můj názor je takový, že má-li žena ve tvářích příliš červené barvy, jsou její tváře prostě příliš červené.“

„A co když ve tvářích nemá příliš červené, madam?“

Slečna Johnsonová již ztratila veškerou trpělivost a situace byla o to horší, že lady Williamsová zůstávala sedět bez hnutí a zachovávala si chladnou hlavu. Milostivá paní měla navíc ještě jednu výhodu, protože na rozdíl od Alice nebyla opilá. Alici naopak přemíra vína rozpálila a naprosto rozvášnila, takže sotva dokázala mírnit svůj hněv.

Spor se nakonec natolik vyostřil, že Alice téměř přešla od slov k ranám, a tak bylo velké štěstí, že vstoupil pan Johnson a přes jisté těžkosti se mu podařilo odvést Alici od lady Williamsové, paní Watkinsové a jejích červených tváří.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Mí čtenáři pravděpodobně získali pocit, že takový hádka musela nutně znamenat konec důvěrných styků mezi Johnsonovými a lady Williamsovou, ale opak byl pravdou. Její milost byla až příliš rozumná, aby se hněvala kvůli chování, které považovala za přirozený následek opilosti. A Alice chovala lady Williamsovou v tak upřímné úctě (a navíc si ráda vychutnávala její červené víno), že jí byla ochotna téměř ve všem ustoupit.

Několik dní poté, co se usmířily, se zastavila lady Williamsová u slečny Johnsonové a navrhla jí procházku citrónovníkovým hájem, jenž se rozkládal mezi prasečím chlívkem milostivé paní a rybníčkem pro napájení a koupání koní Charlese Adamse. Alice byla tak dojata laskavostí ze strany lady Williamsové a tak potěšena vyhlídkou na to, že procházka povede až k Charlesovu rybníčku, že návrh přijala s viditelným potěšením. Nedošly daleko, když ji ze šťastného rozjímání vytrhla slova lady Williamsové.

„Zatím jsem, drahá Alice, nepokračovala v líčení toho, co se mi v životě přihodilo, protože jsem vám nechtěla připomínat situaci, která – protože na vás vrhá spíše špatné než dobré světlo – by měla být raději zapomenuta.“

Alici se začala hrnout krev do tváří a chtěla promluvit, když tu si milostivá paní všimla její nelibosti a raději pokračovala:

„Mám neblahý pocit, má drahá, že tím, co jsem právě řekla, jsem vás přivedla do rozpaků. Ujišťuji vás však, že vám nechci působit bolest připomínáním něčeho, co nelze změnit. Když zvážím všechna pro a proti, nemyslím si, že byste byla tak vinna jako mnoho jiných lidí, protože když si člověk vypije, nezodpovídá za své činy.“

„To nemohu snášet, madam. Žádám vás…“

„Milá dívko, netrapte se tím již. Ujišťuji vás, že jsem vám již plně odpustila vše, co jste řekla a udělala. Ani jsem se na vás nezlobila, protože, jak jsem mohla vidět, byla jste téměř na mol opilá. Vím, že jste si prostě nedokázala pomoct, abyste neřekla ty divné věci. Vidím ale, že vás opět přivádím do rozpaků, a tak změním téma a budu se snažit nevracet se k tomu. Vše je zapomenuto. Budu tedy pokračovat ve svém životním příběhu, ale upozorňuji vás, že již nebudu popisovat paní Watkinsovou, protože by šlo pouze o oživování starého příběhu, a navíc jste ji nikdy neviděla, takže pro vás vůbec nic neznamená, jestli měla příliš vysoké čelo, malé oči a červené tváře.“

„Zase! Lady Wiliamsová, to už je příliš!“

Opakování té staré historky Alici tak popudilo, že nevím, co by bylo následovalo, kdyby obě ženy náhle nezaujalo něco jiného. Pod jedním z citrónovníků ležela půvabná mladá žena a zjevně se zmítala ve velkých bolestech. Taková scéna musela nutně přitáhnout jejich pozornost, a tak hned zapomněly na neshody, spěchaly k ní se soucitnou něhou a oslovily ji:

„Zdá se, krásná vílo, že vás něco hrozně trápí. Pokud nám vyjevíte, o co jde, rády vám budeme nápomocny. Byla byste tak laskavá a vylíčila nám, co se vám v životě přihodilo?“

„S radostí, milé dámy, budete-li tak laskavé a usadíte se zde.“

Sedly si tedy k ní a ona začala vyprávět.

KAPITOLA PÁTÁ

„Pocházím ze severního Walesu, kde je můj otec jedním z hlavních krejčích. Vzhledem k tomu, že pocházím z početné rodiny, otec se nechal snadno přemluvit sestrou mé matky, vdovou žijící v dobrých poměrech, jež provozuje hostinec v sousední vesnici, aby si mě mohla vzít na vychování – na vlastní náklady. Tak jsem u ní bydlela osm let a během té doby pro mě najímala prvotřídní mistry, kteří mě učili všemu umění, jež dívka mého stavu potřebuje. Pod jejich vedením jsem se naučila tančit a věnovala se i hudbě, malování a světovým jazykům, pročež jsem byla vzdělanější než kterákoli jiná dcera krejčího ve Walesu. Ještě před půl rokem nebylo na světě šťastnějšího stvoření… Měla jsem vám však již dříve říci, že největší dům v sousedství patří Charlesi Adamsovi, jenž vlastní i cihlový dům, který vidíte tamhle.“

„Charles Adams!“ zvolala užaslá Alice. „Vy se znáte s Charlesem Adamsem?“

„Bohužel ano, madam. Přijel asi před půl rokem pro nájem za dům, o kterém jsem se zmínila. Tenkrát jsem ho poprvé spatřila, nebo – jak říkáte, madam – seznámila se s ním. Nemusím vám ani popisovat, jak je okouzlující. Nedokázala jsem mu odolat…“

„Ach, kdo by dokázal?“ povzdechla si Alice.

„Teta se důvěrně zná s jeho kuchařkou, a tak jsem ji požádala, zdali by přes svou přítelkyni nedokázala zjistit, jestli je nějaká šance, že by opětoval moje city. Zaslal tedy jednoho večera na čaj s paní Susan, jež se během rozhovoru zmínila o tom, jak dobrou má službu a jak laskavý je její pán. Teta ji začala obratně zpracovávat a během chvilky se Susan uvolila říct, že si nemyslí, že by se její pán kdy oženil.

‚Jelikož,‘ pronesla, ‚mi velmi často opakuje, že jeho manželka musí být mladá, krásná, urozená, inteligentní, bohatá a musí si ho zasloužit. Mnohokrát jsem se mu snažila jeho rozhodnutí vymluvit,‘ pokračovala, ‚a přesvědčit ho, že je nanejvýš nepravděpodobné, že by takovou dámu kdy potkal, ale bez úspěchu. Stále je přesvědčen o správnosti svého rozhodnutí.‘

Dokážete si jistě představit, dámy, jak mě zarmoutilo, když jsem se o tom doslechla, protože jsem se obávala, že ač jsem mladá, krásná, inteligentní, pravděpodobně zdědím tetin dům a hostinec – a myslím, že bych si ho i zasloužila – a jistě mě nebude považovat za dostatečně urozenou a hodnou jeho ruky.

Rozhodla jsem se nicméně ke smělému činu a napsala mu velmi milý dopis, v němž jsem mu něžně nabídla své srdce i ruku. Odpovědí mi bylo zlostné a rázné odmítnutí. Myslela jsem si ale, že jde spíše o projev jeho skromnosti než o co jiného, a tak jsem se na něj i nadále obracela se stejnou nabídkou. Na žádný z mých dopisů mi už ale neodpověděl a brzy poté odjel. Jakmile jsem se dozvěděla o jeho odjezdu, napsala jsem mu sem a sdělila mu, že budu mít brzy tu čest čekat na něj v Pammydiddlu. Opět jsem se nedočkala odpovědi.

Mlčení jsem považovala za souhlas, a tak jsem bez vědomí tety opustila Wales a po únavné cestě dorazila dnes ráno až sem. Když jsem se ptala po jeho domě, někdo mi ukázal, že musím projít tímto lesem a za nimi že už jeho dům uvidím. Mé srdce se naplnilo radostí nad tím, že ho opět spatřím, a tak jsem bez meškání vykročila a dostala se až na toto místo. Zničehonic se mi však do něčeho zachytila noha, a když jsem se podívala zblízka, zjistila jsem, že jsem se chytla do ocelové pasti, kterých je v místech, kam chodí muži na lov, vždy požehnaně.“

„Ach!“ vykřikla lady Williamsová. „Jaké štěstí, že jsme na vás narazily, protože jinak by nás nejspíš potkalo stejné neštěstí.“

„Zdá se, že máte opravdu štěstí, dámy. Škoda že jsem ho neměla před chvilkou i já. Jak si jistě dokážete představit, křičela jsem ze všech sil, až se můj hlas rozléhal po celém lese. Nakonec přišel jeden ze sluhů toho nelidského ničemy a pomohl mi vymanit se z té hrozné pasti, ale stejně bylo pozdě – jednu nohu mám dočista zlomenou.“

KAPITOLA ŠESTÁ

Po smutném vyprávění se jasné oči lady Williamsové zalily slzami a Alice bezděky zvolala:

„Ach, krutý Charles! Jak může zraňovat srdce a nohy všech krásek?“

Lady Williamsová ji náhle přerušila a poznamenala, že se neprodleně musejí postarat o zraněnou nohu mladé dámy. Proto nejprve prohlédla zlomeninu a hned se obratně pustila do operace, což bylo o to obdivuhodnější, že nikdy předtím nic takového neprováděla. Lucy se pak zvedla ze země, a když se přesvědčila, že může chodit bez nejmenších problémů, vydala se s nimi na výslovné přání lady Williamsové do jejího domu.

Lucyina perfektní postava, krásná tvář a elegantní způsoby natolik okouzlily Alici, že když se po večeři loučily, ujistila ji, že kromě otce, bratra, strýců, tet, bratranců, sestřenic a dalších příbuzných ji má raději než téměř kohokoli jiného na světě.

Toto lichotivé ujištění by Lucy oprávněně velmi těšilo, kdyby si předtím jasně nevšimla, že si přívětivá Alice až příliš dopřává červeného vína lady Williamsové.

Milostivá paní se svou pověstnou bystrostí vyčetla z inteligentní Lucyiny tváře, co si o této záležitosti myslí, a jakmile slečna Johnsonová odešla, obrátila se na ni:

„Až poznáte Alici důvěrněji, nepřekvapí vás, že to mile stvoření tak trochu moc pije. Takové věci se dějí každý den. Má mnoho neobyčejných a okouzlujících vlastností, ale střízlivost určitě není její silnou stránkou. Nerada to říkám, ale nikdy jsem také nepoznala větší hráče než její rodinu – a Alice je v tomto ohledu nejhorší. Jinak je ovšem okouzlující. Neznám nikoho jiného s tak milou povahou, i když jsem ji zažila i pěkně rozzlobenou! Je to v každém případě milá mladá dáma a jsem si jista, že se vám bude líbit. Neznám nikoho, kdo by byl tak laskavý jako ona. Ale kdybyste ji viděla tenkrát večer, jak se vztekala! A navíc kvůli takové malichernosti! Je to ale opravdu velmi milá dívka a vždy ji budu mít ráda.“

„Podle toho, jak ji líčíte, se zdá, že má mnoho dobrých vlastností,“ odpověděla Lucy.

„Ale jistě, na tisíc,“ odvětila lady Williamsová. „Na druhé straně ji znám dlouho a mám ji ráda, takže jsem možná slepá k jejím chybám.“

KAPITOLA SEDMÁ

Následujícího rána se všechny tři slečny Simpsonovy vydaly za lady Williamsovou, jež.je přijala s největší, zdvořilostí a představila jim Lucy. Nejstarší ze slečen Simpsonových jí byla tak okouzlena, že při loučení prohlásila, že její jedinou touhou je, aby s nimi jela následujícího dne do Bathu, kde chtějí strávit několik týdnů.

„Lucy,“ řekla lady Williamsová, „je vám plně k dispozici. Bude-li chtít pozvání přijmout, nemusí se na mě vůbec ohlížet, i když vskutku nevím, jestli se s ní budu vůbec schopna rozloučit. Nikdy nebyla v Bathu a myslím si, že by to pro ni byl velice příjemný výlet.

„Mluvte, má drahá,“ pokračovala, zatímco se otáčela směrem k Lucy.

„Co říkáte na to, že byste se přidala k těmto dámám? Bez vás budu nešťastná. Bude to pro vás velmi příjemný výlet. Doufám, že pojedete. Pokud se rozhodnete jet, budu z toho jistojistě mít smrt. Nechte se, prosím, přesvědčit.“

Lucy požádala o dovolení odmítnout tu čest doprovodit je, ovšem samozřejmě mnohokrát vyjádřila slečně Simpsonové vděčnost za milé pozvání. Slečna Simpsonová vypadala, že ji její odmítnutí velice zklamalo, a lady Williamsová na ni naléhala, aby jela, prohlašovala, že by jí nikdy neodpustila, kdyby nejela, a že by nepřežila, kdyby jela. Používala zkrátka tak přesvědčivé důvody, že se Lucy nakonec rozhodla odjet se slečnami Simpsonovými.

Ty se pro ni zastavily následujícího rána v deset hodin a lady Williamsová mohla být spokojená, protože od své mladé přítelkyně záhy dostala potěšující zprávu, že bezpečně dorazily do Bathu.

Nyní by bylo nanejvýš vhodné vrátit se k hrdinovi tohoto příběhu, Alicinu bratrovi, o němž jsem zatím, nemýlím-li se, neměla příliš příležitostí hovořit. Za to, že nikdy nepodnikl nic, co by stálo za zmínku, může přinejmenším zčásti jeho nešťastná náklonnost k alkoholu, jež ho dočista připravila o schopnosti, jimiž ho obdařila příroda.

Zemřel krátce poté, co Lucy odjela. Smrt způsobily jeho zhoubné zvyky. A po ní se jeho sestra stala výhradní dědičkou ohromného jmění, což jí dalo novou naději na to, že by se mohla stát vhodnou manželkou Charlese Adamse. Byla tedy velmi potěšena, a protože jí dědictví přineslo radost, jen zřídka hořekovala nad způsobem, jakým k němu přišla.

Jej láska k Charlesi Adamsovi byla den ode dne větší, a tak vše nakonec prozradila otci a chtěla po něm, aby učinil Charlesovi nabídku k sňatku. Otec s tím souhlasil a jednoho rána vyrazil za mladým mužem, aby mu celou záležitost vylíčil. Pan Johnson nebyl příliš výřečný, a tak byl se svou částí rozmluvy brzy hotov. Následně se mu dostalo této odpovědi:

„Vážený pane, patrně očekáváte, že by mě vaše nabídka měla potěšit a měl bych za ni být vděčný, ale musím vám sdělit, že ji pokládám za urážku. Pane, považuji se za dokonalého krasavce – kdo se může pochlubit tak ladnou postavou a líbeznou tváří? Také musím říct, pane, že mé způsoby a vystupování ve společnosti jsou velmi uhlazené. Nepostrádají eleganci a zvláštní líbeznost a nikdy jsem neviděl nikoho, kdo by se mi v tomto ohledu mohl rovnat. Bez jakékoli předpojatosti mohu tvrdit, že jsem vzdělán ve všech jazycích, vědeckých disciplínách i umění více než jakýkoli člověk v Evropě. Jsem mírné povahy a své přednosti ani nepočítám. Zkrátka nevím o nikom, kdo by se mi mohl rovnat. Jelikož jsem, milý pane, tak dokonalý, jak můžete vůbec myslet vážně, že bych přijal nabídku oženit se s vaší dcerou?

Dovolte mi, abych v krátkosti popsal, jak vidím vás a ji. Považuji vás v zásadě za docela dobrého chlapíka – starého opilce, abychom si rozuměli –, ale to pro mě nic neznamená. Vaše dcera, pane, pro mě není ani dost krásná, ani dost milá, ani dost inteligentní a ani dost bohatá. Od své manželky neočekávám nic jiného, než aby byla taková, jaký jsem sám – bez jakékoli chybičky.

Takové jsou, pane, moje názory a jsem na ně hrdý. Mám jedinou přítelkyni a jsem šťasten, že mám pouze ji. Právě mi připravuje večeři, ale pokud se s ní chcete setkat, zavolám ji, aby vám řekla, že se moje názory nikdy nezměnily.“

Pan Johnson byl spokojen a vyjádřil se v tom smyslu, že je panu Adamsovi vděčný za to, jak pěkně popsal jeho i dceru, a odešel.

Doma vylíčil nebohé Alici, že jeho návštěva byla neúspěšná. Alice nedokázala skrýt zklamání, ale v mžiku sáhla po lahvi a zanedlouho na vše zapomněla.

KAPITOLA OSMÁ

Zatímco v Pammydiddlu probíhaly výše popsané události, Lucy dobývala v Bathu jedno srdce za druhým. Dvoutýdenní pobyt v lázeňském městě jí z paměti téměř vymazal podobu okouzlujícího Charlese. Když vzpomínala, jak její srdce strádalo kvůli jeho okouzlujícímu půvabu a její noha kvůli jeho nastražené pasti, téměř bez problémů na něj Lucy pozvolna zapomínala. A o to se právě snažila. Každý den svého pobytu věnovala pět minut tomu, aby jej dočista vymazala z paměti.

Druhý Lucyin dopis pro lady Williamsovou obsahoval potěšující zprávy o tom, že se jí dobře daří a že nemá nouzi o nápadníky. Lucy se v něm navíc zmínila o nabídce k sňatku, již jí učinil vévoda z , postarší muž s impozantním jměním, jenž se vydal do Bathu kvůli chatrnému zdraví.

„Jsem zoufalá z rozhodování,“ pokračovala Lucy, „zda mám jeho nabídku přijmout, či nikoli. Z manželství s vévodou by mi jistě plynulo na tisíc výhod. Kromě těch méně důležitých, jako bohatství a vyšší postavení, bych navíc získala domov, po čemž toužím ze všeho nejvíce. Vaše přání, milostivá paní, abych s Vámi zůstala navždy, je nejen šlechetné a velkorysé, ale nemohu se smířit s pocitem, že bych se dříve nebo později stala přítěží pro někoho, koho si tolik vážím a koho miluji. Když jsem byla malá, moje milá teta mi vždy vštěpovala, že by člověk měl přijímat laskavosti pouze od těch, které nemá v lásce, ačkoli si v tomto směru nejsem dnes úplně jista, že měla tak docela pravdu. Ta skvělá žena, o níž se zmiňuji, je prý navýsost nahněvaná, že jsem tak náhle a nerozvážně odjela z Walesu, a nepřeje si, abych se kdy vracela.

Upřímně si nyní přeji opustit dámy, s nimiž jsem do Bathu přijela. Slečna Simpsonová je (pominu-li její ctižádost) opravdu laskavá, ale její sestra, zlá a závistivá Sukey, je příliš protivná, než aby se s ní dalo vydržet. Mám dobrý důvod domnívat se, že obdiv, který jsem zde sklidila ve vyšších kruzích, v ní vyvolal jen závist a nenávist. Často mi vyhrožuje a několikrát se mi dokonce pokusila podříznout hrdlo.

Vaše Milost tedy jistě uzná a pochopí, že je správné, že chci odjet z Bathu. Doufám, že pokud tak udělám, přivítá mě můj nový domov. Netrpělivě budu očekávat Vaše rady ohledně vévody a budu Vám velmi zavázána.

S pozdravem Lucy.“

Lady Williamsová vyjádřila své rady ohledně té záležitosti v následujícím dopise:

„Nejdražší Lucy, proč váháte ohledně vévody, byť na jediný moment? Ptala jsem se na něj a zjistila, že je bezcharakterní a nevzdělaný. Nikdy nedovolím, abyste se vdala za někoho takového! Jistě, má pohádkové jmění, které je den ode dne větší. Žila byste si nádherně a mohla utrácet podle libosti! To uznání, jehož by se mu díky Vám dostalo ve společnosti! Všichni by ho měli! v úctě díky jeho manželce!

Proč byste však, nejdražší Lucy, nemohla tuto známost okamžitě ukončit a vrátit se ke mně, abyste již nikdy neodešla? Obdivuji sice Vaše ušlechtilé pohnutky i to, že mi nechcete být na obtíž, ale doufám, že nic nebude stát v cestě našemu společnému štěstí. Pochopitelně pro mě bude Váš pobyt v mém domě nesmírně nákladný a nikdy nebudu mít dost peněz pro nás obě, ale co je takové pomyšlení v porovnání se štěstím, jež mi poskytne Vaše milá společnost? Vím, že mě to přivede na mizinu. Doufám, že nikdy neodoláte těmto důvodům a neodmítnete se vrátit ke mně, která Vás očekává s otevřenou náručí.

S pozdravem C. Williamsová.“

KAPITOLA DEVÁTÁ

Nikdy již nezjistíme, jak by se Lucy zachovala po obdržení dopisu od milostivé paní, jež jí radila, jak se zachovat. Kdyby jej obdržela… Dorazil totiž do Bathu několik hodin poté, co vydechla naposledy. Stala se obětí závisti a zloby Sukey, jež žárlila na její okouzlující půvab a pomocí jedu ji sprovodila ze světa, který ji obdivoval, ve věku pouhých sedmnácti let.

Tak skončil život laskavé a milé Lucy, jež se nikdy nedopustila zločinu a která se vlastně ničím neprovinila, pomineme-li, jak narychlo a nerozvážně opustila dům své tety. Každý, kdo ji znal, její smrt upřímně oplakával, snad nejvíce ze všech její přátelé lady Williamsová, slečna Johnsonová a vévoda, přičemž první dvě si jí navíc upřímně vážily. Obzvláště Alice, jež v její společnosti strávila celý večer a pak si na ni již nikdy nevzpomněla. Smutek Jeho Jasnosti lze snadno vysvětlit, protože právě vévoda v ní ztratil dívku, k níž vzplanul během posledních deseti dní něžnou láskou. Oplakával její ztrátu bez ustání po dva týdny a poté ukojil ctižádost Caroliny Simpsonové, z níž učinil vévodkyni.

A tak nakonec došla Caroline naprostého štěstí. Její sestra, proradná Sukey, byla zakrátko po zásluze odměněna za svůj čin způsobem, který si – soudě podle jejích skutků – plně zasloužila. Byla odhalena jako pachatelka surové vraždy, a ač se za ni přimlouvali všichni přátelé, směřovaly její kroky kvapem směrem k šibenici.

Krásná, leč strojená Cecilia si byla dobře vědoma toho, že je půvabnější, a tak si myslela, že když se Caroline mohla vdát za vévodu, ona může bez problémů usilovat o ruku nějakého prince. Vzhledem k tomu, že většina princů v zemi byla již zadaná, odjela do zahraničí. Zaslechla jsem, že je nyní nejoblíbenější milenkou jednoho magnáta.

Mezitím byli obyvatelé Pammydiddlu ve stavu největšího údivu a úžasu, protože veřejností kolovala zpráva o chystané svatbě Charlese Adamse. Jméno budoucí paní Adamsové bylo tajemstvím. Pan a paní Jonesovi si mysleli, že to bude slečna Johnsonová, ale ona sama věděla o něco víc. Obávala se, že vyvolenou bude nejspíš kuchařka pana Adamse. Nakonec se ke všeobecnému údivu konala svatba Charlese Adamse a… lady Williamsové.

FREDERIC A ELFRIDA

Slečně Lloydové (sestra manželky nejstaršího bratra Jane Austenové Jamese)

Drahá Martho,

jako důkaz vděčnosti, kterou cítím za Vaši nedávnou velkorysost, s níž jste dokončila můj museli nový plášť, jsem si dovolila věnovat Vám, své skutečné přítelkyni, tento krátký příběh.

Autorka

KAPITOLA PRVNÍ

Otec Frederika byl zároveň strýcem Elfridy. Jinými slovy – ti dva byli bratrancem a sestřenicí z otcovy strany.

Oba se narodili ve stejný den a chodili do stejné školy. Nebylo ovšem příliš pěkné, že k sobě cítili víc než to, k čemu stačí pouhé zdvořilé pohledy. Upřímně jeden druhého milovali, ale byli rozhodnuti neprohřešit se proti pravidlům slušného vychování tím, že by se ze své lásky vyznali jeden před druhým nebo ono tajemství vyzradili komukoli jinému.

Oba byli neobyčejně krásní, a navíc si byli tak podobní, že je mnozí nedokázali rozeznat. Ani jejich nejdůvěrnější přátelé nenacházeli nic, podle čeho by je dokázali rozlišit – pouze tvar tváře, barvu očí, délku nosu a odstín barvy pleti.

Elfrida měla důvěrnou přítelkyni, která byla na návštěvě u tety. Napsala jí následující dopis:

„Pro slečnu Drummondovou:

Drahá Charlotte, byla bych Vám velmi vděčná, kdybyste mi během svého pobytu u paní Williamsonové mohla koupit nový, módní klobouk, který by mi šel k pleti.

Vaše E. Falknorová.“

Charlotte se vždy snažila všem vyhovět, a tak když se vrátila, přivezla své přítelkyni vytoužený klobouk. Tím skončilo k naprosté spokojenosti všech zúčastněných toto malé dobrodružství.

Po návratu do vesnice Crankhumdunberry, kde byl její otec farářem, přijali Frederic s Elfridou Charlottě s ohromnou radostí. Elfrida ji nejprve přitiskla na pravé i levé ňadro a pak navrhla, že by se mohli projít topolovým hájem fary až na zelenou paseku, ozdobenou spoustou pestrobarevných květin, na kterou přiváděl vláhu bublající potuček vedoucí pod zemí přímo z údolí Tempé. (Rádobyvzletný odkaz na údolí v severním Řecku spojované s bohem Apollónem. Jane Austenová prakticky nikdy neodkazovala na klasickou literaturu, která byla součástí vzdělám chlapců, a nikoli dívek, jinak než posměšně.)

Procházeli se hájem teprve necelých devět hodin, kd tu je příjemně překvapil naprosto úchvatný hlas, jenž švitořil následující sloku písně:

Kdysi jsem věřila,

že mě Damon miluje,

teď jsem však zjistila,

že mě podvedl, tak to je.

Ještě než hlas došvitořil, spatřili v háji dvě mladé, elegantní dámy, které se zde procházely a navzájem se opíraly o ramena. Jakmile je dvě neznámé spatřily, změnily směr chůze a zmizely z dohledu.

KAPITOLA DRUHÁ

Elfrida a její společníci viděli dost na to, aby věděli, že nešlo ani o dvě slečny Greenovy, ani o paní Jacksonovou s dcerou. Zprvu byli velmi překvapeni, že se v háji vůbec objevily, ale nakonec si vzpomněli, že se do nedalekého domu nedávno přistěhovala nová rodina. Spěchali tedy domů, protože nechtěli ztrácet čas, než se seznámí se dvěma tak milými a pěknými dívkami. Správně se totiž domnívali, že patří k oné rodině.

V souladu se svým přesvědčením se ještě téhož večera vydali pozdravit paní Fitzroyovou a její dvě dcery. Byli uvedeni do elegantního salónu vyzdobeného girlandami z umělých květin. Okamžitě je zaujala krásná tvář i postava Jezalindy, starší z obou mladých dam.

Poté, co v salónu strávili hodnou dobu, okouzlil je vtip a půvab vyzařující během hovoru z milé Rebecky – dokonce natolik, že všichni najednou vyskočili a zvolali:

„Milá a tak okouzlující krásko – bez ohledu na to, že šilháte, až to všem okolo nahání hrůzu, že máte mastné kadeře a křivá záda, což je vše natolik ohyzdné, že to nelze ani popsat či namalovat, musíme vyjádřit naprosté nadšení z vašich úchvatných vlastností ducha, které dokáží hravě odčinit hrůzu, jaká přepadne neznalého návštěvníka, když vás poprvé spatří.

Váš vytříbený cit, s nímž jste tak nádherně líčila nejrůznější dokonalosti indických a anglických mušelínů, a vaše rozvážné vyjádření toho, že dáváte přednost, prvním zmíněným, v nás vzbudily obdiv, o němž bychom mohli říct, že je stejný, jaký cítíme k sobě samým.“

Po vyjádření této hluboké poklony milé Rebecce, jež náhle upadla do rozpaků, odešli z místnosti a spěchali domů.

Od té doby se důvěrné přátelství mezi rodinami Fitzroyů, Drummondů a Falknorů den ode dne prohlubovalo, až je nakonec pojilo tak silné pouto, že při sebemenším záchvatu hněvu jeden druhého bez nejmenších rozpaků vykopl z okna.

Během doby, kdy panovala tato šťastná a bezstarostná harmonie, uprchla starší slečna Fitzroyová s kočím a milou Rebecku požádal o ruku kapitán Roger z hrabství Buckinghamshire.

Vzhledem k tomu, že byli oba snoubenci ještě příliš mladí, paní Fitzroyová se sňatkem nesouhlasila vždyť Rebecce bylo pouhých třicet šest let a kapitán Roger před časem oslavil třiašedesáté narozeniny.

Aby předešli podobným námitkám, rozhodli se počkat, až budou oba výrazně starší.

KAPITOLA TŘETÍ

Mezitím učinili rodiče Frederika rodičům Elfridy nabídku k sňatku mezi jejich dětmi. Ti ji s potěšením přijali, koupili svatební šaty a nezbývalo již než určit datum svatby.

Milá Charlotte dostala od tety pozvání s naléhavou prosbou, aby ji opět navštívila. Rozhodla se pozvání přijmout, a tak se vydala za paní Fitzroyovou, aby se mohla rozloučit s milou Rebeckou. Nalezla ji mezi náplastmi, pudry, pomádami a líčidly, když se marně snažila vylepšit svou od přírody velmi nehezkou tvář.

„Přišla jsem, rozmilá Rebecko, abych se s vámi rozloučila, protože se chystám strávit dva týdny u tety. Věřte mi, že naše odloučení pro mě bude velmi bolestné, ale je stejně nezbytné jako to, čím se právě zabýváte.“

„Po pravdě řečeno,“ odvětila Rebecca, „jsem si v poslední době vzala do hlavy – i když k tomu nejspíš nemám příliš velký důvod –, že barva mé kůže vůbec neodpovídá zbytku mé tváře. Proto jsem se, jak můžete vidět, uchýlila k červenému a bílému líčidlu, na něž bych si v jakékoli jiné situaci ani nevzpomněla, protože nesnáším vyumělkovanost.“

Charlotte velmi dobře rozuměla tomu, co její přítelkyně říká, a protože měla dobré vychování a věděla, co se sluší a patří, nemohla jí odepřít, na co zjevně čekala.

Pochválila ji tedy a pak se rozloučily jako nelepší přítelkyně na světě.

S těžkým srdcem a zvlhlýma očima nastoupila do poštovního vozu, (Jde o komický paradox — hrdinka cestující v poštovním voze stěží ve čtenáři vyvolá představu majestátnosti. Sousloví „poštovní vůz" se objevilo až v autorčině poznámce k původnímu textu, kde je použito prosté slovo „vehicle", tedy „vůz".) který ji měl odvézt daleko od přátel a domova. Ve svém zármutku ani nepomyslela na to, jak zvláštním a rozhodně málo očekávaným způsobem se vrátí.

Když přijela do Londýna, kde bydlela paní Williamsonová, kočí, jehož hloupost byla ohromující, kolem dokola bez nejmenší známky studu či výčitek svědomí prohlašoval, že mu nikdo neřekl o přesném cíli cesty a že vůbec netuší, do které části města by tedy měl jet.

Charlottě, jíž povaha, jak jsme již dříve viděli, velela vyhovět každému, mu blahosklonně a s úsměvem oznámila, že má jet na Portland Pláce, což samozřejmě udělal, a tak mohla Charlottě zakrátko spočinout v náruči milující tety.

Sotva dosedly do jednoho křesla, jak zde bylo zvykem, otevřely se dveře a v nich stál postarší pán se zažloutlou tváří ve starém růžovém kabátě. Vzápětí se částečně záměrně a částečně kvůli slabosti složil Charlotte k nohám, aby jí nebývale dojemně vyznal lásku a prosil o slitování.

Jelikož nesnesla, aby byl kdokoli nešťastný, souhlasila, že se stane jeho ženou, načež onen pán odešel a všude bylo ticho, což ovšem netrvalo dlouho.

Opět se otevřely dveře a v nich stál mladý, pěkný pán v novém modrém kabátě. (Vrchol tehdejší mužské módy) Vstoupil do místnosti a naléhavě žádal Charlottě, aby mu dala svolení dvořit se jí. Ve vzhledu druhého neznámého bylo něco, čím si Charlottě naklonil, podobně jako tomu bylo u prvního neznámého – nedokázala vysvětlit co, ale něco určitě. To a její touha, aby byli všichni šťastni, ji nutily slíbit druhému muži, že se za něj následujícího rána provdá.

Odešel a obě dámy zasedly k večeři, k níž měly mladého zajíce, několik tetřívků, pár bažantů a tucet holubů.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Následujícího rána se Charlottě vzbudila a hned si vzpomněla, že se zasnoubila nikoli s jedním, ale se dvěma muži najednou.

Pomyšlení na pošetilost, jíž se dopustila, na ni dolehlo tak silně, že byla přesvědčena o své vině, a proto se vrhla přímo do hlubokého potoka, který protékal tetinou zahradou v Portland Pláce.

Její tělo doplavalo až do Crankhumdunberry, kde je vylovili a pohřbili. Frederic, Elfrida a Rebecca nechali na náhrobek vytesat epitaf následujícího znění:

Zde leží přítelkyně rozmilá

co dvěma mužům sňatek slíbila.

Krásy své pozbyla navěky,

když vrhla se v Portland Pláce do řeky.

Tyto něžné řádky jsou smutné i krásné a každý, kdo okolo náhrobku kdy procházel, se po jejich přečtení hořce rozplakal. Pokud vás nechávají chladným, milý čtenáři, nezasloužíte si je snad ani cist.

Když prokázali Frederic s Elfridou a kapitán Roger s Rebeckou své zesnulé přítelkyni poslední službu, vrátili se k paní Fitzroyové a padli jí k nohám s následující naléhavou prosbou:

„Madam! Když laskavý kapitán Roger poprvé vyznal milé Rebecce lásku, byla jste to pouze vy, kdo se postavil proti jejich sňatku, protože byli oba ještě příliš mladí. Tato námitka již neobstojí. Dnes, když zesnula Charlottě, uplynulo již sedm dní od doby, kdy s vámi kapitán poprvé o celé záležitosti mluvil. Dejte tedy svolení k jejich sňatku, madam, a odměním vás lahvičkou čichací soli, již držím v pravé ruce – bude jednou provždy pouze vaše. Pokud však odmítnete svolit do tří dnů, proklanu vám srdce dýkou, kterou držím v levé ruce.

Mluvte tedy, madam, a rozhodněte o jejich i svém osudu!“

Vskutku milé a vlídné přesvědčování se jednoduše nemohlo minout účinkem. Dostalo se jim této odpovědi:

„Drazí mladí přátelé, důvody, které jste mi předložili, jsou natolik výmluvné, že jim nemohu odporovat. Rebecko, za tři dny se můžeš vdát za kapitána.“

Nic je nemohlo uspokojit víc než takový proslov, a proto jej všichni přijali s nadšením. Když se vše opět uklidnilo, kapitán Roger naléhavě prosil Rebecku, aby je potěšila písní. Nejprve je ujistila, že je nepříjemně nachlazená, ale poté naléhání vyhověla a začala zpívat:

Šel Corydon na trh popít,

koupil své Bess mašli rudou,

zavázala si s ní copy,

netrpěla více nudou.

KAPITOLA PÁTÁ

Na konci třetího dne byli kapitán Roger a Rebecca sezdáni a okamžitě po obřadu vyrazili dostavníkem do kapitánova sídla v Buckinghamshiru.

Rodiče Elfridy si sice z celého srdce přáli, aby se vdala za Frederika, než zemřou, ale protože věděli, že její choulostivá mysl dokáže sotva snést jakékoli napětí, a protože správně soudili, že určení data svatby by takové napětí představovalo, zdrželi se v této záležitosti jakéhokoli nátlaku.

Týdny a měsíce plynuly beze změn. Zakoupené svatební šaty již dávno vyšly z módy a nakonec přijel kapitán Roger se svou paní na návštěvu k mamince, aby jí představili svou nádhernou osmnáctiletou dceru.

Elfrida dávno zjistila, že její bývalé kamarádky a známé již zestárly a ztratily někdejší krásu a že nejsou ani zdaleka příjemné, a tak se zaradovala, když zaslechla zprávu o příjezdu mladé a krásné Eleanor. Chtěla, aby se staly důvěrnými přítelkyněmi.

Ovšem štěstí, jaké si slibovala od seznámení s Eleanor, jak záhy zjistila, nikdy neměla dojít. Nejen že ji ponížilo, když se k ní dívka chovala téměř jako ke stařeně, ale navíc s hrůzou zjistila, že ve Frederikově srdci roste stále větší náklonnost k dceři milé Rebecky. V momentě, kdy se dozvěděla o jeho zájmu o Eleanor, běžela za Frederikem a hrdinně (Jane Austenová slovo „hrdinný“ či „hrdinně" používala většinou v případech, kdy chtěla podtrhnout nepřirozený pseudosloh děl, která zesměšňovala.) oddrmolila, že se chce následujícího dne vdávat.

Tomu, kdo by měl méně odvahy než Frederic, by podobný výrok jistě způsobil smrt, ale on nebyl vůbec vyděšený a směle odpověděl:

„Inu, milá Elfrido, ty se možná zítra vdáš, ale já se rozhodně neožením.“

Taková odpověď rozesmutněla Elfridu více, než dokázala unést, a tudíž omdlela. Mdloby pak následovaly v tak rychlém sledu, že se ani nestačila probrat z jedněch a už upadla do dalších.

Ač byl v případě jakéhokoli ohrožení vlastního života či svobody Frederic tvrdý jako skála, jindy měl naopak srdce měkké jako máslo. Jakmile se mu doneslo, že je Elfrida téměř v ohrožení života, spěchal za ní. Když shledal, že je na tom lépe, než čekal, vzal si ji a již nikdy ji neopustil.

HENRY A ELIZA

Tento román věnuje nejoddanější ponížená služebnice – autorka – slečně Cooperové.

Když Sir George a lady Harcourtová dohlíželi na práci sušičů sena, odměňovali píli některých z nich souhlasnými úsměvy a zahálku jiných ranami holí. Pojednou si povšimli, že pod kupkou sena leží schovaná krásná mladá dívka, jíž není více než tři měsíce.

Byli tak dojati pohledem na její půvabnou, okouzlující tvář a potěšeni jejími dětskými, leč ráznými odpověďmi na spoustu otázek, které jí kladly, že se rozhodli vzít ji s sebou domů. Jelikož neměli vlastní děti, vychovávali ji s láskou a nelitovali ani vynaložených peněz.

Sami byli ctnostní, a tak v ní především chtěli probudit lásku k ctnosti a nenávist k neřesti, což se jim podařilo (ovšem i sama Eliza k tomu měla přirozený sklon). Když dospěla, rozdávala radost na potkání.

Lady Harcourtová ji milovala, Sir George ji zbožňoval a v celém světě sklízela jen obdiv, takže žila šťastně až do doby, kdy dovršila osmnáct let věku. Tehdy byla jednoho dne náhodou přistižena, když kradla padesátilibrovou bankovku, a její nelidští dobrodinci ji vykázali z domu. Taková změna by pro někoho, kdo by neměl tak vznešenou a ušlechtilou duši jako Eliza, znamenala jistou smrt, ale ona – dobře si vědoma vlastní dokonalosti – si krátila čas tím, že usedla pod strom a začala skládat následující píseň, již také rovnou zpívala:

Vím, že mé čekají nástrahy osudu,

bez cizí pomoci sama je odbudu.

Mé srdce nakonec zaplesá radostí,

nikdy se nevydám po cestě nectností.

Zpívala a přemýšlela o příjemných věcech několik hodin a potom vstala a vydala se do M., trhového městečka, kde její nejdůvěrnější přítelkyně provozovala restauraci U červeného lva.

Bez otálení zašla za přítelkyní, dopodrobna jí vylíčila své neštěstí a řekla, že by se ráda dostala do nějaké rodiny, která by ji mohla přijmout jako skromnou společnici.

Paní Wilsonová byla nejlaskavější stvoření na zemi, a jakmile zaslechla Elizino přání, zasedla za bar a napsala dopis následujícího znění pro vévodkyni z E, ženu, jíž si vážila nejvíce ze všech:

„Pro vévodkyni z E:

Žádám Vás tímto, zdali byste přijala do rodiny mladou dámu vynikající pověsti, která by dala přednost Vaší společnosti před nástupem do služby. (Nastoupit do služby bylo poněkud méně noblesní než se stát společnicí urozené dámy.) Neváhejte, prosím, a přijměte ji k sobě.

Vaše Sarah Wilsonová.“

Vévodkyně by za paní Wilsonovou jela až na kraj světa, a tak se zaradovala nad možností vyhovět jí. Proto okamžitě po obdržení dopisu vyrazila do Červeného lva, kam dojela ještě téhož večera.

Vévodkyni z F. bylo pětačtyřicet a půl, byla velmi vášnivou a oddanou přítelkyní, ovšem pokud někoho nenáviděla, činila tak také z celého srdce. Byla vdovou a měla jedinou dceru, která se právě chystala vdát za mladého muže s obrovským jměním.

Vévodkyně poprvé spatřila naši hrdinku až v okamžiku, kdy se jí vrhla kolem krku. Hned prohlásila, že je z ní nadšená a že se ji rozhodla přijmout a nikdy se s ní nerozloučit. Takový projev přátelství Elizu velice potěšil, a tak se následujícího rána dojemně rozloučila s milou paní Wilsonovou, přidala se k Její Jasnosti a společně cestovaly do jejího sídla v Surry.

Vévodkyně představila s projevy nejvyšší úcty Elizu lady Harriet, jež z ní byla již na první pohled tak nadšená, že jí bez meškání navrhla, aby ji považovala za svou sestru, což Eliza blahosklonně přislíbila.

Pan Cecil, milenec lady Harriet, byl v rodině vévodkyně jako doma, takže se pochopitelně často vídal i s Elizou. Netrvalo dlouho a mezi ním a Elizou zaplál oheň lásky. Pan Cecil vyznal Elize lásku a hned na ni naléhal, aby svolila k tajnému sňatku. Jejich plánu nestálo nic v cestě, protože kaplan paní vévodkyně se sám do Elizy zamiloval a oba milenci si byli jisti, že Elize ve všem vyhoví.

Vévodkyně a lady Harriet se jednoho večera účastnily shromáždění, a tak pan Cecil s Elizou využili jejich nepřítomnosti a nechali se oddat zamilovaným kaplanem.

Když se obě dámy vrátily ze shromáždění, nestačily se divit, když místo Elizy nalezly následující vzkaz:

„Madam,

jsme svoji a odjeli jsme. Henry a Eliza Cecilovi.“

Jakmile Její Jasnost dočetla dopis, který celou záležitost jasně vysvětloval, rozhněvala se na nejvyšší možnou míru, a když tak strávila příjemnou půlhodinu, během níž je počastovala všemožnými nadávkami, které jí zlost přinesla na jazyk, vyslala za nimi tři sta po zuby ozbrojených mužů s rozkazem nevracet se bez jejich těl, mrtvých či živých. Pokud by j e přivedli zpět živé, nechala by je pochopitelně po několika letech ve vězení umučit k smrti.

Mezitím pokračovali Cecil s Elizou v útěku před hroznou pomstou vévodkyně, o níž neměli ani na okamžik důvod pochybovat, na kontinent, který považovali za bezpečnější místo k životu než rodnou zemi.

Tři roky pobyli ve Francii a během této doby zplodili dva syny. Nakonec Eliza ovdověla a zůstala naprosto bez prostředků pro sebe i své dva syny. Od svatby žili s manželem a dětmi z osmnácti tisíc liber ročně, z nichž jmění pana Cecila představovalo výrazně méně než dvacetinu, a tak museli obracet téměř každou libru a dokázali uspořit jen velmi málo. (V reálném životě by jmění osmnáct tisíc liber znamenalo roční příjem okolo pěti procent, tedy devět set liber, což by opravdu neumožňovalo uspořit téměř nic. Zde však pan Cecil utrácí ročně celých osmnáct tisíc liber, a přesto mu to nestačí.)

Eliza si byla plně vědoma toho, že byly její plány narušeny, a tak po smrti manžela vyplula bez okolků ve válečné lodi s pětapadesáti děly, kterou si nechali postavit v lepších dnech, směrem do Anglie.

Jakmile však vkročila s dětmi na rukou v Doveru na břeh, zmocnili se jí důstojníci vévodčina vojska a dovedli ji do malého útulného Newgatu, (Vězení je pojmenováno podle známého londýnského žaláře.) který vévodkyně nechala vystavět pro své osobní vězně. Ještě než Elizu uvrhli do žaláře, již pomýšlela na to, jak by z něj uprchla.

Nejdříve zkusila dveře, ale ty byly zamčené. Pak její zrak spočinul na okně, ale nespatřila než železnou mříž. Obě naděje na únik zklamaly, a tak si zoufala, že se odtud asi nikdy nedostane. Náhle si ovšem všimla, že v koutě cely leží malá pilka a provazový žebřík. Okamžitě se dala do práce a za několik týdnů se jí podařilo přepilovat všechny příčky mříže až na jednu, na niž upevnila žebřík.

Potom však nastala potíž, s níž si Eliza nevěděla rady. Její děti byly příliš malé, než aby samy sešplhaly po žebříku, a kdyby sešplhala sama, nemohla by je tedy vzít s sebou. Nakonec se rozhodla vyházet z okna všechny šaty, jichž měla nepočítané. Potom hodila z okna děti, jimž přísně nakázala, aby se cestou nezranily. Sama slezla bez problémů po žebříku jako poslední. Dole měla to potěšení zjistit, že děti nemají ani škrábnutí a tvrdě spí.

Pocítila naprostou nutnost prodat šatník, aby zachránila sebe i děti před jistou smrtí. Se slzami v očích se rozloučila s posledními památkami na šťastnější dny svého života a za utržené peníze koupila daleko důležitější věci – pro syny hračky a pro sebe zlaté hodinky.

Sotva však obstarala zmíněné nezbytnosti, začala mít ukrutný hlad. A vzhledem k tomu, že jí děti ukously dva prsty, měla důvod domnívat se, že jsou na tom úplně stejně jako ona.

Aby se vyhnula hrozícímu neštěstí, rozhodla se, že se vrátí ke starým přátelům, Siru Georgeovi a lady Harcourtové, jejichž velkorysost již zakusila a doufala, že ji neodmítnou ani nyní.

Jejich pohostinné sídlo bylo asi čtyřicet mil daleko. Ušla bez zastávky třicet mil, když došla k bráně města, kde si v lepších časech ve společnosti Sira George a lady Harcourtové v jednom z hostinců často pochutnávala na studené míse.

Přemítání o tom, co zažila od doby, kdy se účastnila oněch opulentních hostin, zaměstnaly její mysl, když posedávala na schodech před domem nějakého pána. Když dopřemítala, vstala a chtěla jít k hostinci, na který měla dobré vzpomínky a doufala, že by od vcházejících a vycházejících hostů mohla dostat nějaké milodary. Zaujala proto místo na dvoře hostince – právě ve chvíli, kdy z něj vyjížděl kočár. Když zatáčel za roh, postavila se tak, aby se kočí mohl pokochat krásnou vyhlídkou. Potom Eliza vykročila k vozu a chystala se požádat o milodar, když tu náhle spatřila dámu uvnitř a zvolala:

„Lady Harcourtová!“

A dáma okamžitě odpověděla:

„Elizo!“

„Ano, madam, vaše ubohá Eliza stojí přímo před vámi.“

Sir George, jenž byl také uvnitř kočáru, byl zprvu příliš ohromený, než aby mohl promluvit, ale zakrátko naléhal na Elizu, aby jim vysvětlila, jak se ocitla v takové situaci. To však již lady Harcourtová v záchvatu radosti zvolala:

„Sire Georgi, Sire Georgi, Eliza není jen naše adoptivní dcera, ale i naše vlastní!“

„Naše vlastní dcera! Jak to myslíte, lady Harcourtová? Vždyť jste nikdy žádné dítě neporodila. Snažně vás prosím o vysvětlení.“

„Určitě si, Sire Georgi, pamatujete, že když jste se plavil do Ameriky, zanechal jste mě doma v požehnaném stavu.“

„Ano,, jistě, drahá Polly. Pokračujte.“

„Byl jste pryč přesně čtyři měsíce, když jsem porodila tuto holčičku. Bála jsem se však vaší zloby, kdybyste zjistil, že naše dítě není chlapec, jak jste si přál, a tak jsem ji vzala na pole a položila pod kupku sena. Za několik týdnů jste se vrátil z cest a naštěstí se po dítěti neptal.

Byla jsem spokojená, jak jsem se postarala o blaho dítěte, a brzy zapomněla, že bych kdy jaké měla, takže když jsme zakrátko našli dívku pod stejnou kupkou sena, kam jsem ji odložila, neměla jsem ani o trochu větší tušení než vy, že by byla moje vlastní. Troufnu si tvrdit, že bych se na onu událost patrně nikdy nerozpomněla, kdybych dnes náhodou nezaslechla její hlas, který mi zřetelně připomněl hlas mé vlastní dcery.“

„Vaše logické a přesvědčivé vylíčení celé záležitosti,“ řekl Sir George, „mě naprosto ujistilo o tom, že jde o naši dceru, a jako takové jí s radostí odpouštím krádež, jíž se provinila.“

Následovalo všeobecné usmíření. Eliza se svými dvěma dětmi poté nasedla do vozu a vrátila se domů, odkud odešla téměř před čtyřmi lety.

Ještě než se však opět postavila do čela Harcourt Hall, nechala vyzbrojit armádu a smetla vévodkynin útulný Newgate z povrchu zemského. Tímto aktem si vysloužila požehnání tisíců lidí a uznání vlastního srdce.

TŘI SESTRY

Následující nedokončený román věnuje nejoddanější ponížená služebnice – autorka –s nesmírnou úctou panu Edwardu Austenovi (Edwarda na začátku 80. let 18. století adoptovali bohatí bezdětní příbuzní Jane Austenové, Thomas a Catherine Knightovi. Přijal jejich příjmení a po jejich smrti zdědil panství v Kentu.)

DOPIS PRVNÍ

Slečna Stanhopová (Rozumí se Mary Stanhopová — podle zvyklostí lze po titulu slečna (Miss) vynechat křestní jméno, pokud je řeč o nejstarší neprovdané dceři v rodině.) pro paní

Drahá Fanny,

jsem to nejšťastnější stvoření na světě, protože jsem právě obdržela nabídku k sňatku od pana Wattse. Je to vůbec první nabídka, kterou jsem kdy dostala, takže ji zatím ani nedokáži docenit. Jak však zastíním Duttonovy! Nehodlám ji přijmout, alespoň myslím, i když si nejsem zcela jista. Napsala jsem mu dvojsmyslnou odpověď a nechala ho zatím v nejistotě. Tak Vás tedy, drahá Fanny, chci požádat o radu, zda mám jeho nabídku přijmout, či nikoli.

Nejprve Vás ovšem musím obeznámit s jeho přednostmi a poměry, z nichž pochází, abyste je mohla posoudit. Je mu asi dvaatřicet let, takže je poměrně starý a velmi nehezký. Je dokonce tak ošklivý, že se na něj sotva dokáži podívat. Je mimořádně nepříjemný a nesnáším ho více než kohokoli jiného na světě. Má obrovské jmění a zdědila bych po něm dost, abych v případějeho smrti rozhodně netrpěla nouzí, ale na druhé straně je naprosto zdravý.

Stručně řečeno nevím, co mám dělat. Vlastně mi napsal, že pokud jej odmítnu, učiní stejnou nabídku Sophy, a pokud by jej odmítla i ona, obrátí se na Georgianu – a nesnesla bych, kdyby se kterákoli z mých sester vdala přede mnou. Vím však, že pokud jeho nabídku přijmu, budu po zbytek života nešťastná, protože je velmi nevrlý a vznětlivý, neobyčejně žárlivý a tak lakotný, že bych s ním snad ani nemohla žít pod jednou střechou. Řekl mi, že se o našem poměru zmíní mé matce, ale naléhala jsem na něj, aby to nedělal, protože by nejspíš ze všeho trvala na tom, abych se za něj provdala bez ohledu na to, zda chci, nebo ne. Nejspíš však již za ní stejně zašel, protože nikdy nedělá nic, co se po něm žádá.

Zřejmě bych se za něj měla provdat, protože mít vdavky dříve než Sophy, Georgiana a Duttonovy by byl triumfální úspěch. A slíbil, že si pro tu příležitost pořídí nový kočár, i když jsme se téměř pohádali kvůli barvě. Trvala jsem totiž na tom, že musí být modrý se stříbrnými tečkami, ovšem on prohlásil, že bude v barvě čokolády. A aby mě ještě více podráždil, řekl, že bude stejně nízký jako jeho starý kočár. Určitě se za něj tedy neprovdám.

Sdělil mi, že přijde opět zítra – pro mé konečné rozhodnutí –, a myslím si, že musím jeho nabídku přijmout, dokud platí. Jsem si jista, že mi Duttonovy budou závidět a budu také moci jít na všechny zimní plesy jako gardedáma Sophy a Georgiany. K čemu mi to však bude, když mě nejspíš stejně nenechá jít samotnou, protože vím, že nenávidí tanec a netuší, proč by jiní měli mít rádi, co sám nenávidí. Navíc velmi často mluví o tom, že by ženy měly být stále doma a podobně.

Nejspíš ho odmítnu. Udělala bych to okamžitě, kdybych si byla jista, že mé sestry jeho nabídku nepřijmou a že by ji v případě jejich odmítnutí neučinil Duttonovým. To přece nemohu riskovat. Pokud slíbí, že objedná nový vůz dle mého přání, provdám se za něj – pokud ne, může si v něm pro mě za mě jezdit sám. Doufám, že se Vám líbí moje rozhodnost. Nenapadá mě nic lepšího.

S laskavým pozdravem

Mary Stanhopová

DOPIS DRUHÝ

Slečna Stanhopová pro paní

Drahá Fanny,

jen co jsem Vám odeslala poslední dopis, přišla za mnou matka a sdělila mi, že by se mnou chtěla mluvit o něčem velmi důvěrném.

„Ach, vím, co máte na mysli,“ odvětila jsem. „Ten starý blázen, pan Watts, vám vše řekl, ačkoli jsem jej zapřísahala, aby to nedělal. Nemůžete mě však nutit do vdavek s ním, pokud sama nechci.“

„Nebudu tě do ničeho nutit, mé dítě. Chtěla bych pouze vědět, jak jsi se rozhodla ohledně jeho návrhu, a musím trvat na tom, aby ses rozmyslela, zda jej přijmeš, či nikoli, protože pokud jej nepřijmeš ty, mohla by Sophy.“

„Sophy,“ odpověděla jsem rychle, „se určitě nemusí obtěžovat. Rozhodla jsem se, že se za něj provdám.“

„Je-li to tvoje rozhodnutí,“ řekla na to matka, „proč se tedy obáváš, že bych tě do něčeho nutila?“

„Prostě proto, že jsem se ještě nerozmyslela, jestli se za něj provdám, či nikoli.“

„Jsi ta nejzvláštnější dívka na světě, Mary. Jen co něco řekneš, vzápětí to popřeš. Řekni mi tedy jednou provždy, jestli se chceš provdat za pana Wattse, či nikoli.“

„Pane na nebi! Matko, jak vám mohu říct něco, co sama nevím?“

„Potom se tedy budeš muset rozhodnout, a to velmi rychle. Pan Watts říká, že již nechce déle čekat.“

„To ale záleží na mně.“

„Ne, nezáleží, protože pokud mu nesdělíš konečné rozhodnutí do zítřka, kdy přijde na čaj, zamýšlí dvořit se Sophy.“

„Potom tedy sdělím celému světu, jak hanebně se ke mně zachoval.“

„A k čemu by to bylo? Celý svět se již tak dlouho chová k panu Wattsovi nehezky, že by mu něco podobného vůbec nevadilo.“

„Kéž bych měla otce nebo bratra, protože ti by jej vyzvali na souboj.“

„To by od nich bylo opravdu roztomilé, protože pan Watts by hned vzal nohy na ramena. Musíš se prostě rozhodnout, zda jeho nabídku k sňatku přijmeš, nebo ne, a to do zítřka do večera.“

„Proč se ale, pokud ho odmítnu, musí dvořit právě mým sestrám?“

„Proč? Protože se chce stát součástí naší rodiny a protože jsou stejně hezké jako ty.“

„Ale matko, myslíš, že se za něj Sophy provdá, nabídne-li jí sňatek?“

„Nejspíš ano. Proč by neměla? Pokud se však z nějakého důvodu rozhodne odmítnout, vezme si ho Georgiana. Jsem rozhodnuta nenechat si utéci příležitost provdat jednu z mých dcer tak výhodně. Nechám tě tedy přemýšlet a rozhodni se sama, jak chceš.“

Pak odešla. Jediné, co mě napadlo, drahá Fanny, je zeptat se Sophy a Georgiany, zda by jeho nabídku přijaly. Pokud mi řeknou, že ne, jsem rozhodnuta jej také odmítnout, protože ho nenávidím víc, než si vůbec dokážete představit. Co se týká Duttonových, tak pokud by se oženil s některou z nich, stejně bych mohla slavit sladké vítězství, protože bych ho odmítla jako první.

Tak tedy sbohem, drahá přítelkyně.

S pozdravem M.S.

DOPIS TŘETÍ

Slečna Georgiana Stanhopová pro slečnu

Drahá Anne!

Středa

Právě jsme se Sophy nastražily malou lest na naši nejstarší sestru. Ještě jsme se s tím úplně nevyrovnaly, ale okolnosti byly takové, že naše jednání je vcelku pochopitelné.

Náš soused, pan Watts, učinil Mary nabídku k sňatku, přičemž ona nevěděla, zda ji má přijmout, či nikoli. Sice ho mimořádně nesnáší (což ovšem není sama), ale přesto by se za něj ochotně provdala, než by se vystavila nebezpečí, že by se začal dvořit Sophy nebo mně. Což řekl, že udělá, pokud by jej odmítla. Musím Vám také sdělit, že ta nešťastnice je přesvědčena, že by jí osud nemohl uštědřit větší ránu, než kdyby se jedna z nás vdala před ní. Aby tomu zabránila, ochotně by se vrhla vstříc nekonečnému neštěstí uzavřením sňatku s panem Wattsem.

Před hodinou za námi zašla, aby si vyslechla naše názory na celou záležitost a podle nich se rozhodla. Ještě než přišla, vylíčila nám vše matka s tím, že určitě nedopustí, aby si pan Watts hledal manželku jinde než v naší rodině.

„A proto,“ řekla, „pokud se za něj neprovdá Mary, určitě by to měla udělat Sophy. A pokud ani Sophy nebude se sňatkem souhlasit, Georgiana bude muset.“

Ubohá Georgiana! Ani jedna z nás se nechtěla protivit matčinu rozhodnutí, i když musím bohužel konstatovat, že je sice přísné, ale nepříliš rozumné. Jakmile však odešla, promluvila jsem, abych Sophy ujistila, že pokud Mary pana Wattse odmítne, rozhodně neočekávám, že by obětovala vlastní štěstí a stala se jeho ženou j en kvůli velkorysosti ke mně, což by jí, obávám se, velela sesterská láska a dobrosrdečnost.

„Zatím můžeme doufat,“ odvětila, „že jej Mary neodmítne. Jak však mohu vůbec doufat, že by si sestra vzala muže, který ji neučiní šťastnou?“

„Sám o sobě sice ne, ale jeho jmění, jméno, dům a kočár určitě ano. A nepochybuji o tom, že se za něj Mary provdá. Proč by neměla? Je mu teprve dvaatřicet, což je pro muže ten správný věk na ženění. Je sice poněkud nehezký, to nepopírám, ale co je u muže krása? Docela stačí, vypadá-li uhlazeně a rozumně.“

„To je vše naprostá pravda, Georgiano, ale pan Watts bohužel vypadá poněkud neotesaně a ani ve tváři nemá příliš přívětivý výraz.“

„Všichni sice tvrdí, že má špatnou povahu, ale nemohou se mýlit? Je to právě jeho otevřenost a upřímnost, co z něj dělá muže. Říká se, že je prý lakomý, ale možná je spíš obezřetný a prozíravý. Říká se, že je prý podezřívavý, ale nejde spíš o vášnivost, kterou lze u mladých lidí vždy omluvit? Krátce řečeno, nevidím jediný důvod, proč by neměl být dobrým manželem a proč by s ním Mary nemohla být šťastná.“

Sophy se zasmála a já jsem pokračovala: „Avšak bez ohledu na to, zda Mary jeho nabídku přijme, nebo ne, jsem se rozhodla, že se za něj nikdy neprovdám, i kdybych měla skončit v chudobě. Vždyť je ve všech ohledech tak méněcenný. Je ohyzdný a nemá ani jedinou dobrou vlastnost. Budiž, má jisté jmění, ale ani to není příliš velké! Tři tisíce na rok. Co jsou tři tisíce na rok? Je to jen šestkrát tolik, než kolik má matka! To mě nemůže zlákat.“

„Pro Mary to však bude úplné bohatství,“ řekla Sophy a opět se zasmála.

„Pro Mary! Přesně tak. Budu jen ráda, když ji uvidím, jak si žije v takové hojnosti.“

Ve stejném duchu jsem pokračovala k neskrývané radosti své sestry až do doby, než do pokoje vešla Mary, jež vypadala velmi rozčileně. Udělaly jsme jí místo u krbu, aby se mohla posadit.

Zdálo se, že neví, jak začít, až nakonec poněkud zmateně pronesla: „Prosím tě, Sophy, přišlo ti už někdy na mysl, že by ses mohla vdát?“

„Vdát se! Vůbec nikdy. Proč se ptáš? Znáš snad někoho, kdo by mi chtěl učinit nabídku k sňatku?“

„N-ne, jak bych mohla. Nemohla bych ti ale položit prostou otázku?“

„Myslím, že určitě ne až tak prostou, že, Mary?“ odvětila jsem.Zarazila se a po krátké odmlce pokračovala: „Co bys řekla na sňatek s panem Wattsem, Sophy?“

Mrkla jsem na Sophy a odpověděla za ni: „Všechny bychom asi byly rády za muže se třemi tisícovkami ročně.“

„S tím lze než souhlasit,“ odpověděla. „S tím lze opravdu než souhlasit. Přijala bys tedy jeho nabídku, kdyby ti ji učinil, Georgiano? A ty, Sophy?“

Sophy nechtěla zalhat a podvést sestru, a tak se vy-kroutila ze lhaní a podvodu se vyhnula dvojsmyslností: „Určitě bych se zachovala stejně jako Georgiana.“

„Dobrá tedy,“ řekla Mary vítězoslavně, „obdržela jsem nabídku k sňatku od pana Wattse.“

Pochopitelně jsme se tvářily navýsost překvapeně. „Ach, nepřijímej ji,“ řekla jsem, „a snad se potom obrátí na mě!“

Stručně řečeno – můj plán vyšel a Mary je nyní rozhodnuta provdat se za pana Wattse, aby zabránila našemu možnému štěstí, což by ve skutečnosti patrně nikdy neudělala. V srdci si to ale stejně zřejmě nikdy neodpustím a Sophy je v tomto ohledu ještě úzkostlivější.

Upokojte naše duše, drahá Anne, a napište, že souhlasíte s tím, jak jsme se zachovaly. Pomyslete především na to, že Mary bude mít radost, až se stane vdanou ženou a bude moci se mnou a Sophy chodit na plesy jako garde-dáma, na což se už určitě velmi těší.

Budu se co nejvíce snažit, aby byla Mary v situaci, do níž jsem jí výrazně pomohla, co nejšťastnější. Její manžel si nejspíš pořídí nový kočár a v něm se Mary bude cítit jako v ráji. A pokud se nám podaří pana W. přesvědčit, aby si nechal upravit i starý otevřený kočár, bude Mary na vrcholu blaha. Samozřejmě nám to se Sophy nebude útěchou, protože doma se bude Mary trápit. Zvažte však všechna pro a proti a neodsuzujte nás.

Pátek

Včera večer s námi pan Watts podle předchozí domluvy pil čaj. Jakmile u dveří zastavil jeho kočár, Mary šla k oknu.

„Věřila bys, Sophy,“ pronesla, „že ten starý blázen chce, aby byl jeho nový kočár úplně stejné barvy jako ten starý? A navíc má být stejně nízký! Ale to nedopustím – budu si stát na svém. Pokud ho nenechá postavit stejně vysoký, jako mají Duttonovi, a pokud nebude modrý se stříbrnými tečkami, neprovdám se za něj. Nebo přece jen ano? Tady přichází. Vím, že bude nezdvořilý, nevrlý a neřekne mi jediné normální slovo, natož aby se choval jako milenec!“

Poté se usadila a vstoupil pan Watts.

„Váš nejoddanější služebník, (Takto vznosné oslovení by pan Watts v běžné konverzaci patrně nepoužil.) dámy.“ Vzájemně jsme se poklonili a pan Watts se posadil. „To máme ale pěkné počasí, že, dámy?“ Poté se obrátil k Mary: „Doufám, slečno Stanhopová, že jste se konečně rozmyslela a sdělíte mi, zda se za mě ráčíte provdat, či nikoli.“

„Myslím, pane,“ odpověděla Mary, „že jste se mě mohl dotázat poněkud zdvořilejším způsobem. Opravdu nevím, zda se za vás provdám, když se chováte tak podivně.“

„Mary!“ řekla matka.

„Pokud bude dál tak podrážděný, matko…“

„Uklidni se, Mary. Nesmíš být k panu Wattsovi hrubá.“

„Prosím, madam, nenuťte slečnu Stanhopovou, aby byla zdvořilá. Rozhodla-li se nepřijmout moji nabídku k sňatku, mohu se poohlédnout jinde. Nedávám vám totiž ani v nejmenším přednost před vašimi sestrami, je mi naprosto jedno, se kterou z vás tří se ožením.“

Viděl kdy svět takového ničemu? Sophy zrudla vztekem a já pocítila hroznou nenávist.

„Dobře tedy,“ řekla Mary poněkud vzdorovitě. „Pokud musím, provdám se za vás.“

„Měl jsem pocit, slečno Stanhopová, že přicházím--li s tak výhodnou nabídkou vašeho zabezpečení, nemělo by vám působit velké potíže přijmout ji.“

Mary cosi zamumlala a pouze ti, kteří seděli v její naprosté blízkosti, v tom mohli rozeznat: „A k čemu je mi velká apanáž, když muži žijí navěky?“ Poté, již nahlas, pronesla: „Nezapomeňte na kapesné – dvě stě na rok.“

„Sto a pětasedmdesát, madam.“

„Přesně dvě stovky, pane,“ řekla na to matka.

„A nezapomínejte na to, že musíte nechat postavit nový kočár, stejně vysoký, jako mají Duttonovi, a navíc modrý se stříbrnými tečkami. Očekávala bych také nového jezdeckého koně, krásné krajkové šaty a nekonečné množství vzácných šperků – diamantů, jaké ještě nikdy nikdo nespatřil, perel, rubínů a smaragdů. A samozřejmě nespočet korálků. Musíte nechat upravit váš starý kočár, aby byl vyvedený v krémové barvě a lemovaný stříbrnými květy. Dále musíte koupit čtyři nej-lepší hnědáky v celém království a vozit mě v kočáře každý den. A to ještě není vše. Musíte zařídit celý dům nábytkem podle mého vkusu, najmout dva sluhy, kteří mi budou neustále k dispozici, dvě ženy, s nimiž budu moci kdykoli trávit čas, nechat mě dělat, co se mi zlíbí, a být mi dobrým manželem.“

Zde se náhle zarazila, protože jí zřejmě došel dech.

„To, co očekává moje dcera, je více než rozumné, pane Wattsi.“

„A je také spravedlivé očekávat, paní Stanhopová, že vaše dcera bude zklamána.“

Pokračoval dál, ale Mary jej přerušila: „Musíte pro mě nechat postavit elegantní skleník a koupit do něj množství rostlin. Musíte mě nechat trávit každou zimu v Bathu, každé jaro v Londýně, každé léto na cestách a každý podzim v nějakých jiných lázních než v Bathu. Pokud bychom snad zůstali po zbytek roku doma,“ načež jsme se se Sophy zasmály, „budete muset neustále pořádat plesy a maškarní bály. Musíte nechat vybavit místnost, v níž by se mohla konat divadelní představení. První bude Kdo je ten muž a já si v něm zahraji lady Bell Bloomerovou.“ (Jde o hru Which Is the Man od Hannah Cowleyové, kterou viděla Eliza de Feuillideová (dospělá sestřenice Jane Austenové, jíž autorka věnovala Lásku a přátelství) roku 1787 v Tunbridge Wells a plánovala její představení v rodinném kruhu Austenových ve Steventonu.)

„A prosím vás, slečno Stanhopová,“ řekl pan Watts, „co mohu za to vše očekávat na oplátku?“

„Očekávat? Tedy – můžete očekávat, že mi tím uděláte radost.“

„Bylo by poněkud zvláštní, kdyby vás to nepotěšilo. Vaše očekávání jsou, madam, na můj vkus až příliš vysoká a patrně se budu muset obrátit na Sophy, jež určitě nemyslí tak vysoko.“

„To se mýlíte, pane,“ řekla Sophy, „protože moje očekávání sice nejsou úplně stejné povahy jako v případě mé sestry, ale přesto nejsou o nic menší. Očekávám od manžela, že bude veselý a srdečný, že mu vždy půjde o to, abych byla šťastná, a že mě bude stále upřímně milovat.“

Pan Watts vyvalil oči. „To jsou vskutku velmi podivné myšlenky, mladá dámo. Měla byste je vypudit z hlavy ještě před svatbou, protože jinak to budete muset učinit po ní.“

Matka mezitím domlouvala Mary, jež si uvědomila, že zašla příliš daleko. A tak když se pan Watts chystal jako další v pořadí oslovit mě, promluvila na něj Mary zčásti pokorně a zčásti rozmrzele.

„Mýlíte se, pane Wattsi, pokud si myslíte, že jsem svá očekávání myslela vážně. Musím nicméně trvat na novém kočáru.“

„Ano, pane, musíte uznat, že má Mary plné právo jej očekávat.“

„Paní Stanhopová, skutečně chci mít v den svatby nový kočár a nikdy jsem netvrdil nic jiného. Bude ovšem stejné barvy jako ten současný.“

„Myslím, pane Wattsi, že byste mohl mé dceři polichotit a zeptat se jí na názor ohledně jeho vzhledu.“

Pan Watts s tím nechtěl souhlasit a ještě nějakou chvíli trval na tom, že nový kočár bude mít tmavě čokoládovou barvu, zatímco Mary byla jako posedlá modrou barvou se stříbrnými tečkami. Nakonec ovšem Sophy navrhla, že by kočár mohl být tmavě hnědý, aby byl spokojen pan Watts, a na druhé straně vyšší než obvykle a se stříbrným lemováním, aby byla spokojena Mary. Na tom se nakonec obě strany, ač poněkud neochotně, shodly. Původně si totiž jak pan Watts, tak Mary chtěli prosadit svou a neohlížet se jeden na druhého.

Poté jsme pokročili k dalším záležitostem. Svatba se má konat, jakmile se sepíší a podepíší všechny potřebné dokumenty. Mary chtěla církevní povolení k sňatku bez ohlášek, zatímco pan Watts mluvil o ohláškách. Nakonec se domluvili na svatbě bez ohlášek.

Mary připadnou všechny rodinné šperky, které podle mě ani nestojí za zmínku, a pan Watts jí slíbil koupit jezdeckého koně. Na oplátku však musela slíbit, že po dobu tří let nebude chtít jezdit do Londýna ani jiného veřejného místa. Nemůže se těšit ani na skleník, ani na divadlo, ani na úpravu starého kočáru, musí se spokojit s jednou služebnou a nebude mít žádného dalšího sloužícího. Dohadování všech záležitostí zabralo celý večer. Pan W. s námi povečeřel a nakonec odešel asi o půlnoci.

Jakmile se za ním zavřely dveře, Mary zvolala: „Díky Bohu! Konečně je pryč. Jak já ho nenávidím!“

Nadarmo jí matka vyčítala, že nelibost k člověku, který se má stát jejím manželem, je prohřešek proti slušnému vychování. Dále vyjadřovala svůj odpor k němu a doufala, že jej už nikdy neuvidí. To bude ale svatba!

Sbohem, drahá Anne.

V dokonalé úctě Georgiana Stanhopová

DOPIS ČTVRTÝ

Slečna Georgiana Stanhopová pro slečnu

Drahá Anne!

Sobota

Mary chtěla všem co nejdřív říci o blížící se svatbě, a ještě více o vítězství, jak tomu říkala, nad Duttonovými, a tak nás poprosila, jestli bychom s ní dnes dopoledne nešly do Stonehamu. Jelikož jsme neměly na práci nic jiného, bez váhání jsme souhlasily a procházku si opravdu užily, až na to, že Mary stále jen nadávala na muže, za něhož se zakrátko provdá, a toužila po modrém kočáru se stříbrnými tečkami.

Když jsme došly k Duttonovým, obě dívky seděly v šatně s velice pohledným mladým mužem, jehož nám samozřejmě představily – byl to syn Sira Henryho Bru-denella z hrabství Leicestershire.

Pan Brudenell je nejpohlednější muž, jakého jsem v životě viděla.

Všechny tři nás setkání s ním potěšilo a Mary, jež se od chvíle, kdy jsme vstoupily do šatny, dmula pýchou nad vědomím vlastní důležitosti a chtěla to všem sdělit, nedokázala již déle mlčet – jakmile jsme se usadily, obrátila se na Kitty.

„Nemyslíte si, že je nezbytné, abych si nechala upravit všechny šperky?“

„Proč nezbytné?“

„Proč! Proč? Abych vypadala dobře.“

„Promiňte, prosím, ale vůbec vám nerozumím. O jakých špercích to mluvíte a při jaké příležitosti chcete vypadat dobře?“

„Na příštím plese, přesněji řečeno na prvním plese, na který půjdu jako vdaná žena.“

Dokážete si jistě představit, jak byly Duttonovy překvapeny. Nejdříve vypadaly poněkud nedůvěřivě, ale když jsme přitakaly, že Mary mluví pravdu, uvěřily nám.

„A za koho se provdáte?“ byla samozřejmě první otázka.

Mary předstírala, že se ostýchá, a odpověděla naoko zmateně, s očima upřenýma na podlahu: „Za pana Wattse.“

To jsme se Sophy také musely potvrdit, protože slečny Duttonovy by asi sotva dokázaly uvěřit, že dívka tak krásná, a dokonce zabezpečená (sice s malým, ale dostačujícím jměním) by se ochotně provdala za pana Wattse. Celá záležitost již byla náležitě uvedena, a tak se Mary rázem ocitla v centru pozornosti celé společnosti. Nebyla již zmatená, ale naopak úplně otevřená a hovorná.

„Je zajímavé, že jste o tom ještě neslyšely, protože záležitosti této povahy se po sousedství vždy rychle roznesou.“

„Ujišťuji vás,“ řekla Jemima, „že jsem o tom neměla ani nejmenší tušení. Připravujete svatbu již dlouho?“

„Ale jistě, již od středy.“

Všichni se usmáli, obzvláště pan Brudenell.

„Musím vám říct, že je do mě pan Watts neuvěřitelně zamilovaný, takže z jeho strany půjde o svazek z čisté lásky.“

„Předpokládám, že nejen z jeho strany,“ podotkla Kitty.

„Ach, je-li tolik lásky na jedné straně, není pro ni příliš místa na straně druhé. Nicméně se mi příliš neprotiví, ačkoli musím uznat, že je velmi nehezký.“

Pan Brudenell zůstal na Mary zírat, slečny Duttonovy se smály a já se Sophy jsme se za sestru velice styděly.

Mary ovšem pokračovala: „Budeme mít nový kočár a ten starý si nejspíš necháme upravit.“

Věděly jsme, že tomu tak nebude, ale chudince Mary dělalo radost, že může celou společnost přesvědčit o opaku, a nechtěly jsme ji připravit o tak neškodné potěšení.

Pokračovala: „Pan Watts mi dá darem rodinné šperky a určitě jich bude spousta.“

Na to jsem pošeptala Sophy: „To určitě.“

„Ty šperky si nejspíš ze všeho budu muset nechat upravit, než si je poprvé vezmu. Budu je mít až na prvním plese po svatbě. A pokud na něj nepůjde paní Duttonová, budu vám moci dělat gardedámu stejně jako Sophy a Georgianě.“

„Jste velmi hodná,“ řekla Kitty, „a protože se chcete ujímat péče o mladé dámy, mohu vám jen doporučit, abyste přemluvila paní Edgecumbovou – jistě vás nechá jít za gardedámu svých šesti dcer. Společně s vašimi dvěma sestrami vám zaručí opravdu jedinečné entrée.“

Kitty rozesmála všechny kromě Mary, která nepochopila, kam Kitty mířila, a chladně odvětila, že nechce dělat garde tolika mladým dámám. Pokusily jsme se se Sophy změnit téma hovoru, ale uspěly jsme jen na pár minut, protože Mary opět chtěla strhnout pozornost na sebe a na blížící se svatbu.

Bylo mi sestry líto kvůli ní samotné, poněvadž se zdálo, že pan Brudenell se přímo vyžívá v jejím líčení celé záležitosti, a dokonce ji popichuje různými otázkami a poznámkami. Bylo však zjevné, že se jí chtěl prostě jen vysmívat. Mám pocit, že mu přišla naprosto směšná. Nedal na sobě sice nic znát, ale bylo naprosto zřejmé, že se držel pouze s velkými obtížemi. Nakonec ho to však patrně unavilo, a navíc ho znechutila absurdní konverzace s Mary, a tak se obrátil na nás a s ní již promluvil jen krátce asi půl hodiny před tím, než jsme ze Stonehamu odešly.

Jakmile jsme vyšly z domu, hned jsme začaly chválit pana Brudenella a jeho vybrané způsoby.

Doma na nás již čekal pan Watts.

„Tak tedy, slečno Stanhopová,“ řekl, „jak vidíte, přišel jsem jako správný milenec na námluvy.“

„To mi snad ani nemusíte říkat. Samozřejmě dobře vím, proč jste přišel.“

Odešly jsme se Sophy z místnosti, protože jsme nechtěli překážet, když se bude pan Watts Mary dvořit, a tak nás překvapilo, když za námi Mary téměř okamžitě přišla.

„To je tak brzy po námluvách?“ zeptala se Sophy.

„Po námluvách!“ vykřikla Mary. „Pohádali jsme se. Watts je prostě blázen! Doufám, že už ho nikdy v životě neuvidím.“

„Bohužel si myslím, že uvidíš,“ řekla jsem, „protože s námi dnes povečeří. Proč jste se pohádali?“

„Jen jsem mu řekla, že jsem dnes dopoledne potkala daleko pohlednějšího muže, než je on. Hrozně se rozzuřil a nazval mě dáblicí, a tak jsem mu hned opáčila, že je hulvát, a odešla jsem.“

„Krátké a trefné,“ podotkla Sophy, „ale prosím tě, Mary, jak si myslíš, že se to urovná?“

„Měl by mě požádat o prominutí, ale i kdyby to udělal, stejně bych mu neprominula.“

„Takže ani pokorou nic nevyřeší…“

Převlékly jsme se a vrátily do salónu, kde již seděla matka s panem Wattsem a byli zabráni do důvěrného hovoru.

Vypadalo to, ze si stěžoval na chování Mary, a matka mu řekla, ať si z toho nic nedělá.

Choval se tedy k Mary uctivě jako obvykle a kromě pár poznámek o kočáru a skleníku panovala během večera všeobecná shoda a srdečná atmosféra. Watts pojede do města, aby urychlil přípravy svatby.

S laskavým pozdravem G. S.

KRÁSNÁ CASSANDRA

Román ve dvanácti kapitolách věnovaný

slečně Austenové (Jde o Cassandru Elizabeth, jedinou sestru a důvěrnici Jane Austenové. Právě jí se svěřovala kupříkladu s tím, o čem se chystá psát.) s jejím svolením

Madam,

jste Fénix. Máte vytříbený vkus, ušlechtilé city a bezpočet ctností. Jste velmi milá, elegantní a vznešená. Máte vybrané způsoby, jste inteligentní a neobyčejně krásná. Byla bych tedy navýsost potěšena, pokud by Vás následující příběh alespoň na chvíli pobavil.

Vaše nejoddanější ponížená služebnice,

Autorka

KAPITOLA PRVNÍ

Cassandra byla dcera – a to jediná – proslulého kloboučníka z Bond Street. Její otec byl urozeného původu – byl blízkým příbuzným komorníka vévodkyně z .

KAPITOLA DRUHÁ

Když Cassandra dovršila šestnáctý rok věku, byla půvabná, přívětivá a chtěla se zamilovat. Proto si na urozenou hlavu nasadila klobouček, který její matka právě dokončila na zakázku pro hraběnku z , a vyrazila z matčina obchodu za štěstím.

KAPITOLA TŘETÍ

Prvním, koho potkala, byl vikomt z , mladý muž, jenž se těšil velké úctě díky svému nadání a ctnosti, ale i eleganci a kráse. Udělala před ním pukrle a pokračovala v chůzi.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Poté zašla do cukrárny, kde zhltla šest zmrzlin, odmítla za ně zaplatit, načež srazila cukrářku k zemi a pokračovala v chůzi.

KAPITOLA PÁTÁ

Pak nasedla do drožky a poručila, aby se jelo do Hampsteadu. Jakmile tam dojela, hned poručila kočímu, aby drožku obrátil a dovezl ji zpět.

KAPITOLA ŠESTÁ

Když ji kočí dovezl na stejné místo, odkud vyjeli, dožadoval se, aby mu zaplatila za cestu.

KAPITOLA SEDMÁ

Několikrát prohledala všechny kapsy, ale bez úspěchu – nenašla v nich žádné peníze. Kočí byl však neústupný, a tak mu narazila klobouček na hlavu a utekla.

KAPITOLA OSMÁ

Prošla pak mnoha ulicemi, v nichž se jí vůbec nic nepřihodilo. Až když zašla za roh Bloomsbury Square, potkala Marii.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Cassandra se lekla a Maria vypadala překvapeně. Obě se roztřásly, zrudly, zbledly a minuly se bez jediného slova.

KAPITOLA DESÁTÁ

Pak Cassandru oslovila její ovdovělá přítelkyně, jež se snažila protlačit malou hlavu ještě menším oknem, aby se jí zeptala, jak se má. Cassandra udělala pukrle a pokračovala v chůzi.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Ušla pouze čtvrt míle a dorazila pod otcovskou střechu v Bond Street, odkud vyrazila již před téměř sedmi hodinami.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Vešla do domu a její milá matka ji hned přitiskla na ňadra. Cassandra se usmála a potichu si řekla: „Tomu říkám krásně strávený den.“

SIR WILLIAM MOUNTAGUE

Tuto nedokončenou hru věnuji nejoddanější ponížená služebnice – autorka – s nesmírnou úctou

panu Charlesovi Johnu Austenovi (Nejmladší bratr Jane Austenové, který sloužil ve válečném námořnictvu a posléze se, stejně jako další bratr, Frank, stal admirálem.)

Sir William Mountague byl synem Sira Henryho Mountaguea, jenž byl synem Sira Johna Mountaguea, potomka Sira Christophera Mountaguea, jenž byl synovcem Sira Edwarda Mountaguea, jehož předkem byl Sir James Mountague, blízký příbuzný Sira Roberta Mountaguea, jenž zdědil titul a majetek po Siru Frede-riku Mountagueovi.

Siru Williamovi bylo přibližně sedmnáct let, když jeho otec zemřel a zanechal po sobě slušné jmění, starobylý dům a oboru plnou vysoké zvěře.

Sir William si nabytého majetku ještě neužíval příliš dlouho, když se zamiloval do tří slečen Cliftonových z Kilhoobery Parku. Všechny tyto dámy byly stejně mladé, pohledné, bohaté a milé a Sir William byl zamilovaný do všech najednou a nevěděl, kterou si má vybrat. Proto se odstěhoval z jejich blízkosti a ubytoval se ve vesničce u Doveru.

Ve svém útočišti, kam se uchýlil v naději, že unikne soužení lásky, se zakrátko zamiloval do mladé krásné vdovy s mnoha přednostmi, jež po smrti manžela, jehož vždy něžně milovala a nyní upřímně oplakávala, potřebovala změnit vzduch a přestěhovala se do stejné vesničky jako Sir William.

Lady Percivalová byla mladá, všestranně nadaná a milá. Sir William ji zbožňoval a ona souhlasila, že se za něj provdá. Sir William na ni všemožně naléhal, aby určila den, kdy ji bude moci dovést k oltáři, a tak nakonec rozhodla, že svatba proběhne následující pondělí, tedy prvního září.

Sir William byl však vášnivý lovec a nemohl přenést přes srdce, že by přišel o tak důležitý den, (Prvního září začíná ve Velké Británii lovecká sezóna pro některé druhy lovné zvěře, obzvláště pernaté.) dokonce ani z důvodu vlastní svatby. Prosil budoucí nevěstu, aby svatbu odložila byť o jediný den, ale lády Percivalová se rozzuřila a hned následujícího rána odjela zpět do Londýna.

Siru Williamovi bylo líto, že ji ztratil, ale zároveň si uvědomoval, že by daleko více litoval ztráty prvního září, takže se v něm smutek mísil se štěstím a díky radosti pro něj bylo soužení snesitelnější.

Pobyl ve vesničce ještě několik týdnů a pak odjel navštívit přítele v Surry. Pan Brudenell byl moudrý muž a měl krásnou neteř, do níž se Sir William zakrátko zamiloval. Slečna Arundelová však byla krutá – dávala přednost panu Stanhopoyi.

Sir William pana Stanhopa zastřelil, a tak již neměla důvod jej dále odmítat. Nakonec přijala jeho nabídku k sňatku a svatba se měla konat sedmadvacátého října.

Pětadvacátého října však Sira Williama navštívila Emma Stanhopová, sestra nešťastné oběti jeho vášně. Žádala jej o odškodné za nelítostnou vraždu bratra. Sir William jí nabídl, nechť sama určí cenu, na což odvětila, že vše urovná čtrnáct šilinků. Sir William jí místo toho nabídl sebe a své jmění.

Hned následujícího dne odjeli do Londýna, kde byli tajně oddáni.

Sir William byl naprosto šťastný celé dva týdny. Pak ale jednoho dne náhodou zahlédl v Brook Street nasedat do kočáru okouzlující mladou dámu a opět se beznadějně zamiloval. Když se dotázal, jak se tato krásná neznámá jmenuje, zjistil, že je to sestra jeho staré známé, lady Percivalové. Velice se zaradoval, protože doufal, že se díky staré známosti snadno dostane do blízkosti slečny Wentworthové… )

DOBRODRUŽSTVÍ PANA HARLEYHO

Toto krátké, leč zajímavé vyprávění věnuje autorka s nesmírnou úctou panu Francisi Williamu Austenovi, (Bratr Jane Austenové, který sloužil ve válečném námořnictvu a posléze se stal admirálem) lodnímu poddůstojníkovi na lodi Její Výsosti Perservance

Pan Harley pocházel z mnoha dětí. Jeho otec si přál, aby se stal knězem, a matka z něj chtěla mít námořníka. Chtěl vyhovět oběma, a tak naléhal na Sira Johna, aby se mohl stát kaplanem na palubě válečné lodi. Patřičně si proto ostříhal vlasy a vydal se na moře.

Za půl roku se vrátil a vyrazil v dostavníku do Hogsworth Greenu, kde žila Emma. Ve voze cestoval s mužem bez klobouku, mužem se dvěma klobouky, starou pannou a mladou vdanou ženou.

Poslední zmíněná vypadala asi na sedmnáct let, měla krásné tmavé oči a elegantní postavu. Krátce řečeno, pan Harley brzy zjistil, že je to jeho Emma, a vzpomněl si, že se s ní oženil několik týdnů před tím, než odplul z Anglie.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai