Jane Austen

Mansfieldské panství

1.KAPITOLA

Někdy před třiceti lety slečna Maria Wardová z Huntingdonu měla to štěstí, že okouzlila sira Thomase Bertrama z mansfieldského zámku v hrabství northamptonském, s pouhými sedmi tisíci librami věna se povznesla mezi šlechtu a těšila se pak všem výhodám a důsledkům, jaké plynou z krásného sídla a dostatku peněz. Celý Huntingdon žasl nad takovou partií a sám slečnin strýček, místní advokát, doznával, že jí chyběly přinejmenším tři tisíce, aby měla právo dělat si takové naděje. V rodině byla ještě dvě děvčata, která mohla z jejího společenského vzestupu těžit, a ti z okruhu jejich známých, kdo pokládali nejstarší slečnu Wardovou a slečnu Frances za stejné krasavice jako slečna Maria, neváhali prorokovat, že se také budou umět dobře vdát. Jenomže na světě není tolik zámožných mladíků jako hezkých děvčat, která by si je zasloužila. Uplynulo půl tuctu let a nejstarší slečna Wardová seznala, že bude muset vyslyšet důstojného pána Norrise, švagrova přítele, i když nemá žádné soukromé jmění, a slečna Frances dopadla ještě hůř. Slečna Wardová nakonec nepořídila tak špatně, protože sir Thomas byl naštěstí s to nabídnout příteli prebendu na mansfieldském panství, a tak novomanželé vykročili vstříc společnému štěstí se zajištěným ročním příjmem téměř tisíc liber. Zato slečna Frances, ta se vdala, jak se říká, rodině natruc: zamilovala se do jistého poručíka od maríny, nevzdělaného, chudého, bez vlivných známostí, a na nic se neohlížela. Hůř si ani vybrat nemohla.

Sir Thomas měl jistý vliv a ze zásady i z hrdosti, jelikož si přál, aby všichni v příbuzenstvu měli slušné životní postavení, byl ochoten uplatnit ho ku prospěchu své paní švagrové, jenomže její manžel

působil v povolání, kam jeho konexe nesahaly, a než stačil připadnout na nějaký jiný způsob, jak té rodině pomoci, došlo mezi sestrami k velké roztržce. Vyplynula přirozeně z počínání všech zúčastněných, jak se při neuvážených sňatcích zpravidla stává. Aby se uchránila zbytečných výtek, nedala paní Priceová rodině nic vědět, dokud nebylo po svatbě. Lady Bertramová, dáma povahy velmi klidné a pozoruhodně smířlivého letargického temperamentu, byla by se spokojila s tím, že se sestry zřekne a celou aféru pustí z hlavy, ovšem paní Norrisová, ta měla ducha činorodého a nedala si pokoj, dokud Fanny pořádně nevyčinila dlouhým rozhořčeným dopisem, kde zdůraznila pošetilost jejího skutku a v hrozivých barvách vykreslila všemožné tristní důsledky. Nato se zase urazila a rozhořčila paní Priceová: v odpovědi projevila hořkost vůči oběma sestrám a vyjádřila se tak neuctivě o pýše v souvislosti se sirem Thomasem, že si to paní Norrisová prostě nemohla nechat pro sebe, a na dlouhý čas všechny vzájemné styky ustaly.

Žili od sebe daleko a pohybovali se v tak odlišných kruzích, že to téměř vylučovalo, aby se o sobě kdy něco doslechli, a v průběhu následujících jedenácti let se sir Thomas vždy nelíčené podivil, jak se toho paní Norrisová dopátrala, když jim tu a tam nasupeně oznámila, že Fanny povila zase další robě. Po jedenácti letech si však paní Priceová nemohla už déle dovolit hýčkat uraženou hrdost a přehlížet jediný zdroj, z něhož by jí mohla kynout pomoc. Měla početnou a stále se rozrůstající rodinu, manžela neschopného činné služby, ale zcela schopného vyhledávat kamarády a dobré pití, nepatrné příjmy na uhrazení všech potřeb, a proto pochopitelně zatoužila navázat styky se sestrami, které tak lehkovážně zpřetrhala. Napsala tedy lady Bertramové dopis překypující kajícným zoufalstvím, kde se to tak hemžilo dětmi a chybělo téměř všechno ostatní, že je nutně naladil k usmíření. Právě se chystala slehnout podeváté, a když nad touto skutečností náležitě zanaříkala a poprosila je, aby neodmítli přispět očekávanému dítku něčím do vínku, otevřeně se jim svěřila, jakou důležitost přikládá jejich zájmu o budoucnost těch osmi, co už jsou na světě. Nejstarší desetiletý chlapec je tak čiperný – chtěl by do světa, ale co ona zmůže? Nehodilo by se siru Thomasovi, aby ho nějak využil při správě svého majetku v Západní Indii? Každá práce

by mu byla dobrá – anebo co by sir Thomas soudil o vojenské akademii ve Woolwichi? A jakým způsobem se vůbec posílají mladí hoši na Východ?

Dopis nezůstal bez odezvy. Mír a dobré vztahy byly znovu nastoleny. Sir Thomas poslal přátelské rady a sliby, lady Bertramová přispěla penězi a výbavičkou a paní Norrisová se ujala korespondování.

Takto zaúčinkoval bezprostředně, ale do roka z něho paní Priceová vytěžila ještě další důležitou výhodu. Paní Norrisová často prohodila k ostatním, že jí ubohá sestra a její rodina pořád nejdou z hlavy: jistě už pro ni udělali hodně, ale ona by přesto ráda pomohla ještě víc, a nakonec jim vyjevila, že si toužebně přeje, aby paní Priceovou nadobro zprostili starostí a vydání s jedním z jejích početných dětí. „Co kdybychom se rukou společnou postarali o nejstarší dcerku, děvčátko teď devítileté, tedy ve věku, kdy potřebuje víc péče a pozornosti, než jí její ubohá matka může věnovat? Stálo by nás to sice práci i peníze, ale co je to v porovnání se šlechetností takového skutku?“ Lady Bertramová se okamžitě se sestrou ztotožnila. „To bude nejlepší,“ řekla, „ať se pro to dítě pošle.“

Sir Thomas je však nepodpořil tak okamžitým a bezvýhradným souhlasem. Uvažoval a váhal; a že prý je to vážná zodpovědnost, děvče u nich vychovávané by bylo třeba také přiměřeně zaopatřit, jinak by to byla ukrutnost a ne dobrý skutek, vytrhnout ji z jejího prostředí. Rozmýšlel si to i v souvislosti s vlastními čtyřmi dětmi – má dva syny – láska mezi bratrancem a sestřenicí a tak podobně; jen však začal vypočítávat své výhrady, skočila mu paní Norrisová do řeči a všechny jeho protiargumenty vyvrátila, včetně těch, které ani uvést nestačil.

„Rozumím vám dokonale, drahý sire Thomasi, a cením si vaší velkomyslnosti a jemnocitu, které vždy provázejí všechno vaše konání; plně s vámi souhlasím, že by se patřilo, aby člověk podle svých sil a možností zaopatřil dítě, jehož se svým způsobem ujal, a já jsem ta poslední osoba na světě, která by k tomu odmítla přispět svým skromným dílem. Vlastní děti nemám, tak na koho bych myslela, až budu chtít zůstavit to málo, co mám, ne-li na děti svých sester? – a pan Norris je muž nad jiné spravedlivý – a vy mne znáte

jako ženu, která neplýtvá slovy ani sliby. Nedejme se odradit od skutku milosrdenství kvůli maličkostem. Když se děvčeti dostane vzdělání a patřičně se uvede do společnosti, je víc než pravděpodobné, že udělá slušnou partii a žádné výdaje s ní pak už nikdo mít nebude. Naše neteř, anebo přinejmenším vaše neteř, sire Thomasi, která by vyrůstala tady na zámku, má už z té prosté skutečnosti mnohé výhody. Netvrdím, že bude stejně krásná jako její sestřenky. Nejspíš nebude, ale dostane se mezi zdejší lidi za tak mimořádně příznivých okolností, že si se vší pravděpodobností najde dobré zaopatření. Myslíte na své syny – cožpak ale nevíte, že právě tohle je zvlášť nepravděpodobné, když spolu budou vyrůstat jako sourozenci? Z mravního hlediska je to vyloučeno. Neznám jediný takový případ. Naopak je to spolehlivý způsob, jak takovému svazku zabránit. Dejme tomu, že to bude pěkné děvče, a Tom s Edmundem by ji poprvé spatřili ode dneška za sedm let: pak by docela dobře mohlo k takovému maléru dojít. Už při představě, že jsme dopustili, aby vyrůstala někde daleko v chudobě a zanedbání, by se do ní jeden nebo druhý z našich dobrosrdečných chlapců mohl zamilovat. Ale budou-li s ní od nynějška stále pohromadě, pak i kdyby byla krásná jako anděl, nebude pro ně nikdy nic jiného než sestra.“

„Na tom, co říkáte, je hodně pravdy,“ odpověděl sir Thomas, „a já bych rozhodně nechtěl nepodloženými námitkami překážet záměru, který tak dobře odpovídá potřebám všech stran. Chtěl jsem jen zdůraznit, že bychom se neměli rozhodovat zbrkle, a abychom skutečně posloužili paní Priceové a sami se dobře zachovali, musíme to děvčátko zabezpečit, anebo pokládat za svou povinnost jednou ji zabezpečit jako dámu, až ta nutnost vyvstane, kdyby se jí nenaskytla možnost uzavřít takový sňatek, jaký vy tak přesvědčeně očekáváte.“

„Plně vás chápu,“ zvolala paní Norrisová, „usuzujete štědře a velkomyslně, a já v tomhle s vámi budu vždy zajedno. Co je v mých silách, jak dobře víte, to jsem vždy hotova učinit ku prospěchu těch, kdo jsou mi drazí; a třebaže k tomuhle děvčeti nemohu cítit ani zlomek té lásky, jakou chovám k vašim drahým dětem, a v žádném směru ji nebudu natolik považovat za svou vlastní, sama bych si to nepřestala vyčítat, kdybych o ni nedbala. Cožpak to není dítě mé rodné sestry? Cožpak bych dokázala nečinně přihlížet, jak strádá,

dokud bych sama měla skývu chleba? Drahý sire Thomasi, mám své chyby, ale mám také srdce, a třebas chudá, raději si odepřu to nejpotřebnější, než bych se provinila skrblictvím. A proto, jestli jste s tím svolný, napíši hned zítra ubohé sestře a navrhnu jí to; jakmile bude všechno dohodnuto, sama se postarám, aby se to dítě dostalo do Mansfieldu – vy se tím nemusíte zatěžovat. Na vlastní námahu já nehledím, jak víte. Vypravím Nanny do Londýna, má tam bratrance sedláře, u toho přespí a tam také na to děvče počká. Z Portsmouthu do Londýna ji pošlou dostavníkem – můžou ji svěřit první solidní osobě, která tam bude mít cestu. Počítám, že se mezi pasažéry nějaká slušná řemeslnická panička vždycky najde.“

Až na přepadení služčiných příbuzných byl sir Thomas se vším svolný, a když ustanovil přijatelnější, ač méně úsporné místo setkání, považovali všichni celou věc za dohodnutou a začali se těšit blahým vědomím šlechetného skutku. Po právu se ovšem neměli dělit o libé pocity rovným dílem, neboť zatímco sir Thomas byl odhodlán věnovat vybranému dítěti trvalou starostlivou péči, paní Norrisová neměla vůbec v úmyslu jakkoli se podílet na výdajích s neteřiným zaopatřením. Když šlo o to někam doběhnout, promluvit nebo kout plány, to byla ochota sama, a jak uměla nadiktovat ostatním štědrost, v tom ji nikdo nepředčil, jenomže peníze milovala stejně jako komandování, a znala právě tak dobře uchránit vlastní kapitál jako utrácet peníze druhých. Vdala se za muže s nižšími příjmy, než doufala, zpočátku žila v domnění, že bude muset velmi šetrně hospodařit, a co započalo z obezřetnosti, k tomu se brzy přiklonila dobrovolně ze starosti o budoucnost, jíž žádné děti nedávaly smysl. Kdyby paní Norrisová byla musela zabezpečit rodinu, patrně by byla nic neušetřila, jelikož ale žádné takové starosti neměla, nic jí v šetrnosti nepřekáželo ani neomezovalo v blahém vědomí, že ročně přibývá jistá částka k příjmům, které Norrisovi stejně nikdy celé neutratili. Pod vlivem této záliby, neohrožované žádnou upřímnou sesterskou láskou, rozhodně nesměřovala ve svém úsilí k jinému cíli než přisvojit si zásluhu, že si vymyslela a zorganizovala tak nákladnou dobročinnost, ačkoli kdoví – možná tak málo znala sama sebe, že se po tomto rozhovoru vracela na faru s lichotivým pocitem nejvelkodušnější sestry a tety na světě.

Když na tu záležitost přišla řeč příště, objasnila své stanovisko víc dopodrobna. Lady Bertramová jen tak mimochodem prohodila:

„Kdo se ujme toho děvčátka jako první, sestro, vy nebo my?“, načež sir Thomas k jistému svému překvapení zjistil, že je zhola nemožné, aby se paní Norrisová neteři osobně věnovala. Předpokládal, že by na faře uvítali dětskou společnost, když žijí sami, ale zjistil, že se velice mýlil. Paní Norrisová prohlásila, že za daných okolností je bohužel naprosto vyloučeno, aby u nich děvčátko pobývalo. Nebohý pan Norris má chatrné zdraví, a tudíž to nepřichází v úvahu: snášet dětské štěbetání by bylo stejně nad jeho síly jako vzlétnout do povětří; kdyby mu pakostnice už konečně dala pokoj, pak by to bylo něco jiného, v tom případě je s radostí vystřídá a nebude hledět na námahu, ale právě teď musí věnovat nebohému panu Norrisovi každou chvilku a je přesvědčena, že i pouhá zmínka v tom smyslu by ho rozrušila.

„V tom případě ať je raději u nás,“ rozhodla lady Bertramová pokojně. Po krátké chvíli se k ní důstojně připojil i sir Thomas:

„Ano, ať je domovem zde. Vynasnažíme se dostát svým povinnostem, a bude tu aspoň mít tu výhodu, že nebude postrádat družky stejného věku ani pravidelné vyučování.“

„Svatá pravda!“ zvolala paní Norrisová. „To jsou dva důležité momenty: slečně Leeové bude jedno, jestli učí tři děvčata nebo dvě – v tom není žádný rozdíl. Upřímně bych si přála, abych vám byla víc platná, ale vidíte sami, že dělám, co je v mých silách. Nejsem z těch, co váží každý krok, a Nanny pro ni dojede, ačkoli se mi to zrovna nehodí, že se bez ní musím tři dny obejít – je to přece moje hlavní síla. Předpokládám, že ji dáš do té bílé mansardičky za bývalými dětskými pokoji, sestro. Tam by se to dobře hodilo: slečnu Leeovou by měla hned vedle, naše dívenky jsou také poblíž a služebné by to měly po ruce, některá z nich by ji mohla oblékat a starat se o její věci, protože bys asi nechtěla po Ellisové, aby vedle ostatních obsluhovala i ji. Já ti vážně nevím, kam jinam bys ji mohla dát.“

Lady Bertramová neměla námitek.

„Doufám, že se z ní vyklube přijatelné děvče,“ pokračovala paní Norrisová, „a že si bude umět vážit svého štěstí, jaké má příznivce.“

„Kdyby se ukázalo, že má špatnou povahu,“ poznamenal sir Thomas, „nemohli bychom ji kvůli vlastním dětem přijmout do rodiny, není však důvod, proč se předem obávat nejhoršího. Pravděpodobně si budeme přát, aby se v lecčem změnila, a musíme se připravit na závažné nedostatky ve vědomostech, nějaké nepatřičné názory a velmi nepříjemnou neuhlazenost v chování, ale tohle všechno nejsou nenapravitelné chyby – ani tím nemůže ohrozit své okolí. Kdyby moje dcery byly mladší než ona, vážně bych si to rozmýšlel, než bych je vystavil její společnosti, ale v daném případě věřím, že se o ně netřeba obávat, a jí budou vzájemné styky jen na prospěch.“

„Přesně moje řeč!“ zvolala paní Norrisová. „Však jsem to právě dnes povídala manželovi. ‚Pro to děvče bude hotová škola už jen pobývat se sestřenkami,‘ povídám, ‚i kdyby ji slečna Leeová nic nenaučila, pochytí od nich ušlechtilost i vědomosti.‘“

„Jen aby nechtěla škádlit chuděrku moji mopsličku,“ řekla lady Bertramová, „ledva jsem dosáhla, aby ji Julia nechala na pokoji.“

„Staneme před nesnadným úkolem, paní Norrisová,“ poznamenal sir Thomas, „jak zachovat jistý rozdíl mezi děvčaty, až budou dospívat: jak vypěstovat v mých dcerách vědomí, kdo jsou, a přitom aby nesoudily příliš přezíravě o své sestřence, a jak to zařídit, abychom v ní příliš neutlumili sebevědomí, ale zároveň aby nezapomínala, že sama není slečna Bertramová. Přál bych si, aby mezi nimi vládly nejlepší vztahy, a za žádnou cenu bych nepřipustil, aby se moje děvčata vyvyšovala nad svou příbuznou, ale jistý rozdíl tu vždycky bude. Nejsou si rovné společenským postavením, majetkem ani oprávněnými požadavky. Zde je třeba velkého taktu a vy nám musíte pomoci, abychom zvolili vhodný přístup.“

Paní Norrisová mu byla zcela k službám, naprosto s ním souhlasila, že je úkol nadmíru obtížný, ale vyjádřila pevnou naději, že jej spojenými silami hravě zvládnou.

Jak se dalo čekat, nepsala paní Norrisová sestře zbytečně. Paní Priceová se sice podivila, že se rozhodli pro děvče, když má tolik zdatných synů, nabídku ale velmi vděčně přijala, ujistila je, že dcera je účinlivé, dobrodušné děvče, a vyjádřila přesvědčení, že nebudou mít důvod na ni kdy zanevřít. Dále jim sdělovala, že je trochu křehká

a drobná, a projevila naději, že jí změna vzduchu půjde k duhu. Ubohá paní! Dost možná měla dojem, že by změna vzduchu šla k duhu nejednomu z jejích dětí.

2. KAPITOLA

Děvčátko dlouhou cestu šťastně přestálo a v Northamptonu už čekala paní Norrisová, která si osobovala výsadu uvítat je jako první, aby je mohla veledůležitě dovést k ostatním a doporučit jejich vlídné pozornosti.

Fanny Priceové bylo v onom čase deset let, a třebaže na první pohled na ní nebylo nic zvlášť pozoruhodného, aspoň na ní také nebylo nic, čeho by se příbuzní zhrozili. Byla na svůj věk rnalá, nemohla se pochlubit zvlášť jemnou pletí ani jinými mimořádnými přednostmi, byla velmi nesmělá a plachá, snažila se vyhnout cizí pozornosti, ale při vší neobratnosti se nechovala hrubě, měla líbezný hlásek, a když promluvila, působila její tvářička roztomile. Sir Thomas i lady Bertramová ji přijali velmi srdečně, a když sir Thomas viděl, jak naléhavě potřebuje povzbudit, snažil se být zosobněná vlídnost. Musel přitom ale přemáhat nepříznivě působící navyklou důstojnost – to lady Bertramová, která nevynaložila ani zpola takové úsilí a pronesla jedno slovo za každých jeho deset, jen díky dobrodušnému úsměvu se hned jevila méně hrozivě než on.

Mládež byla doma a odbyla seznamování velmi dobře, s úsměvy a bez rozpaků, aspoň oba synové, kteří byli na svých šestnáct a sedmnáct urostlí a malou sestřenku oslnili velkolepostí dospělých mužů. Obě dcery nejevily takovou sebejistotu, byly také mladší a měly velký respekt před otcem, který jim při této příležitosti dost neuváženě promluvil do duše. Byly však natolik zvyklé se pohybovat ve společnosti a slýchat samou chválu, že neznaly, co je přirozená plachost, rovněž sebedůvěra v nich hned vzrostla, když zjistily, že sestřenka ji zcela postrádá, a zakrátko si už prohlížely novou příbuznou i její šatečky s klidnou lhostejností.

Byla to mimořádně pohledná rodina, synové vypadali dobře, dcery se rozvíjely do krásy, všichni urostlí a na svůj věk vyspělí; od sestřenky se stejně nápadně lišili zjevem jako zběhlostí ve vystupování, ,1 málokdo by proto byl hádal, že jsou si děvčata tak blízká věkem. Ve skutečnosti byl mezi mladší dcerou bertramových Julií a Fanny rozdíl pouhých dvou let. Julii bylo teprve dvanáct a Maria byla o rok starší. Malá l; anny se mezitím cítila na návštěvě jako hromádka neštěstí. Všichni jí naháněli hrůzu, styděla se, stýskalo se jí po domově, který opustila, nebyla s to zvednout oči od země, nedokázala promluvit, aby ji bylo slyšet nebo aby jí přitom nevhrkly slzy do očí. Paní Norrisová do ní celou cestu z Northamptonu hučela, jaké štěstí ji potkalo, a že se za to musí odvděčit vzorným chováním, a jí pak bylo ještě hůř, když si vyčítala, že tu není ráda. I únava po tak dlouhé cestě na ni zle dotírala. Nadarmo se sir Thomas v dobré vůli snažil mluvit na ni blahosklonně, nadarmo paní Norrisová hlasitě prorokovala, že bude jistě moc hodné děvče, nadarmo se na ni lady Bertramová usmívala a vzala ji k sobě na pohovku vedle mopslice, ba dokonce ani při pohledu na angreštový koláč se neupokojila: sotva do sebe vpravila dvě sousta, zradilo ji všechno sebeovládání, rozplakala se, a jelikož se zdálo, že by jí úlevu nejspíš přinesl spánek, poslali ji, aby si dosmutnila v posteli.

„Tohle není zrovna nadějný začátek,“ prohlásila paní Norrisová, jen za Fanny zapadly dveře. „Cestou jsem se do ní dost namluvila, a čekala bych tedy, že se bude umět chovat lépe; upozornila jsem ji, že hodně záleží na tom, jak se uvede. Doufám, že nám tu nebude trucovat – její nebohá matka trucovala moc ráda – ale musíme vzít v úvahu, že je to ještě dítě – a podle mého ani proti ní nemluví, že teskní po domově – ať byl jaký byl, byl to její domov, a ona přirozeně ještě nechápe, jak si polepšila, jenomže všeho s mírou.“

Nakrátko byla tedy paní Norrisová ochotna přimhouřit oko, Fanny ale potřebovala delší čas, aby se smířila s novým prostředím na mansfieldském zámku a s tím, že tu nemá nikoho z těch, na něž byla zvyklá. Těžce to nesla, a nikdo tomu tak dalece nevěnoval pozornost a nepomohl jí. Nechtěli se k ní chovat nelaskavě, ale nikdo také nevynaložil zvláštní námahu, aby se mezi nimi cítila dobře.

Slečnám Bertramovým se na druhý den odpustilo vyučování, aby se mohly seznámit s malou sestřenkou a věnovat se jí, ale příliš je to nesblížilo. Při nejlepší vůli nad ní přece musely ohrnout nos, když zjistily, že má jen dvě šerpy a že se dosud neučila francouzsky, a jelikož na ni ani neudělalo valný dojem, že jí velkomyslně zahrály na čtyři ruce, nenapadlo je pak už nic jiného, než aby jí laskavě darovaly pár svých nejméně oblíbených hraček a nechaly ji být, a samy se zabavily tím, v čem momentálně nacházely rozptýlení, a šly vyrábět umělé květiny nebo kazit zlatý papír.

Fanny, ať už se sestřenkami, anebo sama, ať v učebně, v salonu, nebo v parku, chodila pořád jako tělo bez duše a před každým a všude se něčeho bála. Tíživě na ni doléhalo mlčení lady Bertramové, byla v ní malá dušička, kdykoli se na ni sir Thomas vážně zahleděl, paní Norrisová jí svým napomínáním brala dech. Mrzelo ji, když se bratránkové podivovali, jaká je malinká, a zrozpačitěla, kdykoli si všimli její plachosti. Slečna Leeová žasla, že má takové mezery ve vědomostech, služebné se ušklíbaly nad jejími šaty; a když si při tomhle trápení vzpomněla na bratry a sestry, mezi nimiž zaujímala důležité místo jako kamarádka, učitelka a chůva, srdéčko se jí sevřelo hlubokým zármutkem.

Velkolepý zámek v ní budil úžas, nemohl ji ale utěšit. Komnaty byly příliš rozlehlé, aby se v nich dalo vesele pobíhat, bála se něčeho dotknout, aby to nerozbila, a tak žila v trvalé hrůze, často si zalezla do své komůrky, aby se vyplakala, a ta dívenka, o níž si v salonu vykládali, jaké ji potkalo štěstí, končila každý smutný den v slzách na lůžku, dokud ji nepřemohl spánek. Takhle uběhl týden, a že byla tak tichá a nenápadná, nikdo o jejím žalu nic netušil, až ji jednoho dne přistihl bratránek Edmund, mladší z obou synů, jak sedí na schodech k mansardě a srdceryvně vzlyká.

„Propána, copak se ti stalo, sestřeničko moje malá?“ zeptal se jí s vlídnou laskavostí, protože měl měkké srdce. Usedl vedle ní a vší mocí usiloval, aby zaplašil její stydlivost, že ji takhle překvapil, a přiměl ji, aby se mu otevřeně svěřila. „Není ti dobře? Poškorpila ses s Marií nebo Julií? Jestli si nevíš rady s učením, rád ti to vysvětlím. Potřebovala bys, abych ti něco přinesl nebo pro tebe udělal?“ Dlouho z ní nedostal žádnou odpověď kromě „ne, ne – vůbec ne, děkuji ti“,

on ale vytrval, zavedl řeč na její domov, a když se rozplakala ještě víc, pochopil, co ji trápí. Pokusil se ji utěšit.

„Stýská se ti po mamince, viď, broučku,“ povídá, „a z toho je vidět, že jsi hodné děvčátko, ale nezapomínej, že jsi u příbuzných, u svých blízkých, a že tě máme všichni rádi a chceme, aby ti u nás bylo dobře. Pojď, půjdeme se projít do parku a ty mi budeš povídat o svých sourozencích.“

Rozpovídal ji a po chvíli pochopil, že má všechny bratry a sestry ráda, ale k jednomu se v myšlenkách upíná nejčastěji. Nejvíc mu toho vyprávěla o Williamovi, toho postrádala nejtíž. William, prvorozený, o rok starší než ona, byl jejím stálým druhem a kamarádem; pokaždé se jí zastal před maminkou (která se právě v něm jen viděla).

„William vůbec nebyl rád, že odjedu – povídal, že se mu po mně bude stýskat.“

„Ale William ti jistě napíše, viď?“

„Ano, slíbil mi ťo, ale řekl, ať mu já napíšu první.“

„A kdy to uděláš?“

Svěsila hlavu a váhavě odpověděla, že ještě neví: nemá žádný papír.

„Jestli ti v tom nebrání nic jiného, dám ti papír i všechno ostatní a můžeš mu napsat, kdy budeš chtít. Těšilo by tě to, kdybys mu mohla napsat?“

„Ano, moc.“

„Tak to hned zařídíme. Pojď, půjdeme do ranního salonku, tam najdeme všechno potřebné a nikdo nás nebude rušit.“

„Ale, bratránku – jak se to psaní dostane na poštu?“

„Spolehni se, že v pořádku dojde, přidám ho k ostatním dopisům, a jelikož ti ho pan strýček ofrankuje, nebude to Williama už nic stát.“

„Pan strýček!“ opakovala Fanny poplašeně.

„Ano, až ten dopis napíšeš, donesu ho otci k ofrankování.“

Fanny měla dojem, že je to velká dovolenost, ale nahlas nic nenamítala; zašli tedy spolu do ranního salonku, Edmund jí nachystal papír a nalinkoval jí ho stejně ochotně jako bratr, a nejspíš trochu pečlivěji. Seděl vedle ní, dokud nedopsala, aby vypomohl s perořízkem nebo pravopisem, podle toho, co potřebovala, a krom

této starostlivosti, kterou upřímně ocenila, vzkázal ještě Williama pozdravovat, čímž jí udělal největší radost, a pak ten pozdrav napsal bratranci vlastnoručně a pod pečeť přilepil půllibrovou minci. Jak to na Fanny zapůsobilo, to by byla slovy ani vyjádřit neuměla, ale její tvářička a pár nehledaných výrazů dostatečně vyjevily hloubku její vděčnosti a radosti. Bratránek usoudil, že je to zajímavé stvořeníčko. Povídal si s ní ještě dál a z toho, co mu říkala, nabyl přesvědčení, že má dobré srdéčko a že si upřímně přeje zachovat se správně, a pomyslel si, že by se jí mělo věnovat víc pozornosti, protože tak citlivě prožívá své postavení a je taková plachá. Sám jí vědomě nikdy neublížil, ale teď pochopil, že potřebuje víc činorodé laskavosti, a za tím účelem jí domlouval, aby se jich všech přestala bát, a dal jí plno užitečných rad, jak si má hrát s Marií a Julií a koukat na svět vesele.

Od toho dne se Fanny ulevilo. Měla pocit, že našla přítele, a z vlídnosti bratránka Edmunda čerpala kuráž ve styku s ostatními. Už se tu necítila tak cizí a domácí lidé se jí nejevili tolik hroziví; některých se sice nepřestala lekat, znala ale už aspoň jejich manýry a našla nejvhodnější způsob, jak se jim přizpůsobit. Neobratnost ve vystupování, která ze začátku šla všem dost na nervy a nejvíc trápila ji samu, se pochopitelně časem obrousila, takže už neměla takový strach stanout osobně před panem strýčkem, ani sebou netrhla, když spustila tetička Norrisová. Sestřenkám přišla její společnost tu a tam vhod. Nevyrovnala se jim sice, protože byla mladší a slabší, ale občas je při hře nebo nějaké činnosti potřeba třetí, zvlášť když ten třetí je ochotné, poddajné povahy; a tak musely doznat, když se jich tetinka vyptávala, co Fanny neumí, anebo když je bratr Edmund nabádal, aby na ni byly milé, že „Fanny je docela dobrá holka“.

Edmund na ni byl stále hodný a od Torna nemusela snášet nic horšího než obyvklé žertíky, jaké je sedmnáctiletý mladý muž oprávněn provozovat na úkor desetiletého děcka. Tom právě stanul na prahu života, každá žilka v něm jen hrála a byl velkorysý, jak se patří na nejstaršího syna a dědice, který má nezadatelné právo utrácet a bavit se. Jeho vztah k sestřeničce byl v souladu s jeho postavením i právy: věnoval jí pár moc pěkných dárků a tropil si z ní šprýmy.

Pod dojmem příznivé proměny, kterou prošel neteřin zevnějšek i její nervy, začínal se siru Thomasovi i paní Norrisové jevit jejich benevolentní čin v uspokojivějším světle a zakrátko se vzájemně shodli na tom, že to děvče sice nebude žádný veleduch, ale že má přístupnou povahu a že s ní patrně nebudou větší těžkosti. Nevalné mínění o jejích schopnostech neměli pouze oni dva. Fanny uměla číst, psát a ohánět se jehlou, ale nic jiného ji nikdo nenaučil, a když její sestřenky zjistily, že nezná mnohé z toho, co samy dávno ovládají, usoudily, že je neuvěřitelně hloupá, a první tři neděle stále běhaly s dalším a dalším hlášením v tom smyslu do salonu.

„Mamičko, jen si pomyslete, sestřenka Fanny neumí sestavit mapu Evropy – Fanny neumí vyjmenovat hlavní ruské řeky – v životě prý neslyšela o Malé Asii –neví, jaký je rozdíl mezi akvarelem a barevnou tužkou! – Něco takového! – Umíte si to představit?“

„Děvenky drahé,“ řekla jim na to jejich uvážlivá tetinka, „je to jistě hrozné, ale nemůžete očekávat, že všechny dívky jsou v učení tak pokročilé a bystré jako vy dvě.“

„Ale když ona, tetičko, opravdu neví vůbec nic! Víte, co řekla včera, když jsme se jí ptaly, kudy by jela do Irska? – Prý by se přeplavila na ostrov Wight. Má v hlavě jenom ostrov Wight, říká mu OSTROV, jako by na světě žádný jiný ostrov nebyl. Já bych se teda určitě hanbila za takové neznalosti dávno předtím, než mi bylo tolik co jí. Nepamatuji si, že bych byla kdy nevěděla polovinu z toho, o čem ona nemá ponětí. Už před kolika lety jsme přece odříkávaly posloupnosti anglických panovníků i s daty korunovace a hlavní události za jejich vlády!“

„Ano,“ dodala její sestra, „a římské vládce až k Severovi; a taky hodně věcí z pohanské mytologie, a uměly jsme všechny kovy, polokovy, planety a vynikající filozofy.“

„Svatá pravda, děvenky moje, ale vy jste dostaly do vínku skvělou paměť a vaše sestřenka nejspíš žádnou. Jakou má kdo paměť, v tom jsou velké rozdíly, jako ve všem ostatním, tohle musíte vzít u sestřenky v úvahu a politovat ji pro její nedostatky. Ale zapamatujte si jedno: i když jste samy tak vzdělané a chytré, nezapomínejte na skromnost; víte toho hodně, ale ještě víc vědění na vás čeká.“

„Ano, já vím, budeme se učit až do sedmnácti. Ale povím vám o Fanny ještě něco, abyste viděla, jaká je divná a hloupá. Považte, říká, že se nechce učit hrát na klavír ani kreslit.“

„To je od ní jistě moc hloupé a dokazuje to, že nemá nadání ani snahu vyniknout. Ale když se to tak vezme kolem a kolem, ani nevím, jestli to tak nakonec není dobře, protože váš papá a matinka se sice laskavě rozhodli (na můj popud), že ji budou vychovávat společně s vámi dvěma, ale není zase potřeba, aby byla tak vzdělaná jako vy – naopak, patří se, aby tu byl zachován jistý rozdíl.“

Takovými a podobnými radami pomáhala paní Norrisová formovat duševní svět svých neteří, a není tedy divu, že přes jejich slibné nadání a vzdělání od útlých let jim zcela chyběly méně běžné schopnosti, jako je sebepoznání, velkorysost a pokora. Pěstovalo se u nich s obdivuhodnou péčí všechno, jen ne povahové vlastnosti. Sir Thomas neměl zdání, že jejich výchově zůstává něčím dlužen: byl starostlivý otec, ale neuměl jim dát najevo lásku, a jeho rezervované způsoby zavinily, že se před ním dcery neprojevovaly ve své pravé temperamentní podobě.

Lady Bertramová nevěnovala výchově dcer. vůbec pozornost. Neměla čas se něčím podobným zabývat. Od rána do večera seděla krásně ustrojená na pohovce v salonu, zabrána do složitých ručních prací, málo užitečných a nevzhledných, větší zájem projevovala o svou mopslici než o své děti (těm všechno dovolila, pokud ji to nestálo žádnou námahu), v zásadních věcech se řídila podle sira Thomase a v běžných starostech podle své sestry. I kdyby byla měla čas věnovat se svým děvčatům, byla by patrně usoudila, že to není nutné, protože se o ně stará vychovatelka, mají patřičné preceptory, a tak jim přece nic nechybí. A že Fanny nemá hlavu na učení, to podle ní „sice je velká smůla, ale někteří lidé jsou zkrátka nechápaví a Fanny se musí víc snažit; změnit se to nedá, a až na to, že není příliš bystrá, je to moc hodná žabka – vždycky šikovně zařídí a vyřídí, co je potřeba, a ochotně pro cokoli doběhne“.

Fanny se přes všechny nedostatky ve vědomostech a plachost na mansfieldském zámku zabydlela, naučila se mít k němu stejně vřelý vztah jako kdysi k svému domovu a vyrůstala ve společnosti svých sestřenek docela spokojeně. Maria ani Julia nebyla v jádru zlá

děvčata, a třebaže Fanny často zabolelo, jak s ní zacházejí, měla sama o sobě příliš nízké mínění, aby se jí to hluboce dotklo.

Někdy tou dobou, kdy Fanny přišla do rodiny, rozhodla se lady Bertramová na základě nepatrných zdravotních potíží a nesmírné letargie, že pustí dům v Londýně, kam se doposud každé jaro vypravila, zůstane si pěkně na venkově, a sir Thomas ať dostojí svým povinnostem v parlamentu bez pohodlného zázemí, které mu svou přítomností zajišťovala. Nadále si tedy slečny Bertramovy pouze na venkově cvičily paměť, hrály čtyřručně na klavír a rostly do ženské krásy, a jejich otec viděl, že zevnějškem, chováním a vědomostmi stále více odpovídají jeho starostlivým tužbám. Starší syn byl lehkovážný a rozmařilý a dělal otci těžkou hlavu, avšak ostatní děti se vyvíjely slibně k jeho plné spokojenosti. Věřil, že dcery, pokud ponesou dívčí jméno, dodají mu skvělý lesk, a až se ho vzdají, jistě tak učiní v zájmu žádoucích svazků; a z Edmunda, uvážlivého, rozumného a charakterního, zajisté vyroste čestný, užitečný člověk, který povede příkladný život, a celá rodina z něho bude mít radost. Měl se stát pastorem.

Při starostlivých i samolibých úvahách o vlastních dětech nezapomínal sir Thomas ani na děti paní Priceové a dělal pro ně, co bylo v jeho silách: pomáhal jí štědře při výchově synů i jejich životních začátcích, jakmile dospěli do patřičného věku, a Fanny, jak byla od rodiny odloučena, vždy s upřímnou radostí vyslechla, že jim prokázal takovou či onakou službu, anebo jakoukoli jinou dobrou zprávu o jejich poměrech či počínání. Jednou, jen jednou jedenkrát za celá ta léta měla to štěstí, že se setkala s Williamem. Ostatní ani nespatřila: nikoho zřejmě nenapadlo, že by se někdy měla podívat domů, třeba jenom na návštěvu, rodiče ani sourozenci jako by o ni nestáli, ale William, když se krátce po jejím odjezdu rozhodl, že bude námořníkem, dostal pozvání, aby přijel na týden do Northamptonshiru za sestrou, než se vydá na moře. Jak si padli do náruče, jakou radost měli, že jsou zase spolu, co se přitom nasmáli, a jak si popovídali i o vážných věcech, to si jistě umíme představit, stejně tak jako mládencovy velkolepé plány do budoucna a elán, který ho do poslední minuty neopustil, a co se po něm dívenka natruchlila, když odjel. Naštěstí připadla ta návštěva na vánoční

svátky, kdy mohla hledat útěchu u bratránka Edmunda, a ten jí vypodobnil tak úchvatně, čím se bude William zabývat a co se z něho jednou stane, až musela nakonec uznat, že i to rozloučení je k něčeAui dobré. Edmund jí byl vždycky spolehlivým přítelem: když přešel z Etonu do Oxfordu, nezměnilo to nit na jeho vrozené dobrotě

– jen měl častěji příležitost ji

osvědčit. Nedával najevo, že pro ni dělá víc než ostatní, ani nepodléhal obavám, aby to nepřehnal, ale vždycky na ni pamatoval, bral ohled na její city, snažil se, aby i druzí ocenili její přednosti a aby ji povzbudil k větší sebedůvěře, jež* by jim dávala vyniknout, radil, utěšoval, dodával kuráž.

Všichni ostatní ji přehlíželi. On samojediný ji sice nemohl prosadit do středu pozornosti, přesto však pro ni měl jeho vztah nesmírný význam, neboť přispěl k rozšíření jejích duševních obzorů a k rozmnožení jejích zálib. Věděl, že je bystrá, že rychle chápe a rozumně usuzuje a že ráda čte, což samo o sobě pod patřičným vedením je dobrou cestou k vzdělání. Slečna Leeová ji naučila francouzštině a dohlédla, aby denně četla kapitoly z dějin, Edmund jí však vybíral knihy, které jí učarovaly ve volných chvílích, vedl ji při výběru, usměrňoval její úsudek; podpořil užitek z četby, když s ní vyprávěl o tom, co četla, a lákal ji ke knížkám uvážlivou chválou. Na oplátku za tyto služby ho milovala víc než kohokoliv na světě kromě Williama: její srdce patřilo rovným dílem oběma.

K první zaznamenáníhodné události v rodině došlo, když bylo Fanny asi patnáct: důstojný pán Norris se odebral na věčnost, a vzápětí následovaly nevyhnutelné změny a novoty: paní Norrisová nejprve přesídlila z fary do zámku a později do menšího domku ve vsi, který patřil siru Thomasovi. Ve vdovském žalu se utěšila vědomím, že se bez manžela docela dobře obejde, a se ztenčenými příjmy se vyrovnala nezbytně přísnější hospodárností.

Fara nyní měla připadnout Edmundovi, a kdyby byl pan strýček zesnul o pár let dříve, byl by ji převzal některý známý pastor do té doby, než mladík dospěje a bude vysvěcen na kněze. Tom si však v

poslední době vedl tak rozmařile, že bylo nutno rozhodnout o prebendě jinak, a mladší bratr nyní musel přispět k uhrazení radovánek staršího. Na Edmunda sice vybyla jiná fara na rodinném panství a díky tomu se sir Thomas ve svém svědomí s daným krokem lépe smířil, stejně to však pociťoval jako velkou nespravedlnost a důrazně se snažil vyvolat ve starším synovi týž dojem v naději, že si to vezme k srdci, když si doposud jinak nedal říci.

„Hanbím se za tebe, Tome,“ oslovil ho svým veledůstojným způsobem, „hanbím se za tento počin,. k němuž mne dohání nutnost, a doufám, že je ti při pomyšlení na bratra nezáviděníhodně na duši. Připravil jsi Edmunda na deset, dvacet, třicet let a možná nadosmrti o víc než polovinu příjmů, které mu měly po právu náležet. Třeba se mi někdy v budoucnu naskytne možnost lépe ho zaopatřit (anebo to uděláš ty) – upřímně bych si to přál – a musíme mít na paměti, že to od nás může plným právem očekávat a že mu tím plně nevynahradíme zajištěné výhody, o něž teď bude připraven vinou tvých naléhavých dluhů.“

Otcova slova na Torna tíživě dolehla a skutečně se zastyděl; koukal však, aby kázání co nejdříve unikl, a brzy se sobeckou bezstarostností usoudil, že předně nenadělal ani zpola tolik dluhů jako někteří jeho druzi, a dále že papá kolem toho má řečí, až uši brní, a konečně že příští obročník, ať už to bude kdo bude, nejspíš dlouho nedožije.

Pana Norrise vystřídal jistý doktor Grant, a když se na mansfieldskou faru přistěhoval, ukázalo se, že je to statný pětačtyřicátník, který výše zmíněné naděje mladého pana Toma patrně zklame. Ale ten se nevzdával, a prý „je to tučný pořízek, pro mrtvičku jako stvořený, a když se bude krmit dobrotami, jistě brzy natáhne bačkory“.

Měl manželku o nějakých patnáct let mladší, děti žádné, a jak tomu obvykle bývá, předcházela je pověst, že to jsou moc slušní a příjemní lidé.

V tomto čase sir Thomas usoudil, že se paní švagrová bude dožadovat svého podílu na výchově neteře: sama se ocitla v jiné situaci, Fanny už je starší, a tak nejen padají někdejší námitky, proč u ní nemůže žít, ale dívčina společnost jí rozhodně přijde vhod, a

jelikož se jeho vlastní poměry zhoršily nejen vinou rozmařilosti staršího syna, ale i ztrát, které nedávno utrpěl na svých západoindických plantážích, byl by uvítal, kdyby nemusel neteř nadále podporovat a zprostil se povinnosti postarat se o ni do budoucna. Pevně přesvědčen, že se takto události vyvinou, zmínil se o tom letmo své choti, a ta když se k tomu v myšlenkách vrátila, což se náhodou stalo ve chvíli, kdy byla Fanny přítomna, pokojně k ní prohodila: „Tak ty prý nás opustíš, Fanny, a půjdeš k sestře. Těšíš se?“

Fanny to tak zaskočilo, že v odpověď jen opakovala tetinčina slova: „Já že vás opustím?“

„Ano, holčičko, a proč se tomu tak divíš? Jsi u nás už pět let, a sestra se tě odjakživa hodlala ujmout, až pan Norris odejde. Ale musíš sem vždycky přijít a našpendlit mi vzory jako dosud.“

Ta nečekaná novina byla Fanny silně proti mysli. Teta Norrisová jí jaktěživo neudělala nic dobrého, a proto se jí do srdce nezapsala.

„Moc nerada vás budu opouštět,“ pronesla Fanny rozechvěle.

„Ano, jak jinak, to je přirozené. Neměla sis tady za ta léta nač stěžovat, viď?“

„Doufám, že jsem se nikdy nezachovala nevděčně, tetinko,“ řekla Fanny nesměle.

„Ne, holčičko, to jistě ne. Nemám ti co vytknout.“

„A to už tady s vámi nebudu nikdy bydlet?“

„Ne, děvenko; ale stejně budeš mít pěkný domov. Přece ti může být jedno, jestli jsi tady nebo tam.“

Fanny odcházela ze salonu s těžkým srdcem: jí se ten rozdíl nejevil tak zanedbatelný a spolužití s tetou Norrisovou ji vůbec nelákalo. Jakmile potkala Edmunda, svěřila se mu se svým trápením.

„Čeká mě změna, která se mi vůbec nelíbí, bratránku,“ řekla mu.

„Častokrát jsi mne sice už přemluvil, abych se smířila s něčím, co se mi v první chvíli nezamlouvalo, ale tentokrát se ti to asi nepodaří. Mám se nadobro odstěhovat k tetě Norrisové.“

„Opravdu?“

„Ano, tetinka Bertramová mi to právě oznámila*. Všechno je napevno dohodnuto. Musím opustit Mansfield a přestěhovat se do Bílého domku asi hned, jakmile se tam tetička usadí.“

„Víš, Fanny, kdyby ti to nebylo proti mysli, řekl bych, že je to výborný nápad.“

„Ale, bratránku!“

„Všechno jiné svědčí pro něj. Tetička si počíná moudře, že tě chce. Vybrala si blízkou duši, aby nebyla sama, přesně tam, kde měla, a já rád slyším, že jí v tom láska k penězům nezabránila. Ty pro ni budeš vším. Doufám, že tě to moc netrápí, Fanny.“

„Trápí! Nemohu se s tím smířit. Mám ráda tenhle dům a všechno tady. Tam nemám ráda nic. V její přítomnosti na mne vždycky padne taková tíseň.“

„Musím uznat, že se k tobě jako k dítěti nechovala nejlépe, ale stejně nebo skoro stejně si počínala vůči nám ostatním. Teta to s dětmi prostě neumí. Teď přicházíš do let, kdy budeš mít právo na víc ohledů; myslím, že se k tobě už chová lépe, a až bude odkázána jen na tebe, budeš pro ni nezbytně hodně znamenat.“

„Nebudu nikdy pro nikoho nic znamenat.“

„Co by tomu bránilo?“

„Všechno – mé postavení – má vlastní hloupost a neuhlazenost.“

„Tak co se té hlouposti a neuhlazenosti týká, milá Fanny, nepoznamenává tě ani jejich stín, věř mi – to jen tak neuváženě říkáš. Není jediný důvod, proč bys neznamenala hodně pro každého, kdo tě pozná. Máš bystrý rozum, milou povahu i vřelé srdce – když pro tebe někdo něco udělá, nejraději bys mu to hned oplatila, o tom jsem přesvědčen. A co víc si kdo u přítelkyně a společnice může přát?“

Fanny se zarděla nad tou chválou. „Jsi na mne příliš hodný,“ řekla. „Jak se ti kdy odvděčím za to, že o mně tak dobře smýšlíš? Ach, bratránku, když už musím odejít, vzpomínku na tvou dobrotu si uchovám, co živa budu.“

„No to bych prosil, Fanny – vzpomínky snad na takovou dálku nevyblednou. Říkáš to, jako bys odjížděla někam dvě stě mil, a ne pouze přes park. Vždyť k nám budeš patřit skoro stejně jako dřív. Všichni budeme v dennodenním styku. Jediný rozdíl spočívá v tom, že u tetičky zaujmeš důležitější postavení, jak se také patří. Tady je nás víc, vždycky se můžeš za někoho schovat, ale u ní budeš muset vystupovat sama za sebe.“

„To mi neříkej!“

„Musím ti to říci, a říkám ti to s radostí. Tetička Norrisová má teď lepší předpoklady se o tebe dobře starat než moje matka. Při své povaze je schopna udělat hodně pro toho, ke komu se upne, a přiměje tě, abys uplatnila své vlastní schopnosti.“

Fanny si povzdechla. „Nedokážu na to pohlížet tak jako ty, ale chci věřit, že tomu rozumíš líp, a jsem ti moc povděčna, že se mne snažíš smířit s tím, čemu se nevyhnu. Kdybych se přesvědčila, že o mne tetička skutečně stojí – byl by to nádherný pocit, že pro někoho něco znamenám… Tady neznamenám nic, to vím, a přitom mi Mansfield tolik přirostl k srdci.“

„Vždyť Mansfield neopustíš, Fanny, i když se odstěhuješ ze zámku. Park i zahrady ti zůstanou volně přístupné jako dřív. Zažeň všechny obavy, ty moje srdéčko věrné, přece to není taková změna! Budeš se procházet po stejných cestičkách, stejně si vybírat knihy z knihovny, potkávat stejné lidi, projíždět se na stejném koni.“

„Máš pravdu. Ano, můj drahý poníček grošáček! Ach, bratránku, vzpomínáš, jak jsem se ježdění bála, kolik hrůzy jsem prožívala, kdykoli přišla řeč na to, že by mi vyjížďky dělaly dobře – ujal-li se slova pan strýček, nemohla jsem přemoci rozechvění – a když si představím, kolik sis dal práce, abys mi rozumně všechny obavy rozmluvil a přesvědčil mne, že se mi ježdění zakrátko zalíbí, a na tvá slova také došlo, a proto chci doufat, že budeš vždycky tak dobrým prorokem.“

„Jsem pevně přesvědčen, že teta Norrisová bude mít stejně blahodárný vliv na tvou duši jako poník grošák na tvé zdraví – a že ti nakonec bude stejně milá.“

Tak skončila jejich rozprava, ale pokud z ní Fanny načerpala nějaký užitek, nebylo to nakonec k ničemu, protože paní Norrisová neměla v úmyslu Fanny se ujmout. Vůbec o tom za daných okolností neuvažovala, leda jako o nebezpečí, jemuž se musí za každou cenu vyhnout. Aby předešla podobným nástrahám, rozhodla se pro Bílý domek, nejmenší z mansfieldské farnosti, kde lepší dáma ještě jakžtakž mohla žít: stačil právě tak pro ni a její služebnictvo, navíc měl pouze jediný hostinský pokoj, jehož nezbytnost nepřestávala zdůrazňovat – hostinské pokoje na faře sice zely prázdnotou, jak byl rok dlouhý, ale nezbytná nutnost mít pokoj přichystaný pro návštěvy

trvala. Všechno předvídavé manévrování ji ale neuchránilo, aby jí příbuzní nepřisoudili šlechetné úmysly, ba možná právě ta vyzdvihovaná důležitost zvláštního pokoje svedla sira Thomase k domněnce, že ho chystá pro Fanny. Lady Bertramová však záhy v té věci zjednala jasno, když mezi řečí prohodila k paní Norrisové:

„Slečnu Leeovou nejspíš už budeme moci pustit, až si vezmeš Fanny, co myslíš, sestro?“

Paní Norrisová zůstala, jako by do ní hrom uhodil. „Já že si vezmu Fanny? Drahá moje sestro urozená, jak to myslíš?“

„Ty si ji nevezmeš k sobě? – Myslela jsem, že jste se na tom se sirem Thomasem dohodli.“

„Nikdy! V životě o tom mezi námi nepadlo ani slůvko! Já že bych si vzala Fanny! No to je to poslední, co by mi ještě chybělo, a kdo nás obě zná, ten si to ani nemůže přát. Propánaboha, co bych si s Fanny počala? – Já, ubohá, bezradná, zoufalá vdova, nemohoucí a na duchu zlomená, co bych si počala s děvčetem v jejím věku? V patnácti, kdy potřebuje právě nejvíc hlídání a péče, že to zmáhá i nejvyrovnanější povahy! Tohle ode mne sir Thomas přece nemůže očekávat! Sir Thomas, který je mi odjakživa tak nakloněn! Kdo to se mnou dobře myslí, ten by mi to ani nemohl navrhnout! Jak na to sir Thomas přišel, že o tom začal?“

„Já ti ani nevím. Patrně se mu zdálo, že by to bylo nejlepší

řešení.“

„Ale co přesně řekl? Jistě se výslovně nevyjádřil v tom smyslu, že by si přál, abych se ujala Fanny. Jsem přesvědčena, že v hloubi srdce by to po mně nechtěl.“

„Ne, povídal jenom, že to nejspíš tak dopadne – a mně se to tak jevilo rovněž. Oba jsme usoudili, že by ti to přineslo útěchu. Ale jestli se ti takové řešení nezamlouvá, nebudeme o tom už mluvit. Tady nikomu nepřekáží.“

„Sestro má drahá! Považ, jaké neštěstí mne postihlo – a Fanny že by mne mohla utěšit? Jednou jsem žalem zdrcená vdova, která pozbyla manžela, takového vzácného člověka, zdraví jsem obětovala, abych mu posloužila a ošetřovala ho v nemoci, a nervy jakbysmet, duševní klid tentam, na živobytí mi zůstalo sotva tolik, abych památku drahého zesnulého nezneuctila – co za útěchu bych v tom

propánaboha našla, kdybych si na svá bedra vzala ještě starosti s Fanny! Třeba bych si to kvůli sobě i přála, ale nemohla bych to žádat po tom děvčeti ubohém! Tady je v nejlepších rukou, má o sebe dobře postaráno. Já se musím snažit čelit svému zármutku a trápení, seč mi síly stačí.“

„Nepřijde ti tedy zatěžko žít tak sama samotinká?“

„Drahá urozená sestro moje, co jiného mi přináleží než samota? Občas ke mně snad zavítá nějaká blízká ‚ duše (v mém domečku bude mít vždycky kde hlavu složit), ale většinou chci trávit své dny v naprosté“ odloučenosti. Jen abych obhájila holé živobytí, víc nežádám.“

„Snad na tom, sestro, nebudeš tak špatně, když se to tak vezme kolem a kolem. Sir Thomas povídal, že si přijdeš na šest set ročně.“

„Nestěžuji si, urozená sestro moje. Vím, že nebudu moci žít, jak jsem přivykla, že se budu uskrovňovat, a také se musím naučit přísněji hospodařit. Vedla jsem domácnost doát velkoryse, ale nehanbím se za to, že teď musím šetřit. Jsem v jiném postavení a mám jiné příjmy. Od chudáka pana Norrise jako od pastora farnosti se očekávalo plno věcí, které nikdo nemůže chtít po mně. Na dveře farské kuchyně zaklepal, kdo si zamanul, žádný nemá zdání, co se toho tam spotřebovalo. V Bílém domku se bude na všechno pečlivě dbát. Musím vystačit s tím, co mám, jinak bych přišla do neštěstí – a přiznám se, že by mne těšilo, kdybych dokázala ještě něco víc – kdybych dala každého roku trochu něco stranou.“

„Věřím, že se ti to podaří. Zatím jsi to vždycky dokázala, že?“

„Chci pamatovat na ty, kdo přijdou po mně. Jen pro dobro tvých dětí bych si přála být bohatá. Nikoho jiného na světě nemám a těšilo by mne, kdybych každému z nich mohla odkázat nějakou maličkost, která by jim stála za pozornost.“

„Jsi moc hodná, ale kvůli nim si nedělej těžkou hlavu. O děti bude jistě dobře postaráno. Sir Thomas to už zařídí.“

„Sir Thomas k tomu možná bude mít omezené prostředky, pokud mu budou plantáže v Antigue tak málo vynášet.“

„Ach, to se brzy uvede do pořádku. Sir Thomas už tam psal, to vím.“

„No, já k tomu mohu říci pouze tolik, urozená sestro moje,“ prohlásila paní Norrisová a zvedla se k odchodu, „že mám na mysli jen a jen blaho vaší rodiny –a tak kdyby se před tebou sir Thomas opět někdy zmínil, že bych se měla ujmout Fanny, můžeš mu vysvětlit, že je to při mém zdravotním a duševním stavu zcela vyloučeno – a krom toho bych ji skutečně neměla kam uložit, protože přece musím mít volný hostinský pokoj.“

Lady Bertramová tlumočila manželovi obsah uvedeného rozhovoru natolik, že pochopil, jak mylně si vyložil záměry paní švagrové, a té pak už nehrozilo, že by od ní něco očekával nebo se třeba jen letmo zmínil. Udivilo ho sice, že není ochotna nic udělat pro neteř, o jejíž osvojení s takovou vehemencí usilovala, jelikož však odjakživa nepřestávala zdůrazňovat, že všechno, co má, bude jednou jejich, brzy se smířil s vyhlídkami pro sebe tak výhodnými a lichotivými, které mu navíc umožní i lépe zaopatřit samu Fanny.

Když Fanny zjistila, že se rozloučení s Mansfieldem bála zbytečně, byla na vrcholu štěstí a to Edmundovi do jisté míry vyvážilo zklamání, že se neuskuteční, co by jí podle jeho mínění bývalo na prospěch. Paní Norrisová se usadila v Bílém domku, Grantoví převzali faru, a po těchto změnách život na Mansfieldu opět zapadl do starých kolejí.

Grantoví se ukázali jako lidé vlídní a společenští, a tím si v novém okolí brzy získali sympatie. Měli své chyby, a paní Norrisové netrvalo dlouho, než je odhalila. Doktor byl velký gurmán, vyžadoval, aby se každý den vybraně stolovalo, a paní Grantová, namísto aby se snažila vyhovět mu za laciný peníz, platila kuchaře pomalu tolik jako na zámku a sama se v kuchyni skoro ani neukázala. Paní Norrisová se na takové dopuštění nemohla koukat, a ty hory másla a vajec, co se v téhle domácnosti pravidelně spotřebovaly, jí braly dech. „Hojnost a pohostinnost, to je moje,“ tvrdila, „škudlení se mi příčí – za mých časů bývalo na faře všeho dostatek – v tom nám nikdo nemohl nic vytknout – ale takhle hospodařit, to je donebevolající. Vznešená dáma na venkovskou faru zkrátka nepatří. Moje špižírna by byla pro paní Grantovou dávno dost dobrá. A ať se ptám kde se ptám, nikdo nemůže říci, že by paní Grantová měla víc než pět tisíc věna.“

Lady Bertramová naslouchala sestřinu horlení bez valného zájmu. Pro ekonomickou stránku věci neměla pochopení, ovšem považovala zase za urážku ženské krásy, že paní Grantová, k níž se příroda zachovala dost macešsky, se má v životě tak dobře, a v tomto smyslu vyjadřovala podiv stejně často, ač ne tak mnohomluvně, jako paní Norrisová.

Tyto názory se nepřetřásaly ještě ani rok, když v rodině vyvstala událost takového významu, že věru mohla převládnout v myšlenkách i rozhovorech obou dam. Sir Thomas seznal, že mu nezbude, než vypravit se do Antiguy a uspořádat tam své záležitosti osobně, a rozhodl se vzít staršího syna s sebou, aby ho vytrhl z problematické společnosti doma. Opouštěli Anglii s tím, že se do roka vrátí.

Vzhledem k nezbytnosti té cesty z finančního hlediska a v naději, že tím synovi poslouží, smířil se sir Thomas se vší štrapácí i s odloučením od rodiny a nutností svěřit dohled nad dcerami právě v nejzajímavějších letech ostatním. Nenamlouval si, že by ho lady Bertramová v tomhle dokázala zastoupit, přesněji řečeno, že dostojí vlastním mateřským povinnostem, ale spoléhal na bdělou ostražitost paní Norrisové a na Edmundovu rozvahu: proto odjížděl bez obav, že by dívky svým chováním snad vybočily z mezí.

Lady Bertramové se vůbec nezamlouvalo, že ji manžel opouští, nestrachovala se však, že by mu hrozilo nebezpečí nebo byl vystaven nepohodlí, neboť patřila k těm lidem, co žijí v domnění, že neštěstí, nebezpečí, útrapy či námaha nehrozí nikomu než jim samým.

Slečny Bertramovy byly při té příležitosti skutečně k politování: nikoli proto, že by tak podléhaly žalu, ale že mu nepodléhaly vůbec. K otci je nepoutal vřelý cit: nemíval pochopení pro jejich rozmary a jeho nepřítomnost jim želbohu přicházela velmi vhod. Tím se zbaví všeho omezování, a třebaže nezamýšlely dopřávat si něčeho, co by jim byl sir Thomas výslovně zakázal, začaly se okamžitě těšit, že si teď mohou dělat, co si zamanou.

Fanny se ulevilo stejně jako sestřenkám a také si to uvědomovala, citlivé svědomí jí ale napovídalo, že je pěkná nevděčnice, a byla smutná z toho, že žádný smutek neprožívá. Sir Thomas, který toho tolik udělal pro ni i pro její bratry, teď odjel a možná se už nevrátí! A ona se s ním rozloučila, ani slzu neuronila! Stydět se musí za takovou

nečitelnost! Navíc jí ještě ten poslední den řekl, že by se snad během nadcházející zimy mohla znovu sejít s Williamem, a vyzval ji, ať mu napíše a pozve ho do Mansfieldu, jakmile by dal vědět, že flotila, k níž jeho loď patří, zakotvila v Anglii. Tak pozorný a milý k ní byl! Jen kdyby se na ni byl při tom usmál a dodal „Fanny, holčičko drahá“, když jí to říkal, rázem by byla zapomněla na všechny přísné pohledy a káravé napomínání. On však uzavřel své loučení slovy, která ji přímo zdrtila: „Pokud William do Mansfieldu skutečně přijede, dokážeš ho doufejme přesvědčit, že jsi se za ta dlouhá léta, kdy jste se neviděli, přece jen v něčem zdokonalila – ačkoli se obávám, že mu sestra v šestnácti lecčím připomeme sestru v deseti.“

Tenhle závěr po strýčkově odjezdu hořce oplakala a sestřenky, když ji viděly se zarudlýma očima, usoudily, že je pěkná falešnice.

4. KAPITOLA

Tom Bertram pobýval poslední dobou tak málo doma, že ho postrádali, jen aby se neřeklo, a lady Bertramová k svému překvapení zakrátko zjistila, že se docela dobře obejde i bez jeho otce, neboť Edmund ho ve všem zastane, u tabule nakrájí pečeni, promluví se správcem panství, dopíše advokátovi, i se služebnictvem se dohodne, a ji tak uchrání vší únavné námahy, ledaže si teď musí nadepisovat adresy na vlastní dopisy.

Od cestovatelů přišla první zpráva: po příznivé plavbě šťastně přistáli v Antigue. Do té chvíle se paní Norrisová kochala obavami z toho nejhoršího a snažila se přimět Edmunda, kdykoli ho zastihla samotného, aby je sdílel s ní; jelikož si byla jista, že o každém osudovém neštěstí bude zpravena první, rozmyslela si už, jakým způsobem to šetrně sdělí ostatním, když tu list sira Thomase, ujišťující, že jsou oba živi a zdrávi, zapříčinil, že veškeré rozčilování a šetrné úvodní řeči musela prozatím odložit.

Zima přišla a minula, a ani jednou jich nebylo třeba, neboť stále docházely zprávy jen příznivé. Paní Norrisová, která se starala neteřím o zábavu, pomáhala jim s oblékáním, předváděla jejich dokonalé vychování a rozhlížela se jim po ženiších, měla práce až nad hlavu, a když se k tomu ještě starala o vlastní domácnost, pletla se do sestřiny a číhala, co si zas vyvzpomene rozmařilá paní Grantová, není divu, že jí nezbýval čas bát se o nepřítomné členy rodiny.

Slečny Bertramovy teď slavně kralovaly mezi místními kráskami, a jelikož byly nejen hezké a skvěle vzdělané, ale uměly se i ve společnosti pohybovat a byly naučené dbát na zdvořilost a vlídnost, získávaly si všude obdiv i náklonnost. Samolibost v jejich případě

byla natolik na místě, že to u nich nikdo ani nepostřehl, nemusely si proto na nic hrát, a chvála, kterou si takovým vystupováním vysloužily, vystopovaná a tlumočená jejich tetinkou, je utvrzovala v přesvědčení, že jsou dokonalost sama.

Lady Bertramová s dcerami do společnosti nechodila. Byla příliš pohodlná, aby jí osobní nepohodlí vyvážila mateřská hrdost nad jejich úspěchy a radovánkami, svěřila to všechno sestře: tu takový čestný reprezentativní úkol nadmíru těšil a považovala si toho, že se ocitne ve víru společenského dění a ani kočár si na to zjednávat nemusí.

Fanny se zábav zimní sezony nezúčastnila, lahodilo jí však, že si tetinka cení její společnosti, když se ostatní z rodiny někam vypraví, a jelikož slečna Leeová se s Mansfieldem už rozloučila, spoléhala lady Bertramová přirozeně při každém plesu nebo večírku jen na ni. Fanny si s ní povídala, naslouchala jí a předčítala; měla takové klidné večery moc ráda. Jindy na ni obavy a rozpaky bez ustání dotíraly, ale když byly s tetinkou samy, cítila se v bezpečí před jakoukoli nelaskavostí. A co se společenských událostí týkalo, moc ráda o nich slyšela vyprávět, zvláště o plesech, a s kterou dívkou Edmund tančil; o svém vlastním postavení však měla tak skromné mínění, že jí arii na mysl nepřišlo, aby se na nich také chtěla podílet, a vyposlechla proto všechno naprosto vyrovnaně a bez postranních myšlenek. Celkem strávila zimu příjemně: William sice v té době do Anglie nepřiplul, ale neutuchající naděje, že k tomu někdy v blízké budoucnosti dojde, měla pro ni svou velkou cenu.

Následující jaro ztratila svého drahého přítele, starého portika grošáčka, a na jistou dobu ji ta rána postihla nejen citově, ale i zdravotně, jelikož navzdory převládajícímu názoru, že jízda na koni prospívá jejímu zdraví, nestalo se nic, aby k tomu znovu měla příležitost, „protože,“ jak její tetičky usoudily, „se může kdykoli projet na koni některé sestřenice, až o něho zrovna nebudou stát“; jelikož ale slečny Bertramovy za příznivého počasí stály o projížďku na koni vždycky a ani je nenapadlo, aby ve své vlídnosti zašly tak daleko, že by obětovaly vlastní potěšení, příhodná chvíle samozřejmě nikdy nenastala. Maria s Julií se projížděly vesele za každého slunečného dne v dubnu i květnu, zatímco Fanny buď seděla celý den

doma s jednou tetou, anebo na popud druhé běhala venku, dokud únavou div nepadla: lady Bertramová totiž zastávala názor, že tělesný pohyb nikdo nepotřebuje, když jí osobně je nepříjemný, a paní Norrisová, která všude možně šmejdila od rána do večera, si myslela, že všichni ostatní by měli být čiperně na nohou také. Edmund pobýval v té době mimo domov, jinak by bylo došlo k nápravě dřív. Když se vrátil a zjistil, jak na tom Fanny je, a na vlastní oči se přesvědčil, že ji to neblaze poznamenalo, připadalo mu, že se zde nabízí jediné řešení. „Fanny musí dostat koně,“ prohlásil s důrazem, vůči němuž se všechny námitky, uváděné jeho matkou z netečnosti a tetou v zájmu šetrnosti, jevily nicotné. Paní Norrisová byla přesvědčena, že by se v zámeckých stájích našla nějaká klidná stará herka, která by zmíněnému účelu znamenitě posloužila, nebo by se mohlo něco vypůjčit u správce panství, a možná by jim doktor Grant tu a tam přenechal toho poníka, co posílá na poštu. Nemohla se zprostit dojmu, že je to naprosto zbytečné, ba že se to ani nepatří, aby Fanny měla vlastního dámského jezdeckého koně stejně jako její sestřenky. Sir Thomas jistě nic takového nezamýšlel a velké vydání za jeho nepřítomnosti ještě navíc k drahému udržování jeho stájí v době, kdy je část jeho příjmů ohrožena, ji připadalo zcela neomluvitelné. „Fanny musí mít koně,“ odpovídal Edmund vytrvale na všechny argumenty. Paní Norrisová se s jeho názorem nemohla ztotožnit. Lady Bertramová ano: uznávala, že je to nezbytné a že by se to nezbytné jevilo i manželovi – uváděla pouze, že není žádný spěch, že by bylo nejmoudřejší s tím počkat, dokud se sir Thomas nenavrátí, a potom že už to sir Thomas zařídí sám. Přijede domů v září, a co se stane, když to odloží do září?

Třebaže Edmunda daleko víc pobouřila svým stanoviskem teta než matka, jelikož projevovala větší bezohlednost k neteři, nemohl nad jejími námitkami jen tak mávnout rukou, a proto se nakonec rozhodl pro řešení, jímž nevzbudí otcovu nelibost, a přitom zajistí Fanny bezodkladně pohyb na čerstvém vzduchu, o který podle jeho mínění rozhodně nesmí zůstat ošizena. Sám vlastnil tři koně, ale na žádného z nich se nehodilo dámské sedlo. Dva z nich byli lovečtí koně a třetí užitečný cestovní. Toho třetího se rozhodl vyměnit za koně, na němž by mohla jezdit sestřenka; věděl, kde je vhodné zvíře

k máni, a když si to takhle jednou usmyslel, brzy celou záležitost dovršil. Nová klisnička byla pravý poklad: hravě se zajezdila a Fanny ji pak měla skoro výhradně jen pro sebe. Do té doby ji ani nenapadlo, že by jí starého poníka grošáčka mohlo něco nahradit, ale Edmundova kobylka ji nadchla, to nebylo s dřívějšími vyjížďkami ani k porovnání, a když si k tomu ještě pomyslela, čí laskavosti za to potěšení vděčí, neuměla své pocity ani slovy vyjádřit. Bratranec Edmund byl pro ni vzor velkorysosti a dobroty, nikdo krom ní ho neuměl docenit, a sama mu vděčí za tolik, že mu to nikdy nebude moci náležitě oplatit. Měla k němu vztah složený z úcty, vděčnosti, důvěry a něhy.

Jelikož kobylka byla formálně i ve skutečnosti stále vlastnictvím Edmundovým, dokázala se paní Norrisová smířit s pomyšlením, že na ní jezdí Fanny, a kdyby si byla lady Bertramová někdy znovu vybavila své námitky, jistě by byla Edmundovi odpustila, že na otcův návrat nečekal, jelikož září nadešlo a sir Thomas dlel stále v zámoří a nebylo naděje, že by v dohledné době dovedl své záležitosti k zdárnému závěru. Začínal se už v myšlenkách znovu obracet k Anglii, když tu nečekaně vyvstaly další nepříznivé okolnosti, a pod dojmem převládající nejistoty se rozhodl zatím poslat domů syna a sám vyčkat, jak se všechno nakonec vyřeší. Tom se šťastně vrátil, o otcově zdravotním stavu jim podal nejlepší zprávy, jenomže podle paní Norrisové se na tom nedalo stavět. Ze sir Thomas poslal syna domů napřed, to si vyložila jako počin starostlivého otce, jehož jímá neblahé tušení, že jemu samému hrozí vážné nebezpečí, a ať zaháněla černé myšlenky jak zaháněla, nedopřávaly jí klidu, a když nastaly dlouhé podzimní večery, tak ji pronásledovaly v její smutné vdovské samotě, že byla nucena denně hledat útočiště v zámecké jídelně. Příchod zimní sezony však nezůstal bez účinku, jedna společenská událost stíhala druhou, a jak musela dohlížet na osudy starší neteře, tak příjemně se tím zaměstnala, že se nervově zotavila.

„Je-li nebohému siru Thomasovi souzeno, aby se nevrátil, pak by nám všem bylo vítanou oporou, kdyby se drahá Maria dobře vdala,“ pomyslela si nejednou v přítomnosti zámožných pánů, a především když se seznámili s mladíkem, jenž nedávno zdědil jedno z nejrozlehlejších panství ve zdejším kraji včetně krásného sídla.

Zmíněného pana Rushwortha okouzlila krásná slečna Bertramová na první pohled, a protože byl nakloněn myšlence na ženitbu, brzy usoudil, že se zamiloval. Byl to podsaditý mladý muž s duševními schopnostmi sotva průměrnými, jelikož však jeho zevnějšku ani chování nebylo co vytýkat, byla slečna na svůj dobyvatelský úspěch hrdá. Marii Bertramové táhlo na jednadvacet, vdavky se jí začínaly jevit jako povinnost, a jelikož by se po boku pana Rushwortha těšila většímu bohatství než u rodičů a navíc měla v Londýně vlastní dům – po tom prahla ze všeho nejvíc –, dospěla v rámci výše uvedeného morálního hlediska k závěru, že je přímo povinna pana Rushwortha ulovit, pokud se jí to podaří. Paní Norrisová ji v tomhle podporovala ze všech sil, slovně i taktickým manévrováním vyzdvihovala oboustranné výhody, krom jiného vynaložila značné úsilí, aby se sblížila s matinkou urozeného mladého pána, která u něho prozatím žila, a dokonce jednou přiměla lady Bertramovou, aby se kodrcala deset mil po špatných cestách a dojela složit dámě svou poklonu. Netrvalo dlouho a padly si obě do noty. Paní Rushworthová doznala, že si velmi přeje, aby se syn už oženil, a prohlásila, že ze všech mladých dam, které kdy poznala, se jí slečna Bertramová pro své obdivuhodné vlastnosti a vzdělání jeví jako ta pravá, s níž by mohl dojít štěstí. Paní Norrisová přijala tu lichotivou poklonu a vyjádřila obdiv nad bystrozrakém, s nímž dáma umí tak přesně odhadnout povahu. Na Marii jsou všichni hrdi, je to jejich miláček – nemá chybičku, andílek drahý – ovšem, čeká ji těžké rozhodování, o její přízeň soupeří tolik ctitelů – ale pokud si paní Norrisová na základě tak krátké zkušenosti může troufnout předvídat, pan Rushworth na ni působí jako mladík, který by si nejspíš dokázal získat její lásku.

Když pak spolu oba mladí lidé odtančili vhodný počet plesů, podložili tyto názory – při zachování povinných ohledů vůči nepřítomnému siru Thomasovi – zasnoubením, s uspokojením přijatým jak dotyčnými rodinami, tak pozorovateli z okolí, kteří už řadu týdnů hlásali, že by si pan Rushworth měl vzít slečnu Bertramovou.

Na souhlas sira Thomase si museli všichni pár měsíců počkat, jelikož však nikdo nepochyboval, že ten svazek s upřímným potěšením uvítá, pěstovaly se mezi oběma rodinami bez zábran hojné

styky a nikdo se nepokoušel nic tajit, ledaže paní Norrisová všude vykládala, že se o té záležitosti zatím nemá mluvit.

Edmund jako jediný z rodiny nebyl zasnoubením nadšen: jemu teta nenamluvila, že pan Rushworth je žádoucí životní druh. Uznával, že sestra by měla sama nejlépe vědět, co jí přinese štěstí, ale netěšilo ho, že své štěstí vidí jen v bohatství, a v přítomnosti budoucího švagra si často v duchu říkal: „Kdyby tenhle chlapík neměl dvanáct tisíc ročně, byl by to prostě jen hlupák.“

Sir Thomas se z té duše zaradoval, že jim kyne svazek tak nesporně výhodný, zvlášť když k tomu slyšel ze všech stran jen to nejlepší. Byla to ideální partie: jsou sousedé, spojují je stejné zájmy, a proto obratem poslal procítěný souhlas. Vymínil si pouze, aby se svatba konala až po jeho návratu, na který se už znovu dychtivě těšil. Psal ten list v dubnu, kdy pevně doufal, že všechna jednání v dohledné době uspokojivě uzavře a koncem léta z Antiguy odpluje.

Takto se události vytříbily v průběhu července a Fanny právě dosáhla osmnácti let, když byla mansfieldská společnost obohacena příjezdem dvou sourozenců paní Grantové, panem Crawfordem a jeho slečnou sestrou, dětmi z druhého manželství jejich matky. Byli oba dobře zaopatřeni: mladý pán vlastnil pěkné panství v Norfolku, slečna měla dostat věnem dvacet tisíc. Starší sestra je jako malé děti měla moc ráda, protože však krátce poté, co se vdala, jejich společná matka zemřela a děti přešly do péče otcova bratra, jehož paní Grantová vůbec neznala, vídala je od té doby velmi zřídka. U strýčka našly osiřelé děti vlídný domov. Admirál Crawford a jeho choť se sice jinak neshodli v ničem, avšak v lásce k těmto dětem mezi nimi vládl soulad, anebo nelad pouze v tom, že si každý z nich oblíbil jedno a tomu dával přednost: admirál se upnul k chlapci, zatímco paní Crawfordová se rozplývala nad děvčátkem. Když pak zmíněná dáma zesnula, viděla její chráněnka po několika měsících v strýcově domě, že se bude muset poohlédnout po novém útočišti. Zhýralý admirál Crawford, místo aby se spokojil s neteří, rozhodl se ustavit jako paní domu svou metresu, a této skutečnosti vděčila paní Grantová za sestřinu ochotu přijet na návštěvu. K čemu se jedna strana rozhodla z nezbytnosti, to přijala druhá s upřímnou radostí, jelikož paní Grantová tou dobou už prošla vším, čím si bezdětné

dámy na venkově krátí dlouhou chvíli: zařídila si oblíbený salon pěkným nábytkem, rozhodla se, co bude pěstovat na zahradě i v kurníku, a začínala právě pociťovat nedostatek nějakého dalšího domácího rozptýlení. Zaradovala se tedy, že ji přijede navštívit sestra, kterou měla vždycky ráda, pravděpodobně u ní zůstane, dokud se nevdá, a jedinou starost jí dělalo, jestli Mansfield bude po chuti mladé dámě, povětšinou zvyklé na Londýn.

Ani slečna Crawfordová nebyla prosta obdobných chmurných předtuch, třebaže pramenily především z obav, jakým stylem sestra žije a v jaké společnosti se pohybuje, a teprve když marně přemlouvala bratra, aby ji usadil na svém venkovském panství, odhodlala se podstoupit to riziko u dalších příbuzných. Henry Crawford želbohu nesnášel představu, že by se někde usídlil natrvalo a omezil se na určitou společnost, a proto sestře v její prekérní situaci nemohl vyhovět, zato však ji s mimořádnou ochotou doprovodil do Northamptonshiru a laskavě se zavázal, že všeho nechá. a okamžitě pro ni přijede, kdykoli mu dá vědět, že už toho má plné zuby.

Shledání po letech proběhlo k všestranné spokojenosti. Slečna Crawfordová zjistila, že sestra není omezeně úzkoprsá ani venkovská

– sestřin manžel že vypadá impozantně – že žijí v prostorném a pěkně zařízeném domě, a paní Grantová, která se chystala přijmout sourozence s láskou vřelejší než dřív, seznala, že jsou to dva velmi pozoruhodní mladí lidé. Mary Crawfordová byla nápadně hezká a Henry, třebaže se nemohl pochlubit líbivým zevnějškem, byl nesporně výrazná osobnost; měli příjemné živé způsoby a paní Grantová jim okamžitě přisoudila všechny možné další přednosti. Zamlouvali se jí oba, ale zvlášť se jí do srdce zapsala Mary: nikdy se nemohla spoléhat na vlastní krásu, a proto s radostí uvítala možnost pyšnit se teď krásou sestřinou. Nečekala ani na její příjezd a už se rozhlížela po vhodném ženichovi; volba padla na Torna Bertrama: ani starší baronetův syn nemůže chtít víc než dvacet tisíc věnem a k tomu dívku elegantní a vzdělanou, usoudila paní Grantová. A jelikož to byla taková dobrosrdečná paní, a co na srdci to na jazyku, nebyla u ní Mary ještě ani tři hodiny a už zvěděla, co pro ni sestra vymyslela.

Slečna Crawfordová s radostí přijala zprávu, že poblíž sídlí taková vznešená rodina, a vůbec sestře nevytkla, že hned kuje pikle

ani že se zaměřila na nevhodný cíl. Byla by se ráda vdala, pokud by udělala slušnou partii. Torna Bertrama už v Londýně zahlédla a neměla námitek ani proti jeho osobě, ani proti jeho postavení. Pojala to všechno sice jako žert, ale neopomněla se nad tím i vážně zamyslet. Zakrátko byl se sestřiným záměrem seznámen i Henry.

„A ještě něco mne napadlo, abychom to měli pěkně pohromadě,“ dodala paní Grantová. „Moc by se mi zamlouvalo, kdybyste se tady u nás usadili oba, a proto si ty, Henry, musíš vzít mladší slečnu Bertramovou, hezké, milé, veselé, vzdělané děvče, s kterou budeš nevýslovně šťasten.“

Henry jí s úklonou poděkoval.

„Sestřičko má drahá,“ pravila Mary, „jestli se ti podaří ho zviklat, zaplesám z celého srdce, že máme v rodině tak chytrou osobu, a budu jen litovat, že nemáš půl tuctu dcer na vdávání. PodaříTi se ti přesvědčit Henryho, aby se oženil, pak máš přímo francouzskou vynalézavost. Co zmůže anglický důmysl, to už se všechno vyzkoušelo. Mám tři důvěrné přítelkyně, které všechny láskou k němu mřely, a neumíš si představit, co všechno podnikly, podporovány matinkami, mimořádně bystrými to ženami, a také drahou tetinkou a mnou, aby ho rozumnými důvody, domluvami či lstí přiměly k ženitbě! S každou jen flirtuje, no něco hrozného! Jestli si ty tvoje slečny Bertramovy nelibují v nešťastné lásce, ať se Henryho střeží.“

„Drahý bratře, to bych do tebe nikdy neřekla.“

„Samozřejmě, na to jsi příliš dobrotivá. Budeš to posuzovat vlídněji než Mary. Vezmeš v úvahu nezkušenost a nejistotu mládí. Jsem od přírody opatrný a nechci zbrkle dávat všanc své štěstí. O manželství mám nejlepší možné mínění. Jakým požehnáním je dobrá manželka, to vyjádřil nejlépe Milton v známém taktním verši, že je to

‚poslední vzácný dar boží‘.“

„Slyšíš, sestro, s jakým důrazem vyslovil to klíčové slovo, vidíš, jak se usmívá. Ubezpečuji tě, že je přímo odporný – admirál ho svým vlivem dočista zkazil.“

„Co mladí lidé říkají o manželství, tomu nepřikládám důležitost,

„ pravila paní Grantová. „Pokud mu nejsou nakloněni, neznamená to nic víc, než že ještě nepoznali toho pravého nebo tu pravou.“

Doktor Grant s úsměvem vyslovil uznání slečně Crawfordové za to, že ona se vdavků nezříká.

„Ne, a vůbec se za to nehanbím. Myslím, že do manželství by měl vstoupit každý, pokud tak činí • uváženě: nerada vidím, když se někdo zahodí, ale každý by se měl vdát nebo oženit, jakmile se mu k tomu* naskytne výhodná příležitost.“

5. KAPITOLA

Mladí lidé si od prvopočátku padli do oka. Každá strana měla co zajímavého nabídnout a brzy se zdálo, že mezi nimi dojde k důvěrnému sblížení tak krátce po seznámení, jak to dobré mravy dovolí. Slečny Bertramovy neměly slečně Crawfordové za zlé, že je pohledná. Byly samy dost pěkné, aby kvůli tomu nemusely na žádnou jinou nevrazit, a tak je okouzlila téměř stejně jako bratry živýma černýma očima, čistou snědou pletí a celkovým půvabem. Být to vysoká junonická plavovláska, možná by ji byly snesly hůř, ale takhle nic nevybízelo k srovnávání, a tak byla uznána za hezounké, roztomilé stvoření, zatímco ony zůstaly nejkrásnějšími slečnami široko daleko.

Její bratr hezký nebyl, naopak, když ho poprvé spatřily, byl vysloveně ošklivý, černý a ošklivý, byl to ovšem urozený mladý pán s dokonalým chováním. Při druhém setkání se ukázalo, že tak hrozně ošklivý snad ani není: ošklivý, to ano, ale umí se pohybovat a má nádherné zuby, je souměrně rostlý, a tak člověk brzy zapomene, že je ošklivý, a po třetím setkání, když v jeho společnosti poobědvaly na faře, by ho už nikdo nebyl směl takto ocejchovat. Pro sestry to byl nejpříjemnější mladík, jakého kdy poznaly, a obě v něm nacházely stejné zalíbení. Jelikož starší slečna Bertramová už byla zadaná, patřil předem Julii, čehož si Julia byla dokonale vědoma, a sotva strávil na Mansfieldu týden, byla klidně ochotna dát se jím zbožňovat.

Maria neměla v té věci tak jasno. Nechtěla totiž vidět ani chápat.

„Na tom přece nic není, když ji nějaký příjemný muž zaujme – její postavení je známo – pan Crawford si musí dát sám na sebe pozor.“ Pan Crawford se ovšem žádnému nebezpečí vystavovat nemínil:

slečny Bertramovy stály za to, aby k nim byl pozorný, také se to od něho očekávalo, a ze začátku neusiloval o nic jiného, než aby si ho oblíbily. Nechtěl, aby se do něho bezhlavě zamilovaly: měl dost rozumu a soudnosti, aby z toho uměl vyvodit důsledky, dovoloval si však v tomto směru značnou volnost.

„Tvé slečny Bertramovy se mi velmi zamlouvají, sestřičko,“ prohlásil, když je po zmíněném obědu na faře vyprovodil ke kočáru,

„jsou to elegantní, příjemná děvčata.“

„To je pravda a ráda to od tebe slyším. Ale Julia se ti zamlouvá víc.“

„No ano – Julia se mi zamlouvá víc.“

„Vážně? Obecně se totiž soudí, že starší slečna Bertramová je krásnější.“

„To mne nepřekvapuje. Předčí sestru ve všem a zaujala mne svým vystupováním – ale Julia se mi zamlouvá víc. Slečna Maria je krásnější a působila na mne příjemněji, ale Julia se mi navždycky bude zamlouvat víc, protože si to přeješ.“

„Nebudu se s tebou o tom dohadovat, Henry, ale jsem přesvědčena, že nakonec se ti bude líbit víc.“

„Vždyť ti říkám, že se mi zamlouvá víc už na začátku!“

„A krom toho je starší slečna Bertramová zasnoubena. Měj to na paměti, bratře drahý. Ta už si svůj osud vyvolila.“

„Ano, a tím víc se mi líbí. Zadaná slečna je vždycky mnohem milejší než nezadaná. Prostupuje ji vnitřní uspokojení. Má po starostech, a proto soudí, že může plně rozvinout svou čaromoc, a nikdo ji nebude z ničeho podezírat. Zasnoubená slečna je mimo nebezpečí –nic ji nemůže ohrozit.“

„Nu, co se toho týká – pan Rushworth je příkladný mladý muž a pro ni je to skvělá partie.“

„Ale slečna Bertramová pro něho příliš neplane, jak tušíš. Tohle si tedy myslíš o své blízké přítelkyni? Já jsem jiného názoru. Jsem si jist, že slečnu Bertramovou víže k panu Rushworthovi něžný cit. Viděl jsem jí to na očích, když padlo jeho jméno. Mám příliš vysoké mínění o slečně Bertramové, abych uvěřil, že by mu podala ruku, kdyby nebyl pánem jejího srdce.“

„Mary, co si s ním počneme?“

„Nejspíš ho necháme být. Domluvy na něho neplatí. Však jednou také padne kosa na kámen.“

„Já ale nechci, aby to takhle dopadlo, nechci, aby se dal zaskočit, ráda bych, aby se všechno dálo pěkně a chvályhodně.“

„I božínku, jen ať mužně čelí osudu a dá se zaskočit. Co na tom?

Každého osud někdy zaskočí, tak či tak.“

„Ale nemusí to být právě v manželství.“

„V manželství nejčastěji. Omlouvám se ctěné společnosti, koho se to týká, ale kdoví, vážená paní Grantová, jestli by se našel jeden ze sta – pán či dáma, to je jedno – koho manželství nezaskočilo. Ať pohlédnu, kam pohlédnu, všude je to tak, a já jsem přesvědčena, že je to i nevyhnutelné, když uvážíme, že při téhle transakci každý očekává od toho druhého pámbuvíco a sám přitom nehraje poctivě.“

„Dostala jsi u admirálových pěknou školu.“

„Tetinka neměla, chudinka, v manželství žádný med, tohle však jsem vypozorovala sama: je to jen a jen taktizování. Vím o tolika případech, kdy si lidé slibovali od manželství jisté výhody anebo spoléhali na vynikající přednosti či ryzí charakter vyvolené bytosti, až dodatečně zjistili, že se hluboce mýlili, a museli se spokojit s pravým opakem. A takhle je osud zaskočil.“

„Děvenko drahá, musíš se zahledět trochu hloub. Nezlob se na mne, ale nemohu s tebou souhlasit. Věř mi, že je to povrchní soud. Vidíš, co koho trápí, ale nevidíš už, v čem nachází útěchu. Všude jsou nějaké nesnáze nebo zklamání, všichni bychom chtěli kdovíco, ale když nám jedna lákavá vidina unikne, chopíme se jiné. Taková už je lidská povaha: nevyjde nám, nač jsme spoléhali, tak příště kalkulujeme rozumněji – nějak už se utěšíme – a ti zlomyslní pozorovatelé, kteří z komára hned udělají velblouda, nakonec podléhají většímu klamu než ti, jichž se to týká.“

„Výborně, sestřičko! Obdivuji tvůj esprit du corps. I já hodlám plamenně hájit manželský stav, až se vdám, a kéž by mne v tom moje přítelkyně následovaly! Ušetřilo by mi to nejednu krušnou chvíli.“

„Jsi stejně nezbedná jako Henry, ale my už vás napravíme. Mansfield vám oběma napraví hlavu, a nemusí vás tu ani žádný osud zaskočit. Jen u nás zůstaňte a my vás napravíme.“

Sourozenci Crawfordovi o žádné napravování nestáli, přesto však rádi zůstali. Mary mansfieldská fara jako prozatímní domov vyhovovala a Henry byl taktéž ochoten návštěvu si prodloužit. Původně se mínil zdržet jen pár dní, ale Mansfield se jevil slibně a žádné povinnosti ho nevolaly jinam. Paní Grantová se upřímně radovala, že si jich obou užije, a doktor Grant byl rovněž spokojen: takovému pohodlnému pánovi, zdržujícímu se převážně doma, bývá zábavné, půvabné stvoření jako slečna švagrová vítanou společností, a dokud zde dlel na návštěvě pan Henry, byl důvod popíjet klaret každý den. *

Slečny Bertramovy upadaly nad panem Crawfordem do vytržení, jaké by slečna Crawfordová –při svém životním stylu sotva bývala zvolila. Nicméně i ona uznávala, že mladí Bertramové stojí za pozornost, že dva takoví bratři, to se hned tak nevidí, ani v Londýně ne, a že mají uhlazené vystupování, obzvláště starší z nich. Ten také pobýval delší dobu v Londýně, byl temperamentnější a galantnější než Edmund, proto musí dostat přednost, navíc je prvorozený, a to je další velnu pádný důvod. Tušila hned od prvopočátku, že ji starší zaujme víc. Měla už to prostě tak v povaze.

Tom Bertram si ostatně odjakživa lehko získával sympatie – byl z těch mladíků, které si každý oblíbí, jeho povaha působila často příjemněji než povahy složitější, vyznačoval se přátelskými, nestrojenými způsoby, měl vždy dobrou náladu, kopu přátel a řečí jako vody, a že ho čekal Mansfield a rodový titul, to taky neškodilo. Slečna Crawfordová brzy dospěla k závěru, že jak on, tak jeho poměry by jí vyhovovali. Pozorně se zde porozhlédla a zjistila, že snad všechno mluví pro něj: byl tu park, skutečný park dobrých pět mil v obvodu, rozlehlý, moderně koncipovaný dům, tak výhodně položený a chráněný, že zasluhoval rytinu v kterémkoli souboru panských sídel ostrovní říše – nechtělo to nic než nové vnitřní zařízení – byly tu milé sestry, tichá matka a muž sám osobně sympatický – navíc s tou výhodou, že musí momentálně zachovávat jistou společenskou zdrženlivost – jednak to slíbil otci a také s ohledem na budoucí postavení hlavy rodu. Vůbec to není k zahození, říkala si, nejspíš bych ho vyslyšela, a tak projevila jistý zájem o koně, jehož hodlal přihlásit na dostihy v B –.

Kvůli těm dostihům se chystal odjet z domova krátce poté, co se seznámili, a protože rodina na základě dřívějších zkušeností zřejmě nepředpokládala, že by se vrátil dřív než za hezkých pár týdnů, měla být jeho náklonnost brzy podrobena zkoušce. Mnohomluvně se ji snažil přemluvit, aby se na ty dostihy zajela podívat, rozvíjely se dychtivé plány, jak by se jich mohla zúčastnit početnější společnost, zůstalo však jen u řečí.

A co Fanny – jak ta celou dobu žila a nač myslela? Jak jí se jevili nově příchozí?

Málokterá osmnáctiletá slečna čelila tak. pramalému zájmu o své názory jako Fanny. Tiše a nesměle, a téměř bez ohlasu, složila i ona hold krásné slečně Crawfordové, jelikož jí ale pan Crawford stále připadal dost odpudivý, třebaže jí sestřenky kolikrát dokázaly pravý opak, nikdy o něm nemluvila. Sama pak vzbudila zájem tohoto druhu:

„Začínám už rozumět vám všem, až na slečnu Priceovou,“ prohodila jednou slečna Crawfordová na procházce s pány Bertramy.

„Povězte mi, prosím – byla už uvedena do společnosti anebo nebyla?

– Nemohu se v tom vyznat. – Zúčastnila se s vámi všemi oběda na faře, jako by už uvedena byla, ale je taková tichá a nemluvná, že to ten dojem zase vyvrací.“

Edmund, na něhož jako by se obracela především, odpověděl:

„Tuším, co máte na mysli, nepokusím se ale tuhle otázku zodpovědět. Sestřenka už není žádné dítě. Má věk a rozum jako žena, ale jak je to s tím uváděním do společnosti, to neumím posoudit.“

„A přece je to zpravidla nad slunce jasné. Je v tom nesmírný rozdíl. Taková dívka se chová jinak a také jinak vypadá. Do této chvíle bych nevěřila, že by zde mohlo dojít k omylu. Dívka, která ještě nebyla uvedena do společnosti, bývá určitým způsobem oblečena – mívá například přiléhavý čepec – tváří se ostýchavě a netroufá si ani špitnout. Jen se usmívejte, ale je to tak, ujišťuji vás – a pokud se to nepřehání, je všechno v pořádku. Děvčata se mají skromně držet v pozadí. Nejhorší je, když po uvedení do společnosti nastane v jejich chování obrat příliš překotný. Než by řekl švec, přejdou některé od plachosti k pravému protikladů – k sebejistotě. V tom spočívá úskalí zavedených zvyklostí. Nepůsobí to dobře, když je

osmnáctileté nebo devatenáctileté děvče najednou ve všem zběhlé, a přitom ještě před rokem ze sebe nedokázala vypravit souvislou větu. Vy jste se přece jistě s takovými proměnami už setkal, pane Bertrame,“ obrátila se na Toma.

„Snad ano, ale tohle od vás není poctivé. Prokoukl jsem vás: posmíváte se mi kvůli slečně Andersonové.“

„Ne, to ne. Kvůli jaké slečně Andersonové? Nemám tušení, nač narážíte. Tonu v nevědomosti. Budu vás ale ochotně škádlit, když mi objasníte důvod.“

„A – hrajete to dobře, ale tuhle lest přece jen prokouknu. Měla jste jistě v duchu před očima slečnu Andersonovou, když jste popisovala proměnu mladé dámy. Vykreslila jste to příliš výstižně, než abych se mýlil. Bylo to přesně tak. Andersonovi z Baker Street. Onehdy na ně přišla řeč. Edmunde, tobě jsem přece vyprávěl o Charlesi Andersonovi. Všechno probíhalo přesně tak, jak to zde přítomná dáma vypodobnila. Někdy před dvěma lety mne Anderson představil u nich doma, a to jeho sestra ještě nebyla uvedena do společnosti. Vůbec se mnou nechtěla mluvit. Jednou jsem seděl v salonu asi hodinu a čekal na Andersona –byla tam pouze ta slečna a nějaké malé holčičky –guvernantka byla nemocná nebo jim utekla či co – paní Andersonová každou chvíli odběhla, jak vyřizovala obchodní korespondenci – a já z té slečny nemohl vypáčit slovo ani pohled – nedokázala mi zdvořile odpovídat – sevřela rty a odvrátila se ode mne s takovým výrazem – no něco neuvěřitelného. Pak jsem ji rok neviděl. Mezitím byla uvedena do společnosti. Setkal jsem se s ní u paní Holfordové – a vůbec jsem ji nepoznal. Přišla ke mně, odvolala se na naše přátelství, směle mi hleděla do tváře, povídala a smála se, až jsem nevěděl kam s očima. Měl jsem pocit, že jsem všem přítomným pro smích – a slečna Crawfordová samozřejmě tu historku někde slyšela.“

„Je to rozkošná příhodička a podle mého natolik pravdivá, že to neslouží slečně Andersonové právě ke cti. Jde o velmi rozšířený poklesek. Matky zřejmě ještě neovládly umění, jak zacházet s dcerami. Nevím, v čem se dopouštějí chyby. Netvrdím, že umím všem lidem poradit, ale většinou mi neujde, když chybují.“

„Kdo ukazuje svým příkladem, jak si má dáma počínat, prokazuje těm chybujícím platné služby,“ prohlásil pan Bertram galantně.

„V čem je chyba, to je jasné,“ poznamenal méně dvorný Edmund,

„taková děvčata jsou špatně vychovaná. Od prvopočátku v nich pěstují falešné představy. Jejich hlavní pohnutkou zůstává ješitnost – není v nich upřímná cudnost ani před uvedením do společnosti, ani potom.“

„Já vám nevím,“ odvětila slečna Crawfordová váhavě. „Ale přece jen – nemohu s vámi tak docela souhlasit. Jde právě o tu cudnost. Nejhorší je, když se děvčata ještě neuvedená do společnosti chovají a osobují si takové nároky, jako by už do společnosti chodila, čehož jsem byla také svědkem. To je ze všeho nejhorší – přímo odporné!“

„Ano, to je velmi nemilé,“ souhlasil Tom Bertram. „Uvádí to člověka v omyl a pak neví, jak si počínat. Přiléhavý čepec a plaché chování, jak to výstižně popisujete – a máte v tom plnou pravdu – člověku hned napoví, čeho se může nadít, a já jsem se loni dostal do prekérní situace právě proto, že takových vodítek nebylo. V září jsem zajel na týden do Ramsgate s jedním přítelem – hned po návratu ze Západní Indie – s přítelem Sneydem – o Sneydovi jsem ti přece už vyprávěl, Edmunde. – Byla tam celá jeho rodina, otec s matkou a sestrami, nikoho z nich jsem neznal. Když jsme dojeli do Albionu, kde se ubytovali, nebyli doma; vydali jsme se za nimi a zastihli je na molu. Byla tam paní Sneydová, obě slečny a další známí. Formálně jsem se uvedl, a jelikož paní Sneydová byla obklopena nějakými pány, přidružil jsem se k jedné dceři, kráčel celou cestu domů po jejím boku a galantně se jí věnoval; mladá dáma se chovala naprosto přirozeně, ochotně se mnou povídala i poslouchala. Vůbec mne nenapadlo, že bych si počínal nepatřičně. Obě slečny vypadaly stejně, pěkně oblečené, závoje a slunečníky jako jiná děvčata, dodatečně jsem ale zjistil, že jsem všechnu pozornost věnoval té mladší, která do společnosti ještě uvedena nebyla, čímž jsem se nesmírně dotkl té starší. Slečna Augusta měla zůstat bez povšimnutí ještě dobrých šest měsíců a starší slečna Sneydová mi myslím do dnešního dne neodpustila.“

„To bylo skutečně donebevolající. Chudinka slečna Sneydová! Nemám sice mladší sestru, ale upřímně s ní soucítím. Je to hrozné, v

tak mladém věku být odstrčena! Ale vina je jen a jen na matce. Slečna Augusta měla být doprovázena guvernantkou. Polovičatá opatření nevedou nikdy k ničemu dobrému. Teď si ale musím zjednat jasno o slečně Priceové. Chodí na plesy? Přijímá pozvání na oběd i jinam než k sestře?“

„Nikoli,“ odvětil Edmund, „pokud vím, na plese ještě nebyla. Moje matka chodí do společnosti zřídkakdy a neobědvá nikde jinde než na faře, a Fanny zůstává doma s ní.“

„Ano? Pak je mi to jasné. Slečna Priceová ještě uvedena nebyla.“

6. KAPITOLA

Pan Tom Bertram odjel do B – a slečna Crawfordová s jistotou očekávala, že po něm zůstane v jejich kroužku velká mezera, že ho bude výrazně postrádat při setkáních obou rodin, k nimž nyní docházelo téměř denně, a když krátce po jeho odjezdu všichni z fary obědvali na zámku, zaujímala své vyvolené místo na konci tabule s vědomím, že záměna hostitelů na ni tíživě dolehne. Bude to dozajista čiročirá nuda. V porovnání s bratrem nebude mít Edmund co říci.

Polévka bude podávána kolem stolu docela duchaprázdně, víno budou pít bez úsměvného slovního doprovodu a šarmantního žertování, zvěřinu naporcuje bez jediné anekdoty o předchozím takovém případu či zábavné historky, co učinil „přítel ten a ten.“ Bude muset hledat rozptýlení v tom, co se bude dít v čele tabule, a věnovat pozornost panu Rushworthovi, který poprvé od příjezdu Crawfordových zavítal na Mansfield. Pobýval právě na návštěvě u jistého přítele v sousedním hrabství, tento přítel za pomoci odborného architekta přestavěl celé sídlo, na pana Rushwortha to udělalo nesmírný dojem, dychtil uskutečnit na vlastním panství podobné úpravy, a třebaže k tomu nedokázal říci nic podstatného, nemluvil o ničem jiném. Téma přišlo na přetřes už v salonu a nyní je znovu oživil v jídelně. Zřejmě mu šlo hlavně o to, aby zaujal pozornost a vyslechl mínění slečny Bertramové, a třebaže z jejího chování vyzařovala spíš sebevědomá samolibost než snaha mu vyhovět, řeči o panství Sothertonu a názory v té spojitosti probouzely v její duši hrdé uspokojení, a proto na pana Rushwortha nebyla příliš protivná.

„Skoda že neznáte Compton,“ vykládal jí, „je to nádhera! V životě jsem nebyl svědkem takové proměny. Povídám Smithovi, že

bych to tam vůbec nepoznal. Ta ^příjezdová cesta – no něco takového se nevidí. Dům se před vámi zjeví docela nečekaně. Když jsem se včera vrátil, připadal mi Sotherton jako žalář –namouduši, dočista jako starý ponurý žalář.“

„Žalář, propánakrále!“ zvolala paní Norrisová. „Sothertonský zámek je vznešené starobylé sídlo, jakému rovno není!“

„Potřebuje zrenovovat, milostpaní, nutně potřebuje zrenovovat. V životě jsem neviděl sídlo, které by to potřebovalo tak naléhavě, je hrozně zanedbané, vůbec nevím, co s ním.“

„Není divu, že to panu Rushworthovi prozatím tak připadá,“ prohodila paní Grantová s úsměvem k paní Norrisové; „v dohledné době však bude mít na Sothertonu vše, po čem jeho srdce prahne, viďte?“

„Musím s tím něco udělat,“ pravil na to pan Rushworth,

„jenomže nevím co. Doufám, že se najde nějaký dobrý přítel, který mi pomůže.“

„Nejlepším přítelem by vám v tom patrně byl pan Repton, nemyslíte?“ prohodila slečna Maria lhostejně.

„Už jsem na něho také myslel. Když se tak osvědčil Smithovi, měl bych mu to možná rovnou svěřit. Žádá pět guinejí na den.“

„A kdyby i deset žádal, s tím si vy přece starost dělat nemusíte,“ zvolala paní Norrisová. „Výdaje tady nehrají roli. Na vašem místě bych na výdaje nehleděla. Nechala bych si všechno udělat co nejvybraněji, aby výsledek stál za to. Takové sídlo jako Sotherton si zaslouží to nejlepší, co mu vkus a peníze mohou dát. Při té rozloze se tam dá podniknout cokoli, a vaše pozemky vám všechnu péči vynahradí. Mít jen padesátinu sothertonského panství, stále bych něco vysazovala a renovovala, protože v tom nacházím upřímné potěšení. Byla bych přirozeně lidem pro smích, kdybych se do něčeho pouštěla tam, kde teď žiji, když mám jeden jediný půlakřík. To by se pobavili na můj účet! Ale mít víc půdy, zvelebovala bych ji a obhospodařovala s nevšední rozkoší. Na faře jsme v tom směru udělali velký kus práce, to není vůbec k porovnání, jak to tam vypadalo, když jsme se nastěhovali. Vy mladí si to možná už nepamatujete, ale kdyby byl mezi námi drahý sir Thomas, ten by vám pověděl, co všechno jsme zvelebili, a byli bychom dokázali

ještě víc, nemít chudáček pan Norris tak chatrné zdraví. Většinou ani nevycházel, aby se potěšil pohledem, ubožák, a já z toho byla tak usouzená, že jsem se už nedostala k tomu, abych se postarala o některé změny, o nichž jsme se sirem Thomasem hovořívali. Nebýt toho, byli bychom prodloužili zahradní zeď, abychom oddělili sad od hřbitova, jak to teď udělal doktor Grant. Stejně jsme ale pořád zahradu zvelebovali. Tak třeba na jaře rok předtím, než pan Norris zesnul, vysadili jsme tu meruňku u stáje, která se mezitím tak nádherně rozkošatěla, důstojný pane,“ obrátila se k doktoru Grantoví.

„Meruňka nepochybně roste a vzkvétá, madam,“ odvětil doktor Grant. „Půda je tam dobrá, a kdykoli jdu kolem, zalituji, že její plody sotva stojí za námahu spojenou s očesáním.“

„Je to mokřina, důstojný pane, koupili jsme to jako mokřinu a přišlo nás to na – tedy sir Thomas nám ten pozemek daroval, ale viděla jsem účet a pamatuji si, že to stálo sedm šilinků a prodávalo se to jako mokřina.“

„Obalamutili vás, madam,“ odpověděl doktor Grant. „Tyhle brambory jsou asi stejně šťavnaté jako meruňky zmíněného stromu. Je to každopádně ovoce fádní chuti, ale dobrá meruňka se dá pozřít, což o žádném plodu z mé zahrady říci nelze.“

„Musím vám prozradit,“ paní Grantová jakoby zašeptala přes stůl paní Norrisové, „že manžel vlastně ani neví, jak naše meruňky chutnají, protože na něho málokdy nějaká vybude, je to vzácné ovoce, když si s ním dáte trochu práce, a naše meruňky jsou mimořádně velké a pěkné, takže se jich kuchařka vždycky nějak zmocní na jarní koláče a kompoty.“

Paní Norrisovou, která už začínala rudnout, tím uchlácholila a hovor se stočil od renovací v Sothertonu jinam. Mezi doktorem Grantem a paní Norrisovou nevládly zvláštní sympatie: od prvopočátku se názorově střetávali, protože každý z nich vyznával velmi odlišný životní styl.

Po chvíli začal pan Rushworth znovu: „Smithovu panství se teď kdekdo obdivuje, a přitom nestálo za povšimnutí, než se toho chopil Repton. Tak se mi všecko zdá, že to svěřím Reptonovi.“

„Já na vašem místě bych se postarala o nějaké moc pěkné křoviny, pane Rushworthe,“ prohodila lady Bertramová. „Za pěkného počasí je tak příjemné procházet se mezi křovinami.“

Pan Rushworth dychtil ujistit milostivou lady, že v tom se s ní zcela ztotožňuje, a přidat k tomu nějaký kompliment, jak ale chtěl vyjádřit, že bude dbát jejího přání, že už na to i sám myslel, a navíc zdůraznit, že vždy a všude má na paměti blaho dam, a naznačit, že jedné jediné se chce zavděčit především, zamotal se do toho tak, že mu Edmund raději přispěchal na pomoc přípitkem. Pan Rushworth však, jak nebyl žádný řečník, přece jim chtěl ještě něco povědět o záležitosti, která mu tolik ležela na srdci. „Smith má celkem kdoví jestli nějakých čtyřicet hektarů, což je dost málo, a tím víc člověka překvapuje, jak se takové panstvíčko dá zvelebit. K Sothertonu patří přes dvě stě osmdesát hektarů, když nepočítám blata, a proto si myslím, když se toho dokázalo tolik v Comptonu, nemáme se my čeho bát. Pokáceli tam pár krásných starých stromů, které rostly těsně u domu, a nevěřili byste, jak se tím otevřel výhled! Nejspíš by Repton nebo kdokoli jiný na jeho místě také pokácel sothertonskou alej – tu jak vede od západní brány nahoru na kopec, víte?“ obrátil se na slečnu Bertramovou.

Slečna Bertramová však uznala za vhodné odpovědět: „Alej?

Žádnou alej si nevybavuji. Ale já Sotherton téměř neznám.“

Fanny, která seděla vedle Edmunda přímo proti slečně Crawfordové a celou dobu pozorně naslouchala, se na něho teď zahleděla a prohodila k němu tiše:

„Vykácet alej! Taková škoda! Nepřipomíná ti to Cowpera? ‚Aleje sklácené, nad vaším osudem lkám nezaslouženým.‘“

Usmál se na ni a odpověděl: „Bojím se, že tahle alej nemá valné vyhlídky, Fanny.“

„Přála bych si navštívit Sotherton, ještě než ji pokácí, a prohlédnout si, jak je to tam teď, ale to se asi sotva uskuteční.“

„Tys tam ještě nebyla? Pochopitelně, vždyť ty nikdy nemůžeš, a na koni je to bohužel daleko. Rád bych ti to nějak zařídil.“

„Ale to nic nedělá, až tam někdy zavítám, tak mi povíš, co všechno se tam změnilo.“

„Vzpomínám si,“ prohodila slečna Crawfordová, „že Sotherton je starobylý zámek, rozlehlý a působivý. Je postaven v nějakém specifickém slohu?“

„Vlastní budova pochází z časů královny Alžběty a je to prostorná, pravidelná cihlová stavba – trochu těžkopádná, ale důstojná, s celou řadou krásných pokojů. Umístění není nejšťastnější

– stojí na nejnižším místě uprostřed parku, a na tom se nedá mnoho změnit. Zámek ale obklopují krásné lesy a je tam říčka, která by se podle mého názoru dala výborně využít. Pan Rushworth jistě činí dobře, že se rozhodl své sídlo zmodernizovat, a jsem přesvědčen, že se mu to skvěle zdaří.“

Slečna Crawfordová pozorně poslouchala a v duchu si pomyslela:

„Jak je taktní, zachraňuje situaci.“

„Nechci pana Rushwortha ovlivňovat,“ pokračoval Edmund, „ale kdybych sám měl před sebou takový úkol, nesvěřil bych to žádnému profesionálnímu architektovi. Spokojil bych se raději se skromnějším vylepšením podle vlastního vkusu, i kdybych ho dosáhl postupně. Smířil bych se snáz s vlastními než s cizími omyly.“

„Jenomže vy byste si věděl rady – a to není můj případ. Já bych si to neuměla vymyslet ani představit, dokud bych to neměla před očima, a kdybych vlastnila nějaké venkovské sídlo, byla bych nesmírně vděčná každému panu Reptonovi, který by se toho ujal a zajistil mi za mé peníze co nejkrásnější výsledek, a nešla bych se tam podívat, dokud by nebylo všechno hotovo.“

„To mne by těšilo sledovat, jak práce pokračují,“ řekla Fanny.

„Jistě – vy jste k tomu byla vedená. Moje výchova nic takového nezahrnovala – a po jediné dávce, jíž se mi kdy dostalo, a to z ruky mého ne právě oblíbence, jsem dospěla k přesvědčení, že probíliající stavební úpravy jsou nevýslovně odporné. Před třemi lety zakoupil můj vážený strýc admirál vilku v Twickenhamu, abychom měli všichni kde trávit léto, odjely jsme tam s tetinkou celé nadšené, ale protože tam bylo moc krásně, bylo brzy rozhodnuto, že se musí kde co vylepšit, a pak jsme tam tři měsíce žili ve špíně a zmatku, nikde vysypaná cestička, na kterou by se dalo vkročit, ani lavička k možnému použití. Také bych chtěla mít na venkově všechno pěkné, ozdobné křoviny a květinové záhony a bezpočet malebných zákoutí,

ale muselo by se to zařídit beze mne. Henry na to hledí jinak, ten se v tom vyžívá, když se něco dělá.“

Edmunda zarazilo, že slečna Crawfordová, která ho tolik upoutala, mluví tak lehkovážně o svém strýci. Neladilo to s jeho představami, co se sluší; mlčel tedy, dokud nepříznivý dojem dalšími úsměvy při živé zábavě nezahladila.

„Představte si, pane Bertrame,“ vykládala mu, „že konečně mám zprávu o své harfě. V pořádku prý dospěla do Northamptonu, kde patrně také spočívá už deset dní, ačkoli nás kdo ví kolikrát ujistili, že tam není.“

Edmund jí odpověděl, že ho to těší a překvapuje.

„Doznávám, že jsme se dotazovali příliš nezastřeně: poslali jsme sluhu, zajeli jsme tam sami, a to se tady nehodí – jsme přece sedmdesát mil od Londýna. Dnes se k nám ale ta zvěst donesla patřičným způsobem: zahlédl ji tam nějaký sedlák, ten to pověděl mlynářovi, mlynář řezníkovi a řezník vzkázal po zeťovi do krámu.“

„Jsem rád, že jste se to dozvěděli, ať jakýmikoli cestami, a doufám, že teď už nenastanou další průtahy.“

„Přivezou mi ji zítra, ale víte jak? Nikoli na valníku ani na káře – nic podobného nebylo ve vsi k máni. Jako bych žádala portýra s trakařem.“

„Právě se opožděně svážejí otavy, proto budete asi těžko shánět koně s povozem.“

„Žasla jsem, co se kolem toho nadělá. Když jsem zjistila, že ve vsi se kůň s vozíkem zřejmě nenajde, přikázala jsem komorné, ať rovnou některého vozku zastaví, a jelikož z okna své šatny nevidím nic než farmářské dvory a koně míjím na každé procházce, do– * mnívala jsem se, že stačí říci, a jen jsem litovala, že nemohu dát vydělat všem. Představte si, jak jsem užasla, když jsem zjistila, že jsem vyslovila to nejnerozumnější a nejnemožnější přání na světě, že jsem urazila všechny sedláky, všechny chasníky, všechno seno ve farnosti. Co se šafáře doktora Granta týká, tomu bych se myslím měla nadále vyhýbat na sto honů, a pan švagr sám, jindy zosobněná dobrota, mne zpražil výhružným pohledem, čeho jsem se to dopustila.“

„Nikdo po vás nemůže žádat, abyste to předem vytušila, ale když to nyní víte, jistě uznáte, že dostat seno pod střechu je důležité. Ani jindy byste si možná nenajala povoz tak hravě, jak soudíte, naši sedláci nejsou zvyklí povozničit, a ve žních opravdu nemohou koně postrádat.“

„Časem jistě pochopím všechny vaše zvyklosti, ale pod dojmem londýnského životního kréda, že za peníze je všechno k dostání, mne vaše bytelná venkovská nezávislost zprvu trochu zaskočila. Přesto však se zítra harfy dočkám. Henry se laskavě nabídl, že mi ji přiveze svou koleskou. Přicestuje tedy se vší noblesou.“

Edmund pohovořil o tom, že harfa je jeho oblíbeným nástrojem, a vyjádřil naději, že mu bude zakrátko dopřáno poslechnout si ji. Fanny harfu ještě v životě neslyšela a velmi po tom toužila.

„S radostí vám oběma budu vyhrávat tak dlouho, dokud budete mít chuť poslouchat,“ slíbila slečna Crawfordová, „a nejspíš i déle, protože já sama hudbu zbožňuji, a je-li posluchačstvo nadáno přirozenou vnímavostí, je na tom harfenice dobře, jelikož se jí dostává mnohostranné odměny. Prosím vás, pane Bertrame, až budete psát bratrovi, oznamte mu, že harfa konečně přibyla, protože ode mne kvůli tomu vyslechl tolik nářků. A rovněž mu sdělte, budete-li tak laskav, že si nacvičím nejtklivější melodie, než se vrátí, neboť tuším, že jeho kůň nevyhraje.“

„Budu-li mu psát, rád vyřídím, co si budete přát, teď ale nevím, kdy k tomu vyvstane příležitost.“

„Jistě, a kdyby se i do roka a do dne nevrátil, nenapsal byste mu, ani on vám, pokud se tomu dokážete vyhnout. Příležitost k tomu nevyvstane. Bratři jsou velepodivní tvorové. Nepíšete si, dokud vás k tomu nedožene holá nezbytnost, a když už jste nuceni chopit se pera, abyste oznámili, že tenhle kůň ochořel nebo tamten příbuzný vypustil duši, vyjádříte to minimálním počtem slov. Všichni vyznáváte jediný styl. Znám jej dokonale. Henry, který je jinak ovšem vzor bratra a má mne rád, dbá mých názorů, svěřuje se mi a rozpráví se mnou třeba dlouhé hodiny, nepotřeboval ještě nikdy na dopis dvě stránky. Obvykle je to pouze: ‚Milá Mary, šťastně jsem dojel, v Bathu je hlava na hlavě a všechno jako jindy. Líbá tě‘ – Takhle vypadá pravý pánský styl, dopis sestře v celém svém znění.“

„Ale když se ocitnou daleko od domova,“ špitla Fanny, zrudlá nevolí kvůli Williamovi, „dokáží psát i dlouhé listy.“

„Slečna Priceová má bratra na moři, a ten je výborným pisatelem dopisů,“ vysvětloval Edmund, „proto se jí zdá, že nás soudíte příliš přísně.“

„Tak na moři? – Za vlast a krále samozřejmě.“

Fanny by bývala dala přednost tomu, aby jí všechno objasnil Edmund, jelikož ale záměrně mlčel, nezbývalo, než aby slečně o bratrově životní dráze pověděla sama. Vzrušeně se rozhovořila o jeho povolání i cizokrajných přístavech, kam už zavítal, a slzy jí vstoupily do očí, když si připamatovala, kolik roků ho už nespatřila. Slečna Crawfordová jí zdvořile popřála, aby se pan bratr brzy dočkal povýšení.

„Nevíte něco bližšího o bratrancově veliteli kapitánu Marshallovi?“ zeptal se Edmund. „Předpokládám, že jste měla příležitost poznat mnoho námořních důstojníků.“

„Dost admirálů, ale s nižšími šaržemi js“em nepřišla do styku,“ prohlásila velkopansky. „Mezi kapitány válečného námořnictva se dost možná najdou obdivuhodní lidé, nepohybují se však na naší úrovni. O různých admirálech bych vám toho mohla napovídat fůru, pod kterými vlajkami pluli, jak jim stoupala gáže, na koho nevrazili nebo žárlili. Mohu vás ubezpečit, že zpravidla neavansují tak, jak by se patřilo, a všichni se dočkávají černého nevděku. Jistě, poznala jsem i povícero viceadmirálů, u pana strýce věčně nějaká ta admirálská záď kormidlovala salonem. Jen mi, prosím vás, nevytýkejte, že se o nich vyjadřuji neuctivě.“

Edmund se znovu zarazil a řekl jí na to pouze: „Je to obdivuhodné povolání.“

„Ale ano, jako povolání to ještě ujde, za předpokladu, že si při něm dopomůžete k jmění a že to jmění budete umět užívat. Zkrátka a dobře, já pro ně neplanu. Zažila jsem je vždycky z té horší stránky.“

Edmund se vrátil k harfě a k radostnému očekávání, že uslyší slečnu muzicírovat.

Ostatní se stále ještě zaobírali zvelebováním panství a paní Grantová neodolala, aby do rozhovoru nezatáhla bratra, přestože to znamenalo odvrátit jeho pozornost od slečny Julie Bertramové.

„A co ty, drahý Henry, ty nám k tomu nic nepovíš? Sám jsi se přece do něčeho podobného pustil, a co jsem slyšela, Everingham teď může směle soupeřit s kterýmkoli panstvím v Anglii. Okolní příroda je nádherná. Everingham mi připadal dokonalý už před tvým zásahem – má ideální polohu, a ty lesy kolem! Jak ráda bych se tam znovu podívala!“

„Velice bych o tvé mínění stál,“ zněla odpověď, „bojím se ale, abys nebyla trochu rozčarovaná, až bys seznala, že neodpovídá tvým představám. Má přece zanedbatelnou rozlohu – podivila by ses, jak nicotné panství to je, a co se úprav týká, dalo se toho udělat pramálo, věru pramálo – byl bych se tomu rád věnoval mnohem déle.“

„Vás tedy taková činnost těší?“ zeptala se Julia.

„Nesmírně; jenomže při tamních příznivých přírodních podmínkách pochopil i nezkušený mladíček, že postačí nepatrné zásahy, podle toho jsem se zařídil, a sotva jsem byl čtvrt roku plnoletý, měl Everingham svou nynější podobu. Promyslel jsem si všechno už za studií ve Westminsteru – později v Cambridgi jsem přičinil menší změny – a v jednadvaceti uvedl záměr ve skutek. Pokouší se o mne závist, když si představím, kolik radostí má pan Rushworth před sebou. Já už jsem svůj díl marnotratně prohýřil.“

„Kdo rychle rozpozná, co je potřeba, rychle se i rozhoduje a jedná,“ podotkla Julia. „Vy nikdy nebudete bezradně tápat. Namísto abyste panu Rushworthovi záviděl, měl byste mu podat pomocnou ruku a poradit mu.“

Paní Grantová zaslechla závěrečná Juliina slova a hned procítěně ujistila přítomné, že bratrovy názory vždy stojí za pozornost, a jelikož se k ní přidala i starší slečna Bertramová a prohlásila, že podle jejího mínění je mnohem lépe poradit se s přáteli a nezaujatými pozorovateli než se rovnou svěřit odborníkovi, pan Rushworth ochotně poprosil pana Crawforda, aby mu poskytl dobrodiní svých cenných rad, a pan Crawford, když byl nejprve přezíravě znevážil vlastní schopnosti, ochotně přislíbil, že rád přispěje ke zdaru věci, seč mu síly stačí. Nato se pan Rushworth vzchopil a otázal se pana Crawforda, zdali by mu neprokázal tu čest a nepřijal pozvání na Sotherton, když tu paní Norrisová, jako by jasnozřivě vytušila, že

oběma neteřím bude proti mysli jakýkoli záměr, který by je připravil o společnost jejich favorita, přispěchala s doplňujícím návrhem.

„Pan Crawford vám nepochybně laskavě vyhoví, ale nemělo by se nás na tom podílet víc? Což kdybychom si udělali takový malý výlet? Všichni, jak tu jsme, se zajímáme o vaše úmysly, drahý pane Rushworthe, dychtivě bychom si na místě vyposlechli, co o tom soudí pan Crawford, a třeba bychom i přispěchali se svou skromnou troškou do mlýna. Já sama si už dlouho přeji znovu navštívit vaši drahou paní matinku, však ji zanedbávám je_n proto, že si sama nedržím koně, a takhle bych mohla s paní Rushworthovou nějakou tu hodinku posedět, zatímco vy ostatní byste si Sotherton prošli, prohovořili, co je potřeba, a pak bychom se sem všichni vrátili na večeři, anebo bychom povečeřeli v Sothertonu, jak by to vaší paní matince lépe vyhovovalo, a domů bychom se vraceli příjemnou projížďkou za svitu měsíce. Možná že by pan Crawford laskavě svezl obě neteře a mne ve svém kočárku, Edmund by mohl jet na koni, co říkáš, sestro, a Fanny by zůstala s tebou doma.“

Lady Bertramová nic nenamítala a všichni, kdo se měli vyjížďky zúčastnit, hlasitě projevili souhlas, až na Edmunda, který to všechno vyposlechl mlčky.

7. KAPITOLA

„Tak co, Fanny, jakpak se ti slečna Crawfordová zamlouvá teď?“ obrátil se Edmund na sestřenku druhý den, poté co se sám danou otázkou jistý čas v duchu zabýval. „Cos jí říkala včera?“

„Líbí se mi – moc se mi líbí. Ráda ji poslouchám. Je moc vtipná a tak půvabná, že se na ni s potěšením dívám.“

„Má výjimečně poutavou tvář. Ty živé rysy –v očích jí to jen hraje. Ale nezarazilo tě, Fanny, něco z toho, co vyprávěla?“

„Snad… ano, neměla by tak mluvit o svém panu strýci. Udivilo mne to. Vždyť u toho pána žila tolik let, a ať už je, jaký je, zamiloval si jejího bratra a choval se k němu jako k vlastnímu synovi. Připadalo mi to neuvěřitelné.“

„Čekal jsem, že tě to zarazí. Bylo to od ní velmi nesprávné – velmi nevhodné.“

„A podle mého taky velký nevděk.“

„Nevděk je silné slovo. Nevím, jestli si admirál právem může činit nárok na její vděčnost – paní admirálova rozhodně ano, a právě vřelý vztah k památce zesnulé zde slečnu Crawfordovou zavádí na scestí. Je v těžké situaci. Při jejím citovém a temperamentním založení je těžké zavzpomínat na milovancfu tetičku, aniž se tím admirál jeví v nelichotivém světle. Neosobuji si právo posuzovat, kdo měl větší díl viny na jejich roztržce, ačkoli vzhledem k současnému admirálovu počínání by člověk spíše stranil jeho choti; slečna Crawfordová ale – a to je od ní milé – zprošťuje tetičku vší viny. Má právo na své názory, ale rozhodně se nepatří, aby je přetřásala před ostatními.“

Fanny se na chvíli zamyslela. „A nemyslíš, že tahle nepatřičnost neslouží příliš ke cti ani paní Crawfordové, protože neteř vychovávala ona? Asi jí opomněla vštípit povinnou úctu k admirálovi.“

„To zdůrazňuješ správně. Ano, musíme vycházet z předpokladu, že poklesky neteře je třeba připsat na vrub tetě – člověk si tím zřetelněji uvědomuje, za jak nepříznivých okolností vyrůstala. Věřím však, že její nynější domov na ni bude mít blahodárný vliv. Paní Grantová má dokonalé vystupování. A o bratrovi hovoří slečna Crawfordová s chvályhodnou náklonností.“

„Ano, až na to, že prý píše takové krátké dopisy. Měla jsem co dělat, abych nevyprskla; nemohla bych tak vysoce oceňovat bratra, který si ani nedá tu námahu, když odjede, aby sestře napsal něco pozoruhodného. Vím jistě, že by William za žádných okolností něco takového neudělal. A jakým právem předpokládá, že ty bys nepsal dlouhé dopisy, kdybys byl pryč?“

„Právem bystré, temperamentní letory, která se chopí čehokoli, aby pobavila sebe i jiné, a nic proti tomu, pokud tak činí bez zlomyslnosti či hrubosti, a ve výrazu i chování slečny Crawfordové není ani špetka takových příměsí, žádné špičkování, halasení ani neuhlazenost. Je ryzí ženskost sama, až na uvedené výjimky. V tom ji nelze ospravedlnit. Jsem rád, že na to všechno hledíš stejně jako já.“

Jelikož sestřence léta rozšiřoval duševní obzory a děvče ho mělo rádo, mohl se nadít, že se jejich úvahy ponesou stejným směrem, ačkoli právě v tomto čase vyvstávalo jisté nebezpečí odlišného nazírání, protože jeho obdiv k slečně Crawfordové ho mohl zavést až tam, kam by ho Fanny nebyla s to následovat. Kouzlo slečny Crawfordové nepominulo. Přivezli harfu, a ta spíše ještě zdůraznila její krásu, vtip a dobrotu, protože k ní velmi ochotně kdykoli zasedla a rozezvučela ji s osobitým půvabem a vkusem a po doznění každé melodie prohodila nějakou vtipnou poznámku. Edmund docházel na faru každý den, aby se pokochal svým oblíbeným nástrojem, z každé návštěvy si odnášel další pozvání, protože slečně dozajista nebylo proti mysli, že má posluchače, a všechno se brzy krásně rozběhlo.

Mladá dívka, půvabná, temperamentní, za harfou stejně ladných tvarů, jako má sama, obojí před oknem dosahujícím téměř k podlaze, kudy je zřít trávník lemovaný keři v bujné letní zeleni, takový pohled musí omámit každé mužské srdce. Roční doba, celý výjev, jeho ladění – to vše rozněcovalo něžné city. Ani paní Grantová se svým vyšíváním na bubínku nebyla zbytečná, patřila k dokonalému souladu, a že cokoli má svou váhu, když se rodí láska, i podnos s chlebíčky a doktor Grant, když jim vzdával hold svým apetitem, stáli za podívanou. A tak Edmund bez dlouhého rozvažování, ba aniž vůbec pochopil, co činí, než se takhle týden s týdnem sešel, zamiloval se až po uši, a slečna, což jí slouží ke cti, rovněž cítila, že ji mile zaujal, přestože to není žádný světák ani starší syn a neovládá umění lichotit ani nezná bonmoty planého tlachání. Uvědomovala si to, ačkoli by byla něco takového nečekala, a vůbec to nechápala: nebyl to přece žádoucí muž podle uznávaných měřítek, neplácal nesmysly, nezahrnoval ji poklonami, měl vyhraněné názory a choval se sice rytířsky, ale klidně a prostě. Snad to kouzlo spočívalo právě v jeho upřímnosti, vyrovnanosti a charakteru, což slečna Crawfordová uměla vycítit, i když si to nedokázala rozumově rozebrat. Příliš si s tím ale hlavu nelámala, za daných okolností jí byl sympatický, jeho přítomnost ji těšila, a to jí prozatím stačilo.

Fanny se ani nedivila, že Edmund chodí každý den na faru; byla by tam ráda zašla i sama, kdyby tak byla mohla učinit bez pozvání a nenápadně poslouchat harfu, a rovněž tak se nedivila, že po večerní procházce, když se v»šichni rozloučí, Edmund považuje za nutné doprovodit paní Grantovou a její sestru domů, zatímco pan Crawford se věnuje slečnám ze zámku; měla to ale za nevítanou změnu, a nebyl-li přítomen Edmund, aby jí namíchal vinný střik, ani o ten nápoj nestála. Trochu ji udivovalo, že tráví tolik hodin se slečnou Crawfordovou, a přitom zřejmě přehlíží ty prohřešky, které ho zpočátku zarážely, když ona je zaznamenává u slečny téměř pokaždé, ale tak tomu bylo. Edmund si s ní rád povídal o slečně Crawfordové, ale snad mu stačilo, že admirál už nepřišel na přetřes, a Fanny ho nechtěla upozorňovat na jiné její poznámky, aby to nevypadalo jako zlomyslnost.

K první citelné ráně, kterou jí slečna Crawfordová zasadila, došlo v důsledku toho, že zatoužila naučit se jezdit na koni, k čemuž došlo brzy poté, co se na faře zabydlela a měla tak před očima příklad zámeckých slečen, a když se s Edmundem víc sblížili, podpořil ji v tomto přání a nabídl jí vlastní klidnou klisnu, že prý se ze všech koní v obou stájích nejlépe hodí pro začátečnické pokusy. Nezamýšlel však touto nabídkou sestřenku poškodit ani ji nějak omezovat: nebylo to na úkor její každodenní vyjížďky. Podkoní měl odvést kobylku na faru půlhodinku předtím, než vyjížděla Fanny, a ta, když se o tom dozvěděla, nejen že to nepokládala za újmu, ale přímo překypovala vděkem, že ji Edmund předem žádá o souhlas.

Slečna Crawfordová si odbyla první lekci s obdivuhodnou bravurou a Fanny si neměla nač stěžovat. Edmund, který kobylku odvedl a celou akci řídil, se s ní vrátil dokonce před stanovenou dobou, ještě než se Fanny a rozšafný starý štolba, který ji vždy doprovázel, když si vyjela na koni bez příbuzných, začali vypravovat. Další lekce na druhý den však neproběhla tak ohleduplně. Slečně Crawfordové se jízda zalíbila a nevěděla, kdy přestat. Rázná a smělá dívka byla postavy sice drobné, ale statné, do sedla jako stvořené, a k potěšení z jízdy přispěl patrně i Edmundův doprovod a jeho pokyny, jakož i vědomí, že dělá rychlé pokroky a daří se jí to mnohem lépe než většině příslušnic jejího plemene, a proto se jí nechtělo sesednout. Fanny stála připravená a čekala, teta Norrisová už začínala hudrovat, co tu otálí, a po koni pořád ani vidu ani slechu a Edmund nikde. Aby unikla tetince, vypravila se ven, že se po něm poohlédne.

Oba domy sice dělila vzdálenost sotva půl míle, avšak od jednoho nebylo k druhému vidět; jen ale ušla padesát yardů od vstupních dveří, otevřel se jí přes zámecký park pohled na faru a pozemky k ní patřící, které se táhly do mírného svahu za silnicí ke vsi, a tu je na louce doktora Granta všechny spatřila: Edmund a slečna Crawfordová klusali na koni bok po boku, manželé Grantoví s panem Crawfordem a dva tři podkoní stáli opodál a přihlíželi. Obrázek utěšené pohody to byl – jí to tak aspoň připadalo – všichni plni soustředěného zájmu a nepochybně v dobré náladě, protože smích doléhal až k ní. Fanny ale nerozjařil: pomyslela si, že na ni Edmund

asi zapomněl, a srdce se jí sevřelo. Upírala oči na tu louku jako očarovaná a sledovala, co se to děje. Slečna Crawfordová s kavalírem po boku nejprve objeli krokem louku, která nebyla rozlohou zrovna malá, načež – očividně na její přání –přešli do klusu, a Fanny při své nesmělosti přímo užasla, jak dobře se slečna drží v sedle. Potom zůstali stát, Edmund se k ní naklonil, něco jí vykládal – patrně ji poučoval, jak zacházet s uzdou, protože ji při tom držel za ruku – jasně to viděla, a nač oči nedohlédly, dokreslila představivost. Ani se tomu nedivím, pomyslela si, Edmund přece pomáhá každému, jak mu velí jeho laskavá povaha. Přesto si ale pomyslela, že ho pan Crawford mohl té námahy ušetřit: pro bratra by se přece zvlášť slušelo a patřilo, aby se toho ujal, ale pan Crawford při vší své vyhlášené dobrosrdečnosti a vozatajském umění patrně tomuto oboru nerozuměl a laskavost ho nepoháněla tak jako Edmunda. Napadlo ji, že pro chudinku klisničku to také není žádný med, posloužit nadvakrát, a když už zapomněli na ni, na kobylku by pamatovat měli. Takové i onaké rozjitření v sobě ale nakrátko přemohla, když spatřila, že se skupinka na louce rozchází a slečna Crawfordová, stále ještě v sedle, doprovázená Edmundem, jenž mezitím už sesedl, míří brankou do zámeckého parku k místu, kde stojí ona. Jaly ji obavy, aby nevypadala nezdvořile a protivně, a ve snaze, aby takovému

dojmu předešla, sama jim vykročila v ústrety.

„Drahá slečno Priceová,“ začala slečna Crawfordová, jen co byla na doslech, „chci se vám osobně omluvit, že jsem vás zdržela – nemám ale na své ospravedlnění co uvést – věděla jsem, že čas pokročil a že se vůči vám chovám hrozně – a proto mi to laskavě ve své dobrotě odpusťte. Sobcům se vždycky musí odpustit, to víte, protože na nápravu u nich není naděje.“

Fanny jí na to odpověděla zvlášť zdvořile a Edmund k tomu připojil svůj názor, že jistě nikam nespěchá. „Sestřenka má dost času, i kdyby si chtěla zajezdit dvakrát tak dlouho, jako jezdívá,“ povídá,

„a vy jste jí dobře posloužila, když jste jí zabránila, aby se vydala o půl hodiny dřív: mezitím se nebe zatáhlo, a proto ji nebude horko tak soužit jako předtím. Jen abyste vy nebyla z tak dlouhého sportování unavená. Měla jste si ten návrat domů pěšky ušetřit.“

„Nic z toho všeho mi nedělá potíže, leda dostat se z koně na zem,“ odpověděla a s jeho pomocí seskočila. „Jsem velmi zdatná. Neunavím se, leda když něco dělám nerada. Prosím, slečno Priceová, račte, ustupuji vám neochotně, doufám ale upřímně, že si hezky zajezdíte a že neuslyším nic než chválu na tohle milé, úchvatné, skvostné zvíře.“

Starý kočí, který se svým koněm čekal opodál, k nim teď přistoupil, pomohl Fanny do sedla a oba se rozjeli přes park jiným směrem; Fanny se tím ale nezprostila nepříjemného pocitu, zvlášť když se ohlédla a viděla, jak ti dva spolu scházejí z kopce směrem ke vsi, ani ji příliš nepovzbudil její průvodce, když se jal velebit jezdecký talent slečny Crawfordové, jejíž exhibici sledoval téměř stejně pozorně jako ona sama.

„Jednoho až u srdce zahřeje, když vidí dámu, která se k tomu tak má!“ vykládal. „Sedí na koni jako ulitá. Kdepak ta a strach! To je něco jiného než vy, slečno, když jste začínala, o Velikonocích tomu bude už šest let. Božínku nebeskej, jak vy jste se třásla, když sir Thomas jednou přikázal, abysme vás vysadili poprvé do sedla!“

I v saloně se pěla chvála na slečnu Crawfordovou. Slečny Bertramovy uměly ocenit, že je od přírody nadána silou a odvahou, že pro jízdu na koni plane stejně jako ony, že ji to jde od začátku stejně dobře jako kdysi jim, a ochotně hýřily uznáním.

„Tušila jsem, že bude dobře jezdit,“ prohlásila Julia, „je na to stavěná. Má stejně svižnou postavu jako její bratr.“

„Ano,“ dodala Maria, „a vyrovná se mu i duševně a má stejnou energickou povahu. Odjakživa si myslím, že jezdecké umění hodně závisí na duševních schopnostech.“ •

Když se večer rozcházeli, obrátil se Edmund k Fanny s otázkou, zdali si nazítří hodlá vyjet koňmo.

„Ne, nevím ještě, ale ne, jestli potřebuješ kobylku,“ zněla odpověď. „Nechci ji pro sebe,“ vysvětloval, „ale kdybys někdy radši zůstala doma, slečna Crawfordová by myslím uvítala, kdyby ji mohla mít na delší dobu –zkrátka na celý den. Zatoužila podívat se na mansfieldskou občinu, paní Grantová jí totiž vylíčila, jaký je odtamtud nádheVný rozhled, a já jsem přesvědčen, že by to dokázala. Ale může to být kdykoli. Nechtěla by ti překazit vyjížďku.

Bylo by to od ní také velmi nezodpovědné. Ona jezdí pro potěšení, kdežto ty kvůli zdraví.“

„Zítra rozhodně nikam nepojedu,“ řekla Fanny. „Poslední dobou jsem se hodně najezdila, tak bych projednou zase raději zůstala doma. Vždyť víš, že už jsem silnější a mohu si docela dobře vyjít na procházku.“

Edmund se zatvářil potěšené, Fanny se s tím musela spokojit a vyjížďka na mansfieldskou občinu se konala hned nazítří – zúčastnili se jí všichni mladí lidé až na ni, krásně si to užili a ještě lépe večer, když si o tom povídali. Z úspěšné události tohoto druhu se obvykle hned zrodí další a výlet na mansfieldskou občinu naladil všechny tak, že si přáli vypravit se na druhý den ještě někam jinam. K vidění toho v okolí bylo dost, a třebaže slunce pálilo, vedly všude stinné ale je. Mladá společnost má vždycky po ruce nějakou tu stinnou alej. Tímto způsobem strávili čtyři dny za sebou, seznamovali sourozence Crawfordovy s okolní krajinou a skládali hold místním krásám. Všechno se dařilo, vládla pohoda a dobrá nálada, vedro jim znepříjemňovalo život jen natolik, aby se o tom hezky povídalo – až do čtvrtého dne, kdy někdo z nich ztratil všechnu radost ze života. Tím někým byla slečna Maria Bertramová. Edmund s Julií byli pozváni na faru na večeři a ji nepozvali. Nešlo o žádné opomenutí, paní Grantová to učinila úmyslně s ohledem na pana Rushwortha, který slíbil, že se možná na zámku zastaví; Maria to ale pociťovala jako hroznou křivdu a její dobré vychování prošlo nesnadnou zatěžkávací zkouškou, když musela skrýt svou rozmrzelost a podráždění, dokud se neocitne doma. A jelikož pan Rushworth nakonec nepřišel, připadala si ještě ukřivděnější, protože jí ani nebylo dopřáno ulevit si tím, že by předvedla, jakou má nad ním moc. Nezbývalo jí nic, než vylít si špatnou náladu na matce, tetě a sestřenici a rozestřít chmury co nejčernější nad jejich večeří a moučníkem.

Mezi desátou a jedenáctou vpochodovali do salonu Edmund s Julií, svěží z večerní procházky, rozesmátí a rozjaření, pravý opak toho, jak se jim jevily přítomné tři dámy, protože Maria sotva zvedla oči od knihy, lady Bertramová podřimovala, a dokonce i paní Norrisová, celá nervózní z neteřiny nevrlosti, poté co jim položila pár

otázek ohledně večeře, které nebyly hned ochotně zodpovězeny, jako by si usmyslela, že se s nimi víc bavit nebude. Chvíli ještě bratr se sestrou dychtivě velebili krásný večer a povídali něco o hvězdné obloze a soustředěni na sebe si ostatních nevšímali, ale když zavládlo ticho, rozhlédl se Edmund a zeptal se: „Kdepak je Fanny? – Šla si už lehnout?“

„Ne, aspoň já o tom nic nevím,“ odpověděla paní Norrisová,

„ještě před chvílí tady byla.“

Z druhé strany místnosti se ozval jemný hlásek, aby jim sdělil, že tam sedí na pohovce. Paní Norrisová hned začala hubovat.

„Co je to za hloupé žerty, Fanny? Lelkovat celý večer na pohovce! Proč si nesedneš mezi nás a také něco neděláš? – Jestli nemáš žádnou vlastní ruční práci, dám ti něco z košíku pro chudé. Minulý týden se nakoupila spousta kalika, a to tu ještě leží nedotčené. Nastříhala jsem se ho, že záda necítím. Měla bys občas také myslet na druhé, pro mladou dívku se nesluší, aby jen posedávala na pohovce, to mi věř.“

Než toho teta stačila půlku dopovědět, Fanny se už vrátila ke stolu a chopila se práce. Julia, výborně naladěná po zábavném večeru, se jí spravedlivě ujala: „Musím říct, tetinko, že Fanny odpočívá na té pohovce nejméně z nás ze všech.“

Edmund se na ni pozorně zadíval. „Fanny, nebolí tě hlava?“ zeptal se.

Nepopřela to, ale dodala, že to nic není.

„Nepovídej, znám tě a stačí se na tebe podívat,“ řekl. „Kdypak tě ta hlava rozbolela?“

„Krátce před večeří. To bude z toho horka.“

„Byla jsi v tom horku venku?“

„Samozřejmě že byla,“ odpověděla za ni paní Norrisová, „přece bys nechtěl, aby seděla doma, když je tak krásně? Všechny jsme byly venku. Dokonce i tvoje matinka zůstala venku přes hodinu.“

„Ano, Edmunde, představ si to,“ dodala milostivá lady, již paní Norrisová svým hudrováním vytrhla z dřímoty, „byla jsem venku přes hodinu. Tři čtvrtě hodiny jsem seděla v květinové zahradě, zatímco Fanny stříhala růže, a bylo to velmi příjemné, jenomže

takové parno! V besídce byl ještě chládek, ale docela jsem se děsila toho, jak se dostanu domů.“

„Tak Fanny stříhala růže?“

„Ano, a bojím se, že to byly letos poslední. Chudinka malá! Muselo jí být hrozné horko, ale byly tak rozkvetlé, odkládat se to nedalo.“

„Ano, jinak to nešlo,“ vložila se do toho znovu paní Norrisová mírnějším hlasem, „a tak se mi všechno zdá, sestro, že proto ji ta hlava rozbolela. To se stává, když někdo prodlévá a shýbá se v slunečním žáru. Do zítřka ji to jistě přejde. Co kdybys jí půjčila své vonné esence, já si vždycky zapomenu lahvičku dolít.“

„Fanny je už má,“ řekla lady Bertramová, „vzala si je, hned jak se vrátila podruhé z tvého domu.“

„Cože?“ zvolal Edmund, „tak ona nejen stříhala růže, ale ještě někam běhala – to šla v tom horku dvakrát přes park k vašemu domu, tetičko? – Není divu, že ji rozbolela hlava.“

Paní Norrisová vykládala cosi Julii a Edmundova slova přeslechla.

„Bála jsem se, že to pro ni bude příliš namáhavé,“ podotkla lady Bertramová, „ale když ty růže nastříhala, chtěla si je tetička vzít, a někdo jí je musel donést domů.“

„A to bylo těch růží tolik, že musela jít nadvakrát?“

„Ne, ale měla je dát do hostinského pokoje, aby uschly, a Fanny bohužel zapomněla pokoj zamknout a klíč přinést zpátky, tak se tam musela vrátit.“

Edmund vyskočil a jal se přecházet po pokoji.

„A to jste nemohli poslat někoho jiného? – Byl to namouvěru dost velký nerozum.“

„Tak to namouduši nevím, jak jsem to měla zařídit,“ zvolala paní Norrisová, která už nadále nemohla předstírat hluchotu, „ledaže bych si tam byla doběhla sama, jenomže já nemohu být na dvou místech najednou, a v té době jsem se domlouvala s panem Greenem o děvečce od krav, jak si přála tvoje matinka, a také jsem slíbila Johnu Groomovi, že napíši paní Jeffriesové o jeho synovi, a on na mne chudák čekal už dobré půl hodiny. Mne rozhodně nikdo nemůže nařknout, že jsem na krok líná, ale všechno naráz prostě nestačím. A

že mi Fanny doběhla domů, vždyť to není o mnoho dál než čtvrt míle, tak to snad nebyl nerozumný požadavek. Sama často běhám sem a tam třeba třikrát za den, v každém počasí, a nic si z toho nedělám.“

„Fanny ale není ani zpola tak statná jako vy, tetinko.“

„Kdyby Fanny víc dbala na pohyb, neunavila by se pak tak snadno. Na koni neseděla už kdovíjak dlouho, a když nejezdí, měla by podle mého chodit na procházky. Kdyby se byla vrátila z projížďky, byla bych to po ní nežádala. Pomyslela jsem si, že jí to udělá dobře, když se tak hrbila mezi těmi růžemi, protože nic tak člověka neosvěží, jako když se po takové práci trochu projde, a slunce sice pálilo, ale tak velké horko zase nebylo. Mezi námi, Edmunde,“ a vrhla významuplný pohled4 na lady Bertramovou, „jak otálela v té květinové zahradě a stříhala růže, to jí nedělalo dobře.“

„Ano, bojím se, že to skutečně byla ta pravá příčina,“ řekla upřímnější lady Bertramová, když to zaslechla, „opravdu se bojím, že ji z toho hlava rozbolela, protože bylo vedro k padnutí. Sama jsem měla co dělat, abych to přečkala. Bylo toho na mne mnoho: sedět tam a stále volat mopsličku a hlídat ji, aby nehrabala v květinových záhonech.“

Edmund na to ani jedné, ani druhé dámě už nic neřekl, přistoupil mlčky k jinému stolu, na němž ležel dosud podnos od večeře, přinesl Fanny sklenku madeiry a přiměl ji, aby víno z větší části vypila. Nejraději by to byla odmítla, ale pro slzy, vyvolané střídavými pocity, bylo snazší sklenku vypít než promluvit.

Edmund byl rozhořčen na matku i tetu, ale nejvíc se zlobil na sebe. Vůbec na Fanny nepomyslel, a tím se na ní provinil ještě hůř. Tohle všechno by se bylo nestalo, kdyby na ni bral patřičné ohledy, ale on jí celé čtyři dny neposkytl možnost, aby si mohla vybrat, s kým chce trávit čas a jak se zaměstnávat, a nechal ji bezbrannou napospas jejím nerozumným tetám. Hanbil se za to, že čtyři dny neměla možnost projet se na koni, a skálopevně si umínil – přestože nerad slečnu Crawfordovou o něco připravoval – že se to už nestane.

Fanny se ubírala na lože se srdcem stejně překypujícím jako ten první večer na zámku. Duševní rozpoložení se patrně na její nevolnosti značně podílelo, protože se cítila opomíjená a v

uplynulých dnech musela přemáhat nespokojenost a závist. Když spočívala na pohovce, kam se uchýlila, aby unikla pohledům ostatních, bolelo ji srdce mnohem víc než hlava, a z té náhlé změny, zapříčiněné Edmundovou laskavostí, se jí udělalo tak slabo, až se pod ní nohy podlamovaly.

8. KAPITOLA

Fanny si hned nazítří opět vyjela na koni, a protože bylo příjemné svěží počasí a ne tak horko jako v posledních dnech, upokojil se Edmund pomyšlením, že brzy dohoní, co jí chybělo ke zdraví i potěšení. Zatímco byla pryč, přijel pan Rushworth a v jeho doprovodu přibyla na zdvořilostní návštěvu i milostivá paní matinka, a ta, aby tu zdvořilost náležitě dovršila, jala se naléhat, aby se uskutečnil výlet do Sothertonu, o němž se mluvilo už před čtrnácti dny, avšak pro nepřítomnost paní domu byl prozatím odložen. Paní Norrisová i její neteře přijaly jeho znovuvzkříšení s potěšením a všichni se dohodli na blízkém dni, pokud nebude pan Crawford jinak zaneprázdněn – takovou podmínku si slečny vymínily, a třebaže by se byla paní Norrisová za něho ochotně zaručila, neteře to nepřipustily, jelikož nechtěly nic ponechat náhodě, až nakonec slečna Maria panu Rushworthovi trochu napověděla, a ten seznal, že by se nejspíš patřilo, aby zašel na faru, vyhledal pana Crawforda a zeptal se ho, zdali by mu středa vyhovovala nebo ne.

Ještě než se vrátil, přišla paní Grantová se slečnou Crawfordovou. Byly na procházce, a jelikož se přiblížily k zámku z opačné strany, nepotkaly ho. Mohly však přítomným poskytnout vítanou informaci, že pana Crawforda zastane doma. Samozřejmě že se hovor stočil na záměr se Sothertonem, o ničem jiném se ani mluvit nemohlo, protože paní Norrisová z toho byla celá vzrušená a paní Rushworthová, účinlivá, zdvořilá, upovídaná, důležitá dáma, kterou nezajímalo nic než to, co se bezprostředně týkalo jí a jejího syna, nepřestávala naléhat na lady Bertramovou, aby se i ona výpravy zúčastnila. Lady Bertramová pozvání vytrvale odmítala, ale svým poklidným způsobem, čímž v paní Rushworthové vyvolala dojem, že by vlastně ráda jela, dokud jí paní Norrisová mnohomluvně a hlasitě neobjasnila, jak tomu ve skutečnosti je.

„Ujišťuji vás, že pro sestru by to bylo příliš únavné, nedokázala by takové námaze čelit, drahá paní Rushworthová. Deset mil tam a deset mil nazpátek, chápete. Protentokrát budete muset lady Bertramovou omluvit a vzít zavděk oběma našimi drahými děvčaty a mou maličkostí. Nikam než do Sothertonu ji to tak netáhne, ale opravdu je to vyloučeno. Fanny Priceová jí bude dělat společnost, a tak to máme krásně vyřešeno, a co se Edmunda týká, není sice právě přítomen, aby nám to řekl osobně, ale já vás za něho ujišťuji, že se s radostí přidruží k ostatním. Může jet na koni, chápete.“

Paní Rushworthová se musela podvolit a smířit s tím, že lady Bertramová zůstane doma, což s politováním učinila. „Budeme společnost milostivé lady citelně postrádat, a velmi ráda bych u nás uvítala i tady slečnu Priceovou, která ještě v Sothertonu nebyla, aby si to tam mohla prohlédnout.“

„To je od vás nesmírně laskavé a milé, drahá milostpaní,“ halasila paní Norrisová, „ale Fanny bude mít ještě mockrát příležitost Sotherton navštívit. Času má na to ještě dost a dost, ale aby jela tentokrát, to není. možné. Lady Bertramová se bez ní neobejde.“

„To je pravda – já zde Fanny potřebuji.“

Paní Rushworthová v přesvědčení, že do Sothertonu touží zavítat každý, pozvala i slečnu Crawfordovou, a třebaže paní Grantová, která si nedala tu námahu, aby zajela paní Rushworthovou navštívit, když se tam přistěhovala, za svou osobu pozvání zdvořile odmítla, o jakékoli rozptýlení pro sestru hned stála, a Mary, když se dala patřičně nutit a přemlouvat, brzy za sebe souhlas vyslovila. Pan Rushworth na faře úspěšně pořídil a Edmund se vrátil právě včas, aby zjistil, co se Yia středu dohodlo, doprovodil paní Rushworthovou ke kočáru a odkráčel napůl cesty parkem s druhými dvěma dámami.

Když se vrátil do ranního salonu, zastal paní Norrisovou uprostřed úvah, jestli o přítomnost slečny Crawfordové je co stát nebo ne a zdali se do kočáru jejího bratra všechny vejdou. Slečny Bertramovy se jí vysmály, ujistily ji, že se tam pohodlně usadí čtyři, když nepočítají místo na kozlíku, kam by si jedna z nich mohla sednout vedle pana Crawforda.

„Proč ale musíte jet v Crawfordově kolesce a výhradně v ní?“

řekl Edmund. „Proč si nevezmete matčin landaur? Už onehdy, jak

jste s tím nápadem přišli, mi bylo divné, proč by se rodinná návštěva nekonala v rodinném kočáru.“

„Jakže?“ zvolala Julia. „To se máme v tomhle počasí dusit v uzavřeném landauru, když se můžeme vézt v otevřené dvoukolce? Ne, milý Edmunde, to by se nám vůbec nezamlouvalo.“

„A krom toho,“ dodala Maria, „pan Crawford už počítá s tím, že nás poveze. Tak se o tom mluvilo, a on to bude považovat za dohodnuté.“

„A navíc, Edmunde můj rozmilý,“ podpořila neteře paní Norrisová, „jet dvěma kočáry, když jeden postačí, je zbytečná štrapáce, a mezi námi, kočí by nebyl nadšený, že má jet do Sothertonu, vždycky hudruje, že jsou tam úzké vozovky a větve mu poškrábou kočár, a to víš, ani zanic bych nechtěla, aby náš drahý sir Thomas zjistil, až se vrátí, že má lak poškrábaný.“

„Nebylo by od nás zrovna ohleduplné, kdybychom nabídky pana Crawforda využili jen z tohohle důvodu,“ řekla Maria, „ale pravda je, že Wilcox je starý trouba a neumí kučírovat. Krk na to dám, že nás ve středu na úzkých vozovkách žádné nepříjemnosti nečekají.“

„A také zřejmě není nepříjemné vézt se na kozlíku,“ prohodil Edmund.

„Kdepak!“ zvolala Maria. „Propána, to by každá z nás považovala za nejlepší místo! Odtamtud je přece nejkrásnější výhled po krajině! Nejspíš si místo na kozlíku vyvolí sama slečna Crawfordová.“

„Pak nic nebrání tomu, abyste vzaly s sebou Fanny: jistě byste pro ni měly místo.“

„Fanny?“ opakovala paní Norrisová. „Edmunde můj milý, to nepřichází v úvahu. Fanny zůstane s tvou matinkou. Sdělila jsem to přece paní Rushworthové, a ta ji neočekává.“

„Vy byste si přece z žádné příčiny nepřála, aby se Fanny toho výletu nezúčastnila, matinko,“ obrátil se Edmund na zmíněnou dámu,

„leda kvůli sobě, protože byste ji postrádala. Kdybyste se bez ní obešla, přece byste ji nedržela doma?“

„To jistě nikoli, ale já se bez ní neobejdu.“

„Obejdete, zůstanu-li s vámi doma já, jak to mám v úmyslu.“

Proti tomu se ozvaly námitky ze všech stran. „Ano,“ pokračoval,

„není třeba, abych jel s sebou, a proto hodlám zůstat doma. Fanny si toužebně přeje spatřit Sotherton. Vím, že by se tam ráda podívala. Mívá tak málokdy možnost nějakého povyražení, a proto byste jí to jistě dopřála, viďte, matinko?“

„Ale ano, velmi ráda, pokud s tím tuhle tetička bude souhlasit.“ • Paní Norrisová pohotově vyrukovala s jedinou zbývající

námitkou: vždyť ujistili paní Rushworthovou, že Fanny musí zůstat doma, a jak divně by to teď vypadalo, kdyby ji vzali s sebou? Jí to připadalo jako nepřekonatelná překážka, porušili by prý bonton, ba jevilo by se to přímo jako neúcta vůči paní Rushworthové, dámě dokonalých způsobů a vždy velmi ohleduplné, a to si ona sama před sebou zodpovědět nemůže.

Paní Norrisová neměla Fanny ráda, nikdy se nesnažila dopřát jí trochu zábavy, teď však Edmundovi oponovala spíše ze zalíbení k vlastnímu záměru než z jiného důvodu. Byla přesvědčena, že si všechno vymyslela přímo dokonale a každá změna bude změnou k horšímu. Edmund jí ale nyní sdělil, což učinil hned, jakmile mu dopřála sluchu, že se kvůli paní Rushworthové nemusí znepokojovat, neboť využil příležitosti, když ji při odchodu doprovázel, nadhodil, že by slečna Priceová pravděpodobně mohla přijet s ostatními, a hned se mu dostalo ujištění, že bude vítána. Paní Norrisová z toho byla příliš mrzutá, aby mu ustoupila s vlídným úsměvem, a prohodila pouze: „No dobře, dobře, zařiďte si to, jak chcete, mně se to ale docela nic nelíbí.“

„Je to takové divné,“ poznamenala Maria, „že ty zůstaneš doma namísto Fanny.“

„Fanny by ti myslím měla být moc zavázaná,“ prohodila Julia a rychle zmizela z pokoje, jelikož si dobře uvědomovala, že by se měla matce nabídnout jako společnice sama.

„Její vděčnost bude přiměřená okolnostem,“ řekl jí na to Edmund a víc se o tom nemluvilo.

Fanny to všechno poslouchala spíše s pocitem vděku než radosti. Oceňovala Edmundovu laskavost vůči sobě s hlubokým vzrušením, o němž on sám, jelikož o jejích něžných citech nic netušil, neměl ani

zdání; trápilo ji však, že se kvůli ní výletu vzdává, a věděla, že bez něho pro ni Sotherton nic neznamená.

Když se obě mansfieldské rodiny příště sešly, zrodila se další změna plánu, a to taková, která se setkala s všeobecným uznáním. Paní Grantová se nabídla, že bude ten den dělat lady Bertramové společnost namísto jejího syna, a doktor Grant projevil ochotu přidružit se k dámám na oběd. Lady Bertramové se takové uspořádání velice zamlouvalo a slečny se zaradovaly. I Edmund vděčně ocenil, že se přece jen výletu zúčastní, a paní Norrisová to zhodnotila jako výborný nápad: prý to měla sama na jazyku, než s tím přišla paní Grantová.

Ve středu bylo krásně a hned po snídani přijel pan Crawford se svou koleskou a přivezl obě sestry, a jelikož byli všichni připraveni, nezbývalo nic, než aby paní Grantová sestoupila a ostatní dámy zaujaly svá místa. Místo všech míst, vytoužený kozlík, byl dosud neobsazen. Komu je Štěstěna přisoudí? A zatímco si obě slečny Bertramovy lámaly hlavu, jak nejvhodněji se ho zmocnit, aby to vypadalo, že ustupují ostatním, rozhodla tu záležitost paní Grantová, která prohlásila, jen sestoupila ze schodů: „Je vás pět, a proto by si měla jedna sednout k Henrymu, a jelikož jste nedávno prohlašovala, že byste se chtěla naučit kučírovat, slečno Julie, myslím, že byste tak příhodně absolvovala první lekci.“

Šťastná Julia! Nešťastná Maria! První byla ve vteřině nahoře na kozlíku, druhá zaujala zdrceně a smutně místo ve voze, a zatímco obě zbývající dámy volaly „Šťastnou cestu!“ a mopslík v náručí své paní štěkal, kočár se rozjel.

Cesta vedla pěknou krajinou; Fanny, která si nikdy netroufla jezdit daleko, se brzy ocitla v končinách jí neznámých, s velkým potěšením pozorovala všechno nové a obdivovala přírodní krásy. Ostatní se na^ ni v hovoru příliš často neobracely a ona po tom ani netoužila. Vlastní myšlenky a úvahy jí zpravidla bývaly nejmilejšími družkami, bavilo ji pozorovat okolní krajinu, do daleka ubíhající vozovky, odlišnosti v půdě, žňové práce, vesnické chalupy, dobytek, děti, a k blaženosti jí chybělo jen to, že nemohla své dojmy sdílet s Edmundem. To jediné měla společné s mladou dámou po svém boku: ve všem ostatním až na zájem o Edmunda se od ní slečna

Crawfordová naprosto lišila. Chyběl jí Fannyin jemnocit a vnímavá, citlivá duše; přírodě, neživé přírodě věnovala pozornost pramalou; soustřeďovala se výhradně na muže a ženy; její činorodé schopnosti měly lehkovážné zaměření. Po Edmundovi se však obě ohlížely svorně, kdykoli ujížděli po rovné silnici anebo je do příkrého kopce doháněl, a „Támhle je!“ vykřikly obě nejednou jednohlasně.

Prvních sedm mil starší slečnu Bertramovou svět vůbec netěšil – jen oči zvedla, spatřila pana Crawforda a sestru bok po boku v družné zábavě, a když zahlédla jeho výrazný profil a jak se s úsměvem obrací k Julii a zaslechla její smích, rozzlobilo ji to pokaždé do té míry, že se u vědomí toho, co se sluší, jen taktak ovládla. Kdykoli se na ně Julia ohlédla, vždycky měla tvář rozzářenou úsměvem, a kdykoli na ně promluvila, zaznívalo z jejích slov rozjaření, a že prý „má nádherný výhled po kraji, škoda že to ostatní nevidí“, a tak podobně, avšak jen jedinkrát vysloveně nabídla, že si místo vymění, když vyjeli do táhlého vršku; tenkrát se obrátila k slečně Crawfordové, ale rozhodně na ni příliš nenaléhala: „Před námi se teď otevřela krásná krajina. Skoda, že nesedíte na mém místě, ale tuším, že byste si to se mnou nechtěla vyměnit, i kdybych vás kdovíjak přemlouvala,“ a než na to slečna Crawfordová mohla něco odpovědět, bryčka se rozjela, až se za ní prášilo.

Jakmile přejeli hranice sothertonské domény, byla na tom slečna Maria hned lépe, neboť měla vlastně dvě želízka v ohni. Táhlo ji to k Rushworthovi a táhlo ji to ke Crawfordovi, a blízkostí Sothertonu dostal první cit mocný impulz. Významné postavení pana Rushwortha se přenášelo i na ni. Srdce jí zaplesalo, když upozorňovala slečnu Crawfordovou, že „tamten les náleží k Sothertonu“, anebo jakoby mimochodem prohodila, že „pokud ví, polnosti po obou stranách patří nyní už panu Rushworthovi“, a radost vzrůstala úměrně s tím, jak se blížili k hlavní budově starodávného rodinného sídla, k němuž se vázala tradiční šlechtická práva jurisdikční.

„Teď už se nebudeme kodrcat po rozjezděných vozovkách, slečno Crawfordová, všechny nepříjemnosti jsou za námi. Další cesta je řádně upravena. Pan Rushworth se o to postaral, hned jak se ujal dědictví. Zde začíná vesnice. Tyhle chalupy jsou pro ostudu. Říká se,

že kostelní věž je na pohled velmi působivá. Jsem ráda, že kostel neleží v tak těsné blízkosti zámku, jak to na starobylých panstvích často bývá. Vyzvánění musí být ohlušující. Támhle stojí fara, působí docela úhledně, že, a zdejší farář a jeho paní jsou prý velmi slušní lidé. Támhleta stavení, to je chudobinec, postavil ho někdo z rodiny. Napravo vidíte dům správce panství, prý je to velmi schopný člověk. Teď se blížíme k hlavní bráně, pak ale musíme ještě projet skoro míli parkem. Tady to vypadá docela pěkně, jsou tu některé vzácné stromy, ale vlastní zámek je hrozně položený. Půl míle se k němu sjíždí z kopce, a to je škoda, protože by nevypadal ani tak špatně, kdyby k němu vedl jiný přístup.“

Slečna Crawfordová nešetřila obdivem: vytušila rozpoložení slečny Bertramové a pokládala za svou povinnost dopřát jí co nejvíce radosti. Paní Norrisová se mnohomluvně rozplývala, a dokonce i Fanny, když vyjádřila svůj obdiv, bylo milostivě popřáno sluchu. Ta dychtivě sledovala všechno kolem sebe, kam č? ko dohlédlo, a když se jí nakonec podařilo zahlédnout celé sídlo, poznamenala, že působí velmi úctyhodně, á dodala: „A kdepak je ta alej? Dům je obrácen k východu, jak vidím, alej musí být tedy za ním. Pan Rushworth se zmiňoval o západním průčelí.“

„Ano, je přímo za domem. Začíná o kousek dál a táhne se až k hranicím panství. Odsud ji trochu zahlédnete – aspoň ty vzdálenější stromy. Jsou to samé duby.“

Slečna Bertramová pohotově informovala o všem, co jí docela vypadlo z paměti, když se jí pan Rushworth dotazoval na její názor, a v šťastném vzrušení, jaké dokáže vyvolat marnivost a pýcha, dojela s ostatními k širokému kamennému schodišti před hlavním vstupem.

9. KAPITOLA

Pan Rushworth čekal u dveří na dámu svého srdce, a také aby ostatní uvítal jaksepatří. V saloně jim stejně srdečně vyšla vstříc jeho paní matka a kolem slečny Marie nadělali oba tolik cavyků, že mohla být spokojena. Když se takto odbylo uvítání, bylo nejprve třeba po cestě se občerstvit, i rozletěly se dveře, aby hosté mohli několika předpokoji projít do určené jídelny, kde se jim dostalo bohatého a skvělého pohoštění. Řeč plynula, jídlo mizelo a všechno probíhalo dobře. Poté přišel na přetřes vlastní účel návštěvy. Co by si pan Crawford přál, jakým způsobem by mu bylo nejpříjemnější seznámit se s panstvím? – Pan Rushworth navrhl lehkou dvoukolku. Pan Crawford byl toho mínění, že by bylo účelnější zvolit prostornější bryčku. „Více očí více vidí a více hlav více rozumu, a kdybychom se o ně ochudili, žádná příjemná vyjížďka ve dvou by to nevyvážila.“

Paní Rushworthová navrhla, aby se k nim tedy ještě připojil landaur, její nápad se však nesetkal se zvláštním ohlasem, slečny se ani neusmály, ani se k tomu nevyjádřily. Její další návrh, že provede po zámku ty z hostů, kteří jsou zde poprvé, byl přijat příznivěji, neboť slečnu Marii těšila představa, že se ukáže rozlehlost zdejších prostor, a ostatní byli rádi, že se mají čím zaměstnat.

Společnost se tedy zvedla od stolu a pod vedením paní Rushworthové prošli řadou pokojů: všechny působily vznosně a byly zde i mnohé rozlehlé sály, bohatě zařízené podle vkusu panujícího před padesáti lety, s naleštěnými podlahami, solidním mahagonovým nábytkem, těžkými damašky, s mramorem, zlacením a řezbami, každý svým způsobem krásný. I obrazů zde viselo mnoho a mezi nimi i několik skutečně pozoruhodných, ale z větší části šlo o

rodinné portréty, které už nikomu nic neříkaly krom paní Rushworthové: ta nelitovala námahy a osvojila si od hospodyně všechny znalosti, jimiž tato dobrá žena vládla, takže nyní uměla provádět po domě téměř stejně dobře. Tentokrát se obracela především na slečnu Crawfordovou a Fanny, které jí naslouchaly s ochotou velmi odlišnou: slečna Crawfordová, která zhlédla už nespočet panských domů a žádný na ni neudělal dojem, pouze zachovávala zdání zdvořilé pozornosti, kdežto Fanny, pro niž bylo všechno nové a zajímavé, poslouchala s napjatou pozorností, když paní Rushworthová líčila minulé osudy zdejšího panstva, jeho vzestup ke slávě, a vykládala o návštěvách členů královské rodiny a věrných poddanských činech; zaradovala se, kdykoli si mohla něco z toho spojit se známými historickými události, a s roznícenou představivostí kreslila minulé výjevy.

Vzhledem k poloze domu nebyla z žádného pokoje valná vyhlídka, a zatímco Fanny a další hosté naslouchali paní Rushworthové, Henry Crawford se tvářil chmurně a nad všemi okny kroutil hlavou. Ze všech místností obrácených k západu bylo vidět přes trávník k aleji, která začínala hned za hradbou vysokých železných tyčí u vstupní brány.

Když zhlédli pokoje v takovém počtu, že sotva mohly mít jiný účel než přispívat ke zvýšení domovní daně a zajišťovat, aby panské měly co na práci, řekla paní Rushworthová: „Teď přicházíme k zámecké kapli; správně bychom k ní měli sestoupit a prohlédnout si ji shora, protože jsme tu ale všichni blízcí přátelé, jistě mi odpustíte, že vás povedu tudy.“

Vešli dovnitř. Fanny ve své představivosti očekávala něco velkolepějšího než pouhou prostornou podlouhlou místnost, vybavenou pro účely bohoslužeb, a to ničím impozantnějším než nadbytkem mahagonu a rudými sametovými poduškami, spočívajícími na širokém zábradlí ochozu nad jejich hlavami.

„Tady to neodpovídá mému očekávání,“ zašeptala Edmundovi.

„Představovala bych si zámeckou kapli dočista jinak. Tahle nepůsobí nijak hrozivě, ani chmurně, ani velkolepě. Nejsou tu žádné ambity, žádná klenutí ani nápisy, žádné korouhve. Žádné korouhve,

bratránku, které ‚čeří nebeské noční větry‘ jako ve Scottovi. Žádná deska s nápisem ‚Zde kníže skotský sní svůj věčný sen.‘“

„Nesmíš zapomínat, Fanny, že tohle není středověký hrad, nýbrž poměrně nedávno postavené panské sídlo a zdejší kaple, na rozdíl od starobylých zámeckých kaplí a klášterů, sloužila soukromým potřebám jednoho rodu. Jeho členy pohřbívali patrně na farním hřbitově. Tam bys našla náhrobní nápisy s výčtem zásluh.“

„Jsem hloupá, že jsem na to nepomyslela, ale stejně je to škoda.“

Paní Rushworthová zahájila přednášku: „Tato kaple dostala svoji současnou podobu, tak jak ji vidíte, za časů krále Jakuba II. Předtím prý zde bývaly jen táflované lavice a panují i domněnky, že kazatelna a panská lavice byly potaženy pouze rudým suknem –jistě to však nevíme. Je to krásná kaple a kdysi se jí hojně využívalo k ranním i večerním pobožnostem. Mnozí ještě pamatují, jak se tu se zámeckým kaplanem modlívali. Nebožtík pan Rushworth však od tohoto zvyku upustil.“

„Každá generace obohatí život po svém,“ prohodila slečna Crawfordová a pohlédla s úsměvem na Edmunda.

Paní Rushworthová od nich poodstoupila, aby svou lekci zopakovala panu Crawfordovi. Edmund, Fanny a slečna Crawfordová zatím zůstali stát pospolu.

„To je škoda,“ povzdechla si Fanny, „že se od toho starodávného zyyku upustilo. Jistě měl kdysi svou váhu. Kaple a zámecký kaplan přece k takovému velkolepému sídlu patří! Když se zde všichni domácí pravidelně scházeli k modlitbám, bylo to krásné!“

„Moc krásné!“ zasmála se slečna Crawfordová. „Vrchnostpán z toho měl znamenitý užitek, když donutil všechny nebohé služtičky a lokaje, aby zanechali práce i zábavy a dvakrát denně se tu modlili, zatímco panstvo samo si vynalézalo výmluvy, proč se nedostaví.“

„Takhle si Fanny rodinné modlitby patrně nepředstavuje,“ řekl Edmund. „Neúčastní-li se rodinných modliteb pán a paní domu, přinese ten obyčej víc škody než užitku.“

„Rozhodně je moudřejší tohle ponechat lidem na vůli. Ať si každý rozhodne po svém, kdy a jak chce hledat duchovní útěchu. Když se musí někam dostavit v stanoveném čase a podrobit se formálnímu průběhu, drtivě to na něho dolehne, a to se každému

zajídá, a kdyby jen ti dobří lidičkové, kteří tu kdysi klečeli a zírali, byli tušili, že nadejdou časy, kdy se muži i ženy budou moci ještě deset minut protahovat na lůžku, a když se probudí s bolestí hlavy, nikdo jim nevyčiní, že zmeškali pobožnost v kapli, srdce by jim v těle poskočilo blahem i závistí. Jen si představte, s jakou nechutí se dávné krásky z rodu Rushworthová častokrát ubíraly sem do kaple! Všechny ty slečny Eleanory a Bridgety, běloskvoucí, naškrobené, na pohled obraz zbožné mysli, ale hlavu plnou něčeho docela jiného – zvlášť jestli ubohý kaplan nebyl zrovna pohledný – a v dřívějších dobách bývali prý teologové v tomto směru ještě hůře obdařeni než dnes.“

Zavládlo ticho. Fanny zrudla a pohlédla na Edmunda, ale v rozhořčení se nevzmohla na odpověď, a dokonce i jemu chvíli trvalo, než se vzpamatoval natolik, aby řekl: „Váš bystrý vtip vám nedovolí mluvit vážně ani o vážných věcech. Načrtla jste nám zábavný výjev, a s ohledem na lidskou povahu nemůžeme tvrdit, že se to nestávalo. Všichni se asi občas potýkáme s těžkostmi, když máme soustředit myšlenky žádoucím směrem; vycházíte-li ale z předpokladu, že se to stává pravidelně, to znamená, že jsme z nedbalosti připustili, aby naše slabost přerostla ve zvyk, jak potom mohou vypadat soukromé modlitby takových osob? Domníváte se, že ti, kdo se tomu nebrání a dovolí, aby jim myšlenky bloudily kdovíkde v kapli, se lépe soustředí někde v komoře?“

„Ano, mnohem spíš. Přinejmenším dvě okolnosti tomu napomáhají. Takové prostředí skýtá méně podnětů k rozptýlení pozornosti a také tam dotyčný věřící není vystavován zkoušce tak dlouho.“

„Duše, která neuvykla sebepřemáhání za jedněch okolností, najde si po mém soudu podněty k nesoustředění i za jiných, a vliv prostředí i příklad ostatních často v lidech vyvolávají ušlechtilejší duševní rozpoložení, než s jakým do kaple vstupovali. Připouštím však, že dlouhotrvající bohoslužby jsou někdy neúměrně náročné. Bohužel je to tak – vrátil jsem se z Oxfordu teprve nedávno a mám ještě v živé paměti, jak probíhají chrámové bohoslužby.“

Zatímco se odehrával tento rozhovor, ostatní se rozptýlili po kapli a tu Julia upozornila pana Crawforda na sestru: „Pohleďte, Maria s

panem Rushworťhem si stoupli před oltář, jako by začínala svatba. Ze to tak vypadá, viďte?“

Pan Črawford se usmál na souhlas, přistoupil k Marii a řekl jí tak tiše, aby to zaslechla jen ona: „Nerad vidím slečnu Bertramovou tak blízko oltáře.“

Slečna sebou trhla, bezděčně o krok ustoupila, ale hned se vzpamatovala, nuceně se zasmála a zeptala se ho hlasem stejně tlumeným, zdali by ji v zastoupení otce dovedl k oltáři.

„Bojím se,v že bych to dobře nezvládl,“ zněla odpověď, provázená významuplným pohledem.

V tom okamžiku se k nim přidala Julia a začala dále rozvíjet svůj žertovný nápad.

„To je škoda, že nemáme povolení, mohlo by se to hned odbýt, když jsme se tu všichni tak sešli, krásně by se to hodilo.“ A vykládala o tom dál a smála se tak hlasitě, že to nakonec došlo i panu Rushworthovi a jeho matince, čímž vystavila sestru galantním lichotkám, které jí snoubenec šeptal do ouška, a paní matinka prohlásila s patřičnými úsměvy a důstojností, že to pro ni bude přešťastný den, ať nadejde kdykoli.

„Skoda že Edmund není ještě vysvěcen!“ zvolala Julia a přeběhla tam, kde stál se slečnou Crawfordovou a Fanny. „Vidíš, bratříčku milý, kdybys už byl vysvěcený, mohl bys jim rovnou svázat ruce. To je škoda, že ještě nejsi pastorem, koukej, pan Rushworth s Marií jsou připraveni.“

Slečna Crawfordová se při Juliiných slovech zatvářila tak, že by to bylo nezúčastněného pozorovatele jistě pobavilo. Očividně se zděsila, co se to dovídá. Až ji Fanny litovala. „Musí jí být hrozně, když si uvědomí, co tu říkala,“ blesklo jí hlavou.

„Vy budete vysvěcen?“ zeptala se slečna Crawfordová.

„Skutečně se stanete knězem?“

„Ano, budu vysvěcen, hned jak se otec vrátí – pravděpodobně někdy kolem Vánoc.“

Slečna Crawfordová se vzchopila, zřejmě se ovládla a řekla mu na to pouze: „Kdybych to byla věděla, byla bych hovořila o duchovním stavu uctivěji.“

Krátce nato byla rodinná kaple opět zůstavena klidu a míru, které zde byly během roku tak málokdy narušeny. Slečna Maria, rozzlobená na sestru, vykročila první a ostatní zřejmě sdíleli pocit, že zde už pobývali dosti dlouho.

Tím se obeznámili s celým přízemím sídla a paní Rushworthová, neúnavná ve službách dobré věci, se právě chystala zamířit k hlavnímu schodišti a provést návštěvu všemi horními pokoji, když tu její syn nadhodil, že na to patrně nebude dost času. „Kdybychom si příliš dlouho prohlíželi vnitřek domu,“ prohlásil veden vlastními zájmy, které ani otevřenější hlavy leckdy nedokážou zastřít,

„nebudeme mít příležitost zvážit, co by se mělo dělat v okolí. Jsou už dvě hodiny pryč a v pět máme zasednout k obědu.“

Paní Rushworthová se podrobila, a nejspíš by teď byla znovu důkladně přetřásána otázka, jak a kterak se seznámit se zdejším parkem a okolím, a paní Norrisová se už chystala organizovat, v jakém seskupení vozů a koní by bylo zmíněného cíle nejlépe dosaženo, když tu mládež zahlédla dveře, lákavě otevřené nad schodištěm vedoucím přímo na trávník a ke křovinám, a jako by náhle převládla touha po čerstvém vzduchu a volném pohybu, všichni jako jeden muž vyběhli ven.

„Což kdybychom tedy nejprve zamířili sem,“ prohodila s vlídným pochopením paní Rushworthová. „Uvidíme zde nejvíc našich rostlin a máme tu i zvláštní chov bažantů.“

„Uvažuji,“ pravil pan Crawford a rozhlédl se, „zdali bychom zde nenarazili na cosi hodného naší pozornosti, než se vypravíme dále. Vidím před sebou slibné zdi. Což kdybychom svolali poradu támhle na tom trávníku, pane Rushworthe?“

„Jamesi,“ obrátila se paní Rushworthová k synovi, „myslím, že přírodní část parku by naše hosty zaujala. Slečny Bertramovy ji dosud neznají.“

Nikdo nic nenamítal, ještě chvíli ale jako by převládala nechuť postupovat plánovitě nebo zajít

kousek dál. Někoho zaujaly rostliny, jiného bažanti a všichni se rozptýlili, jak se jim zrovna zamanulo. Pan Crawford vykročil první, aby zjistil, jaké možnosti skýtá dům z této strany. Trávník

ohraničovala ze dvou stran vysoká zeď, za předními záhony se prostíralo travnaté hřiště a za travnatým hřištěm se táhla terasovitá promenáda, zajištěná železnou palisádou, odkud se přes špičky jejích hrotů otvíral pohled na koruny stromů přírodního parku, bezprostředně na promenádu navazujícího. Bylo to místo pro hledání nedostatků jako stvořené. Za panem Crawfordem se tam brzy odebrala slečna Maria s panem Rushworthem, a když se zakrátko ostatní začali rozpadat do skupinek, zastihli tam tyto tři ve vzrušené debatě Edmund se slečnou Crawfordovou a Fanny, kteří jako by přirozeně tíhli k sobě: chvíli s nimi sdíleli jejich výhrady a těžkosti a pak se od nich odloučili a kráčeli dál. Zbývající tři, paní Rushworthová, paní Norrisová a Julia, se zdržely pozadu: Julia, jejíž šťastná hvězda mezitím pohasla, byla totiž nucena dělat společnost paní Rushworthové a přizpůsobit netrpělivé kročeje pozvolnému dýchavičnému tempu zmíněné dámy – tetička Norrisová se totiž dala do řeči s hospodyní, která vyšla nasypat bažantům, a tím se zdržela. Nebohá Julia, jediná ze všech devíti nespokojená se svým údělem, prožívala hotový očistec – dočista jiná Julia to byla než ta z kozlíku kolesky. Výchovou jí byla vštípena povinná zdvořilost a ta jí bránila prchnout, protože ale vyšší umění sebeovládání, poctivý ohled na druhé, dovednost nahlédnout do vlastního srdce a zásady správného chování byly v její výchově opomenuty, prožívala přitom hotovou trýzeň.

„Tady je ale příšerné horko,“ prohlásila slečna Crawfordová, když se vracely po promenádě nazpátek a blížili se podruhé k vrátkům uprostřed, kudy se vcházelo do přírodního parku. „Bude někomu vadit, když si trochu pohovíme? Takový krásný lesík je tu – kéž bychom si tam zjednali přístup! To by byla výhra, kdyby ta vrátka nebyla zamčená! – jenomže jsou jistě na pět západů, protože v těchhle velkolepých sídlech jedině zahradníci mají přístup, kam se jim zamane.“

Ukázalo se však, že vrátka zamčená nejsou, a všichni tři rádi jejich prostřednictvím unikli nemilosrdnému slunečnímu žáru. Po dlouhém schodišti seběhli do přírody, zde představované pěstěným lesem v rozloze asi dvou akrů, a třebaže převládaly modříny, vavříny a sestříhané buky s přísnou pravidelností rozsazené, přece nabízel

ochranný stín a ve srovnání s travnatým hřištěm a terasovitou promenádou měl své přírodní kouzlo. Působil na ně osvěživě, a tak se zprvu jen procházeli a obdivovali. Až konečně po krátké odmlce začala slečna Crawfordová: „Tak z vás bude pastor, pane Bertrame. To jsem netušila.“

„Proč vás to udivuje? Jistě předpokládáte, že si budu muset zvolit nějaké povolání, a vidíte, že nejsem ani právník, ani voják, ani námořník.“

„Máte pravdu, ale zkrátka mne to nenapadlo. Jak víte, obvykle se najde nějaký ten strýček nebo dědeček, který druhorozenému synovi zůstaví své jmění.“

„Tento jistě velmi chvályhodný zvyk nemá bohužel univerzální platnost,“ odvětil Edmund. „Já jsem jednou z výjimek, a proto se o sebe musím postarat sám.“

„Ale proč se chcete stát zrovna knězem? Žila jsem v domnění, že tenhle úděl připadne vždycky nejmladšímu, když si před ním vyvolila své životní dráhy hezká řádka bratrů.“

„Domníváte se tedy, že duchovní povolání by si nikdo nevybral z vlastní vůle?“

„Nikdo je takové černé slovo. Ale ano, tak jak se nikdo používá v běžném hovoru, tedy ve smyslu málo kdo, to podle mne platí. Vždyť co můžete v církvi dokázat? Muž touží vyniknout, ve všech ostatních povoláních se mu to může podařit, ale v církvi ne. Kněz není nic.“

„Nic má doufejme v běžném hovoru stejné významové odstínění jako nikdo. Kněz nerozhoduje ve státních záležitostech ani neudává tón ve společnosti. Nestojí v čele vzbouřenců, neovlivňuje módu. Nemohu ale tvrdit, že není nic, když z titulu svého postavení bdí nad vším, co je pro lidstvo nejdůležitější, ať už pro jednotlivce či národy, v přítomnosti nebo z hlediska věčnosti – vždyť střeží náboženství a mravnost, a v důsledku toho i počínání, které ovlivňují. Takové poslání přece nelze pokládat za nicotné. Je-li nicotný jeho představitel, pak jen proto, že zanedbává své povinnosti, aby se zdál tím, čím být nemá.“

„Připisujete knězi větší důležitost, než se běžně děje, anebo než jak tomu já rozumím. Nepostřehla jsem stopy žádného takového významného vlivu ve společnosti, a jak také může na někoho

působit, když má tak málokdy možnost přesvědčit se o hlásaných šlechetných zásadách na vlastní oči? Jak by mohla dvě kázání za týden, i kdyby stála za poslechnutí a kazatel měl dost soudnosti, aby dal přednost Blairové proslulé výmluvnosti před svou vlastní, dokázat všechno to, o čem hovoříte? Ovlivnit počínání a řídit chování mnoha věřících po zbytek týdne? Vždyť lidé svého pastora ani nevídají jinde než na kazatelně.“

„Máte na mysli Londýn, kdežto já celý národ.“

„Hlavní město je po mém soudu dosti názorný příklad toho ostatního.“

„Doufám, že nikoli, pokud jde o poměr ctnosti a neřesti v naší říši. Ve velkoměstech se po vzorech mravnosti obvykle nepídíme. Tam úctyhodní představitelé kterékoli církve neprokazují služby nejplatnější, a rozhodně tam nemívají největší vliv. Výmluvný kazatel si patrně získá stoupence i obdiv, dobrý kněz ale neslouží svým bližním ve farnosti jen působivým kázáním, pokud při rozloze jeho farnosti a počtu farníků mají věřící možnost poznat jeho osobní charakter a sledovat, jak si obecně vede, což je jim v Londýně dopřáno málokdy. Tam se kněz mezi početnými farníky ztrácí. Většinou ho znají pouze jako kazatele. A co se vlivu pastora na jejich chování týká, nevykládejte si to prosím mylně, slečno Crawfordová: nemyslím tím, že rozhodují o tom, kdo je vychovaný a kdo ne, že dohlížejí nad jemnými způsoby a dvorností, že jsou to ceremoniáři životních způsobů. To chování, o němž jsem mluvil, bych snad měl vystižněji nazvat počínáním, mám totiž na mysli projev ušlechtilých zásad v běžném životě, zkrátka výsledek učení, jež jsou povinni šířit a vykládat: potom podle mého názoru zpravidla zjistíte, že jaký je kněz anebo jaký není, takoví jsou i ostatní.“

„To je pravda,“ potvrdila Fanny s nesmělým důrazem.

„Vidíte, slečnu Priceovou jste už přesvědčil,“ zvolala slečna Crawfordová.

„Kéž bych uměl přesvědčit i slečnu Crawfordovou.“

„To se vám nikdy nepovede,“ opáčila s šibalským úsměvem, „a žasnu stejně jako prve, že se chcete stát duchovním. Máte schopnosti dokázat něco víc. Rozmyslete si to, pěkně prosím. Vždyť není pozdě. Jděte na práva!“

„Jděte na práva! Říkáte to asi tak, jako jste nás předtím vyzvala, abychom šli tady do lesa.“

„A teď dodáte, že v paragrafech číhají horší nebezpečí než v lese, ale já vás předešla, nezapomeňte, ‚ že jsem vás předešla.“

„Nemusíte pospíchat, pokud vám nejde o nic jiného než mi zabránit, abych prohodil vtipný bonmot, protože tahle schopnost mi v povaze zcela chybí. Jsem

věcný člověk, mluvím střízlivě a dokázal bych bezvýsledně tápat třeba půl hodiny tam, kde se přímo nabízí výstižná odpověď.“

Zavládla ticho. Každý byl ponořen do vlastních myšlenek. Fanny se ozvala první. „Nevím, čím to je, vždyť se jen procházíme v tomhle krásném lese, ale padla na mne únava, a až přijdeme k nějaké lavičce, ráda bych si na chvilku sedla, jestli vám to není proti mysli.“

„Fanny drahá!“ zvolal Edmund a hned ji přiměl, aby se do něho zavěsila. „Ze mne to dřív nenapadlo! Doufám, že jsi se příliš nevyčerpala. Snad by mi i má druhá společnice,“ obrátil se k slečně Crawfordové, „prokázala tu čest, že by přijala mé rámě.“

„Děkuji vám, ale já vůbec necítím únavu.“ Přesto se do něho zavěsila a Edmund v radostném vzrušení, že poslechla, pod dojmem prvního fyzického doteku na Fanny zase pozapomněl. „Vždyť vás téměř necítím,“ řekl. „Nevyužíváte mne! Jak nepatrně tíží dívčí paže v porovnání s mužskou! V Oxfordu se do mne často některý druh zavěsil, než jsme prošli ulicí, a vy jste proti tomu lehká jako muška.“

„Nejsem skutečně vůbec unavená, a skoro se tomu divím, protože jsme tímhle lesem prošli jistě dobrou míli, viďte?“

„Sotva půl míle,“ zněla nevzrušená odpověď; nebyl totiž ještě natolik zamilovaný, aby měřil prostor nebo čas s ženskou přezíravostí k přírodním zákonům.

„Myslíte? Ale to neberete v úvahu, že jsme dost obcházeli. Zabočili jsme hned sem hned tam, a les měří vzdušnou čárou dobrou půl míli, protože jsme nedohlédli na konec, když jsme opouštěli hlavní cestu.“

„Ale než jsme z té hlavní cesty odbočili, viděli jsme, kde končí, jen si vzpomeňte. Měli jsme ji celou dobu před očima, jak vybíhá k železným vratům, a celá ta cesta má kdoví jestli sto sáhů.“

„Není mi známo, kolik měří sáh, ale jsem přesvědčena, že se ty lesy táhnou donedohledna, a celou tu dobu, co tu jsme, křižujeme sem a tam, a když tedy říkám, že jsme ušli dobrou míli, není to přehnaný odhad.“

„Vešli jsme do lesa přesně před čtvrthodinkou.“ Edmund vytáhl hodinky. „Myslíte, že kráčíme rychlostí čtyř mil za hodinu?“

„Nepoužívejte, prosím, hodinky jako zbraň. Hodinky jdou vždycky buď napřed, nebo pozadu. Nemohu se řídit podle hodinek.“

Ještě pár kroků a ocitli se právě na konci té pěšiny, o níž byla řeč, a tam v pěkném chráněném zákoutí s výhledem do parku stála u nízké zídky pohodlná bytelná lavice, na niž všichni tři usedli.

Edmund se zahleděl na Fanny. „Obávám se, že ses hodně unavila, Fanny,“ řekl. „Pročpak ses neozvala dřív? To si ten výlet pěkně neužiješ, když podlehneš vyčerpání. Každá tělesná námaha ji hned přemůže, slečno Crawfordová, s jedinou výjimkou projížďky na koni.“

„To je potom od vás ale hrozné, že jste dopustil, abych se zmocnila jejího koně jako minulý týden! Hanba vám i mně, ale už se to nestane.“

„Jste tak pozorná a laskavá, že si tím víc vyčítám vlastní zapomnětlivost. Fanny se věru může spolehnout víc na vás než na mne.“

„Že pocítila únavu dnes, to mne nepřekvapuje, protože jsme se věnovali povinnostem zvlášť vyčerpávajícím – prohlíželi jsme si rozlehlé sídlo, otáleli v jednotlivých pokojích, kde jsme museli namáhat zrak a dávat pozor – poslouchali jsme nesrozumitelný výklad a obdivovali, co nás nezaujalo. – Převládá názor, že taková prohlídka je nejhorší nuda na světě, a slečna Priceová to pocítila na vlastní kůži, i když si to třeba neuvědomuje.“

„Brzy se vzpamatuji,“ řekla Farmy. „Sedět za krásného dne venku ve stínu a hledět do zeleně je výborný lék proti únavě.“

Slečna Grawfordová vydržela hledět jen chvilinku.

„Musím se pohybovat,“ prohlásila a vyskočila, „odpočívání mne unavuje. – Nakoukala jsem se na tu zídku, až mi z ní jde hlava kolem. Půjdu k té železné brance a pokochám se stejným výhledem, i když tam tudy nebude tak dobře vidět.“

Ani Edmund nezůstal sedět. „Když se odsud zadíváte podél té cesty, slečno Crawfordová, přesvědčíte se sama, že to nemůže být ani půl míle, ba kdoví jestli čtvrt.“

„Táhne se do nesmírné dálky,“ odvětila, „to vidím na první pohled.“

Snažil se jí to rozumově vysvětlit, ale nadarmo. Nechtěla slyšet žádné počty, nechtěla porovnávat. Byla ochotna pouze se usmívat a stát na svém. Přísná rozumová logika by jí byla zdaleka tolik neslušela, a tak se spolu přeli k oboustranné spokojenosti. Nakonec se dohodli: pokusí se odhadnout rozlohu lesa tím, že se v něm půjdou ještě trochu porozhlédnout. Z místa, kde jsou nyní, dojdou po obvodu na jeho konec (podél zídky se totiž táhla rovná stinná pěšinka), možná že zabočí sem či tam, bude-li toho za zmíněným účelem třeba, a za pár minut se vrátí. Fanny řekla, že už si odpočinula, a chtěla se také zvednout, ale to nepřipustili. Edmund naléhal tak důrazně, aby zůstala sedět, že mu nemohla nevyhovět, a tak seděla dál na lavičce s příjemným pocitem, že o ni má bratránek takovou péči, i když zároveň litovala, že není robustnější. Hleděla za nimi, dokud nezmizeli v zátočině, a napínala sluch, dokud zvuk jejich kroků nezanikl v dáli.

10. KAPITOLA

Uplynula čtvrthodina, dvacet minut, a Fanny stále ještě přemýšlela o Edmundovi, slečně Crawfordové a sobě samé zcela nerušeně. Už se začínala divit, že ji tu nechávají čekat tak dlouho, a dychtivě poslouchala, nedolehne-li k ní zvuk jejich kroků a hlasy. Konečně cosi zaslechla: blížily se kroky i hlasy, a jen rozpoznala, že to nejsou ti, jež vyhlíží, objevila se na cestičce, kudy sem sama přišla, slečna Maria v doprovodu pánů Rushwortha a Crawforda a všichni tři se u ní zastavili.

„Slečna Priceová tak sama!“ a „Co tu děláš, děvenko moje?“ zaznělo zprvu na pozdrav. Vypověděla jim, co se přihodilo.

„Chudinko zlatá,“ zvolala sestřenka, „ti se k tobě nezachovali zrovna pěkně! Mělas raději zůstat s námi.“

Nato se usadila, z každé strany kavalíra, a vrátila se v rozhovoru k tomu, čím byli do té chvíle zaujati. Temperamentně se rozhovořili o možných stavebních úpravách – na ničem se nedohodli – Henry Crawford sršel nápady a záměry – krátce řečeno, cokoli navrhl, bylo okamžitě schváleno: nejprve vyslovila souhlas ona a hned nato pan Rushworth, jehož hlavním posláním zřejmě bylo vyslechnout názory ostatních; málokdy vyrukoval s vlastní myšlenkou, leda když nadhodil, jaká je to škoda, že neviděli, co dokázal na svém majetku přítel Smith.

Pár minut strávili tímto způsobem, až slečně Marii padl zrak na železnou branku, a vzápětí vyjádřila přání projít tudy do parku, odkud by dále dohlédli a lépe rozvíjeli své plány. To je nejvýhodnější postup, který se jim nabízí, nic jiného si ani nemohou přát, potvrdil Henry Crawford, a hned spatřil pahorek sotva půl míle vzdálený, odkud by se jim otevřel přesně ten výhled na dům, jaký potřebují. Na ten pahorek tedy musí vystoupit a za tím účelem projít železnou brankou, jenže ta byla zamčená. Pan Rushworth zalitoval, že nemá s sebou klíč; prý ho to i napadlo, že by měl vzít klíč s sebou,

a zapřísahal se, že příště už se rozhodně bez klíče nevydá, ovšem tím se momentální nesnáz nevyřešila. Projít se nedalo, a jelikož se toho slečna Maria nepřestávala dožadovat, prohlásil pan Rushworth nakonec, že pro ten klíč doběhne, a za tím účelem také odešel.

„Je to nesporně nejmoudřejší postup, když už jsme došli tak daleko,“ poznamenal pan Crawford po jeho odchodu.

„Ano, nic jiného nezbývá. Ale teď řekněte upřímně: není to tu horší, než jste čekal?“

„Ne, vůbec ne, právě naopak. Je to pěkné, velkolepé sídlo, stylově jednotné, i když ten styl snad není nejpůsobivější. Abych se vám přiznal,“ ztišil hlas, „nemyslím, že bych si někdy prohlížel Sotherton s příjemnějšími pocity než dnes. Pro mne se tu do příštího léta nezmění nic k lepšímu.“

Slečna Maria chvíli rozpačitě mlčela.

„Jste příliš společensky zběhlý, abyste na to nehleděl očima zkušeného kavalíra. Bude-li se ostatním v Sothertonu líbit, jistě se s nimi v názoru shodnete.“

„Bojím se, že mne společenská zběhlost neuchrání, abych neměl slabá místa. Mé city tak snadno nepomíjejí, ani paměti neumím vždycky tak poručit jako ti zběhlí kavalíři.“

Znovu zavládlo mlčení. Slečna Maria se potom ozvala: „Měl jste dnes zřejmě příjemnou cestu. Byla jsem ráda, že se tak dobře bavíte. Smáli jste se s Julií celou tu dobu.“

„Ano? Budete mít pravdu, ale víte, že už si vůbec nevzpomínám čemu? Mám ten dojem, že jsem jí vypravoval nějaké komické příhody, které pan strýček zažil se svým irským podkoním. Vaše sestřička je takový smíšek.“

„Zdá se vám, že má veselejší povahu než já.“

„Je vděčnější posluchačka, a tedy i lepší společnice,“ odpověděl a usmál se. „Nemohl bych doufat, že vás zabavím deset mil irskými anekdotami.“

„Povahově jsme myslím obě stejně živé, ale já mám teď víc nač myslet.“

„O tom nepochybuji – a jsou jisté situace, kdy by rozjaření svědčilo o nevnímavosti. Otevírají se vám skvělé perspektivy a k

melancholii není důvod. Před vámi se prostírá zvlášť lákavá vyhlídka.“

„Myslíte to doslova, nebo obrazně? Předpokládám, že doslova. Ano, jistě, slunce svítí a park působí velmi pěkně. Naneštěstí jsou tu ta železná vrátka a ta zídka, z nich na mne dýchá nesvoboda a tvrdá skutečnost. Nemohu z klece, jak říkal ten špačíček v Sentimentální cestě.“ Při těch slovech, pronesených vskutku procítěně, sešla k brance. Crawford ji následoval. „Kde jen vězí pan Rushworth s tím klíčem!“

„A vy byste za živý svět neodletěla pryč bez klíče a bez svolení a doprovodu páně Rushworthova, jinak byste totiž podle mého tady kolem sloupu vrátek lehko přelezla, kdybych vám trochu pomohl; věřím, že byste to dokázala, kdybyste si chtěla dopřát volnosti a sama usoudila, že to není zakázáno.“

„Zakázáno? Nesmysl! Rozhodně se tamtudy dostanu ven a také to udělám. Pan Rushworth zde bude každou chvíli – zůstaneme přece na dohled.“

„A kdybychom nezůstali – slečna Priceová mu laskavě poví, že nás najde někde na tom pahorku.“

Fanny, která vycítila, že si nepočínají správně, se pokusila zasáhnout. „Ublížíš si, Marie,“ zvolala, „jistě se poraníš o ty špičaté hroty – roztrhneš si šaty nebo uklouzneš a spadneš do příkopu. Raději to nezkoušej.“

Než to dořekla, byla sestřenka už šťastně za brankou, usmála se Via ni radostně, že to dokázala, a odpověděla: „Děkuji ti, drahá Fanny, ale já i moje šaty jsme živy a zdrávy, a tak na shledanou.“

Fanny tedy opět osaměla, a v náladě nijak pokojnější než dřív, protože jí bylo trapně téměř ze všeho, co viděla a slyšela, žasla nad Marií a horšila se na pana Crawforda.

Odbočili pěšinou, která podle jejího mínění sotva mohla mířit k pahorku, brzy jí zmizeli z očí a ona tu opět zůstala sama, po nikom ani vidu, ani slechu, jako by měla celý lesík jen pro sebe. Dohadovala se, že Edmund se slečnou Crawfordovou odešli někam jinam, ale pak jí zase připadalo nepravděpodobné, že by na ni Edmund tak úplně zapomněl.

Vtom ji z neveselých úvah vytrhly kroky: kdosi se rychle blížil po hlavní pěšině. Pomyslela si, že to bude pan Rushworth, ale místo něho se objevila Julia, celá říčná a sotva dechu popadajíc. Když ji spatřila, zvolala: „Jézusmankote, kde jsou všichni? Já myslela, že je tu s tebou Maria a pan Crawford.“

Fanny podala vysvětlení.

„Moc pěkný nápad, namouvěru! Nikde je nevidím.“ Rozhlížela se dychtivě parkem. „Daleko ale nebudou, a co dokáže Maria, dokážu také, dokonce i bez cizí pomoci.“

„Ale, Julie, pan Rushworth tu bude každou chvíli s klíčem.

Zůstaň tady a počkej přece na pana Rushwortha.“

„Ani nápad! Já jsem si té rodiny pro dnešek užila ažaž. Děvenko zlatá, sotva před minutkou jsem unikla ze spárů té jeho příšerné matinky. Odbyla jsem si hotový očistec, zatímco ty si tu klidně a spokojeně sedíš. Škoda žes do toho nespadla místo mne, ale ty umíš z každé šlamastyky vždycky nějak vyklouznout.“

To bylo obvinění velmi nespravedlivé, ale Fanny je chápavě přehlédla: Julia plála rozhořčením, jak se při její prudké povaze stávalo, Fanny tušila, že ji to brzy přejde, a proto si z toho nic nedělala a jen se jí zeptala, zdali nepotkala pana Rushwortha.

„Ano, střetly jsme se s ním. Hnal se, jako by mu šlo o život, ale našel si čas vylíčit nám, kam tak pospíchá a kde všichni jste.“

„Bude ho mrzet, že se namáhal zbytečně.“

„S tím ať se vypořádá milostslečna Maria. Já nejsem povinna trpět za její hříchy. Matky jsem se nemohla zbavit, dokud se naše protivná teta rozplývala nad hospodyní, ale před synem prchnu.“

A bez meškání přelezla zídku a odběhla, ani Fanny neodpověděla na otázku, jestli nepotkala slečnu Crawfordovou s Edmundem. Fanny teď pojaly takové obavy, co bude, až se ukáže pan Rushworth, že si trochu přestala lámat hlavu s jejich nadále trvající nepřítomností. Měla pocit, že se k němu ostatní nezachovali pěkně, a hrozila se toho, co mu bude muset oznámit. Přišel pět minut po Julii, a třebaže se Fanny snažila povědět mu všechno co nejšetrněji, zřejmě ho to velmi zarazilo a pobouřilo. Nejprve jí na to ani neodpověděl, jen se zatvářil nesmírně udiveně a rozhořčeně, přistoupil k brance a zůstal tam stát, jako by nevěděl, co dělat.

„Požádali mne, abych zde počkala – sestřenka Maria si přála, abych vám vyřídila, že je najdete na tom pahorku nebo někde poblíž.“

„Nikam nepůjdu,“ prohlásil nakvašeně. „Nikde je nevidím, a než bych došel na pahorek, budou třeba bůhvíkde. Už jsem se naběhal dost.“

Sedl si k Fanny a tvářil se jako kakabus.

„To mne mrzí, že došlo k takovému nedorozumění,“ řekla Fanny.

Litovala, že mu nemůže poskytnout žádnou podstatnější útěchu. Chvíli mlčel. „Myslím, že na mne mohli počkat,“ řekl pak. v

„Maria se domnívala, že ji dohoníte.“

„Nemusel bych ji dohánět, kdyby byla počkala.“

Tohle Fanny nemohla popřít, a proto mlčela. Po chvíli se k ní znovu obrátil: „Prosím vás, slečno Priceová, obdivujete také tolik toho pana Crawforda jako někteří lidé? Mne osobně tedy nijak nezaujal.“

„Mně se vůbec nezdá hezký.“

„Hezký? To by o takovém střízlíkovi jistě nikdo neřekl. Vždyť nemá ani pět stop devět palců. Kdoví, jestli to není jen pět stop osm. Mně připadá vysloveně ošklivý. Podle mého nejsou tihle Crawfordovi žádná velká výhra. Vystačili jsme si bez nich docela dobře.“

Fanny unikl lehký povzdech. V tomhle mu neuměla odporovat.

„Chápal bych to, kdybych byl s tím klíčem dělal drahoty, ale šel jsem pro něj hned, jak si usmyslela.“

„Projevil jste moc milou ochotu, to je nesporné, a jistě jste co nejvíc pospíchal, ale je to přece jen dost daleko odsud až k domu a ještě do domu, a když někdo čeká, ztrácí pojem o čase a každá půlminuta se zdá desetkrát delší.“

Vstal, znovu přešel k brance a zalitoval, že ten klíč neměl s sebou hned. Při pohledu na něj se Fanny zdálo, že už se trochu upokojil, a z toho nabrala odvahu k dalšímu pokusu. „Byla by to škoda, kdybyste se k nim nepřidal. Usoudili, že se jim z té části parku naskytne lepší pohled na sídlo, aby mohli rozmýšlet, jak to zde upravit, a nic takového se přece nemůže domlouvat bez vás.“

A tu se ukázalo, že se jí lépe daří společníky zapudit než si je udržet. Pan Rushworth si dal říci. „No, jestli vážně myslíte, že bych měl –“ prohodil. „Bylo by hloupé běžet pro ten klíč zbytečně.“ Odemkl si a bez dalších strachů odešel.

Fanny se nyní opět mohla v duchu cele věnovat těm dvěma, kteří ji opustili před takovou dobou, až se jí zmocnila netrpělivost a rozhodla se, že je půjde hledat. Po jejich příkladu se vydala pěšinou podél zídky a právě se chystala odbočit, když tu zaslechla hlas a smích slečny Crawfordové: ušla pár kroků po točité stezce a měla je před sebou. Právě se vraceli do lesíka z parku, kam prošli postranní nezamčenou brankou, hned jak ji opustili, poté prodlévali právě v té dubové aleji, kam by se Fanny byla tak ráda podívala, a usedli tam pod stromem. Tak jí to aspoň vyložili. Zřejmě jim čas příjemně ubíhal a vůbec si neuvědomovali, jak dlouho se zdrželi. Fanny se musela utěšit Edmundovými slovy, že by ji byl měl moc rád s sebou a byl by pro ni došel, kdyby nebyla bývala tak unavená; přece však to nevyvážilo lítost, že ji nechal samotnou celou hodinu, když slíbil, že se za pár minut vrátí, ani nezahnalo zvědavost, o čem si to celou tu dobu povídali, a to všechno dohromady vyústilo v zklamání a rozčarování, když v shodném úmyslu zamířili zpátky k domu.

Došli ke schodům pod terasovitou promenádou právě ve chvíli, kdy paní Rushworthová s paní Norrisovou stanuly nahoře a chystaly se sestoupit a vydat se do lesa – tak daleko dospěly za půldruhé hodiny poté, co vyšly z domu. Paní Norrisová se tak dobře bavila, že to rychleji nešlo. Ať už neteřím jakákoli nedorozumění a náhody zkalily pohodu, ona trávila čas k vrcholné spokojenosti: hospodyně, kterou zahrnula uznáním kvůli bažantům, ji vzala do mlékárny, podrobně ji zpravila o všech kravách a prozradila jí recept na zdejší proslulý krémový sýr; a když je opustila Julia, potkaly zahradníka, s nímž rovněž navázala slibnou známost, neboť mu objasnila, jakou chorobou trpí jeho vnuk, přesvědčila ho, že je to zimnice, a slíbila mu na to zaručeně účinný škapulíř, a on jí pak na oplátku předvedl své nejvybranější sazeničky, a dokonce jí daroval velmi vzácnou odrůdu vřesu.

Po tomto setkání se všichni společně vrátili do domu, kde se zabavili pomocí pohovek, klábosení a výtisků Čtvrtletníku, dokud se

nevrátili ostatní a nezasedlo se k obědu. Slečny Bertramovy a oba pánové se dosti opozdili a nezdálo se, že ta dlouhá procházka byla jen a jen příjemná, anebo že přinesla užitečné výsledky v rámci údajného účelu dnešního výletu. Sami líčili, jak se stále hledali a míjeli, a když se konečně setkali, bylo, jak vytušila Fanny, příliš pozdě na to, aby se mezi nimi obnovila harmonie, právě tak jako už nestačili dohodnout se na plánech zdejších úprav. Když se Fanny zahleděla na Julii a pana Rushwortha, měla dojem, že není ve svém rozčarování sama: oba se tvářili zasmušile. Pan Crawford a slečna Maria byli v náladě mnohem radostnější a Fanny si během oběda nejednou uvědomila, že dotyčný pán nelituje námahy, aby zapudil rozmrzelost těch druhých dvou a znovu nastolil všeobecnou dobrou vůli.

Po obědě se zakrátko podával čaj a káva – nemohli dlouho otálet, když je čekala desetimílová cesta domů. Od chvíle, kdy zasedli k tabuli, následovala v rychlém sledu jedna důležitá hloupost za druhou, až předjel kočár a paní Norrisová, poté co způsobila náležitý zmatek, byla od hospodyně obdarována několika bažantími vejci a proslulým krémovým sýrem a pronesla přehršli zdvořilých řečí k paní Rushworthové, byla hotova vykročit v čele ostatních. V téže chvíli přistoupil pan Crawford k Julii a řekl: „Doufám, že nebudu připraven o svou spolujezdkyni, ledaže byste se chtěla uchránit večerního vánku na tak otevřeném sedátku.“ Nečekala, že ji takto vyzve, ale líbezně mu vyhověla, a tak pro Julii ten den skončil téměř tak příjemně, jak začal. Slečna Maria měla jiné záměry a byla trochu zklamaná – věřila však, že přednost dává jí, tím se utěšila, a mohla proto přijmout dvornosti pana Rushwortha při loučení s náležitou vlídností. Jeho rozhodně potěšilo, že jí pomáhá do kočáru a ne na kozlík, a pod dojmem tohoto uspořádání mu zřejmě v duši znovu zavládlo uspokojení.

„Tak co, Fanny, že se ti to dneska ale náramně vydařilo!“ podotkla paní Norrisová, když se rozjeli parkem. „Nic než zábava od rána do večera! Musíš být moc vděčná tetince Bertramové i mně, že jsme si to tak vymyslely, abys mohla jet s sebou! Užila sis krásný den!“

Maria byla právě tak nabroušená, aby ji usadila: „Však vy si také nemůžete stěžovat, tetinko. Máte na klíně plno pěkných věcí a ještě cosi tady v tom košíku mezi námi, který mne celou dobu nemilosrdně tlačí do lokte.“

„To je jen sazenička toho krásného vřesu, děvenko drahá, kterou mi vnutil ten milý starý zahradník, ale jestli ti překáží, vezmu si ho na klín. Tumáš, Fanny, ty mi podržíš tenhle balíček – opatrně, neupusť ho – je to ten výtečný krémový sýr, co jsme měly po obědě. Ta hodná paní Whitakerová si to nedala vymluvit, a že si musím vzít domů hroudu jejího sýra. Bránila jsem se ze všech sil, ale ona měla skoro slzy v očích, a já vím, že právě takový sýr má sestra moc ráda. Ta paní Whitakerová je poklad! Dočista se zděsila, když jsem se jí ptala, jestli i v kuchyni přijde na stůl víno, a jednou vyhodila dvě panské, když přišly v bílých šatech. * Opatruj mi ten sýr, Fanny! Teď‘ mohu podržet ten druhý balíček i košík.“

„Copak jste to ještě vyškemrala?“ zeptala se Maria, docela potěšená, že se o Sothertonu mluví tak lichotivě.

„Vyškemrala! Jsou to jen čtyři vejce těch překrásných bažantů, děvenko – paní Whitakerová mi je vnutila přímo násilím, nemohla jsem odmítnout. Povídala, že budu mít aspoň nějakou zábavu, když prý žiju tak sama samotinká, to že je dobře mít kolem sebe nějakou havěť, a má pravdu. Řeknu děvečce, aby je nasadila pod první kvočnu, a jestli se něco vylíhne, vypůjčím si na ně kukaň a vezmu si je domů, budu se o ně starat a najdu v tom útěchu v dlouhých hodinách mé samoty. A jestli se mi to podaří, dostane z nich tvá mamička.“

Byl krásný večer, vlahý, klidný, a co se velebné přírody týkalo, byla zpáteční cesta příjemná, jakmile však paní Norrisová přestala drmolit, zavládlo v kočáru ticho. Všechny dámy byly duševně vyčerpané –a úvahy, zdali jim dnešní den přinesl víc radosti či žalu, se honily hlavou nejedné z nich.

11. KAPITOLA

Den v Sothertonu, jak měl k dokonalosti daleko, přece jen potěšil slečny Bertramovy daleko víc než listy z Antiguy, které byly krátce nato doručeny do Mansfieldu. Mnohem raději se v myšlenkách věnovaly Henrymu Crawfordovi než svému panu otci, a když si představily, že otec ve stanoveném čase připluje do Anglie, čemuž se na základě oněch listů nemohly vyhnout, provázelo to duševní pohnutí zvlášť nepříjemné.

Listopad byl neblahým měsícem stanoveného návratu. Sir Thomas jim to oznamoval s takovou určitostí, jakou si při svých zkušenostech a obavách mohl dovolit. Zařídil už téměř všechno, co bylo třeba, a proto mohl stanovit, že vypluje někdy během září, a tudíž doufá a těší se, že se opět shledá se svými drahými počátkem listopadu.

Maria zasluhovala politování ještě víc než Julia, protože pro ni otcův návrat znamenal manžela, a ten, komu nejvíc leželo na srdci její blaho, jí přivážel svazek s tím, jemuž se rozhodla blaho svého osudu svěřit. Byly to pochmurné vyhlídky a nemohla udělat nic než zahalit je mlhou zapomnění a doufat, že až se mlha* rozptýlí, naskytne se jejím zrakům jiný výjev. Půjde sotva o začátek listopadu, vždycky vyvstanou nějaké průtahy, plavba bude bouřlivá, něco už se přihodí –ach, to vytoužené něco, v něž ti, kdo nedbají očí, když hledí před sebe, a rozumu, když uvažují, vždy skládají naděje! Bude to v nejlepším případě v polovině listopadu, a polovina listopadu, to je až za tři měsíce. Tři měsíce znamenají třináct týdnů. Za třináct týdnů se může mnoho přihodit.

Sira Thomase by bylo bolestně ranilo, kdyby byl jen zpola tušil, s jakými pocity hledí dcery vstříc jeho návratu, a sotva by se byl utěšil

vědomím, že jiná mladá dáma jej očekává s nevšedním zájmem. Když slečna Crawfordová, která přišla s bratrem strávit večer na zámku, vyslechla tu radostnou novinu, vzbudila v ní –přestože se jí osobně příliš netýkala a byla by se mohla spokojit s tím, že rodině zdvořile pogratulovala – zvědavost, která se nespokojila s pouhým sdělením. Paní Norrisová uvedla podrobnosti o zmíněných listech a hovor se stočil jinam, ale po čaji, kdy spolu s Edmundem a Fanny u otevřeného okna pozorovali, jak se venku smráká, a slečny Bertramovy, pan Rushworth a Henry Crawford se u klavíru pilně starali o svíčky, vrátila se k té věci tím, že na tu skupinku vrhla pohled a prohodila: „Pan Rushworth se tváří tak šťastně! Jistě myslí na listopad.“

Edmund se rovněž ohlédl po panu Rushworthovi, avšak nic k tomu nepodotkl.

„Návrat vašeho pana otce, to bude mimořádně zajímavá událost.“

„Jistě, jak jinak po takovém čase, a byl to čas nejen dlouhý, ale i plný nebezpečenství.“

„A bude předznamenávat i další zajímavé události: vaše sestra se vdá, vy budete vysvěcen“

„Ano.“

„Nemějte mi to za zlé,“ zasmála se, „ale připomíná mi to hrdiny z dávných pohanských dob: poté co vykonali v cizích krajích slavné skutky, obětovali pak doma bohům na důkaz vděčnosti za šťastný návrat.“

„V tomto případě nepůjde o oběť,“ odvětil Edmund s neveselým pousmáním a ohlédl se ke klavíru. „Děje se to jen a jen z její vlastní vůle.“

„Ovšem, já vím. Žertovala jsem. Každá druhá by na jejím místě učinila totéž, a já věřím, že bude velmi šťastna. A s tou druhou obětí jsem přesvědčena, že mi nerozumíte schválně.“

„Ujišťuji vás, že se stávám knězem právě tak z vlastní vůle, jako se Maria vdává.“

„Jaké štěstí, že vaše vůle a zájmy vašeho pana otce spolu tak harmonicky ladí. Prý tu pro vás někde poblíž drží velmi výnosnou faru.“

„A předpokládáte, že tohle ovlivnilo moje rozhodnutí.“

„Ale tak to jistě není!“ zvolala Fanny.

„Děkuji ti, Fanny, za dobré mínění, ale já sám bych tohle o sobě tvrdit nemohl. Naopak, vědomí, že by o mne bylo postaráno, mne jistě ovlivnilo. A nepovažuji to ani za nic nečestného. Nemusel jsem v sobě překonávat žádný odpor a nevidím důvod, proč by z někoho byl horší pastor, když ví, že bude v mladém věku finančně zabezpečen. Okolnosti mi byly příznivý. Doufám, že bych se tím nedal strhnout k nemoudrému rozhodnutí, a jsem přesvědčen, že otec při své svědomitosti by mi to ani nedovolil. Jistě mne to ovlivnilo, myslím ale, že nikoli ve špatném smyslu.“

„Je to totéž,“ prohodila Fanny po krátké odmlce, „jako když se syn nějakého admirála dá k námořnictvu nebo syn generála k armádě, a nikdo v tom nic špatného nevidí. Nikoho neudiví, že dá přednost povolání, kde mu známosti mohou posloužit, nikoho nenapadne, že vážné úmysly jen předstírá.“

„Ne, má zlatá, a to z pádných důvodů. Otíe povolání, ať už v námořnictvu, nebo armádě, taková rozhodnutí sama o sobě opravňují. Všechno mluví pro ně: hrdinství, nebezpečenství, náročné požadavky – má to švih. Vojáci i námořníci jsou ve společnosti vždy vítáni. Nikoho neudiví, když se muž stane vojákem nebo námořníkem.“

„Ale poctivé úmysly toho, kdo studuje teologii s vědomím zabezpečené budoucnosti, se vám jeví pochybné?“ zeptal se Edmund.

„Patrně se tedy před vámi může ospravedlnit jen ten, kdo hledí vstříc nejistotě?“

„Jakže? Jít na kněze bez prebendy? Ne, to by bylo šílenství, hotové šílenství!“

„Smím se vás tedy zeptat, jak potom získá církev své pastýře, když teologii nemá studovat ani ten, kdo má naději na prebendu, ani ten, kdo ji nemá? Ne, nezeptám se vás, protože byste jistě nevěděla, co na to odpovědět. Musím si ale vyhradit jistý ústupek pro kněze na základě vaší vlastní argumentace. Jelikož ho nemohou zlákat ty přednosti, jimž připisujete tak rozhodující vliv, když se voják nebo námořník rozhoduje pro svou životní dráhu, a hrdinství, vzruch i módní švih jsou mu šmahem odepřeny, mělo by ho to ochránit před

podezřením, že si své povolání nevybral upřímně a s dobrými úmysly.“

„Ach – nepochybně dá velmi upřímně přednost předem zajištěnému příjmu, než aby o něj musel usilovat, a jistě se v dobrém úmyslu chystá celý život nedělat nic než jíst, pít a tloustnout. Rozhoduje tu pohodlnost, pane Bertrame, věřte mi. Pohodlnost a flegmatická povaha – kdo nezná chvályhodnou ctižádost, necení si dobré společnosti a nechce se namáhat být k lidem milý, ten se dá na faráře. Farář nemá na práci nic než sobecky lenošit – přečte si noviny, koukne se, jaké je počasí, a hubuje manželku. Kaplan udělá všechno za něj a on se v životě věnuje pak už jen stolování.“

„I takoví faráři se nepochybně najdou, myslím však, že to není tak častý případ, aby podle toho slečna Crawfordová soudila o celém stavu. Tuším, že takto proti nim horlíte – a jistě v tom nejste sama – nikoli na základě vlastní zkušenosti, ale pod vlivem zaujatých názorů lidí, s nimiž jste přicházela do styku. Z vlastního pozorování vaše poznatky o duchovenstvu jistě nepramení. Sotva jste osobně poznala mnoho duchovních, a přesto je odsuzujete. Opakujete to, co jste slýchala u admirálovy tabule.“

„Opakuji, co mi připadá jako převládající názor, a když některý názor převládá, bývá zpravidla oprávněný. Já sama jsem sice soukromý život mnoha farářů nesledovala, ale jiní ano, a proto té informaci nejspíš nechybí opodstatnění.“

„Když někdo stav vzdělaných mužů, ať už jakéhokoli vyznání, bez rozdílu odsuzuje, jedná buď na základě nedokonalých informací,“ usmál se, „anebo nedokonalosti v něčem jiném. Váš pan strýc a jeho druzi admirálové patrně nepoznali blíž jiné kněze než lodní kaplany, a ti jim (ať už byli dobří, nebo ne) na lodích jen překáželi.“

„Ubohý William! Jejich kaplan na Antverpách mu prokázal velkou laskavost,“ vložila se do hovoru Fanny spíše proto, aby dala průchod vlastním pocitům, než v souladu s pojednávaným tématem.

„Byla jsem tak obrněná proti nutkání přebírat názory pana strýce,“ pravila slečna Crawfordová, „že sotva mohu předpokládat… Jelikož na mne ale tak tvrdě útočíte, musím podotknout, že se mi přece jen už naskytly jisté možnosti posuzovat faráře na základě

vlastního pozorování; vždyť jsem právě v tomto čase hostem svého vlastního švagra doktora Granta. A třebaže je ke mně doktor Grant mimořádně vlídný a roztomilý, třebaže je to člověk zvyklý pohybovat se v lepší společnosti a jistě vzdělaný a inteligentní, mívá vynikající kázání a všichni si ho váží, já v něm vidím i pohodlného, sobeckého bonvivána, u něhož všechno musí jít podle jeho přání, který by pro nikoho prstem nehnul, a ke všemu ještě, když kuchařka něco pokazí, vylévá si zlost na své skvělé manželce. Po pravdě řečeno, Henry a já jsme dnes večer prchli kvůli mladé husičce, která nesplnila očekávání, a následnému hromobití. Moje ubohá sestra musela zůstat a posloužit za hromosvod.“

„Potom se namouvěru nedivím vašemu odsuzujícímu stanovisku. Jde o závažný povahový nedostatek, který se vlivem velmi nesprávné navyklé nestřídmosti ještě zhoršuje, a když vidíte, jak tím vaše sestra trpí, jistě to vaši citlivou duši krutě zraňuje. Fanny, jsme přemoženi. Nemáme naději ubránit doktora Granta.“

„Máš pravdu,“ odpověděla Fanny, „přesto ale nemusíme zatratit celé duchovenstvo, jelikož doktor Grant, i kdyby si byl zvolil jiné povolání, vykonával by je – s povahou ne právě nejlepší; a jelikož v námořnictvu i v armádě by mu podléhalo mnohem více lidí, myslím, že by se jich kvůli němu i víc soužilo než takhle. Kromě toho bych řekla, že ať už by se doktor Grant v tom či onom potřeboval změnit, byl by při činorodějším a světštějším povolání vystaven většímu nebezpečí, že se jeho povahové rysy zhorší, protože by měl méně času a nebyl by povinen – nedospěl by tam k sebepoznání – nebo by se aspoň tak často nesetkával s poznáním, jemuž nyní nemůže uniknout. Je přece vyloučeno, aby muž tak učený jako doktor Grant týden co týden poučoval druhé, jak mají žít, každou neděli k nim dvakrát pronesl takové krásné kázání a ještě je tak krásně odříkal, a přitom to na něho samého nijak nezapůsobilo. Přece o tom musí i sám přemýšlet, a já věřím, že se snaží sám sebe ovládnout častěji, než kdyby byl čímkoli jiným než farářem.“

„Není v našich silách dokázat opak, to je jasné –přeji vám ale lepší osud, slečno Priceová, než abyste se provdala za muže, jehož přednosti závisí na jeho vlastních kázáních – možná že se vemluví do vlídné vyrovnanosti každou neděli, ale budete toho mít až nad hlavu,

když se na vás bude zlobit kvůli mladým husičkám od pondělka od rána do soboty do večera.“

„Myslím, že muž, který by se dokázal často zlobit na Fanny, bude k jakémukoli kázání hluchý,“ prohodil Edmund s milým úsměvem.

Fanny ustoupila hloub do okenního výklenku a slečna Crawfordová měla sotva čas prohodit vlídně: „Tuším, že slečna Priceová neslýchá chválu tak často, jak by zasluhovala,“ než na ni obě slečny Bertramovy začaly naléhat, aby si šla zazpívat mezi ostatní u klavíru, a ona jim vyhověla. Edmund za ní nadšeně hleděl, uchvácen jejími četnými přednostmi, od vlídné ochoty až k lehké graciézní chůzi.

„Tu dobrá nálada nikdy neopustí, o tom jsem přesvědčen,“ poznamenal krátce nato. „Taková povaha nikoho nezarmoutí. A jak půvabně kráčí! A jak mile vyhoví, když si druzí něco zamanou! Stačí říci, a hned se k nim přidá. Velká škoda,“ dodal po chvilkovém zamyšlení, „že dříve vyrůstala v takovém nevhodném prostředí!“

Fanny mu na to přitakala a zaradovala se pak, že navzdory ohlášenému zpěvu zůstává i nadále u okna a společně s ní vyhlíží do jasné měsíční noci, kontrastující ve své jiskřivé nepohnuté velebnosti s temným stínem lesů. Fanny musela vyslovit, co cítila. „Jaká harmonie tu vládne!“ řekla. „Jaký klid a mír! Ten výjev předčí všechny obrazy i hudbu, snad jen verše se mohou pokusit jej vyjádřit. Každé soužení upokojí, srdce rozechvěje rozkoší. Když se zadívám do takové noci, začínám věřit, že na světě nemůže být ani zloba, ani žal, a jistě by jich bylo méně, kdyby lidé více vnímali čaromoc přírody, kdyby se přestali zabývat jen sami –sebou a rozjímali nad takovýmihle scenériemi.“

„Rád slyším, s jakým zanícením to říkáš, Fanny. Je nádherná noc, a ti, kdo v sobě aspoň trochu nevypěstovali citlivou vnímavost jako ty, zaslouží politovat – kdo si už v dětství neosvojili smysl pro přírodu. Přicházejí v životě o mnoho.“

„To ty jsi mne naučil přírodu pozorovat a rozmýšlet o ní.“

„Bylas moc nadaná žačka. Arkturus září dnes zvlášť jasně.“4

„Ano, a Velký vůz také. Skoda že nevidíme Kasiopeju.“

„To bychom museli vyjít ven na trávník. Nebála by ses ve tmě?“

„Kdepak! Už dávno jsme nepozorovali hvězdy.“

„Viď – jak se to mohlo stát?“ Píseň se rozezněla. „Počkáme, až dozpívají, Fanny,“ řekl, obrátil se zády k oknu a k velkému dívčinu rozčarování od ní poodstoupil, pozvolna přešel až k nástroji, a když zpěv dozněl, stál už těsně u zpěváků a nejnaléhavěji ze všech se dožadoval opakování.

Fanny si povzdechla a smutně stála dál u okna sama, dokud jí tetinka Norrisová nevyhubovala, že se tam nastydne.

12. KAPITOLA

Sir Thomas se měl vrátit v listopadu a jeho staršího syna povolaly povinnosti domů již dříve. S nadcházejícím zářím se pan Tom Bertram ozval: nejprve napsal hajnému, posléze i Edmundovi a koncem srpna se objevil osobně, hotov být veselý, milý či galantní, jak okolnosti či slečna Crawfordová budou vyžadovat, vyprávět o dostizích a Weymouthu, večírcích a přátelích. Ještě před šesti nedělemi by tomu byla slečna Crawfordová naslouchala s jistým zájmem, ale nyní, jelikož měla možnost srovnávat, ji tím jen utvrdil v přesvědčení, že ona sama dává přednost mladšímu bratrovi.

Bylo to k zlosti a upřímně ji to mrzelo, ale nedalo se nic dělat: nejenže si teď nechtěla staršího bratra vzít, ale nemínila ho ani okouzlit víc, než krásné slečně velí prostá čest; když mohl z Mansfieldu na takovou dobu odjet jen pro svou zábavu a potěšení, dal jasně najevo, že o ni příliš nestojí, a jeho lhostejnost víc než vyvážily stejné pocity z její strany, takže kdyby byl teď před ni předstoupil jako majitel mansfieldského panství, jako již hotový sir Thomas, jímž se měl jednou stát, měla“ dojem, že by ho nevyslyšela. Roční doba a povinnosti s ní spojené, které přivolaly pana Bertrama staršího domů, odvolaly pana Crawforda do Norfolku. V Everinghamu se bez něho začátkem září nemohli obejít. Odjel na čtrnáct dní, a bylo to pro slečny Bertramovy čtrnáct dní tak zoufale nudných, že by je to bylo mělo obě vzpamatovat, a dokonce i Julia, žárlivá na sestru, si mohla uvědomit, že by vůbec neměla důvěřovat jeho dvornostem a přát si, aby se vrátil; a za těch čtrnáct dní měl zmíněný pán vedle lovu a spánku dost času dospět k poznání, že by bylo moudřejší se hned tak nevracet, kdyby si jen byl osvojil zvyk zkoumat důvody svého počínání a občas zauvažoval, k čemu to povede, když dá průchod vlastní nezodpovědné samolibosti; jelikož v něm ale blahobyt a špatný příklad vypěstovaly bezmyšlenkovitost a

sobectví, nebyl ochoten hledět dál než do přítomnosti. Obě sestry, krásné, bystré a jemu nakloněné, zaháněly v jeho přesycené duši nudu, a jelikož v Norfolku nenašel nic, co by se vyrovnalo společenským radovánkám v Mansfieldu, rád se po určitém čase vrátil, a tam ho stejně rády přivítaly ty, s nimiž si hodlal dále zahrávat.

Maria, když se kolem ní točil pouze pan Rushworth a ona byla tak odsouzena vyposlechnout opakovaně podrobnosti o jeho každodenních zážitcích, dobrých i zlých, vychloubání o psech, žárlivé výpady proti sousedům, pochybnosti o jejich osobních kvalitách, horlení proti pytlákům – tedy řeči, které nikomu neotevřou bránu k ženskému srdci, pokud za tím nestojí jisté schopnosti na jedné straně a na druhé něžný cit, postrádala pana Crawforda přímo nevýslovně; a Julia, nezadaná a nezaneprázdněná, cítila se oprávněna postrádat ho ještě mnohem víc. Každá sestra věřila, že dává přednost jí. Julii k tomu snad opravňovaly narážky paní Grantové, u níž přání bylo otcem myšlenky, a Marii zas narážky pana Crawforda samého. Všechno se vrátilo do stejných kolejí jako před jeho odjezdem: choval se k oběma tak pozorně a mile, aby se žádné z nich neomrzel, a nikdy nezašel v naléhání, vytrvalosti, dvornostech a důvěrnostech tak daleko, aby to vzbudilo pozornost ostatních členů společnosti.

Fanny jako jediná ze všech tomu přihlížela s nelibostí: od výletu do Sothertonu sledovala pana Crawforda ve vztahu k jedné i druhé sestřence se zvýšenou pozorností a zpravidla i s údivem a nevolí, a mít dost víry ve vlastní soudnost, kterou jinak neváhala uplatňovat, mít jistotu, že může důvěřovat vlastním očím i rozumu, byla by možná odhalila jistá důležitá fakta svému obvyklému důvěrníkovi. Takto si však pouze troufla mu cosi naznačit, a s tím neuspěla.

„Překvapilo mne,“ řekla, „že se pan Crawford tak brzy vrátil, když tu předtím tak dlouho pobýval, plných sedm týdnů, protože se mluvilo o tom, že nadevšechno miluje změnu a pohyb, a tak jsem najisto počítala, že vyvstanou nějaké okolnosti, když už jednou odjede, které ho odlákají jinam. Je přece zvyklý na mnohem rušnější život než v Mansfieldu.“

„Slouží mu to ke cti,“ zněla Edmundova odpověď, „a sestře tím nepochybně způsobil radost. Nezamlouvá se jí, že nemá nikde stání.“

„Sestřenky si ho tolik oblíbily!“

„Ano, chová se k ženám tak, že se jim to nepochybně zamlouvá. Paní Grantová ho myslím podezírá, že se mu líbí Julia; já sám jsem nic takového nepostřehl, ale byl bych tomu nakloněn. Nemá povahové nedostatky, které by při vážném vztahu nepřekonal.“

„Kdyby sestřenka Maria nebyla zasnoubená,“ nadhodila Fanny nesměle, „připadalo by mi někdy, jako by snad ji obdivoval ještě víc než Julii.“

„A to možná právě svědčí o tom, že ho nejvíc přitahuje Julia. Třeba by tě to, Fanny, ani nenapadlo, ale myslím, že se to nezřídka stává: než se muž napevno rozmyslí, vyznamenává svou přízní sestru nebo důvěrnou přítelkyni té, která ho láká. Crawford má. dost rozumu, aby tu nezůstával, kdyby mu hrozilo, že se zamiluje do Marie, a o ni se také nebojím, jelikož nám dokázala, že citům příliš nepodléhá.“

Fanny usoudila, že se nejspíš zmýlila, a rozhodla se napříště usuzovat jinak; avšak přes Edmundův vliv a souhlasné pohledy a narážky ostatních, které k ní tu a tam dolehly a zřejmě naznačovaly, že páně Crawfordovou vyvolenou bude Julia, opravdu nevěděla, co si o tom myslet. Jednoho večera vyslechla, s jakými nadějemi se k tomu upíná tetička Norrisová a co soudí paní Rushworthová, ale stále na ni dotíraly pochyby. Moc ráda by si byla ušetřila nutnost dámy poslouchat, protože všechna ostatní mládež zatím tančila, jen ona nenadšeně seděla mezi gardedámami u krbu a toužebně čekala, až se odkudsi vrátí starší bratranec, v něhož skládala naději jako v tanečníka. Byl to pro Fanny první ples, i když beze všech příprav a nádhery, které první plesy mladých slečen obvykle provázejí, protože se zrodil z okamžitého nápadu jednoho odpoledne, když u zadních dveří zaklepal potulný šumař a ukázalo se, že s přispěním paní Grantové a nového nejlepšího přítele pana Torna, který přijel na návštěvu, by dali dohromady pět párů. Fanny protančila čtyři kousky celá šťastná a bylo jí líto ztratit třeba jen čtvrthodinku. –A zatímco čekala a pokukovala po tančících párech a ke dveřím, byla nedobrovolným svědkem následujícího rozhovoru mezi výše zmíněnými dámami:

„Tak se mi všecko zdá, milostpaní,“ prohodila paní Norrisová, zatímco sledovala očima pana Rushwortha s Marií, tančící spolu toho večera už podruhé, „že se nám tu opět rozzáří nějaké blažené tváře.“

„Máte pravdu, milostpaní,“ odpověděla druhá dáma a významně se usmála, „teď se budeme mít zase nač dívat, a podle mě je to dost škoda, že se museli rozloučit. Mladé dvojici v jejich postavení by se snad měly prominout všelijaké ty ceremonie. Divím se, že to syn nenavrhl.“

„Řekla bych, že to i navrhl, milostpaní – na dvornost pan Rushworth nikdy nezapomíná. Jenomže drahá Maria má tak vytříbený smysl pro to, co se sluší, ten pravý jemnocit, s nímž se člověk dnes setká tak zřídkakdy! A proto se střeží dávat své city najevo. – Jen se na ni ale podívejte, drahá paní Rushworthová, jak se tváří – docela jinak než při posledních dvou kouscích!“

Slečna Maria teď skutečně vypadala šťastně, oči jí jen zářily a vzrušeně se bavila, protože Julia a její tanečník pan Crawford se ocitli v těsné blízkosti: zůstali stát všichni pohromadě. Jak se tvářila předtím, to si Fanny nevybavovala, protože sama tančila s Edmundem a Marie si nevšímala.

Paní Norrisová vykládala dál: „Že je to krásný pohled, milostpaní, když jsou spolu dva mladí lidé ve vší patřičnosti tak šťastni, když se k sobě tak dobře hodí a všechno jim přeje! Pořád musím myslet na drahého sira Thomase, jakou z nich bude mít radost. A co byste tomu říkala, milostpaní, kdyby tady byla ještě jedna svatba? Pan Rushworth šel příkladem vstříc a láska bývá nakažlivá.“

Paní Rushworthová, která měla oči jen pro syna, nic nechápala.

„Ten páreček vedle nich, milostpaní. Nevšimla jste si?“

„Božínku – slečna Julia a pan Crawford. Máte pravdu, jsou pro sebe jako stvořeni. Na kolikpak si přijde?“

„Čtyři tisíce ročně.“

„To jde. – Kdo nemá víc, musí se spokojit s tím, co je. Čtyři tisíce je slušný příjem, a on působí jako dobře vychovaný, solidní mladík. Věřím, že s ním slečna Julia bude šťastná.“

„Nic není ještě dohodnuto, milostpaní – mluvíme* o tom jenom takhle v rodinném kruhu. Já sama ale nepochybuji, že k tomu dojde. Točí se kolem ní čím dál tím víc.“

Dál už Fanny jejich rozhovor nesledovala. Všeho poslouchání a divení musela načas nechat, protože pan

Tom se znovu objevil v salonu, a třebaže by to byla prožívala jako velkou poctu, kdyby ji byl vyzval k tanci, přece to od něho očekávala. Přišel až k místu, kde seděla, ale místo aby s ní šel tančit, přitáhl si k ní židli a podrobně jí vylíčil stav nemocného koně i názor podkoního, s nímž právě mluvil. Fanny pochopila, že tančit nebude, a ve své vrozené skromnosti hned usoudila, že to byl od ní nerozum něco takového chtít. Když jí podal zprávu o koni, sebral ze stolu noviny, nahlédl do nich a ledabyle prohodil: „Jestli se ti chce tančit, Fanny, provedu tě.“

Oplatila mu jeho zdvořilost tím, že nabídku odmítla: prý se jí tančit nechce.

„To jsem rád,“ řekl jí na to mnohem živějším tónem a odhodil noviny, „protože mne to už k smrti nudí. Divím se, jak to všichni drazí přítomní tak dlouho vydrží. – Musí být zamilovaní, aby je taková pošetilost nepřestala bavit – a nejspíš taky jsou. Když se na ně podíváš, vidíš samé zamilované dvojice – tedy až na Yatese s paní Grantovou – a mezi námi, ta by, chudinka zlatá, nejspíš ze všech potřebovala nějaké to milování. Po doktorově boku to musí být šedá nuda,“ ušklíbl se směrem k židli, kde zmíněný pán spočíval, dodatečně však zjistil, že ho má na doslech, a změnil výraz i téma hovoru tak hbitě, že se Fanny neubránila smíchu. „V té Americe se ale dějí věci, že, doktore Grante? – Co o tom soudíte? – Musím se s vámi vždycky poradit, abych věděl, jak se dívat na veřejné záležitosti.“

„Tome, drahoušku,“ obrátila se na něj tetinka brzy na to, „vidím, že netančíš, a tak by ti jistě nebylo proti mysli zasednout s námi ke kartám, viď?“ – Vstala, přikročila k němu a šeptem podpořila svou žádost: „Chtěli bychom dát dohromady partii pro paní Rushworthovou, chápeš? – Tvá matinka o to velmi stojí, ale sama nemá čas kvůli vyšívání. Ty, já a doktor Grant, to by nás bylo právě

dost, a i když my hrajeme jen o půlkoruny, s ním by ses mohl sázet o půlguineje.“

„S největší radostí,“ zvolal a bystře vyskočil, „velice by mne to těšilo – jenomže právě teď jdu tančit. Pojď, Fanny,“ popadl ji za ruku, „neotálej už, nebo dohrají.“

Fanny mu velmi ochotně vyhověla, i když se nemohla cítit bratranci zavázána kdovíjakou vděčností, protože na rozdíl od něho neuměla rozlišovat mezi sobectvím někoho jiného a jeho samého.

„Pěkně nepatrnou službičku po mně žádá!“ začal se rozčilovat, když kráčeli k parketu. „Uvázala by mě ke kartám na dvě hodiny, abych poslouchal, jak se s doktorem Grantem věčně hádá, a k tomu bych měl na krku tu bábu všetečnou, která rozumí whistu jako koza petrželi. Ze si ta teta nedá pokoj! A jak mi o to řekne! Rovnou před ostatními, abych neměl možnost odmítnout! Tohle mi jde zvlášť proti srsti. Rozčiluje mě, když se zeptá, jako by to záleželo jen na mně, a přitom se na mě obrátí takovým způsobem, že se člověk podřídit musí – ať už jde o cokoli! Nedostat ten šťastný nápad, že si s tebou zatančím, byl bych se z toho nevykroutil. Neslýchané! Ale když si tetinka jednou něco vy vzpomene, nic ji nezarazí.“

13. KAPITOLA

Urozený pán John Yates, ten nový přítel, se nevyznačoval žádnými pozoruhodnými přednostmi: byl to mladší šlechtický syn se slušnou rentou, který uměl jít s módou a utrácet; sir Thomas by byl dost možná o jeho návštěvu na Mansfieldu ani zvlášť nestál. S Tomem Bertramem se seznámili ve Weymouthu, kde se deset dní pohybovali v týchž společenských kruzích, a jejich přátelství, pokud to přátelstvím můžeme zvát, prohloubilo a zpečetilo pozvání, aby se pan Yates zastavil v Mansfieldu, kdykoli bude mít tím směrem cestu, a slib, že se tak stane; a ta návštěva se uskutečnila dřív, než se kdo nadál, v důsledku toho, že se rozpadla početná společnost, která se shromáždila za účelem radovánek v domě dalšího přítele, kam se pan Yates z Weymouthu odebral. Přiletěl na perutích zklamání, s hlavou plnou divadla, jelikož zmíněná společnost se oddávala herectví a představení, v němž pan Yates účinkoval, dělily od premiéry pouhé dva dny, když náhlý skon blízké příbuzné v hostitelské rodině obrátil všechno vniveč a herce rozprášil. Jen krůček ho dělil od štěstí, od slávy, od dlouhého novinového odstavce, velebícího soukromé divadelní představení v Ecclesfordu, sídle urozeného lorda Ravenshawa v Cornwallu, který by byl zaručil nesmrtelnost všem zúčastněným přinejmenším na rok! Jen krůček chyběl, když dopadla ta krutá rána osudu! Pan Yates to tak hluboce prožíval, že nemluvil o ničem jiném než o Ecclesfordu a tamním divadle, o jevištních aranžmá a kostýmech, o zkouškách a žertovných příhodách – zkrátka, jedinou útěchu nacházel v holedbání o ztracených časech.

Naštěstí je láska k divadlu obecně rozšířena a jeviště láká mladé lidi tak mocně, že se svými řečmi posluchačům nezprotivil. Od počátečního obsazování rolí až k závěrečnému epilogu, všechno

mělo své kouzlo, a kdekdo by býval chtěl být také při tom a vyzkoušet si své herecké schopnosti. Uváděnou hrou byla známá Přísaha milenců a pan Yates měl hrát hraběte Cassela. „Nevelká úložka,“ vykládal, „nebyla mi po chuti a rozhodně bych ji znovu nepřijal, zařekl jsem se však, že nebudu dělat těžkosti. Lord Ravenshaw a vévoda si přisvojili jediné dvě slušné role, ještě než jsem do Ecclesfordu přijel, a třebaže se lord Ravenshaw nabízel, že mi ustoupí, nemohl jsem ho vzít za slovo, chápete. Bylo mi ho líto, že tak přecenil své schopnosti, při své drobné postavě a slabém hlasu neměl na barona předpoklady. Po deseti minutách vždycky jen sípal a představení tím dost trpělo, já si ale umínil, že nebudu dělat těžkosti. Sir Henry tvrdil, že vévoda nestačí na Frederika, měl totiž na tu roli zálusk sám, podle mého ale rozhodně byla v lepších rukou. Překvapilo mne, že sir Henry je takové dřevo. Naštěstí úspěch představení nezáležel na něm. Naše Agáta byla skvělá a vévodu rovněž mnozí obdivovali. Jsem přesvědčen, že by to bylo dopadlo výborně.“

„To jste měli namouduši smůlu,“ a „Je mi vás upřímně líto,“

říkali mu na to soucítící posluchači.

„Nářkem se nic nespraví, ale ta ubohá stará dáma opravdu nemohla umřít v nevhodnějším čase, a jeden se neubrání lítosti, že se o té události nemohlo ještě tři dny pomlčet. Pouhé tři dny – víc jsme nepotřebovali, ostatně to byla pouze babička, došlo k tomu na dvě stě mil daleko, a já osobně si myslím, že by se bylo nic tak hrozného nestalo, a vím, že to někdo i nadhodil, ale lord Ravenshaw, patrně jeden z nejkorektnějších pánů v celé Anglii, o tom nechtěl ani slyšet.“

„A tak komedii vystřídala truchlohra,“ poznamenal Tom Bertram.

„Přísaha milenců dohrála a lord Ravenshaw s chotí odjeli nainscenovat Moji babičku jen vlastními silami. No, snad najdou útěchu v dědictví, a mezi námi řečeno, vznešený lord se dost možná už začínal chvět o svůj výkon i své plíce a nebylo mu ani tolik proti mysli všeho nechat, ale abychom to vynahradili tobě, Yatesi, myslím, že bychom si mohli trochu něco zahrát tady v Mansfieldu a tebe požádat, abys nám dělal direktora.“

Byl to sice jen okamžitý nápad, ale nezapadl, protože chuť si zahrát byla podnícena a nejmocněji zaplála v tom, kdo byl nyní pánem domu – ten měl tolik volného času, že mu byla jakákoli nová zábava vítána, a nadto byl nadán takovým temperamentem a smyslem pro komiku, že byl pro herecké pokusy jako stvořený.

„Ach, kéž bychom tu měli ecclesfordské divadlo a kulisy, to bychom mohli něco vyzkoušet.“ Obě sestry po tom toužily neméně a Henry Crawford, který při všem bouřlivém požitkářství této zábavy ještě neokusil, byl přímo uchvácen. „Opravdu mám pocit,“ prohlásil, „že bych ze sebe dokázal dělat kašpara a převtělit se do jakékoli postavy kdy napsané, od Shylocka či Richarda III. až k prozpěvujícímu hrdinovi v červeném sáčku a kloboučku na stranu z nějaké frašky. Připadá mi, že bych dokázal sehrát cokoli a kohokoli, že bych uměl deklamovat a hřímat, vzdychat i křepčit v kterékoli tragédii nebo komedii sepsané naší řečí. Pojďte se do něčeho pustit. I kdyby to bylo jen půl hry – jedno dějství – pouhý výstup – co nám v tom brání? Vaše tvářinky jistě ne,“ obrátil se k slečnám Bertramovým, „a co se jeviště týká – nač jeviště? Budeme hrát jen sobě pro zábavu. K tomu nám postačí kterýkoli zdejší pokoj.“

„Potřebujeme oponu,“ řekl Tom Bertram, „pár yardů zeleného sukna na oponu, a možná už nic víc.“

„Jéjej, to bude ažaž,“ zvolal pan Yates, „a k tomu už jen nějaké ty postranní kulisy, v zadní stěně dveře a tři čtyři proměny, nic jiného k danému účelu není třeba. Když se chceme jen tak pobavit mezi sebou, nepotřebujeme nic víc.“

„Myslím, že nám bude muset stačit ještě méně,“ řekla Maria.

„Nemáme tolik času, a vyvstaly by další těžkosti. Musíme se spíše ztotožnit s panem Crawford em a zaměřit se na herecké výkony, nikoli na divadelní představení. Mnoho výstupů z našich nejlepších her je možno sehrát i bez kulis.“

„A to zase ne,“ řekl Edmund, jehož ty řeči začínaly vážně znepokojovat. „Nedělejme nic polovičaté. Když už chceme hrát, ať k tomu máme skutečné divadlo s parterem, lóžemi a balkonem, a celou hru, od začátku až do konce, nejlépe německou hru, to už je jedno jakou, s rafinovaným nečekaným epilogem a sborovými tanci, a mezi

jednotlivými dějstvími nějakou tu lidovou merendu a zpěv. Netrumfneme-li Ecclesford, nemá to cenu.“

„Ale, Edmunde, nebuď protivný,“ řekla Julia. „Stejně máš divadlo z nás všech nejradši, a už jsi za ním dokázal jet pěkně daleko.“

„To je pravda, ale abych viděl skutečné herce, osvědčené profesionální herce, ale nedal bych si tu námahu přejít z tohohle salonu do vedlejšího, abych zhlédl syrové úsilí těch, kteří se hereckému řemesJu nevyučili – skupinu pánů a dam, kteří musí přemáhat všechny nevýhody spojené se vzděláním a výchovou.“

Po krátké chvíli se však k divadlu znovu vrátili, debatovali o něm s neztenčeným elánem, každý do toho měl čím dál tím větší chuť, jak o tom hovořili, a také proto, že do toho měli chuť ostatní, a třebaže se nakonec ustanovili pouze na tom, že Tom Bertram dává přednost komedii a jeho sestry spolu s Henrym Crawfordem tragédii a že se hravě najde kus, který by vyhovoval všem, hrát divadlo chtěli s takovou rozhodností, že to Edmunda skutečně znepokojilo. Byl odhodlán jim v tom pokud možno zabránit, přestože milostivá lady jeho matinka, která rovněž vyslechla rozhovor u stolu, se proti tomu nijak nevyslovila.

Večer se mu naskytla příležitost vyzkoušet sílu své argumentace. Maria, Julia, Henry Crawford a pan Yates byli v pánském pokoji u kulečníku. Tom se odtamtud vrátil do salonu, kde Edmund stál zamyšleně u krbu, zatímco lady Bertramová spočívala opodál na pohovce a Fanny po jejím boku jí pomáhala s ruční prací, a takto spustil: „Tak příšerný, nemožný biliár jako náš snad není jinde na zeměkouli! V životě už se k němu nepřiblížím, ani kdyby nevímco! Ale všechno zlé je pro něco dobré: objevil jsem, že se ta místnost výtečně hodí na divadlo, má vhodný tvar a je dost dlouhá, a ty dveře na druhém konci by se daly propojit, kdybychom v otcově pracovně odsunuli knihovnu, a budeme mít přesně to, co potřebujeme, nic lepšího bychom si ani nevymysleli. Z otcovy pracovny bude výborná šatna. Jako by ji stavitel k tomu pánskému pokoji připojil jen za tím účelem.“

„Přece to s tím divadlem nemyslíš vážně, Tome?“ zeptal se Edmund tiše, když bratr přikročil ke krbu.

„Naprosto vážně, ujišťuji tě. Čemu se divíš?“

„Myslím, že by to nebylo správné. Proti soukromým představením je možno mít obecně jisté výhrady, ale v naší situaci by to bylo počínání mírně řečeno velmi sporné, kdybychom se o něco podobného pokusili. Svědčilo by to o značné bezohlednosti vůči otci, když je daleko a trvale vystaven nebezpečí, a bylo by to neuvážené i vzhledem k Marii, která je v choulostivé situaci, uvědom si to, velmi choulostivé.“

„Když ty bereš všechno tak vážně! Jako kdybychom chtěli pořádat tři představení týdně a sezvat kdekoho široko daleko. Nic takového přece nezamýšlíme. Chceme se jenom trochu pobavit mezi sebou, vybočit z fádní každodennosti, vyzkoušet své schopnosti v něčem novém. Nestojíme o diváky ani o reklamu. Můžeš se snad spolehnout, že si zvolíme hru, která obstojí i před nejpřísnějšíma očima, a já osobně si neumím představit, jak bychom mohli něco špatného napáchat nebo riskovat, když budeme pronášet vytříbené věty některého váženého autora, namísto abychom si jen tak povídali mezi sebou vlastními slovy. Podle mého se nemáme čeho obávat ani proč váhat. A nepřítomnost otcova nás k něčemu podobnému spíše vybízí, protože matka prožívá těžký čas plný starostí, jak čeká na jeho návrat, a jestliže ji v těch několika týdnech dokážeme trochu zabavit a povzbudit, pak jsme nemrhali úsilím, a otec jistě usoudí stejně. Pro ni je to mimořádně těžká doba.“

Po těchto slovech se oba zahleděli na matku. Lady Bertramovou, spočívající na pohovce co živý obraz zdraví, bohatství, spokojenosti a pohodlí, právě přemohla lehká dřímota, zatímco Fanny za ni vypracovávala jedno z mála obtížných míst v její ruční práci.

Edmund se usmál a pohodil hlavou.

„Aby to kat spral, to mi nevyšlo!“ zvolal Tom, rozesmál se a sklesl do křesla. „Je to marné, drahá matinko, vy a tíživé starosti – to jsem tedy opravdu šlápl vedle.“

„Copak se děje?“ zamumlala milostivá lady nezřetelně z polospánku. „Já nespím!“

„Jistě, matinko, nikdo by vás ani nepodezíral –podívej, Edmunde,“ vrátil se znovu k původnímu hovoru, stanovisku i tónu,

jen co lady Bertramové znovu klesla hlava, „na jednom ale trvám: neděláme nic špatného.“

„Nemohu s tebou souhlasit – jsem přesvědčen, že by to otec rozhodně odsoudil.“

„A já jsem přesvědčen, že nikoli. Otec přece odjakživa s mimořádným zájmem usiloval, aby mladí lidé rozvíjeli a osvědčovali své schopnosti, a všelijakému vystupování, deklamování a recitování býval vždycky nakloněn. Rozhodně nás v tom jako kluky podporoval. Jen si vzpomeň, kolikrát jsme tady v salonu truchlili nad mrtvým Caesarem a vážili, zda být či nebýt, a s jakým zaujetím to sledoval! Pamatuji si, jak jsem jednou o vánočních prázdninách vyvolával Jmenuji se Norval‘ večer co večer.“

„To bylo docela něco jiného. – Přece si ten rozdíl uvědomuješ. Otci záleželo na tom, abychom se jako školáci naučili dobře mluvit, ale rozhodně by si nepřál, aby jeho dospělé dcery hrály divadlo. Dbá velmi přísně na společenské mravy.“

„To vím také,“ zamračil se Tom. „Znám otce stejně dobře jako ty a postarám se o to, aby se jeho dcery nedopustily ničeho, co by neschvaloval. Věnuj se vlastním záležitostem, Edmunde, a já se postarám o ostatní členy rodiny.“

„Jestli ses rozhodl hrát divadlo za každou cenu,“ nevzdával se Edmund, „pak jen doufám, že to proběhne tiše a nenápadně – myslím, že byste se měli obejít bez zvláštního jeviště. – Je to přece otcův dům, a za jeho nepřítomnosti by tu nemělo docházet k velkým zásahům.“

„Za všechny změny přebírám odpovědnost,“ prohlásil Tom.

„Otcův dům žádnou škodu neutrpí. Leží mi stejně na srdci jako tobě, abych jej uchránil, a kdyby otci měly vadit takové změny, jaké jsem právě navrhoval – odšoupnout knihovnu, odemknout zamčené dveře či dokonce využít na týden pánský pokoj k něčemu jinému než hraní biliáru – to by mu právě tak mohlo vadit, že za jeho nepřítomnosti pobýváme víc v tomhle salonu než v ranním pokoji, anebo že jsme klavír sester přemístili z jednoho kouta do druhého. – Nesmysl!“

„Změny, když už na nich nevidíš nic špatného jako na změnách, s sebou nesou nežádoucí výdaje.“

„Ano, rozhazovali bychom přitom marnotratně oběma rukama! Kdoví, jestli by nás všechny výdaje přišly na dvacet liber. – Něco jako jeviště nesporně potřebujeme, ale zřídí se co nejjednodušším způsobem – zelená opona a trocha tesařiny, nic víc, a jelikož si tesařské práce můžeme obstarat vlastními silami –Christopher Jackson všechno udělá sám –, nedá se tu mluvit o výdajích, a že se Jacksonovi postaráme o práci, to bude sir Thomas jen rád. – Nemysli si, že nikdo krom tebe tady nemá oči k vidění a kouska soudnosti. Nemusíš hrát, když se ti nechce, ale nevnucuj svou vůli ostatním.“

„Že bych sám hrál, no to si vyprošuji,“ řekl Edmund.

Tom odešel a Edmund zůstal sedět v salonu a rozmrzele šťouchal do prken v krbu.

Fanny, která jejich rozhovor vyslechla a sdílela s Edmundem věrně všechny jeho pocity od začátku do konce, teď ve snaze nabídnout mu trochu útěchy poznamenala: „Možná že nenajdou hru, která by všem vyhovovala. Tomovi by se zřejmě zamlouvalo něco docela jiného než sestřenkám.“

„Na to moc nespoléhám, Fanny. Jestli u svého záměru vytrvají, něco si už najdou. Promluvím se sestrami a pokusím se od toho odradit je, a víc udělat nemohu.“

„Myslím, že by se na tvou stranu postavila tetička Norrisová.“ „

„V tom snad máš pravdu, jenomže Tom ani sestry na ni mnoho nedají, a tak nic nepořídí. Pokud se mi. nepodaří, abych je přesvědčil sám, nechám věcem volný průběh a nebudu se pokoušet zasáhnout jejím prostřednictvím. Rozbroje v rodině, to je to nejhorší, radši ať se stane cokoli, než abychom si vjeli do vlasů.“

Edmundovy sestry, když se mu na druhý den naskytla možnost s nimi promluvit, ho vyslechly stejně netrpělivě a stejně nesouhlasily s jeho stanoviskem a hájily právo trochu se pobavit jako Tom. – Matinka prý proti jejich záměru nic nenamítá a otcova nesouhlasu se vůbec neobávají. – Nemůže na tom přece být nic špatného, když se to dělá v tolika vážených rodinách a za účasti nejvznešenějších dam, a jen šílený puntičkář může mít výhrady proti divadlu, jaké v tomto případě mají na mysli, když přece budou hrát jen bratři a sestry a důvěrní přátelé a nikdo jiný se o tom ani nedozví. Julia byla sice ochotna připustit, že Maria je v postavení delikátním, které vyžaduje

zvláštní obezřetnost, ale to se nevztahuje na ni – ona je volná; a Maria očividně žila v domnění, že zasnoubení ji zbavuje všeho omezování, a proti Julii má nyní tu výhodu, že se nemusí na všechno ptát rodičů. Edmunda tedy nijak nepovzbudily, nicméně na ně nepřestával naléhat, když tu se ukázal Henry Crawford, který přinášel poselství z fary: „Pomocníci nebudou našemu divadlu chybět, slečno Bertramová. Nebude ochotníků nedostatek. Sestra vám posílá vřelé políbení a doufá, že ji přijmete do ansámblu. Mám vyřídit, že se s radostí ujme role kterékoli staré chůvy nebo důvěrnice, o niž byste nestály samy.“

Maria vrhla na Edmunda výmluvný pohled. „Co tomu říkáš teď?“ zeptala se ho němě. „Je na tom pořád něco špatného, když se chce přidat Mary Crawfordová?“ A Edmund, jemuž tím vzala vítr z plachet, byl nucen doznat, že kouzlu divadla může asi podlehnout i geniální duch, a se vší vynalézavostí lásky zhodnotil na tom vzkazu spíše ochotu a snahu vyhovět než co jiného.

Myšlenka zapustila kořeny. Všechny námitky byly marné, a co se paní Norrisové týkalo, Edmund se mýlil, když čekal, že projeví nesouhlas. Neuvedla žádné výhrady, které by jí byl za pět minut nerozmluvil starší synovec s neteří – ti u ní měli vždycky hlavní slovo –, a jelikož celý záměr neznamenal velké výdaje a pro ni osobně už vůbec žádné, a navíc jí sliboval, že bude moci shánět, zařizovat a příjemně dělat důležitou, a také si z něho vyvodila okamžitou výhodu, že bude muset opustit Bílý domek, kde už měsíc žila na vlastní útraty, a nastěhovat se do zámku, aby mohla být ve dne v noci k službám, po pravdě řečeno moc se jí zamlouval.

14. KAPITOLA

Zdálo se, že Fanny bude mít pravdu, i když tomu Edmund zprvu nevěřil. Najít hru, která by se líbila všem, nebyla hračka. Tesař už dostal příslušné pokyny a všechno si změřil, uvedl a odstranil přinejmenším dvojí sadu těžkostí, a když dokázal, že se původní plány zkomplikovaly a výdaje vzrostly, pustil se do práce, a jen ta hra nebyla ještě vybrána. Ostatní přípravy se také patřičně rozběhly. Z Norfolku došel objednaný veleštůček zeleného sukna, paní Norrisová (střihla látku tak šikovně, že uspořila dobré tři čtvrtiny yardu) z něho za pomoci služebných vytvarovala oponu, a hra stále ještě chyběla, a když takto uběhly dva tři dny, začínal Edmund pomalu doufat, že ji nenajdou.

Muselo se přitom totiž dbát na tolik věcí, tolika lidem vyhovět, uspokojit požadavky na tolik hlavních rolí, a především vycházet z předpokladu, že hra musí být jak komedie, tak tragédie, že nebylo lehké dospět k rozhodnutí, jak už se to stává, když se do něčeho s elánem vrhne mládí.

Tragickou frontu hájily slečny Bertramovy, Henry Crawford a pan Yates; komickou pak Tom Bertram, a nebyl tak docela sám, neboť bylo zřejmé, že Mary Crawfordová, jakkoli se ze zdvořilosti zdržuje zasahování, se k ní přiklání rovněž; Tom ovšem při své ráznosti a výsadním postavení žádné spojence ani nepotřeboval; a nezávisle na tomto nesladitelném názorovém rozporu měla ta hra mít celkem málo postav, zato ale všechny prvořadého významu, a tři hlavní hrdinky. Žádná ze známějších her neobstála. Ani Hamlet, ani Makbeth, ani Othello, ani Douglas, ani Hráč-pro žádnou nezapláli dokonce ani tragédi, a Soupeři, Škola pomluv, Kolo Štěstěny, Zákonný dědic a četná atakdále se po řadě dočkaly zavržení ještě

procítěnějšího. Jen padl nějaký název, už se objevily nesnáze s tím spojené, ze všech stran se o překot ozývalo: „Ne, kdepak, tohle by nám nevyhovovalo. Jen žádné takové patetické tirády! Je tam příliš mnoho postav – žádná pořádná ženská úloha – všechno, jen tohle ne, Tome, drahoušku – nedokázali bychom to obsadit – nemůžeme po nikom žádat, aby převzal takovouhle roli - není to nic než přízemní fraška, od začátku do konce. Tahle hra by snad ušla, ale ty lidové postavy – když už to chcete slyšet, odjakživa to považuji na nejfádnější hru, jakou kdy anglický dramatik napsal – nechci se zdráhat – ochotně přispěji jakkoli ke zdaru věci

- ale myslím, že hůř bychom si vybrat nemohli.“

Když tohle Fanny viděla a slyšela, docela ji bavilo pozorovat, jak je všechny posedlo více či méně zastírané sobectví, a byla zvědavá, jak to dopadne. Sama za sebe by si byla přála, aby něco sehráli, protože v životě žádné divadlo ani nezahlédla, ale všechny závažnější důvody mluvily proti tomu.

„Takhle to dál nejde,“ usoudil Tom Bertram nakonec. „Maříme hloupě drahocenný čas. Musíme se na něčem dohodnout. Ať je to co je, jen když už se na něčem ustanovíme. Nesmíme být tak nároční. Pár postav navíc nás nesmí odradit. Můžeme vystoupit* v dvojrolích. Buďme trochu skromnější. Je-li to bezvýznamná rolička, tím větší zásluha, když z ní něco uděláme. Od této chvíle ode mne osobně neuslyšíte žádné námitky. Vezmu, co mi dáte, jen když to bude role komická. Žádné jiné podmínky si nekladu, jen aby v tom byla komika.“

Načež už asi popáté navrhl Zákonného dědice, a zatímco váhal, jestli se sám má zmocnit role lorda Duberleye nebo doktora Panglose, snažil se důrazně, leč s nevalným úspěchem přesvědčit ostatní, že některé další postavy jsou oslnivě tragické.

Ticho, které po tomto neplodném úsilí zavládlo, přerušil týž mluvčí, když poté co sebral ze stolu jeden z četných tam pohozených svazků a zalistoval jím, náhle zvolal: „Přísaha milencůl A což Přísaha milenců jako u Ravenshawových? Že nás to už nenapadlo! Mně se zdá, že by nám tahle hra přesně vyhovovala. Co tomu říkáte?

– Tady jsou dvě skvělé tragické role pro Yatese a Crawforda a veršující lokaj pro mne – tedy pokud o něho nikdo jiný nestojí –

vedlejší role, ale taková, která by mi nebyla proti mysli, a jak už jsem říkal, rozhodl jsem se spokojit s čímkoli a věnovat tomu všechen svůj um. Ostatní role může zastat kdokoli. Jde jen o hraběte Cassela a Anhalta.“

Návrh se setkal s příznivým ohlasem. Všichni už měli dost váhavé nerozhodnosti a nic z toho, co zatím přišlo na přetřes, se nezdálo tak dobře vyhovovat všem požadavkům. Nejvíc se zaradoval pan Yates: vzdychal a toužil po roli barona už v Ecclesfordu, každý procítěný výlev lordu Ravenshawovi záviděl a nedalo mu to, aby si jej pro sebe neoddeklamoval v tichu svého pokoje. Zabouřit si jako baron Wildenheim bylo vrcholem jeho uměleckých ambicí, a jelikož už znal polovinu výstupů nazpaměť, nabídl nyní s pohotovou ochotou své služby pro tuto roli. Spravedlivě řečeno, neosoboval si na ni výsadní právo – vzpomněl si totiž, že se dá krásně bouřit i ve Frederikovi, a tak ujistil přítomné, že by mu i tato postava přišla vhod. Henry Crawford byl rovněž hotov ujmout se té či té role: kterou si pan Yates nevyvolí, s tou se spokojí on, a tak nastala krátká výměna zdvořilostních komplimentů. Slečna Maria, aby uhájila zájmy Agáty, problém vyřešila: uvedla, že zde je třeba vzít v úvahu i výšku a postavu, a jelikož pan Yates je ze všech největší, připadá jí, že by se zvlášť dobře hodil na barona. Ostatní s ní souhlasili, a když se tedy role podle toho obsadily, mohla si být jista tím pravým Frederikem. Takto byli tedy uspokojeni tři představitelé a zbýval pouze pan Rushworth, za něhož se zaručila Maria, že vezme cokoli, když tu Julia, která stejně jako její sestra chtěla hrát Agátu, začala brát ohledy na slečnu Crawfordovou.

„Nechováme se zrovna pěkně vůči nepřítomným,“ prohlásila.

„Není tu dost ženských rolí. Amélie a Agáta snad stačí pro Mariu a pro mne, ale není tu nic pro vaši sestru, pane Crawforde.“

Pan Crawford jim poradil, aby se tímhle nezatěžovaly: ví to prý jistě, že sestra po hereckém uplatnění ani zvlášť neprahne, že chtěla jen vyhovět, kdyby bylo třeba, a že by nedovolila, aby kvůli ní něco měnili. Proti tomu však okamžitě vystoupil Tom Bertram, jenž tvrdil, že Amélie je výsadní vlastnictví slečny Crawfordové, pokud tu roli přijme. „Připadá jí stejně nutně a přirozeně jako Agáta jedné z mých

sester,“ prohlásil. „Ty by o ni jistě ani nestály, protože je to role velmi komická.“

Zavládlo ticho. Sester se zmocnilo rozčilení, protože si obě osobovaly právo na Agátu a doufaly, že jim ostatní tu roli vnutí. Henry Crawford, jenž mezitím vzal hru do ruky a na pohled lhostejně listoval prvním dějstvím, při rozhodl. „Naléhavě prosím slečnu Julii Bertramovou,“ řekl, „aby nepřijímala roli Agáty, protože jinak vezme za své všechno mé melodrama. To nesmíte, namouduši, to nesmíte,“ obrátil se k ní. „Nesnesl bych, abych vás viděl bledou a žalem schvácenou. Hned bych si připamatoval, co jsme se spolu nasmáli, a pak by Frederik i s vojenskou tornou musel prchnout z jeviště.“

Říkal to příjemně, dvorně, forma ale nestačila rozbouřené Julii vyvážit obsah. Jediný pohled na Marii jí potvrdil, že ji urazil: je to záměr, trik – jí opovrhl a Marii dává přednost. Vítězoslavný úsměv, který se Maria snažila potlačit, jí napověděl, že i sestra to tak chápe, a než se Julia ovládla natolik, aby k tomu řekla své, bratr vší svou váhou podpořil protivnou stranu: „Ano, Agátu musí hrát Maria. Maria bude lepší. Julia si sice myslí, že se jí víc líbí tragédie, ale já bych jí v tomhle nevěřil. Na ní není nic tragického. Nevypadá na to. Její tvář není tváří tragédky, chodí příliš rychle, mluví zbrkle a nedokázala by zachovat vážný výraz. Ať nám radši zahraje tu starou chalupnici. Dobře ti radím, Julie. Chalupnice je moc hezká úloha, uvidíš. Ta milá stařenka vnáší s náramným temperamentem trochu života do strojené šlechetnosti svého manžela. Budeš chalupnice.“

„Chalupnice?“ zvolal pan Yates. „Co tě to napadá?! Vždyť to je ubohá, bezvýznamná úložka – úplně obyčejnská – bez jediné přijatelné repliky! A tu bys dal sestře! To je přímo donebevolající! Na Ecclesfordu měla hrát chalupnici guvernantka. Všichni jsme byli zajedno, že tu roli nikomu jinému nabídnout nemůžeme. Buďte přece trochu spravedlivý, pane režisére. Nezasloužil byste svou funkci, kdybyste neměl víc respektu k talentům ve vašem souboru.“

„Co se talentů týká, příteli milý, dokud já a můj soubor neuvedeme aspoň jedno představení, jsou to samé dohady. Nechci se Julie dotknout, ale nemůžeme mít dvě Agáty a potřebujeme jednu chalupnici, a rozhodně jsem jí šel ve skromnosti příkladem vstříc,

když jsem se spokojil se starým lokajem. Jestli je to vedlejší úložka, tím víc ji budeme ctít, když z toho dokáže něco vytvořit, a je-li tak zaujata proti komice, ať si vezme chalupníkovy repliky a můžeme ty role přehodit: ten je rozhodně velebný a patetický ažaž. Hře to nijak neublíží, a kdyby chalupník dostal repliky své manželky, s chutí bych si to zahrál sám.“

„Přestože vám chalupnice tak padla do oka,“ řekl Henry Crawford, „nepředělali bychom ji tak, aby byla hodna slečny Julie, a nesmíme dopustit, abyste zneužil její dobroty. Nevydáme ji napospas její vlastní ochotě. Potřebujeme její talent pro Amélii. Zahrát Amélii je ještě obtížnější než Agátu. Já osobně považuji Amélii za nejsložitější roli z celé hry. Vyžaduje velký talent a hluboký cit, aby dokázala být prostá a hravá bez přehrávání. Viděl jsem už nejednu dobrou herečku tuhle roli zkazit. Prostota se snad vymyká schopnostem profesionálních hereček. Vyžaduje jemnocit, jakým nevládnou. Vyžaduje to urozenou dámu – takovou Julii Bertramovou. Ujmete se Amélie, viďte?“ obrátil se k ní s naléhavým prosebným pohledem, jímž ji trochu obměkčil, ale zatímco váhala s odpovědí, bratr znovu zdůraznil lepší způsobilost slečny Crawfordové.

„Ne, ne, Julie nemůže hrát Amélii. Není to role pro ni. Ani by se jí nezamlouvala. Nezahrála by ji dobře. Je příliš vysoká a robustní. Amélie by měla být drobné, lehkonohé, čiperné dívčí stvoření. Je to role jako stvořená pro slečnu Crawfordovou, a jen a jen pro ni. Odpovídá zjevem, a já jsem přesvědčen, že ji zahraje báječně.“

Henry Crawford ho vůbec neposlouchal a nepřestával naléhat.

„Musíte to pro nás udělat,“ říkal, „prostě musíte. Až si tu postavu prostudujete, jistě se s ní ztotožníte. I když byste si sama třeba vybrala tragédii, uvidíte, že zde si komedie vybrala vás. Navštívíte mne ve vězení s košíkem jídla. Přece neodmítnete navšívit mne ve vězení? Úplně vás v duchu vidím, jak s tím košíkem vcházíte.“

Měl působivý hlas. Julia váhala: co když se jen snaží ji uchlácholit a usmířit, aby prominula předchozí urážku? Nedůvěřovala mu. Rozhodně se jí dotkl úmyslně. Možná že si s ní jen zrádně zahrává. Otočila se podezíravě po sestře. Maria to rozhodne – jestli se znepokojeně mračí – ale z Marie vyzařoval klid a

uspokojení, a Julia dobře věděla, že v tomto případě je Maria blažená výhradně na její účet. Proto se s překotným rozhořčením na něho obořila: „A to se nebojíte, že nedokážete zachovat vážnou tvář, až vám přinesu košík jídla – předpokládala bych – ale asi bych na vás měla ten účinek jen jako Agáta!“ Zarazila se – Henry Crawford zrozpačitěl a nevzmohl se na odpověď. Tom Bertram znovu spustil:

„Amélii musí hrát slečna Crawfordová. – Bude to výborná Amélie.“

„Jen se neboj, že tu postavu budu chtít já!“ zvolala Julia bez rozmyšlení, jak jí velel hněv. „Když nebudu hrát Agátu, nechci hrát vůbec, a co se Amélie týká, to je nejodpornější role na světě. Hnusí se mi. Amélie je protivná, drzá, afektovaná, nestydatá holka. Bránila jsem se komedii, a tohle je komedie v nejhorší podobě.“ S tím vyřazovala z pokoje. Nejednomu z přítomných z toho bylo trapně, ale nikdo ji nepolitoval, až na Fanny, němého diváka celého výstupu, v níž rozčilení ze žárlivosti vyvolalo vřelý soucit.

Po Juliině odchodu zavládlo nakrátko ticho, ale Tom se brzy vrátil k věci, dychtivě listoval textem Přísahy milenců, aby s pomocí pana Yatese zjistil, jakou výpravu by potřebovali, zatímco Maria a Henry Crawford spolu tiše rozprávěli, a její prohlášení: „Rozhodně bych Julii ochotně ustoupila, sama to sice nejspíš zahraji moc špatně, ale jsem přesvědčena, že u ní by to dopadlo ještě hůř,“ jí nepochybně vzápětí vyneslo všechny komplimenty, o které si tímto řekla.

Takhle to trvalo jistou dobu a pak se společnost rozešla: Tom s panem Yatesem odešli důkladně prozkoumat pokoj, jemuž se už začínalo říkat divadlo, slečna Maria se rozhodla, že zajde na faru a osobně nabídne slečně Crawfordové roli Amélie, a tak Fanny osaměla.

Svou samotu ihned využila k tomu, že si vzala svazek, který zůstal ležet na stole, a seznámila se s hrou, o níž tolik slyšela. Zvědavost ji poháněla, a proto pročítala hru s dychtivým zaujetím, jen tu a tam přerušovaným údivem, že volba padla právě na tuhle hru

– že ji mohli navrhnout a schválit pro soukromé divadelní představení! Agáta i Amélie jí připadaly z různých důvodů zcela nevhodné pro domácí prostředí – jedna svým osudem, druhá promluvami pro slušné děvče dost nepatřičnými. Usoudila, že

sestřenky zřejmě netuší, do čeho se pouštějí, a přála si, aby je Edmund co nejdřív vzpamatoval, až je na ty okolnosti upozorní.

15. KAPITOLA

Slečna Crawfordová roli velmi ochotně přijala, a když krátce po návratu slečny Bertramové z fary přibyl pan Rushworth, dostala další postava svého představitele. Měl na vybranou mezi hrabětem Casselem a Anhaltem: zprvu se nemohl rozhodnout a čekal, až mu Maria poradí, ale když mu vyložili, v čem se oba hrdinové od sebe liší a kdo je kdo, vzpomněl si, že tu hru kdysi zhlédl v Londýně, Anhalt na něho tenkrát zapůsobil jako velký hlupák, a tak si vyvolil hraběte. Slečna Maria mu to rozhodnutí schválila, protože čím méně se toho bude muset naučit, tím lépe, a třebaže nesdílela jeho přání, aby hrabě a Agáta měli společný výstup, ani nesledovala zvlášť trpělivě, když hru zvolna prolistovával v naději, že takový výstup ještě objeví, přece se s velkou laskavostí jeho role ujala, škrtla všechny repliky, které se jí nejevily nezbytně nutné, a navíc ho upozornila, že tato role vyžaduje skvostné oblečení a že si může určit jeho barvy. Panu Rushworthovi se představa prudké parády velmi zamlouvala, třebaže se o tom vyjádřil přezíravě, a zaujat vlastním budoucím zjevem nevěnoval pozornost ostatnímu, ani z toho nevyvodil žádný důvod k nelibosti, jak se Maria zpola obávala.

Na tomhle všem se dohodli, dřív než se Edmund, který byl celý den mimo domov, o něčem doslechl: když před obědem vešel do salonu, Tom, Maria a pan Yates se mezi sebou vzrušeně dohadovali a pan

Rushworth mu hned běžel povědět tu radostnou novinu.

„Už máme hru!“ oznamoval. „Rozhodli jsme se pro Přísahu milenců, a já budu hrabě Cassel a nejdřív vystoupím v modrém obleku s růžovým saténovým pláštíkem a později budu mít na sobě

ještě jiný parádní oblek na způsob loveckého. Ani ještě nevím, jestli se mi to bude zamlouvat.“

Fanny visela očima na Edmundovi a srdéčko se jí sevřelo, když viděla, jak se při těchto slovech tváří, a představila si, jak mu asi je.

„Přísaha milencův opakoval v nesmírném úžasu po panu Rushworthovi v odpověď a němě se obrátil k bratrovi a sestrám, jako by nepochyboval, že mu to vyvrátí.

„Ano,“ zahlaholil pan Yates. „Po všem dohadování a těžkostech jsme zjistili, že žádná hra by nám tak všestranně nevyhovovala a žádná nepředčí Přísahu milenců. Žasnu, že jsme na to nepřipadli dříve. Moje vlastní hloupost je přímo neomluvitelná, protože teď můžeme krásně využít, co jsem viděl v Ecclesfordu, a mít předlohu je velká pomoc. Obsadili jsme skoro všechny úlohy.“

„A co ženské postavy?“ pronesl Edmund vážně a zahleděl se na Marii.

Ta se bezděčně zarděla, když mu odpovídala: „Já převezmu tu roli, kterou měla hrát lady Ravenshawová, a slečna Crawfordová“ (v očích se jí zablesklo) „bude hrát Amélii.“

„Byl bych soudil, že právě tuhle hru z našeho středu tak lehko neobsadíte,“ odvětil Edmund, obrátil se ke krbu, kde seděla jeho matka, teta a Fanny, a rozhořčeně usedl k nim.

Pan Rushworth za ním přispěchal: „Já vystoupím třikrát a pronesu dvaačtyřicet řečí. To koukáte, viďte? –Ale nelíbí se mi, že se musím tak nastrojit. – Vlastní matka mne v tom modrém obleku a růžovém pláštíku nepozná.“

Edmund se nevzmohl na odpověď. Za chviličku odvolal pana Torna tesař, aby se s ním o čemsi poradil, pan Yates šel s nimi, a když je vzápětí následoval i pan Rushworth, využil Edmund té příležitosti a řekl: „Nemohu před panem Yatesem vyjádřit, jak o téhle hře smýšlím, abych se nedotkl jeho přátel v Ecclesfordu –ale tobě, drahá Marie, nemohu zamlčet, že Přísahu milenců považuji za mimořádně nevhodnou pro soukromé představení. Doufám, že od toho záměru ustoupíš. – Věřím, že to uděláš, až si hru pozorně přečteš. – Zkus přečíst první dějství nahlas matince nebo tetičce a uvidíš, jak ti při tom bude. – Ani se nebudeš muset dohadovat, co by tomu řekl otec, o tom jsem přesvědčen.“

„V tomhle usuzujeme každý jinak,“ odpověděla mu na to Maria.

„Hru znám dobře, to mi věř – a když několik málo vět vyškrtneme a tak podobně, což samozřejmě uděláme, nevidím na ní nic závadného, a přesvědčíš se, že nejsem jediná dívka, která ji považuje za velmi vhodnou pro soukromé divadelní představení.“

„To slyším nerad,“ odpověděl Edmund, „ale v takových věcech právě ty jdeš příkladem vstříc. Podle tebe se řídí ostatní. Chybují-li, je na tobě, abys je vyvedla z omylu a ukázala jim, k čemu slouží pravý jemnocit. V otázkách morálky je tvoje počínání zákonem pro ostatní společnost.“

Maria se odjakživa ráda viděla v čele, a když takhle zdůraznil její důležitost, přece jen to na ni zapůsobilo, a tak mu odpověděla docela přívětivě: „Děkuji ti, milý Edmunde – vím, že to myslíš dobře – ale bereš to moc přísně – já přece nemohu ostatní takhle napomínat a dávat jim rozumy! – To by ode mne rozhodně nebylo taktní.“

„Myslíš, že od tebe vyžaduji takový postup? Ne –jedinou němou výtkou ať je tvé počínání. Řekni, že by ta role byla nad tvé síly – když ses s ní blíže obeznámila, dospěla jsi k závěru, že bys ji nedokázala zahrát, jelikož vyžaduje hlubší prožitek a víc sebedůvěry, než lze od tebe očekávat. Řekneš-li tohle s pevným odhodláním, víc nebude třeba. Kdo je nadán chápavostí, vytuší tvé důvody. Ustoupí od hry a ty u nich získáš vážnost, že úzkostlivě dbáš své cti.“

„Nepouštěj se do ničeho nevhodného, holčičko,“ pronesla lady Bertramová, „to by se siru Thomasovi nezamlouvalo. – Fanny, zazvoň, mám už hlad. Julia přece už musí být ustrojená.“

„Jsem přesvědčen, matinko, že by se to siru Thomasovi vůbec nezamlouvalo,“ řekl Edmund.

„Tak vidíš, holčičko, slyšíš, co říká Edmund?“

„Kdybych tu roli vrátila,“ vzplála Maria, „Julia po ní skočí.“

„Jakže?“ zvolal Edmund. „Kdyby znala tvé důvody –!“

„Hm – pomyslí si možná, že je v tom rozdíl – že jsme každá v jiné situaci – že sama nemusí tak úzkostlivě dbát na všechny okolnosti jako já. Určitě by takové důvody uvedla. Ne, nesmíš se na mne zlobit, ale já už nemohu couvnout. Všechno je napevno dohodnuto –ostatním by to způsobilo takové zklamání! Tom by se

pěkně čertil – a kdybychom byli tak přehnaně přísní, nehráli bychom nikdy nic.“

„Mluvíš mi z duše,“ ozvala se paní Norrisová. „Jestli budete proti každé hře něco mít, nebudete ‚ nakonec hrát nic – všechny přípravy budou jen vyhozené peníze – a to by nám všem rozhodně nesloužilo‘ ke cti. Já tu hru neznám, ale jak Maria říká, jestli je tam něco trochu peprnějšího (a v které hře něco takového není), může se to lehce vynechat. Nebuďme přehnaně úzkostliví, Edmunde! Pan Rushworth přece hraje také, a tím je to v pořádku. Jen kdyby si byl Tom pořádně rozmyslel, co vlastně chce, než se tesaři pustili do práce – takhle ztratili půl dne kvůli těm postranním dveřím. Zato opona se nám povedla. Děvčata ji pěkně vypracovala, zdá se, že budeme moci vrátit pár tuctů kroužků. Není potřeba je“ našívat tak blízko sebe. Jistě uznáte, že jsem tu co platná, když se starám, aby se s ničím nemrhalo a všeho se využilo. Nad mladými horkými hlavami by vždycky měla bdít nějaká rozšafná starší osoba. Zapomněla jsem Tomovi povědět, co se mi dnes přihodilo. Stojím takhle na dvorku před kurníky a rozhlížím se, už jsem chtěla odejít, když tu koho vám nevidím! Dick Jackson si to míří k zadnímu vchodu s dvěma prkýnky pod paždí – nesl je otci, to je jasné: matka ho poslala, aby něco vyřídil otci, a otec mu pak nakázal, aby mu přinesl ta dvě prkýnka, že je potřebuje. Hned jsem si spočítala, co to znamená, protože v tu chvíli se nám nad hlavou rozklinkal zvon svolávající služebnictvo k obědu, a já znám takovéhle shánčlivé lidi (Jacksonovi jsou moc shánčliví – ti si nic nenechají ujít), a tak tomu klukovi rovnou povídám – takový statný, velký desetiletý pořízek to je, měl by se stydět –povídám mu: Já ta prkýnka tátovi donesu sama, Dicku, a ty upaluj domů.‘ Kluk zůstal celý vyjevený, obrátil se, ani slovo neřekl, protože jsem na něho myslím dost ostře vyjela – ten si dá chvíli pozor, aby tu nešmejdil! –Nesnáším takovou chamtivost, a přitom je celá rodina siru Thomasovi za tolik zavázána – starý Jackson od něho má práci, jak je rok dlouhý!“

Nikdo se nenamáhal jí na to něco říci, vzápětí se vrátili ostatní a Edmund viděl, že se s tímhle pokusem o nápravu bude muset spokojit.

U oběda převládala nuda. Paní Norrisová znovu vylíčila své vítězství nad Dickem Jacksonem, avšak o hře ani o přípravách se jinak příliš nemluvilo; Tom vycítil bratrovo odmítavé stanovisko, i když by to byl nepřiznal, a Maria, která postrádala zanícenou oporu v Henry Crawfordovi, usoudila, že bude moudřejší se tomuto tématu vyhnout. Pan Yates, jenž se pokoušel dvořit Julii, zjistil, že má lepší šanci rozehnat její chmury vším jiným, než když vyjadřuje politování, že zběhla z jejich řad, a pan Rushworth, který neměl v hlavě nic jiného než svou roli a k ní přináležející kostýmy, se brzy vypovídal ze všeho, co se k tomu dalo říci.

Divadelní záležitosti však odložili pouze na hodinku či dvě: bylo třeba rozhodnout ještě plno věcí, a když s nadcházejícím podvečerem sebrali znovu odvahu, Tom , Maria a pan Yates, poté co se znovu sešli v salonu, zasedli co výbor u zvláštního stolku, Přísahu milenců rozevřenou před sebou, a sotva se ponořili hloub do problematiky, vyrušil je nadmíru vítaný příchod sourozenců Crawfordových, kteří přes pozdní hodinu, tmu a bláto neodolali a přišli se podívat a byli vděčně a s radostí uvítáni.

„Tak jak pokračujete?“ a „Na čem jste se dohodli?“ a „Bez vás to nejde!“ zaznělo hned po pozdravení. Henry Crawford vzápětí zaujal místo mezi těmi třemi u stolku, zatímco jeho sestra přešla k lady Bertramové a s chvályhodnou zdvořilostí věnovala pozornost jí.

„Musím vám blahopřát, milostivá lady, že už je hra vybrána,“ řekla.

„Snášela jste to sice s příkladnou blahovůlí, ale jsem si jista, že vás už unavovalo, jak jsme tu hlučeli a trápili se. Herci jsou snad rádi, ale nezúčastnění přítomní musí pociťovat hlubokou vděčnost, že je už rozhodnuto, a já se upřímně raduji kvůli vám i paní Norrisové a ostatním trpitelům,“ a zahleděla se zpola * s obavami a zpola šibalsky přes Fanny na Edmunda.

Lady Bertramová jí milostivě odpověděla, Ed –« mund mlčel. Nepopřel, že je nezúčastněný přítomný. Slečna Crawfordová se ještě pár minut věnovala skupince u krbu a potom přešla ke skupince u stolku, stoupla si k nim, projevila zájem o jejich domlouvání, až jakoby pod vlivem okamžitého popudu vznesla tento dotaz: „Přátelé drazí, vy si tu pokojně řešíte všelijaké chalupy a hospody do posledních podrobností – ale prosím vás, netajte mi déle můj osud.

Kdo bude hrát Anhalta? Kterého z vás budu mít to potěšení milovat?“

Zavládlo ticho – a pak jeden přes druhého doznávali smutnou pravdu: Anhalta nemají. „Pan Rushworth bude hrabě Cassel, ale Anhalta se ještě nikdo neujal.“

„Já si mohl vybrat,“ prohlásil pan Rushworth, „usoudil jsem ale, že by mi hrabě vyhovoval víc –i když pro tu jeho parádu nemám velké pochopení.“

„Rozhodl jste se myslím moudře,“ řekla mu na to slečna Crawfordová a ulehčené se pousmála. „Anhalt je obtížná role.“

„Hrabě má dvaačtyřicet promluv,“ opáčil pan Rushworth, „a to také není žádná hračka.“

„Vůbec se nedivím,“ prohlásila slečna Crawfordová po chvíli, „že Anhalta nikdo nechce. Amélie nic lepšího nezasluhuje. Dívka tak smělá si muže vždycky odradí.“

„Já bych tu roli s velkou radostí vzal, kdyby to bylo možné,“ prohlásil Tom, „želbohu ale má lokaj s Anhaltem společný výstup. Ještě to ale nevzdávám – uvidíme, jestli by to nešlo nějak upravit, projdu znovu text.“

„Měl by to zahrát tvůj bratr,“ podotkl pan Yates tlumeně.

„Myslíš, že by to udělal?“

„Já ho přemlouvat nebudu,“ odmítl Tom chladně a rázně.

Slečna Crawfordová začala o něčem jiném a za –krátko se znovu připojila ke společnosti u krbu. „Vůbec o mne nestojí,“ řekla s povzdechem a usedla. „Jenom jim vždycky zamotám hlavu a oni jsou pak nuceni kolem toho zdvořile okolkovat. Pane Edmunde Bertrame, jelikož sám nehrajete, můžete zastat roli nezúčastněného rádce, a proto se na vás obracím: Kde vzít Anhalta? Šlo by to prakticky zařídit, aby ho hrál někdo z ostatních vedle své role? Co byste nám radil?“

„Radil bych vám,“ odpověděl lhostejně, „abyste si zvolili jinou hru.“

„Já sama bych s tím souhlasila,“ řekla mu nato. „Amélie mi sice není zvlášť proti mysli, pokud bude mít oporu v partnerovi – tedy když všechno dobře půjde –jen bych nechtěla dělat ostatním těžkou

hlavu – jelikož ale u tamtoho stolu“ (ohlédla se) „vaši radu pro jistotu neslyší, nemyslím, že se podle ní zařídí.“

Edmund mlčel.

„Pokud by vás nějaká role dokázala zlákat, předpokládám, že by to byl právě Anhalt,“ poznamenala slečna po chvíli a vrhla na něho koketní pohled, „protože je to kněz, jak víte.“

„Tato okolnost by mne rozhodně nezlákala,“ odvětil, „protože by mne mrzelo, kdybych tu postavu svým hereckým neuměním zesměšnil. Musí být velmi nesnadné zosobnit Anhalta tak, aby se nejevil jako strojený, pompézní kazatel, a když si někdo to povolání vyvolí ve skutečnosti, sotva by asi stál o to, představovat je na divadle.“

Tím vzal slečně Crawfordové vítr z plachet; s jistou nelibostí si přesedla o hezký kus blíže k čajovému stolku a věnovala se cele paní Norrisové, která tam kralovala.

„Fanny!“ zvolal Tom od druhého stolku, kde porada vzrušeně pokračovala a hlasy ani na okamžik neutichaly, „potřebujeme tě.“

Fanny vyskočila v očekávání, že ji pro něco pošlou, jelikož tento zvyk navzdory Edmundovým námitkám stále přetrvával.

„Ne, nemusíš vstávat. Nepotřebujeme nic hned teď. Potřebujeme tě jenom do hry. Budeš dělat chalupnici.“

„Já?“ zvolala Fanny a sklesla na židli celá vyděšená. „V tom vám namouduši nemohu vyhovět. Nedokázala bych hrát divadlo ani za živý svět. Ne, namouduši bych to neuměla.“

„A namouduši nám musíš vyhovět, protože se bez tebe neobejdeme. Nemáš se čeho bát, je to nepatrná rolička, kdoví jestli půl tuctu replik, a nezáleží na tom, i kdyby nikdo neslyšel slovo z toho, co říkáš, můžeš tam jen vklouznout jako myška, ale potřebujeme, abys byla na jevišti.“

„Jestli se bojíte půl tuctu replik, co byste dělala, kdybyste měla roli jako já? Já se jich musím naučit dvaačtyřicet,“ kasal se pan Rushworth.

„Nejde o to, že bych se bála naučit něco nazpaměť,“ bránila se Fanny hrůzou celá bez sebe, když viděla, že hovoří k celému salonu a všechny zraky se na ni upírají, „ale já opravdu neumím hrát.“

„Ale ano, umíš, pro nás to stačí. Naučíš se roli, a my tě naučíme to ostatní. Máš jen dva výstupy, a protože já budu chalupník, přivedu tě na jeviště a budu tě postrkovat, a ty to dokážeš moc dobře, na to dám krk.“

„Ne, opravdu to nejde, Tome, musíte mne omluvit. Nemáte tušení

– pro mne je to zhola nemožné. Kdybych vám vyhověla, jen byste toho litovali.“

„Pchá! Nesmíš být tak ostýchavá^ Dokážeš to moc dobře. Všichni přimhouříme oči. Žádný dokonalý výkon neočekáváme. Obstaráš si hnědou suknici, bílou zástěru a čepec, my ti uděláme pár vrásek na čele a kolem očí, a bude z tebe stará chalupnice jedna báseň.“

„Nechtějte to po mně, prosím vás, nechtějte to po mně,“ naříkala Fanny rozčilením celá rudá. Ohlédla se zoufale po Edmundovi: ten ji sledoval chápavým pohledem, nechtěl se do toho ale vložit, aby bratra ještě víc nepopudil, a tak se na ni jen povzbudivě usmál. Její naléhání na Torna neudělalo žádný dojem; opakoval jen to, co už řekl, a navíc se k Tomovi přidala i Maria a pan

Crawford s panem Yatesem a přemlouvali ji pouze s tím rozdílem, že volili trochu mírnější a zdvořilejší postup. Fanny proti nim byla docela bezbranná, a než stačila po tom všem popadnout dech, nasadila tomu korunu paní Norrisová, která se na ni obrátila rozhořčeným šepotem, po celé místnosti dobře slyšitelným: „To je cirátů kvůli takové maličkosti – styď se, Fanny, že nechceš příbuzným prokázat takovou nepatrnou službičku, když oni pro tebe už tolik udělali! –Přijmi tu roli, prosím tebe, ať už je pokoj.“

„Nenaléhejte na ni, paní tetinko,“ řekl Edmund. „Neměla byste ji tímhle způsobem nutit. Vidíte, že nechce hrát divadlo. Dovolte jí, ať si o tom rozhodne sama tak jako my ostatní. Na její úsudek je spolehnutí. Nenuťte ji už víc.“

„Nebudu ji teda už víc nutit,“ odpověděla paní Norrisová rozzlobeně, „ale je to u mne tvrdohlavá, nevděčná holka, když neumí vyhovět tetě a bratranci a sestřenici – moc nevděčná holka, když uvážíme, co je zač.“

Edmund se tak rozhořčil, že nebyl schopen slova, ale slečna Crawfordová, když vrhla na paní Norrisovou jediný udivený pohled

a poté spočinula očima na Fanny, jíž vyhrkly slzy, hned rázně prohlásila: „Tady se mi to nelíbí, je tu příliš horko,“ přenesla si židli na opačný konec stolu vedle Fanny, a jak usedala, tiše jí pošeptala:

„Nic si z toho nedělejte, drahá slečno Priceová, tohle je už takový protivný večer – kdekdo je protivný a mrzutý – ale my si toho nebudeme všímat“ –as výmluvnou pozorností se věnovala Fanny i nadále * a pokoušela se ji povzbudit a rozptýlit, ačkoli sama také nebyla v růžové náladě. Jediným pohledem vyzvala* bratra, aby další naléhání ze strany divadelního komitétu ustalo, a ta dobrosrdečnost, která ji k tomu téměř výhradně vedla, jí rychle vydobyla nazpět to málo, co v očích Edmundových předtím pozbyla.

Fanny se slečna Crawfordová nijak nezapsala do srdce, ale její laskavost v té chvíli vděčně ocenila, a když si slečna nejprve prohlédla její ruční práci, povzdechla si, že by také chtěla umět tak krásně vyšívat, vyžádala si od ní vzorek a pak se rozhovořila o tom, jak se Fanny chystá k uvedení do společnosti, protože k tomu po sestřenčině sňatku jistě dojde, přešla na dotazy, zdali má poslední dobou nějaké zprávy o bratru na moři, přiznala, že je na něho velmi zvědavá, protože to jistě bude pozoruhodný mladík, a radila Fanny, aby si dala vymalovat jeho podobiznu, než příště zase odjede na moře. Fanny si musela přiznat, že se jí takové lichotivé řeči příjemně poslouchají, a rozhovořila se s ní živěji, než zprvu doufala.

Mezitím pokračovala dál porada o představení, a pozornost slečny Crawfordové odvrátil od Fanny až Tom Bertram, když jí s politováním oznámil, že je to naprosto vyloučeno, aby se navíc ujal i role Anhalta –lámal si s tím usilovně hlavu, jak by to šlo předělat, ale vidí, že je to vyloučeno – prostě to nejde – musí od té myšlenky ustoupit. „Ale náhrada se lehko najde,“ dodal. „Stačí slůvko, a zájemců je habaděj. Mohu vám teď spatra vyjmenovat přinejmenším šest mladíků v okruhu šesti mil, kteří by za to dali nevímco, abychom je pozvali mezi sebe, a našli by se mezi nimi i dva tři přijatelní. Takoví mladí Oliverové nebo Charles Maddox mají mou plnou důvěru. Tom Oliver je velmi chytrý a Charles Maddox se svým noblesním vystupováním dobře zapadne i ve vybrané společnosti, a proto zítra po ránu vsednu na koně, zajedu do Stoke a s jedním z nich se domluvím.“

Při těchto slovech Maria s obavami vzhlédla k Edmundovi: předpokládala, že se postaví proti tomu, aby se jejich řady navzdory původnímu ujišťování takhle rozrostly, ale Edmund mlčel. Slečna Crawfordová si to rozvážila a pak řekla: „Co se mne týká, nemohu nic namítat, když se to vám ostatním jeví vhodné. Seznámila jsem se už s některým ze zmíněných pánů? –Ano, pan Charles Maddox obědval jednou na faře, viď, Henry? – Takový na pohled rozšafný mladý muž. Už si vzpomínám. Obraťte se tedy na něho, pane Bertrame, prosím vás, protože by mi to bylo méně trapné, než kdyby to byl někdo úplně cizí.“

Volba tedy padla na Charlese Maddoxe. Tom znovu slíbil, že za ním zajede zítra hned po ránu, a přestože Julia, která dosud slůvka neutrousila, nyní sarkasticky poznamenala, když předtím vrhla pohled nejprve na Marii a potom na Edmunda, že „mansfieldské představení rozbouří živý zájem v širém okolí,“ Edmund se zdržel všech komentářů a dával najevo svůj názor pouze neúhybnou vážností.

„Vůbec se na tu naši hru netěším,“ svěřila se slečna Crawfordová po jistých úvahách tiše Fanny, „a chystám se sdělit panu Maddoxovi, že škrtnu některé jeho promluvy a ještě víc mých vlastních, než spolu začneme zkoušet. Bude to velmi nepříjemné a rozhodně jsem nic takového nečekala.“

16.

Nebylo v moci slečny Crawfordové umluvit Fanny tak, aby na všechno zapomněla. Večer uběhl, a ona se ubírala na lože stále ještě rozrušena z toho, jak se na ni bratranec Tom obrátil a tak vytrvale přede všemi naléhal, a srdce se jí svíralo nad tetinými nevlídnými výtkami. Když se takhle ocitla ve středu pozornosti a musela vyslechnout to, co se stalo předehrou k něčemu ještě mnohem horšímu, totiž k požadavku, že musí přes svůj živelný odpor hrát divadlo, navrch jí ještě vyčetli tvrdohlavost a nevděk a podpořili to upozorněním, že je tu z milosti, tak hluboce ji tím v té chvíli zdrtili, že to na ni i později o samotě doléhalo téměř stejně tíživě – zvlášť když se ještě přidružila hrůza, že zítra bude naléhání pokračovat.

Slečna Crawfordová ji uchránila pouze dočasně, a jestli se na ni znovu obrátí, až budou jen tak mezi sebou, se vší panovačností, jaké jsou Tom a Maria schopni – a Edmund možná bude někde pryč – co si pak počne? Usnula, než na tuto otázku nalezla odpověď, a ráno se probudila stejně bezradná. Bílý podkrovní pokojík, kde spávala od svého příchodu na zámek, jí nenabízel řešení, a tak se uchýlila, jen co se oblékla, do jiné komnaty, prostornější a lépe uzpůsobené k přecházení sem a tam a přemýšlení, kde už po nějaký čas téměř výhradně vládla. Byla to jejich někdejší učebna, nazývaná tak do doby, kdy si to slečny Bertramovy už déle nepřály, ale i pak tomu účelu sloužící. Zde pobývala slečna Leeová, zde četly a psaly, vyprávěly a smály se, až do toho dne před třemi lety, kdy je vychovatelka opustila. Místnost tím pozbyla svého účelu a nějakou dobu zůstala opuštěna: jen Fanny sem přicházela potěšit se květinami nebo pro některou knihu z těch, které tu ráda zanechala, neboť v malé ložničce je neměla kam dát – ale postupně začala oceňovat přednosti bývalé učebny, rozhojnila tam své vlastnictví a trávila v

jejích zdech čím dál tím víc času, a jelikož tomu nic nebránilo, prostě a přirozeně se tam zabydlela a všichni to vzali na vědomí. Východní pokoj, jak jej Maria Bertramová v šestnácti pokřtila, byl teď považován za Fannyino království stejně jako bílá podkrovní komůrka – při jejích nepatrných rozměrech se používání druhé místnosti jevilo na místě a slečny Bertramovy, jejichž nadřazené komnaty odpovídaly jejich představám o vlastní nadřazenosti, s tím plně souhlasily – a paní Norrisová, když se ujistila, že se tam kvůli Fanny nebude topit, se jakžtakž smířila s tím, že bude užívat, oč nikdo jiný nestojí, ačkoliv o té blahovůli mluvila někdy způsobem, jako by šlo o nejnádhernější salon v domě.

Pokoj měl tak výhodnou polohu, že se tam i bez ohně v krbu častokrát dalo přebývat od předjaří až do pozdního podzimu, zvlášť pro někoho s tak skromnými požadavky jako Fanny: ta doufala, že pokud sluníčko aspoň občas vykoukne z mraků, nebude jej muset opustit nadobro ani v zimě. Znamenal pro ni ve volných chvílích útočiště opravdu mimořádně vítané. Sem se uchýlila, kdykoli ji dole v salonu postihla nějaká nepříjemnost, zde našla útěchu, když se do něčeho pustila nebo oddala úvahám. Své květiny, své knihy – shromažďovala je od první chvíle, kdy se vzmohla na vlastní kapesné

– svůj psací stolek a ruční práce pro dobročinné účely i pro potěšení tu měla na dosah; anebo když se jí do ničeho nechtělo, když toužila jen snít, tu se zajímavé vzpomínky vynořovaly všude kolem, nač jí jen oko padlo. Každá věc jí byla přítelem, vlídně jí připamatovala něco radostného, a přestože tu zažila nejedno trápení, když se její pohnutky setkaly s nepochopením, na její city nikdo nedbal a její chápavost byla podceňována, přestože poznala, jak chutná samolibé poroučení, posměšky a nezájem, snad v každém takovém případě se nakonec měla i čím utěšit: tetinka Bertramová s ní laskavě promluvila, slečna Leeová ji pochválila, a nejčastěji se stávalo, čeho si nejvíc cenila – Edmund, její ochránce a přítel, se ujal její pře, vysvětlil jí, čemu nerozuměla, nabádal ji, aby neplakala, nebo jí nějak jinak dokázal svou náklonnost, že jí pak i slzy působily rozkoš

– a tohle všecko nyní splývalo v časem podmíněnou harmonii, takže každé dřívější trápení mělo i své kouzlo. Východní pokoj jí přirostl k srdci: jeho zařízení by byla nevyměnila ani za nejkrásnější v domě,

třebaže tu byl prostý nábytek, poznamenaný dětským zneužíváním – k největším pozoruhodnostem zařízení patřila Julií vyrobená vyrudlá podnožka, příliš nepovedená, aby přišla do salonu, tři transparenty z doby, kdy bez transparentu nikdo nemohl být, na třech dolních tabulkách v jednom okně, kde Zříceniny tinternského kláštera zaštitovala z jedné strany Jeskyně v Itálii a z druhé Měsíční svit nad jezerem v Cumberlandu, na krbové římse sbírka profilů celé rodiny, které nebyly uznány za hodné důstojnějšího umístění, a stranou od nich na stěně přibitá kresbička lodi, kterou jí před čtyřmi lety poslal ze Středomoří William: nápis H.M.S. Antverpy na její přídi se rozměry vyrovnal hlavnímu stožáru.

Do tohoto hnízdečka útěchy se nyní Fanny uchýlila, aby znovu vyzkoušela jeho uklidňující vliv na ztrápenou duši – aby se přesvědčila, zda by z pohledu na Edmundův profil nenačerpala i jeho moudrost, anebo až vystrčí pelargonie na čerstvý vzduch, zda by i ji samu neovanul dech duševní síly. Nedotíraly na ni však jen obavy, zda se jí podaří vytrvat – zmocnila se jí nerozhodnost, co by udělat měla, a jak přecházela po pokoji sem a tam, pochybnosti v ní ještě vzrůstaly. Má právo odmítnout, co se po ní tak naléhavě žádá, co si ostatní tolik přejí? Když je to zřejmě nezbytné k uskutečnění cíle, k němuž se někteří z těch, jimž je povinna všemožnými ohledy, tolik upínají? Nejedná z nevraživosti – ze sobectví – ze strachu vystoupit všem na očích? A stačí ji ospravedlnit Edmundův úsudek, jeho přesvědčení, že by sir Thomas s tím vším nesouhlasil, aby vytrvale odmítala prosby ostatních? Hrát divadlo v ní vzbuzovalo takový děs, že začala pochybovat o oprávněnosti a nezaujatosti vlastních pohnutek, a když se kolem sebe rozhlédla, jako by žádost jejího bratrance a sestřenic podporovaly četné dárky, které od nich dostala. Na stolku mezi okny se vršily kolikerý košíčky na ruční práce a háčkování, které jí v různých dobách daroval Tom, a ji teď tížilo na duši vědomí, kolik mu za všechny tyhle vlídné pozornosti zůstává dlužna. Zaklepání na dveře ji vytrhlo z úsilí najít cestu v spleti všech těch povinností, a na její jemné „Vstupte!“ se objevil ten, jemuž mohla všechny své pochybnosti předestřít. Oči se jí rozzářily při pohledu na Edmunda.

„Mohu s tebou mluvit, Fanny – jen na pár minut?“ zeptal se.

„Ano, samozřejmě.“

„Chci se s tebou poradit. Chtěl bych znát tvůj názor.“

„Můj názor?“ zvolala zděšena takovou odpovědností, i když si uvědomovala lichotivost jeho žádosti.

„Ano, potřebuji, abys mi poradila a řekla své mínění. Nevím si rady. S tím divadlem je to čím dál tím‘ horší, jak vidíš. Vybrali si takovou hru, že nevhodnější by se snad ani nenašla, a teď ještě ke všemu požádají o spoluúčast mladíka, kterého nikdo z nás ani pořádně nezná. Tím končí hraní ve vší slušnosti a v přísném soukromí, jak se od počátku zdůrazňovalo. Nemám nic proti Charlesi Maddoxovi, ale když ho mezi sebe takto přijmeme, budou nutně následovat přátelské styky, které vůbec nejsou na místě, a co přátelské –přímo důvěrné styky. Nemohu se s tím smířit a rozhodl jsem se pokud možno tomu zabránit. Souhlasíš se mnou?“

„Ano, ale co se dá dělat? Tvůj bratr neustoupí.“

„Zbývá jediné řešení, Fanny. Musím se Anhalta ujmout sám.

Jsem přesvědčen, že nic jiného Torna nezadrží.“ Fanny nebyla schopna slova.

„Vůbec se mi do toho nechce,“ pokračoval. „Kdo se také rád nechá dohnat k takové zdánlivé názorové nestálosti! Od začátku jsem se netajil, že s tím záměrem nesouhlasím, a navzdory tomu se k nim přidám teď, kdy původní úmysly dohnali všestranně do krajnosti, ale jiné východisko mne nenapadá. Tebe ano, Fanny?“

„Ne,“ odpověděla Fanny zdráhavě, „teď hned ne, ale –“

„Ale co? Vidím, že na to hledíš jinak. Prosím tě, zauvažuj trošku. Patrně si ještě neuvědomuješ tak jako já možné vážné důsledky – nějaké nepříjemnosti z toho vyplynou určitě – když toho mladíka přijmeme –uvedeme ho do rodiny – dáme mu právo přicházet, kdy a jak se mu zlíbí – nastolíme vzájemné vztahy, které vylučují jakékoli omezení. Jen si představ, v jak neformální atmosféře bude probíhat každá zkouška! Hrozné! Vmysli se do postavení slečny Crawfordové, Fanny. Představ si, že bys hrála Amélii s cizím mužem. Právem s ní soucítíme, protože to očividně sama těžce prožívá. Zaslechl jsem pár slov z toho, co říkala včera tobě, a pochopil jsem, že je jí nepříjemné hrát s cizím partnerem – dost možná tu úlohu přijala s jinou představou – anebo to do všech

podrobností ani nedomyslela – ale rozhodně není správné po ní něco takového žádat. Pro svou citlivou vnímavost zasluhuje, aby se na ni braly ohledy. Nenahlížíš to také, Fanny? Váháš, viď?“

„Slečny Crawfordové je mi líto, ale ještě víc je mi líto tebe, že budeš zatažen do něčeho, s čím jsi od začátku nesouhlasil a o čem jsi soudil, že by to panu strýčkovi nebylo milé. Ostatní to budou považovat za obrovské vítězství!“

„Vítězosláva je brzy přejde, až uvidí, jak mizerně hraji. Zajásají, to je pravda, a já to musím vydržet. Ale pokud se mi tímhle podaří zabránit, aby se ta záležitost nerozkřikla, pokud tím omezím naše předvádění a pošetilosti jen na domácí půdu, budu to pokládat za dostatečnou odměnu. Teď mám svázané ruce: dotkl jsem se jich a neposkytnou mi sluchu, ale když si je tím ústupkem udobřím, mám naději umluvit je, aby to představení omezili na úzký okruh lidí, k čemuž teď ve svém rozletu rozhodně nesměřují. To by byl hmatatelný výdobytek. Chtěl bych pozvat na představení pouze paní Rushworthovou a Grantový. O takový cíl přece stojí za to usilovat, nemyslíš?“

„Ano, to by mělo svou váhu.“

„Přesto ale můj úmysl neschvaluješ. Můžeš mi navrhnout něco jiného, co by stejně účinně zapůsobilo?“

„Ne, nic mne nenapadá.“

„Řekni tedy, že mi to schvaluješ, Fanny. Bez toho nemám dobrý pocit.“

„Ale, bratránku!“

„Jestli nesouhlasíš, měl bych nedůvěřovat vlastnímu úsudku, a přitom… Nemohu přece dopustit, aby Tom prosadil svou, aby rajtoval po okolí a hledal někoho, kdo je ochoten hrát – ať je to kdo je, jen když budí* slušný dojem. Myslel jsem, že právě ty se dokážeš víc vcítit do postavení slečny Crawfordové.“

„Ta to nepochybně velmi uvítá, jistě se jí hodně uleví,“ řekla Fanny a snažila se, aby to vyznělo dostatečně vřele.

„Byla k tobě včera večer mimořádně milá. Cítím se jí za to velmi zavázán.“

„Prokázala mi opravdu velkou laskavost a já jsem ráda, že bude ušetřena nepříjemností…“

Nedokázala v tom velkomyslném tónu pokračovat. Svědomí jí vzalo vítr z plachet, ale Edmundovi to stačilo.

„Zajdu na faru hned po snídani,“ prohlásil, „jistě tu zprávu uvítají. A teď už tě nebudu déle zdržovat, holčičko drahá. Chceš si číst. Ale neměl jsem klid, dokud jsem si s tebou nepromluvil a nerozhodl se. Přemílal jsem to v hlavě celou noc. Neděláme dobře – ale takhle se tomu aspoň ulomí hrot. Jdu teď hned za Tomem, jestli je už vzhůru, ať to mám za sebou, a u snídaně se už sejdeme v rozjařené náladě, že spolu budeme třeštit všichni svorně. A ty se mezitím nejspíš vypravíš do Cíny. Jakpak si tam vede náš vyslanec lord Macartney?“ (Otevřel jeden ze svazků ležících na stole a zalistoval i v několika dalších.)

„A tady máš při ruce Crabbovy Povídky a Johnsonovy fejetony, kdyby tě ta velká kniha už unavovala. Moc se mi líbí, jak sis to tu zařídila, a jen odejdu, pustíš z hlavy všechny blázniviny s divadlem a sedneš si pohodlně ke stolku. Ale nezůstávej tu, kdyby ti bylo zima.“ Odešel, ale Fanny neměla na čtení, na Cínu a na pohodlí ani pomyšlení. Pověděl jí naprosto neočekávanou, nepochopitelnou a nepříjemnou novinu – hlava jí z toho šla kolem. Tak on bude hrát! Nejdřív to tak odsuzoval – oprávněně to odsuzoval, a přede všemi! Co všechno od něho vyslechla – vždyť viděla, jak se na to tváří, a uměla si představit, jak mu je. Je to možné? Edmund, a tak vrtkavý! Co si to namlouvá? Vždyť nemá pravdu! Ach bože! Všechno je to kvůli slečně Crawfordové. Vycítila její vliv v každém slově a drásalo jí to srdce. Pochyby a úvahy, jak se má sama zachovat, jimiž se předtím trápila, pod dojmem jeho slov umlkly a připadaly jí teď nedůležité. Horší trápení je zahnalo. Ať se děje co se děje, jí už na tom nezáleží, jak to skončí. Ať si na ni příbuzní naléhají, ona je proti tomu obrněna. Nemohou ji už ranit, a jestli jim bude muset nakonec

vyhovět, co na tom, teď už je to všechno jedno jediné velké trápení.

17. KAPITOLA

Pro Torna Bertrama a Marii to byl skutečně den vítězství. Ze by takhle triumfovali nad uvážlivým Edmundem, to by je bylo ani ve snu nenapadlo, a také se z toho patřičně radovali. Teď už nic nestálo v cestě tomu, co jim tolik leželo na srdci, a tak potají blahořečili žárlivosti – té totiž přičítali Edmundovu proměnu –a spokojenost byla dokonalá. Ať se Edmund třeba tváří jako kakabus a ať si říká, že se mu celý ten nápad nezamlouvá a že má vážné výhrady proti jejich hře, prosadili svou: bude hrát, a rozhodl se k tomu z důvodů ryze sobeckých. Edmund sestoupil z morálních výšin, odkud na ně předtím shlížel, a to je povznášelo i těšilo.

Chovali se k němu však navenek vzorně, střežili se dát najevo vítězoslávu – jen v koutcích úst jim to cukalo. Všichni si údajně oddechli, že se mezi ně nevetřel Charles Maddox, jako by bývali nuceni smířit se s jeho přítomností proti vlastní vůli. „Velmi si prý přáli omezit to na okruh rodiny. V přítomnosti cizího člověka by se necítili volně.“ A když Edmund na základě takového ujišťování vyjádřil naději, že podobně omezí i okruh diváků, ochotně mu slíbili vyhovět. Převládala dobrá vůle a povzbudivé úsměvy. Paní Norrisová se nabídla, že si vezme na starost jeho kostým, pan Yates ho ujistil, že závěrečná scéna s baronem dává možnost rozehrát temperament i cit, a pan Rushworth se ujal úkolu spočítat jeho promluvy.

„Možná,“ řekl Tom, „že by nám teď i Fanny spíš vyhověla.

Možná že bys ji dokázal přemluvit.“

„Ne, ta je pevně rozhodnuta. V žádném případě nebude hrát.“

„Hm! No prosím.“ A už o tom nepadlo ani slovo. Fanny se ale nadále cítila ohrožena a lhostejnost, jíž se proti nebezpečí obrnila, se znovu začínala hroutit.

Neméně úsměvů než na zámku uvítalo změnu Edmundova stanoviska na faře; slečně Crawfordové slušely přímo rozkošně a její okamžitá neskrývaná radost nad tím šťastným obratem na něho nutně zapůsobila zcela jednoznačně. – „Jednal správně, když se vžil do jejích pocitů, a je rád, že se tak rozhodl.“

Den ubíhal v příjemné, i když málo podložené všeobecné spokojenosti. Jedna výhoda z toho přece jen pro Fanny vyplynula: na přání slečny Crawfordové se dobrotivá paní Grantová uvolila převzít roli, která byla předtím vnucována Fanny – a to bylo to jediné, čím se ten den její srdce potěšilo, a dokonce i tahle novina, když jí to Edmund oznamoval, ji zabolela, protože za to vděčila slečně Crawfordové, slečna Crawfordová tu laskavě zasáhla, a její zásluha jí byla předestřena s aureolou obdivu. Fanny tedy nic už nehrozilo, ale bezpečí a klid na duši nekráčely tentokrát ruku v ruce. Prožívala všechno, jen ne klid. Nemusela si vyčítat, že se sama něčím provinila, ale kdeco ji znepokojovalo. Srdcem i rozumem neschvalovala Edmundovo rozhodnutí, nemohla najít omluvu pro jeho nedůslednost, trpěla, když viděla, jak je z toho šťastný.

Překypovala žárlivostí a rozhořčením. Slečna Crawfordová přicupitala s tak blaženým výrazem na tváři, že to Fanny cítila jako urážku, a když se k ní obrátila s přátelskými slovy, sotva jí dokázala klidně odpovědět. Všichni kolem ní byli rozjaření a plně zaujatí, úspěšní a důležití, každý měl nač soustředit pozornost, na roli, na kostým, na oblíbený výstup, na přátele a spoluúčinkující, všichni zaujatě rokovali a porovnávali anebo nacházeli rozptýlení v hravých nápadech, které si navzájem sdělovali. Jen ona sama tu seděla smutná a bezvýznamná, na ničem se nepodílela, a jestli odejde nebo zůstane, jestli se ponoří do jejich halasu, anebo před ním prchne do samoty Východního pokoje, ani to nepostřehnou a nebudou ji postrádat.

Měla pocit, že nic horšího ji ani potkat nemohlo. Paní Grantová je teď důležitou osobou, o její dobrotivé ochotě se mluvilo s uznáním, její přání a její volný čas byly respektovány – její přítomnosti se dožadovali – vyhledávali ji, dbali o ni a vážili si jí, a Fanny nakonec

hrozilo nebezpečí, že jí bude závidět tu roli, kterou místo ní přijala. Ale když se nad tím zamyslela, přece se vzpamatovala: pochopila, že paní Grantová má nárok na úctu, kterou by nikdo neprokazoval jí, a i kdyby ji kdovíjak velebili, nemohla by se z toho těšit, když by se účastnila činnosti, kterou už při pouhém pomyšlení na pana strýčka musí zavrhnout.

Fanny ale nebyla jediná, kdo v srdci svém skrývá žal, jak zanedlouho odhalila. I Julia trpěla, třebaže ne tak nevinně.

Henry Crawford si s ní jen zahrával, ona však přijímala, ba vyhledávala jeho galantnosti ještě dlouho poté, kdy by ji byla měla oprávněná žárlivost na sestru ze všeho vyléčit; a když už nemohla zavírat oči před skutečností, že dává přednost Marii, nevyvodila si z toho žádné rozumné důsledky: nedělala si starosti o Marii a její postavení, ani nevyvinula úsilí, aby se sama uklidnila. Převážně seděla pohroužena do chmurného mlčení, nic ji nerozveselilo, nic nezaujalo, žádný vtip nepobavil; snášela pouze, když se kolem ní točil pan Yates, s hranou veselostí se bavila jen s ním a tropila si posměšky z hereckého umění ostatních.

Několik dní poté, co se jí dotkl, snažil se Henry Crawford odčinit svou vinu obvyklým ohňostrojem dvorností a komplimentů, neleželo mu to ale tolik na srdci, aby vytrval, když párkrát narazil na chladné odmítání: brzy byl příliš zaneprázdněn divadlem, aby měl čas na víc než jeden flirt, a tak to nedorozumění pustil lhostejně z hlavy, anebo spíš usoudil, že je to vlastně dobře, protože se tím nenápadně zprostí všech nadějí, které v tom směru třeba nechovala pouze paní Grantová.

Ta neměla velkou radost, že Julia vypadla ze hry, že tu jen bezúčelně posedává, jelikož to pro ni zase ale nebylo tak důležité ke štěstí, usoudila, že Henry musí nejlépe vědět, co chce a co ne, a když ji s nejpřesvědčivějším úsměvem na světě ujistil, že ani on, ani Julia nikdy nepomýšleli na vážný vztah, jen ho znovu varovala před starší sestrou, kladla mu na srdce, aby neohrozil vlastní klid příliš vřelým obdivem, a pak se už jen spokojeně věnovala dění, jímž se mládež tak dobře zabavovala a které s tak zřejmou radostí vítali ti dva, na nichž jí zvlášť záleželo.

„Docela se divím, že se Julia nezamilovala do Henryho,“ poznamenala paní Grantová jednou k Mary.

„Ale zamilovala,“ odpověděla Mary nevzrušeně. „Řekla bych, že to postihlo obě sestry,“

„Obě? Ne, ne, to je vyloučeno. Nic takového mu nesmíš nasadit do hlavy. Pomysli na pana Rushwortha.“

„Připomeň raději slečně Marii, aby myslela na pana Rushwortha. Ta to spíš potřebuje. Já sama často myslím na majetek a příjmy pana Rushwortha a lituji, že nejsou v lepších rukou – ale na něho nemyslím nikdy. S takovým panstvím by mohl zastupovat zdejší hrabství v parlamentě – muž v takovém postavení nemusí mít ani žádné povolání, aby zasedal v parlamentě.“

„Předpokládám, že se v dohledné době poslancem stane. Až se sir Thomas vrátí domů, jistě pro něho volební okres co nevidět najde, jenomže zatím k tomu pana Rushwortha nikdo neměl.“

„Sir Thomas bude muset dokázat všelijaké divy, až se vrátí domů,“ poznamenala Mary po chvíli. „Vzpomínáš si na Ódu na tabák, v níž Hawkins Browne imituje Alexandra Pope?

‚Ó, vonné býlí, pěji zde k tvé chvále! Templářům skromnost dej, farářům rozsviť v hlavě!‘ Zparodovala bych tu parodii takhle: ‚Ctný sire, všichni koří se tvé slávě! Dětem dej majetek, Rushworthu

rozsviť v hlavě!‘“ „Až ho uvidíš v lůně rodiny, poznáš, že hraje tak rozhodující úlohu právem, o tom jsem přesvědčena. Citelně tu chybí, věř mi. Chová se vybraně a důstojně, jak se na hlavu takového domu sluší, a udrží je všechny v mezích. Lady Bertramová je bez něho ještě nanicovatější, a paní Norrisovou zvládne jen on. Jenom mi ale, Mary, neříkej, že Maria Bertramová miluje Henryho. Julia o něho nedbá, tím jsem si jista, protože jinak by nebyla včera večer tak okatě koketovala s panem Yatesem. Sblížili se sice s Marií, to je pravda, ale soudím, že je jí Sotherton příliš drahý, než aby mu byla nevěrná.“

„Nevsadila bych na pana Rushwortha ani pětník, kdyby se do toho Henry vložil, než se spolu vrátí od oltáře.“

„Jestli ho takhle podezíráš, musíme něco udělat, a jakmile skončíme s tím divadlem, promluvíme mu do duše, donutíme ho, aby

si rozmyslel, co chce, a pokud nemá vážné úmysly, pošleme ho načas pryč, i když je to náš milovaný Henry.“

Julia skutečně trpěla, i když to paní Grantová nepostřehla, stejně jako nic netušila většina jejích blízkých. Zamilovala se a nepřestala ho milovat, trápila se, jako se trápívají vřelé, temperamentní povahy, když se celým srdcem třebas nerozumně k někomu upnou, a jejich zklamání je navíc provázeno pocitem, že se stali obětí nečisté hry. Bolavé srdce jí jitřila zloba, a proto nacházela útěchu jen v hněvu. Sestra, s níž si dosud docela dobře rozuměla, se rázem stala její nepřítelkyní, odcizily se navzájem a Julia se neuchránila naděje, že vytrvalé flirtování oba nakonec pěkně vytrestá a že se Marii pořádně nevyplatí chování, které je ostudné vzhledem k ní samé i vůči panu Rushworthovi. Dokud se jejich zájmy nestřetly, žádná povahová vada ani rozdílnost v názorech nebránily sestrám, aby spolu byly zadobře, ale tváří v tvář této zkoušce se ukázalo, že jim chybí vřelý cit i zásadovost, aby dokázaly být velkorysé či spravedlivé, aby u nich převládl smysl pro čest nebo soucit. Maria se kochala svým vítězstvím a šla za svým cílem bez ohledu na Julii, a Julia, kdykoli viděla, jak Henry Crawford vyznamenává Marii svou přízní, vždycky znovu zadoufala, že nakonec přece jen vzplane žárlivost a dojde k nepokrytému maléru.

Fanny tohle do značné míry prokoukla a bylo jí Julie líto, navenek se ale proto nesblížily. Julia se jí nesvěřila a Fanny si nic nedovolila. A tak zůstaly obě trpitelky osamocené a spojovalo je pouze Fannyino porozumění.

Že si Juliina rozpoložení nevšimli ani bratři, ani teta, že slepě nechápali jeho skutečnou příčinu, musíme přičítat tomu, že každý z nich měl hlavu plnou svých starostí a nic jiného nevnímal. Tom se zcela soustředil na problémy kolem divadla a pomíjel všechno, co se toho bezprostředně netýkalo. Edmund se potácel mezi svou úlohou na divadle a v životě, mezi požadavky slečny Crawfordové a svým počínáním, mezi láskou a názorovou stálostí, a proto byl stejně nevšímavý jako bratr, a paní Norrisová byla natolik zaneprázdněna vyřizováním a dirigováním tisícera maličkostí kolem divadelního souboru, starostí o jednotlivé kostýmy a o zachovávání přísné hospodárnosti, za což jí nikdo ani nepoděkoval, a při sebelibé snaze

ušetřit nepřítomnému siru Thomasovi tu a tam půlkorunu neměla čas sledovat chování nebo chránit štěstí jeho dcer.

18. KAPITOLA

Všechno teď běželo jako na drátku: jeviště, herci, herečky i kostýmy společně spěli k vytčenému cíli, a třebaže už nevyvstaly žádné větší překážky, poznala Fanny v průběhu pár dní, že mezi účastníky nepřevládají stále jen radostné pocity a že nebude svědkem nepomíjivé svornosti a jásotu, jaké na ni zpočátku tak tíživě doléhaly. Každý si našel důvod k nevrlosti. Edmund jich měl celou řadu. Proti jeho vůli přibyl do Mansfieldu z města malíř kulis, čímž vzrostla vydání, a co horšího, zprávy o dění na zámku se rychle šířily, a jeho bratr, namísto aby si dal říci a zachoval soukromý ráz představení, zval každého, kdo se mu do cesty nachomýtl. Tom sám se durdil, že malíř kulis není se svou prací stále hotov, a těžko snášel nepříjemné čekání. Naučil se už svou úlohu, lépe řečeno všechny své úlohy, protože se ujal všech vedlejších postav, které se daly s lokajem spojit, byl už netrpělivý, aby se předvedl, a čím déle se to odkládalo, tím víc si uvědomoval bezvýznamnost všech svých rolí a začínal litovat, že se nerozhodli pro některou jinou hru.

Fanny, vždy vlídná a chápavá posluchačka a často * jediná posluchačka po ruce, musela vyslechnout všechny jejich stížnosti a lamentace. Tak jí bylo známo, že. podle obecného mínění pan Yates příšerně deklamuje, a pan Yates se jí svěřil, že se zklamal v Henry Crawfordovi, že Tom Bertram drmolí tak rychle, že mu není rozumět, že paní Grantová všechno kazí, protože se stále směje, Edmund se ještě nenaučil roli a nejhorší že je to s panem Rushworthem, který potřebuje nápovědu při každé promluvě. I to věděla, že chudák pan Rushworth se málokdy dočká toho, aby s ním

byl někdo ochoten zkoušet: postěžoval si jí stejně jako ostatní, a když sama viděla, jak se mu sestřenka Maria záměrně vyhýbá a jak zbytečně často zkouší první výstup s panem Crawfordem, děsila se jen toho, že za ní co nevidět přijde s další stížností.

Nejen tedy že se všichni ke své spokojenosti nebavili, ale každý prahl po něčem, co postrádal, a vyvolával nespokojenost ostatních. Každý měl roli buď příliš dlouhou, nebo příliš krátkou, nikdo nedával řádně pozor, nikdo si nepamatoval, z které strany má přijít, a jediný stěžovatel dbal domluvených pokynů.

Fanny usoudila, že jí divadlo přináší přinejmenším stejné potěšení jako komukoli z ostatních; Henry Crawford hrál výborně a ona se moc ráda na něho chodila koukat, když na jevišti zkoušel první výstup – navzdory rozrušení, které nad jistými promluvami prožívala kvůli Marii. Maria podle jejího mínění také hrála dobře, až příliš dobře, a po prvních pár zkouškách jejich výstupu už zpravidla přihlížela pouze Fanny – někdy jim vítaně posloužila jako nápověda, jindy jako obecenstvo. Pokud si to troufala posoudit, byl pan Crawford zdaleka nejlepším hercem ze všech: měl víc sebejistoty než Edmund, bystřejší kritický pohled než Tom, víc nadání a vkusu než pan Yates. Nebyl jí sympatický jako člověk, musela však uznat, že je z nich nejlepší herec, a v tomto bodě se od názoru ostatních příliš nelišila. Pan Yates měl ovšem výhrady, že je příliš umírněný a nedramatický, a nakonec nadešel ten den, kdy se k ní podmračeně otočil pan Rushworth a zeptal se jí: „Také se vám zdá, že je to takový zázrak? Mne teda namouduši nijak neokouzlil, a mezi námi, když se takový skrček nehezký rozhodne kralovat na jevišti, je to podle mne prostě směšné.“

Od této chvíle v něm znovu propukla někdejší žárlivost, kterou se mu Maria, skládající čím dál tím větší naděje v Crawforda, ani příliš nenamáhala rozmluvit, a vyhlídka, že pan Rushworth zvládne svých dvaačtyřicet promluv, byla čím dál tím mizivější. A že by se mu podařilo odříkat je aspoň trochu přijatelným způsobem, v to nedoufal nikdo krom jeho paní matinky. Ta litovala, že nedostal větší roli, a návštěvu Mansfieldu odložila do té doby, než přijdou na řadu všechny jeho výstupy, ale ostatní si nepřáli nic jiného, než aby si zapamatoval narážku a prvních pár slov a potom dokázal sledovat

nápovědu. Laskavá Fanny, které ho bylo líto, vynaložila velké úsilí, aby mu pomohla něco si zapamatovat, vymýšlela mu všelijaké pomůcky a rady, aby se mu to samovolně vtisklo do paměti, sama se přitom naučila jeho roli nazpaměť, u pana Rushwortha ale velký pokrok nezaznamenala.

Že jí přitom leckdy nebylo příjemně a že ji tísnily všelijaké obavy, to je jisté, avšak při tolika nárocích na její čas a služby si mezi nimi rozhodně nepřipadala zbytečná ani ztracená, jak její volné chvíle, tak zdroje jejího soucítění byly plně využity. Chmury, s nimiž na začátku hleděla do budoucnosti, se ukázaly neopodstatněné. Všichni ji občas potřebovali a málokdo se asi těšil takovému duševnímu klidu jako ona.

Také tu byla spousta šití, při němž bylo třeba přiložit ruku k dílu, a že podle paní Norrisové prožívá stejné zlaté časy jako ostatní, bylo zřejmé ze způsobu, jakým ji zmíněná dáma požádala o přispění.

„Pojď sem,“ Fanny,“ zavolala na ni, „krásně si teď užíváš, ale nemůžeš pořád jenom bloumat z jedné komnaty do druhé a nečinně přihlížet – potřebuji tě tady. Dřu a dřu, že padám únavou, abych si vymyslela, jak nastřihnout plášť pana Rushwortha, abych nemusela poslat pro další satén, a teď si říkám, že bys mi mohla pomoci dát ho dohromady. Jsou to jen tři sámky, ty budeš mít ušité za chvilinku. Já takové štěstí nemám, že bych to tu jen dirigovala. Nejlíp jseš na tom ty, to mi věř, ale kdyby nikdo nepřiložil rulcu k dílu víc než ty, nepostupovali bychom kupředu moc rychle.“

Fanny se o žádnou obhajobu nepokoušela a mlčky se ujala práce, ale její vlídnější tetinka Bertramová se jí ujala:

„Nediv se, sestro, že Fanny těší přihlížet: to víš, vidí něco takového poprvé – vždyť jsme obě kdysi také rády chodily do divadla – já mám pro ně slabost dodnes

– a jakmile budu mít volnou chvilku, půjdu se na ty zkoušky také podívat. O čem je ta hra, Fanny, ještě jsi mi to nepověděla.“

„Prosím tebe, sestro, jen se jí teď nevyptávej, Fanny není z těch, které dokážou povídat a pracovat zároveň. Je to o přísaze milenců.“

„Pokud vím,“ řekla Fanny tetince Bertramové, „budou se zítra večer zkoušet tři dějství, a tak byste měla příležitost uvidět všechny herce naráz.“

„Raději počkej, až pověsíme oponu,“ vložila se do toho paní Norrisová, „zítra či pozítří pověsíme oponu –hrát bez opony nemá smysl – a krk na to dám, že se podivíš, do jakých krásných girland je nařasená.“

Lady Bertramová byla zřejmě ochotna počkat. Fanny nesdílela tetinčinu vyrovnanost: ten zítřek jí stále ležel v hlavě – jestliže budou zkoušet tři dějství, Edmund a slečna Crawfordová poprvé vystoupí spolu

– třetí dějství zahrnovalo jejich výstup, na který byla zvlášť zvědavá – nemohla se dočkat a zároveň se děsila toho, jak to zahrají. Celý výstup byl o lásce – pán popisoval manželství z lásky a dáma mu na to odpovídala téměř vyznáním.

Znala ten výstup, pročítala ho stále znovu s pocitem bolesti i údivu a chvěla se nedočkavostí, jak zosobní scénu snad až příliš výmluvnou. Tušila, že si ji ještě nevyzkoušeli ani v soukromí.

Zítřek nadešel, plány na večer nedoznaly žádnou změnu a Fannyino rozčilení v očekávání věcí příštích nepolevovalo. Pilně šila pod dohledem tety Norrisové, ale přes všechnu mlčenlivou píli byla duchem nepřítomná, usouzená; kolem poledne pak unikla s prací do Východního pokoje, aby se nemusela podílet na další a podle jejího mínění zcela zbytečné zkoušce prvního dějství, jak to Henry Crawford právě navrhl, aby mohla být sama a vyhnula se panu Rushworthovi. Jak procházela halou, zahlédla oknem obě dámy z fary, ale to na jejím přání uchýlit se do ústraní nic nezměnilo. Pracovala a přemýšlela si nerušeně ve Východním pokoji asi čtvrthodinku, než se po jemném zaklepání objevila ve dveřích slečna Crawfordová.

„Jsem tu správně? – Ano, tohle je Východní pokoj. Drahá slečno Priceová, natisíckrát se vám omlouvám, ale přicházím vysloveně za tím účelem, abych vás poprosila o pomoc.“

Fanny, dost tím zaskočená, se snažila zdvořilostí dostát svému postavení zdejší paní a starostlivě pohlédla na čisté mříže studeného krbu.

„Děkuji vám, ale mně je docela teplo – přímo horko. Dovolte, abych se tu chvíli zdržela, a buďte od té dobroty a vyslechněte si mou roli v třetím dějství. Knížku mám s sebou, a kdybyste si to se

mnou vyzkoušela, byla bych vám nadosmrti zavázána. Chtěla jsem si to vyzkoušet s Edmundem – kvůli dnešnímu večeru – ale on je někde pryč, a kdyby tu i byl, já bych to s ním snad nedokázala, dokud se trochu neobrním, protože je tam několik míst – viďte, že budete tak dobrá!“

Fanny ji vlídně ujistila o své ochotě, třebaže se jí přitom hlas trochu chvěl.

„Nekoukla jste se někdy náhodou na tu scénu, kterou myslím?“ pokračovala slečna a rozevřela knihu.

„Zde to je. Nejdřív mi to ani tak nepřišlo – ale namouvěru – jen se podívejte, co říkám zde a také zde a zde. A přitom mu mám hledět do očí! Vy byste to dokázala? Ovšem je to váš bratranec, a v tom je velký rozdíl. Musím si to zkusit s vámi, abych si ze začátku mohla místo vás představit jeho, a pozvolna se snad té situaci přizpůsobím. Někdy míváte ve výrazu něco společného.“

„Ano? – Vynasnažím se, seč mi síly stačí – musím tu roli ale číst, protože bych z ní mnoho odříkat neuměla.“

„Spíš vůbec nic, že? Hru si samosebou vezmete vy. Tak podívejte, potřebujeme dvě židle, abyste je mohla na jevišti přenést dopředu. Třeba tyhle – moc dobré židle, ale spíš do učebny než do divadla – vhodnější k tomu, aby na nich poposedávaly a okopávaly je holčičky, když se učí moudrými býti. Co by tomu řekla vaše guvernantka a váš pan strýček, kdyby viděli, k čemu je použijeme? Kdyby sir Thomas tušil, co se tu děje, ten by se křižoval, protože se zkouší po celém domě. Pan Yates hřímá v jídelně. Slyšela jsem ho, jak jsem stoupala do schodů, a divadlo si samozřejmě zabrali ti neúnavní adepti hereckého umění Agáta a Frederik. Jestli ti to nezahrají dokonale, tak už nevím. Mimochodem, před pěti minutami jsem tam nakoukla, to dospěli právě k jednomu místu, kde se pokoušeli nespočinout si v objetí, a pan Rushworth tam byl se mnou. Měla jsem dojem, že se na to začíná tvářit trochu divně, a tak jsem se snažila bouřku zažehnat a zašeptala jsem mu: ‚Budeme mít skvělou Agátu, je v ní cosi tak mateřského, tak opravdově mateřského v hlasu i ve tváři.‘ To jsem dobrá, viďte? Hned se upokojil. A teď můj monolog.“

Začala recitovat a Fanny jí nahrávala se vší předpokládanou zdrženlivostí, jakou v ní zosobňování Edmunda mělo vyvolat, hlasem i zjevem ženskost sama, a proto nepříliš věrohodná jako muž. Vedle takového Anhalta slečně Crawfordové odvaha nechyběla a prošly spolu půlku té scény, když tu je vyrušilo další zaklepání a Edmund svým příchodem učinil zkoušení konec.

Překvapení, rozpaky i radost se při tomto nečekaném setkání vystřídaly na tvářích všech tří, a že Edmund přišel za stejným účelem jako slečna Crawfordová, rozpaky a radost těch dvou byly patrně trvalejšího rázu. I on si přinášel svůj text a hodlal poprosit Fanny, aby s ním přezkoušela jeho výstup a pomohla mu připravit se na večer, jelikož netušil, že slečna Crawfordová je v domě, a velká byla radost i vzrušení, že se takto náhodně sešli – porovnávali záměry – a společně vzdávali Fanny díky za její laskavou pomoc.

Fanny se jim vřelostí prožitku nemohla rovnat. Její nálada vlivem jejich rozjaření znatelně utrpěla, neboť vycítila, že u obou rychle klesá v zapomnění, a sotva se mohla utěšit vědomím, že ji oba vyhledali. Bylo zřejmé, že teď musí zkoušet spolu, Edmund to navrhl, naléhal, vemlouval se, až slečna, od počátku s neochotou nikoli neochvějnou, se přestala zdráhat – a Fanny pak už potřebovali pouze jako nápovědku a obecenstvo. Výslovně jí svěřili i úřad soudce a kritika, se vší vážností naléhali, aby využila jeho pravomocí a vytkla jim každou chybu, v ní se tomu ale všechno vzpíralo: nemohla, nepřiměla se k tomu, netroufala si nic takového –i kdyby měla všechny předpoklady ke kritickému zhodnocení, svědomí by jí nedovolilo vyjádřit nad něčím nelibost. Uvědomovala si, že jejich výstup přífiš prožívá, než aby se poctivě a bezpečně mohla vyjádřit k detailům. Stačí, když se svého úkolu zhostí napovídáním, a občas i to už přesahovalo její síly, protože se nemohla soustředit na text. Pozorovala je, až na všechno ostatní zapomněla, a v rozrušení nad Edmundem, který se do role čím dál tím víc vžíval, jednou zavřela knihu a odvrátila se právě v okamžiku, kdy by byl potřeboval pomoci. Přisoudili to pochopitelné únavě, děkovali jí a vyjadřovali účast, když ve skutečnosti zasluhovala účastenství větším právem, než jí mohli přiznat.

Konečně tu scénu odzkoušeli a Fanny se přinutila doplnit vlastní chválou komplimenty, jimiž zahrnovali jeden druhého. Když si pak o samotě všechno znovu v duchu vybavila, dospěla k závěru, že jistě podají výkon velmi přirozený a procítěný, a proto s ním budou mít úspěch a jí přitom bude srdce krvácet. Ať už to ale dopadne jak dopadne, bude si to muset dnes protrpět ještě jednou.

Ten večer se měla poprvé přehrát první tři dějství; paní Grantová a Crawfordovi slíbili, že se za tím účelem vrátí na zámek co nejdříve po obědě, a všichni zúčastnění se dychtivě těšili. Dobrá nálada převládala: Tom se radoval, že dospěli už tak daleko, Edmund od té dopolední zkoušky podléhal trvalému rozjaření, všechny podružné nesnáze jako by se rázem vyřešily. Vzrušení a netrpělivost se zmocnila všech: dámy se brzy zvedly od stolu, páni je záhy následovali, a až na lady Bertramovou, paní Norrisovou a Julii se všichni ihned nato odebrali do divadla, a když se postarali o nejlepší možné osvětlení, jaké nedokončený stav jeviště umožňoval, čekali jen na příchod paní Grantové a Crawfordových, aby se začalo.

Sourozenci Crawfordovi se dostavili krátce poté, ale bez paní Grantové. Ta prý nemůže přijít. Doktora Granta přepadla nevolnost – potřebuje mít manželku u sebe.

Jeho krásná švagrová s ním příliš nesoucítila. „Doktor Grant je nemocen,“ sdělila jim s ironickou vážností. „Ochořel hned poté, co mu kuchařka předložila bažanta. Připadal mu tuhý – vrátil svou porci nedotčenu – a od té chvíle trpí.“

To byla rána! Nepřítomnost paní Grantové jim udělala čáru přes rozpočet. Cenili si ji vždy pro její příjemné způsoby a vlídnou ochotu, ale právě teď ji naprosto nutně potřebovali. Bez ní nemohou hrát, nemohou uspokojivě zkoušet. Celý večer je ohrožen. Co si počnou? Tom jako chalupník si div nezoufal. A když tak chvíli podléhali bezradnosti, stočilo se několik pohledů k Fanny a z něčích úst zaznělo: „Nebyla by slečna Priceová tak hodná a nepřečetla tu roli?“ Hned se kolem ní shlukli, všichni ji prosili, a dokonce i Edmund pronesl: „Udělej to, Fanny, jestli ti to není příliš proti mysli.“

Fanny se ale stále zdráhala. Nemohla se s tou představou smířit. Proč nepožádají třeba slečnu Crawfordovou? Ach, proč jen se

neuchýlila do vlastního pokojíku, kde by bývala v bezpečí, namísto aby se přišla podívat na zkoušku? Vždyť věděla, že ji to jen rozruší a zabolí – věděla, že by se tomu měla vyhnout. Přivolala na sebe zasloužený trest.

„Stačí, když ty věty pouze přečtete,“ obrátil se na ni znovu Henry Crawford.

„A já bych na to jed vzala, že je umí slovo od slova nazpaměť,“ připojila se k němu Maria, „protože onehdy opravila paní Grantovou na dvaceti místech. Fanny, vždyť ty tu roli určitě umíš!“

Fanny nemohla tvrdit, že ji neumí – a když nepřestávali naléhat a Edmund opakoval svou prosbu a laskavým pohledem naznačil, že spoléhá na její* dobrou vůli, musela se podrobit. Zkusí, co dokáže. Víc nikdo nežádal – a tak tu stála s rozbušeným srdéčkem, zatímco ostatní se chystali začít.

Skutečně také začali – a zaujati vlastními hlasy nepostřehli halas v jiné části domu a měli už kousek odehraný, když se rozlétly dveře a v nich se objevila Julia se zděšením ve tváři. „Tatíček přijel!“ zvolala. „Stojí dole v hale.“

Jak popsat zděšení, které zavládlo mezi herci? Pro většinu z nich to byla zpráva výsostně hrůzyplná. Sir Thomas v domě! Nikdo o tom nezapochyboval – ani je nenapadlo, zda to není žert nebo omyl! Juliina tvář byla nesporným důkazem skutečnosti. Po prvních projevech překvapení zavládlo na půl minuty hrobové ticho: hleděli na sebe se zrůzněnými výrazy, téměř všichni s pocitem, že je to zásah osudu nanejvýš nevítaný, nevhodný, zlomyslný! Pan Yates v tom možná spatřoval pouze nepříjemné přerušení příjemného večera a pan Rushworth snad vítaný zásah Prozřetelnosti, ale všem ostatním ztěžkla srdce v té či oné míře výčitkami svědomí a mlhavými obavami, každému v duchu vyvstala otázka: „Co s námi bude? Co dělat?“ Byla to děsivá chvíle a děsivě jim doléhaly k sluchu odpovídající zvuky otvíraných dveří a přecházejících kroků. První se pohnula a znovu promluvila Julia. Žárlivost a rozhořčení vyprchaly: sobectví ustoupilo vědomí, že jsou všichni na jedné lodi; jenomže v okamžiku, kdy vtrhla do dveří, Frederik s oddaným pohledem naslouchal Agátině líčení a tiskl si přitom její ruku k srdci, a jakmile tohle spatřila a uvědomila si, že přes drtivý dopad jejích slov se od sestry nehnul a stále jí tiskne ruku, zachvělo se jí bolavé srdce pod další ránou, leknutím bledá tvář se zalila krví, Julia se otočila na podpatku a vyběhla z pokoje se slovy: „Já nemám proč se tatíčka bát.“

Její odchod vyburcoval ostatní: vedeni stejnou myšlenkou, že se něco musí stát, vystoupili vzápětí oba bratři. Padlo přitom jen málo slov, víc ale také nebylo třeba. Neshoda názorů byla v tomto případě

vyloučena: musí se okamžitě odebrat do salonu. Maria se k nim přidala se stejným úmyslem, v té chvíli ze všech tří nejkurážnější, neboť právě ta okolnost, která vyhnala Julii, poskytla jí přesladkou oporu. Že jí Henry Crawford dál tiskl ruku v takové chvíli, chvíli zvlášť výmluvné a významné, to si cenila nad celé věky nejistoty a obav. Viděla v tom nesporný důkaz vážných úmyslů, a proto byla hotova třebas i čelit otci. Ubírali se pryč, jako by ani nevnímali opakované otázky pana Rushwortha: „Mám jít s sebou? Neměl bych se k nim přidat? Snad by se slušelo, abych šel také?“ Sotva byli ze dveří, vyřešil Henry Crawford jeho dilema radou, aby rozhodně neváhal a šel složit poklonu siru Thomasovi teď hned, a poslal ho celého radostně vzrušeného za ostatními.

Fanny zůstala s Crawfordovými a panem Yatesem. Bratránkové a sestřenice si na ni ani nevzpomněli, a jelikož si sama ve své skromnosti činila jen pramalé nároky na laskavý zájem sira Thomase a vůbec ji nenapadlo, aby se čítala mezi jeho děti, ráda se teď chvíli zdržela, aby se trochu uklidnila. Lekla se a rozrušilo ji to víc než ostatní, protože měla povahu, kterou ani vědomí, že je bez viny, neuchránilo před trýznivými myšlenkami. Pokoušely se o ni mdloby, navyklý strach před panem strýčkem ji znovu zaplavil mocnou vlnou a při pomyšlení, co ho čeká, jí bylo líto jak jeho, tak téměř všech ostatních – a kvůli Edmundovi prožívala muka přímo nepopsatelná. Schoulila se na židli, kde v rozechvění zápasila s těmito myšlenkami, zatímco ostatní tři, prosti zábran, dávali průchod svému rozčarování, lamentovali nad tím nevítaným předčasným návratem jako nad velkou smůlou a nemilosrdně by byli nebohého sira Thomase nejraději viděli na lodi plující dvakrát tak dlouho nebo stále ještě na plantážích v Antigue.

Crawfordovi *se vyjadřovali procítěněji než pan Yates, jelikož měli o rodině Bertramových přesnější představu a uměli lépe odhadnout neblahé následky. Byli přesvědčeni, že je po divadle, tím že padají všechny jejich plány, zatímco pan Yates předpokládal, že došlo k přechodnému zdržení, že se jim pokazil pouze jeden večer, ba dokonce se zanášel nadějí, že by třeba mohli ve zkoušce pokračovat po čaji, až utichne rozruch s uvítáním a sir Thomas bude mít čas pobavit se tou podívanou. Crawfordovi se mu vysmáli, a

jelikož vzápětí shodně usoudili, že by bylo nejvhodnější tiše se vzdálit a nerušit rodinu v soukromí, pozvali pana Yatese, aby je doprovodil a strávil večer u nich na faře. Pan Yates, jenž nikdy nepobýval tam, kde by se příliš respektovala rodičovská práva či rodinné soukromí, usoudil, že nic takového není třeba, a Crawfordovým poděkoval. „Raději zůstanu zde,“ pravil, „abych mohl se vší parádou složit starému pánovi poklonu, když už přijel, a také si myslím, že by to nebylo pěkné vůči ostatním, kdybychom všichni utekli.“

Fanny se mezitím trošku vzpamatovala a právě si říkala, že by to třeba vypadalo neuctivě, kdyby déle váhala, když se ostatní dohodli a sourozenci ji požádali, aby vyřídila, že se omlouvají, a chystali se k odchodu. Poté se sama odebrala dostát své hrozivé povinnosti a předstoupit před pana strýčka.

Příliš brzy stanula přede dveřmi salonu, chvíli vyčkávala, vědoma si marnosti vší naděje, protože dveře jí zvnějšku ještě nikdy nedodaly odvahy, až v zoufalství stiskla kliku a světla salonu i celá shromážděná rodina se jí objevily před očima. Jen překročila práh, zaslechla své vlastní jméno. Sir Thomas se právě rozhlédl a zeptal se:

„Ale kde je Fanny? – Cože tu nevidím to děvčátko moje?“ A když ji spatřil, přešel k ní, láskyplně ji nazval „Fanny moje drahá“, něžně ji políbil, s očividným potěšením na ni popatřil a prohlásil, že hodně vyrostla. Užaslá a dojatá Fanny nevěděla, kam s očima. Úplně jí to vzalo dech. Ještě nikdy k ní nebyl takhle milý, tak mimořádně milý. Choval se docela jinak: mluvil překotně v radostném vzrušení a všechno, co se jí na jeho důstojném projevu jevilo tak hrozivé, se rozplynulo ve vlídnosti. Dovedl si ji ke světlu a znovu se na ni zadíval – poptal se jí po zdraví, ale hned se poopravil a poznamenal, že se ani ptát nemusí, protože její tvářička o tom dostatečně vypovídá. Jemný ruměnec totiž vystřídal předchozí pobledlost, a tak mu přirozeně připadalo, že vyrostla do zdraví i do krásy. Vyptal se potom i na její rodinu, především na Williama, a pod dojmem vší té laskavosti se v ní hned ozvaly výčitky svědomí, že ho dosud nedokázala víc milovat a že se na jeho návrat vůbec netěšila, a když si dodala odvahy a zvedla k němu oči a viděla, jak pohubl a že jeho vyprahlá, unavená, zestárlá tvář nese stopy vyčerpání a horkého

podnebí, srdce se jí nad ním sevřelo a zachvěla se, když si představila, jaké netušené nepříjemnosti ho patrně co nevidět zaskočí.

Sir Thomas byl duší celé společnosti, která se na jeho přání teď rozsadila kolem krbu. Měl plné právo ujmout se slova a překypující radost, že je zase doma mezi svými po tak dlouhém odloučení, mu dodávala neobvyklé výřečnosti: ochotně jim líčil, jakou měl cestu, a odpovídal na otázky obou synů skoro ještě dřív, než je stačili vyslovit. Jeho záležitosti v Antigue se poslední dobou s nečekanou rychlostí dobře vyřešily, proto mohl využít příležitosti a vrátit se soukromou lodí, namísto aby čekal na pravidelnou linku, a teď jede rovnou z Liverpoolu. Jal se jim líčit dopodrobna všechno, co udělal a co ho potkalo, všechny příjezdy a odjezdy;

seděl vedle lady Bertramové a rozhlížel se přitom s hlubokým uspokojením po tvářích kolem sebe – a nejednou vyprávění přerušil, aby je ujistil, jak si váží toho štěstí, že je všechny zastihl doma, když přijel tak nečekaně – že je tu má všechny kolem sebe, jak po tom toužil, ale napevno s tím počítat nemohl. Ani na pana Rushwortha nezapomínal: velmi přátelsky se s ním přivítal, vřele mu stiskl ruku a stále ho výslovně zahrnoval do všeho, co se soukromého dění na Mansfieldu týkalo. Pan Rushworth neměl odpudivý zevnějšek a sir Thomas byl hotov nalézt v něm zalíbení.

Nikdo z celé rodiny mu však nenaslouchal s potěšením tak nezkaleným jako jeho choť, která ho uvítala s upřímnou radostí a při jeho nenadálém příjezdu se ocitla ve stavu blízkém rozrušení, jaké za minulých dvacet let nepoznala. Skutečně se jí na pár minut téměř rozbušilo srdce, a dokonce i nadále jí pohnutí zjitřilo mysl natolik, že odložila ruční práci a přemístila mopslici ze své těsné blízkosti, aby mohla věnovat manželovi veškerou pozornost a půl pohovky. Jí žádné obavy radostný pocit nekalily: sama si během jeho nepřítomnosti vedla příkladně, utkala velký kus koberce, vyrobila kdovíkolik yardů třásní a byla by se bez váhání zaručila, že se mládež chovala vzorně a zaměstnávala se stejně užitečně jako ona. Proto na manžela hleděla s nelíčeným potěšením, ochotně poslouchala jeho vyprávění, které znělo tak zábavně a rozčeřilo jí zemdleného ducha natolik, až podlehla dojmu, že ho celou tu dobu

hrozně postrádala a jeho další nepřítomnost že by snad ani nepřečkala.

Paní Norrisová štěstí tak nezkalené jako sestra neprožívala. Ne že by ji trápily obavy, co tomu sir Thomas řekne, až se obeznámí se současným stavem svého domova: to ve své zaslepenosti nedomyslela a pouze z instinktivní opatrnosti smetla ze stolu růžový saténový přehoz páně Rushworthův, když švagr vstoupil do dveří, ale rozčilil ji způsob jeho návratu. Nic totiž neponechal na ni. Namísto aby ji dal vyvolat ze salonu, pozdravil se nejprve s ní a požádal ji, aby šťastnou novinu rozhlásila po domě, sir Thomas se nanejvýš rozumně spolehl na pevné nervy manželky i dětí, nehledal prostředníka v nikom než v lokajovi a jemu v patách vešel do salonu. Paní Norrisová měla pocit, že jí bylo upřeno poslání, s nímž odjakživa počítala, ať už by šířila zprávu o jeho příjezdu či úmrtí, a hotovila se tedy pilně pobíhat, když pobíhat nebylo proč, a dělala důležitou, když se od ní nevyžadovalo nic, než aby klidně seděla a mlčela. Kdyby býval sir Thomas aspoň svolný něco pojíst, byla by mohla běžet za hospodyní a trochu ji posekýrovat anebo protivně honit lokaje sem a tam, ale sir Thomas se vší rozhodností odmítl poobědvat: nechce prý nic než čaj, raději počká na čaj. Paní Norrisová ale nesložila zbraně a co chvíli vyrukovala s nějakým návrhem, a právě když plavba do Anglie dospěla k nejnapínavějšímu okamžiku a vrcholilo nebezpečí, že na loď zaútočí francouzští korzáři, vpadla do vyprávění, aby mu nabídla polévku. „Přece by vám talíř polévky udělal dobře, drahý sire Thomasi. Čaj, to nic není, vezměte si talíř polévky.“

Sir Thomas zachoval klid. „Pečujete stále stejně starostlivě o blaho ostatních, milá paní Norrisová,“ zněla jeho odpověď. „Ale já skutečně nemám chuť na nic než na čaj.“

„A co kdybyste tedy zazvonila na čaj teď hned, lady Bertramová, a pobídla Baddeleyho, ať si trochu po– * spíší, dává si dnes nějak načas.“ V tomto bodě prosadila svou a sir Thomas mohl ve vyprávění pokračovat.

Konečně se odmlčel. Vyčerpal všechny bezprostřední novinky a zřejmě mu teď ke spokojenosti stačilo zhlížet na své drahé, spočinout pohledem hned na tom, hned na onom, ale ticho netrvalo dlouho:

rozjaření probudilo v lady Bertramové dar výřečnosti a její děti pak s všelijakými pocity vyslechly: „Představte si, čím se mládež poslední dobou bavila, sire Thomasi: hráli divadlo. Všichni jsme žili jen pro divadlo.“

„Vskutku? A co jste hráli?“

„Oni vám to všechno vypovědí.“

„To všechno bude brzy vypovězeno,“ vložil se do toho rychle Tom s hranou nonšalancí, „ale není třeba s tím tatíčka unavovat hned teď. Dozvíte se to podrobně zítra, pane otče. Minulý týden, abychom se nějak zaměstnali a pobavili paní máti, jsme si nacvičili několik scének, nic víc. Od začátku října totiž skoro stále prší, takže jsme byli zavřeni tady v domě vždycky kolik dní za sebou. Od třetího jsem skoro neměl pušku v ruce. První tři dny jsme si slušně zastříleli, ale od té doby jsme se nemohli nikam vypravit. Prvního jsem prošel mansfieldskou oborou a Edmund pročesal mlází za Eastonem a přinesli jsme domů dohromady šest párů bažantů a byli bychom jich mohli dostat šestkrát tolik, ale chráníme vaše opeřence starostlivě jako vy sám, pane otče, jen se nebojte. Uvidíte, že vaše lesy jsou stejně bohaté na lovnou zvěř jako dřív. V životě jsem myslím v mansfieldském polesí neviděl tolik bažantů jako letos. Doufám, že si tam brzy sám zastřílíte, tatíčku.“

Nebezpečí bylo tedy protentokrát zažehnáno a Fanny, které se z rozrušení až udělalo mdlo, se vzpamatovala. Brzy nato lokaj začal prostírat k čaji, když v tom sir Thomas vstal, pravil, že už to nemůže vydržet, aby nenahlédl do své drahé pracovny, a na všechny znovu padl strach. Odešel, než ho stačili nějak připravit na změny, s nimiž se tam setká, a po jeho odchodu zavládla na chvíli panika. První promluvil Edmund:

„Musíme něco udělat,“ řekl.

„Nesmíme zapomenout na hosty,“ řekla Maria, která stále ještě cítila, jak si Henry Crawford tiskne její ruku k srdci, a na ničem jiném jí nezáleželo. „Kde jsi nechala slečnu Crawfordovou, Fanny?“

Fanny jim sdělila, že odešli, a vyřídila vzkaz.

„Chudák Yates tam tedy zůstal sám,“ zvolal Tom. „Dojdu pro něho. Může nám dost pomoci, až všechno vyjde najevo.“

Odebral se tedy do divadla a dospěl tam právě včas, aby byl svědkem, jak se jeho otec a přítel seznamují. Sira Thomase překvapilo, že v jeho pracovně hoří svíčky, a když se rozhlédl, upoutaly ho známky nedávného pobytu a jistý zmatek v rozestavění nábytku. Zvlášť ho zarazilo, že u dveří do pánského pokoje chybí knihovna, ale než měl čas si to v hlavě srovnat, uvrhly ho v úžas ještě větší podivné zvuky, které se k němu linuly od biliáru. Někdo tam velice zvučně rozprávěl –hlasem neznámým – a nejen rozprávěl, ale přímo řečnil. Přikročil ke dveřím – v té chvíli mu přišlo vhod, že jsou volně přístupné – otevřel je a zjistil, že stojí na jevišti, přímo proti deklamujícímu mladíkovi, který se snad na něho co nevidět vrhne. V témž okamžiku postřehl Yates sira Thomase a předvedl nejdokonalejší úlek za celou svou hereckou kariéru: Tom Bertram, který vstoupil protějšími dveřmi, měl co dělat, aby zachoval vážnou tvář. Důstojný výraz otcův a jeho úžas, když se poprvé v životě ocitl na jevišti, a pozvolná metamorfóza vášnivého barona Wildenhaima v uhlazeného, sebejistého pana Yatese, jenž se s omluvou uklání siru Thomasovi, to byla podívaná, skutečný dramatický umělecký zážitek, jaký by si byl Tom za nic na světě nenechal ujít. Bude to asi poslední – s největší pravděpodobností poslední výstup, který se na tomto jevišti odehraje, ale na působivější by se sotva vzmohli. Jejich divadlo vyvrcholí vpravdě heroicky.

Neměl ale čas, aby se v duchu bavil podobnými úvahami. Bylo nezbytné se k nim přidružit a usnadnit seznámení, a tak se s trapnými pocity svého úkolu ujal.

Sir Thomas přijal pana Yatese se zjevnou srdečností, jak se na pána domu slušelo, ale ve skutečnosti mu byla proti mysli jak nutnost se s tímto hostem seznámit, tak způsob, jakým k tomu došlo. Znal rodinu pana Yatese a jeho příbuzenstvo natolik, aby mu návštěva tohoto „důvěrného přítele“ z řady dalších „důvěrných přátel“ jeho syna nebyla vhod, a pouze blaženost, že je zase doma, a všechna shovívavost z ní plynoucí uchránila sira Thomase hněvu, že byl takto zaskočen ve vlastním domě, že sehrál směšnou roli, když se připletl mezi nějaké divadelní krámy, a že je okolnostmi přinucen smířit se s přítomností mladého muže, který v něm žádné sympatie nevzbuzuje

a jehož smělost, beztaktnost a výřečnost v prvních pěti minutách budila dojem, že z nich dvou je tu on více doma.

Tom vytušil, co otci táhne hlavou, a z celého srdce si přál, aby vždycky dával najevo své pocity takto umírněně. Sám teď nahlížel, že otec může mít jisté důvody k rozladění – že oprávněně zvedá oči k štukovanému stropu pánského pokoje, a když se mírným, ale vážným hlasem dotazuje, jaký osud stihl jeho biliár, omezuje se na velmi pochopitelnou zvědavost. Pár minut nemilých zážitků na všech stranách stačilo, a když sir Thomas natolik přemohl sám sebe, že několika nevzrušenými slovy odpověděl kladně na dychtivý dotaz páně Yatesův, jestli si to dobře nevymysleli, všichni tři pánové se spolu vrátili do salonu; sir Thomas s vážnější tváří, což nikomu neušlo.

„Přicházím z vašeho divadla,“ pravil vyrovnaně, když usedl,

„ocitl jsem se v něm poněkud nenadále. Je to hned vedle mé pracovny – dost mne to překvapilo, netušil jsem, že vaše herecké úsilí nabylo tak vážné podoby. Jeviště se ale jeví jako solidní práce, pokud jsem mohl posoudit při svíčkách, a slouží příteli Christopheru Jacksonovi ke cti.“ Poté by byl změnil téma, v klidu popíjel kávu a rozhovořil se o domácích záležitostech méně sporného zaměření, avšak pan Yates, nevybaven takovou vnímavostí, aby vycítil, jak to sir Thomas myslí, ani úctou, jemnocitem a taktem, aby respektoval, kam hostitel hovor zavede, a sám si mezi ostatními vedl co nejnenápadněji, mu nedovolil od divadla odbočit, mučil ho otázkami a poznámkami s tím souvisejícími, a nakonec ho donutil vyslechnout od začátku až do konce, jak se v Ecclesfordu dožil zklamání. Sir Thomas ho velmi zdvořile vyposlechl, ale mnohé z toho, co bylo řečeno, neladilo s jeho představami o slušnosti a v průběhu vyprávění se utvrdil v nepříznivém dojmu o panu Yatesovi a jeho způsobu uvažování, a když dovyprávěl, projevil mu účast pouze nepatrnou úklonou.

„A z toho se vlastně zrodilo divadlo u nás,“ řekl Tom po krátké úvaze. „Přítel Yates přivezl tu nákazu z Ecclesfordu a rozšířila se, jak se tyhle nákazy vždycky šíří – možná tím rychleji, že jste nás dříve v podobném úsilí dost podporoval. Kráčeli jsme ve starých šlépějích.“

Pan Yates se jal hned dále rozvíjet nit přítelovy promluvy, vypověděl siru Thomasovi, co už udělali a čemu se právě věnují, vylíčil mu, jak pojímali svůj úkol čím dál tím náročněji, jak šťastně překonali první těžkosti a jak slibně se nyní všechno jeví, a hovořil s tak slepým zanícením, že vůbec nepostřehl, jak mnozí z jeho přátel neklidně poposedávají, jak se tváří, neslyšel jejich nervózní pokašlávání, ba nevnímal ani výraz na té tváři, k níž se jeho oči upínaly, neviděl, jak sir Thomas vraští obočí a obrací vážný tázavý pohled na své dcery a na Edmunda, na toho nejdéle, a němě vznáší výtku, která mu tryskala přímo ze srdce. Vší vahou to doléhalo na Fanny, která se uchýlila se svou židlí za tetinku na pohovce a chráněna před zraky ostatních pozorně sledovala, co se tu odehrává. V životě by si byla nepomyslela, že otec přede všemi vyšle k Edmundovi tak vyčítavý pohled, a vědomí, že tak aspoň do jisté míry činí po právu, ji přímo drtilo. Sir Thomas mu říkal svým pohledem:

„Na tvou rozvahu, Edmunde, jsem spoléhal – jak mi to vysvětlíš?“ – V duchu padla před strýcem na kolena a z hrudi se jí vydralo zaúpění: „Jemu ne! Všem ostatním to vyčítejte, jen jemu ne!“

Pan Yatess řečnil dál: „Po pravdě řečno, sire Thomasi, zastihl jste nás uprostřed zkoušky, když jste se dnes večer navrátil. Procházeli jsme první tři dějství a celkem to nebylo nejhorší. Náš soubor se teď rozpadl, protože Crawfordovi se odebrali domů, takže pro dnešek už se nedá nic dělat, ale kdybyste nás zítra večer poctil svou přítomností, neobával bych se výsledného dojmu. Spoléháme na vaši blahovůli, chápete, jsme herci mladí a nezkušení, spoléháme na vaši blahovůli.“

„Blahovůli vám neodepřu, pane,“ odvětil sir Thomas vážně, „ale bez dalších zkoušek.“ A se smířlivým úsměvem dodal: „Vrátil jsem se domů, abych se oddával spokojenosti a blahovůli.“ Poté se obrátil ke všem ostatním dohromady a komukoli z nich položil pokojnou otázku: „V posledních dopisech z Mansřieldu jste se zmiňovali o sourozencích Crawfordových. Našli jste v nich příjemnou společnost?“

Tom jako jediný měl odpověď pohotově, protože k nim citově nepřilnul a nežárlil na ně ani z lásky, ani kvůli divadlu, a proto se o obou sourozencích mohl vyjádřit s uznáním: „Pan Crawford je velmi

příjemný, uhlazený mladík a jeho sestra roztomilé, půvabné, elegantní a bystré děvče.“

K tomu už pan Rushworth nemohl mlčet: „Neříkám, že není uhlazený, když se to tak vezme kolem a kolem, ale měl byste také povědět panu otci, že neměří víc než pět stop osm palců, jinak si bude myslet, že je to pěkný mužský.“

Sir Thomas nepochopil smysl těchto slov a zadíval se na budoucího zetě s jistým úžasem.

„A když už chcete slyšet, co si o tom myslím já,“ pokračoval pan Rushworth, „tak podle mého je to moc nepříjemné, pořád jen zkoušet. Všeho moc škodí, i toho dobrého. Divadlo už se mi tak nelíbí jako na začátku. Myslím, že je daleko lepší, když si takhle spokojeně spolu sedneme a neděláme nic.“

Sir Thomas se na něho znovu zadíval a odvětil s vlídným úsměvem: „S radostí zjišťuji, že na to máme oba podobný názor. Upřímně mne to těší. Ze já jsem opatrný a leccos domýšlím dál, že mám mnohé výhrady, které mé děti tak necítí, to odpovídá přirozenému běhu věcí, a stejně je pochopitelné, že si cením víc než oni rodinného klidu a domova jako útočiště před hlučnými radovánkami. Ale že i vy při svém mládí takové stanovisko zastáváte, to je chvályhodná přednost jak pro vás, tak pro všechny vám blízké, a já si dobře uvědomuji, co je to pro mne za výhodu, že mám v tomhle tak důležitého spojence.“

Sir Thomas hodlal vyjádřit názory pana Rushwortha výstižnějšími slovy, než by byl k tomu nalezl on sám. Viděl, že pan Rushworth patrně nebude žádný génius, ale ukáže-li se, že je to seriózní, rozšafný mladík, s názory zasluhujícími více uznání než jeho vyjadřovací schopnosti, byl ochoten si ho považovat. Někteří z přítomných nedokázali potlačit úsměv. Pana Rushwortha slova tak závažná docela zmátla, ale že se mu na tváři zračilo, co upřímně prožíval, totiž velká radost nad uznáním sira Thomase, a že potom už do hovoru příliš nezasahoval, udělal, co bylo v jeho silách, aby si jeho dobré mínění ještě nějaký čas udržel.

20. KAPITOLA

První, co Edmund nazítří učinil, bylo, že vyhledal otce a mezi čtyřma očima ho pravdivě informoval o celé záležitosti s divadlem: svůj vlastní podíl obhajoval jen natolik, jak to při střízlivém pohledu zasluhoval, a naprosto otevřeně doznal, že ty nepodstatné výhody, které jeho ústupek přinesl, jeho rozhodnutí dost zpochybňují. Snažil se, zatímco uznával svou vinu, aby ostatním nijak nepřitížil, avšak jen o jednom členu rodiny mohl promluvit, aniž jeho chování zpochybňoval či omlouval. „Všichni na tom neseme větší nebo menší podíl viny,“ řekl, „všichni až na Fanny. Ta jediná z nás na to měla od začátku správný názor a při něm také setrvala. Nesouhlasila s divadlem od první chvíle až do konce. Stále měla na paměti, jakými ohledy jsme vám povinováni. Fanny nemáte co vytknout.“

Sir Thomas odsuzoval nepatřičnost takového nápadu, uváděného ve skutečnosti v takové společnosti a v takové době, zcela jednoznačně, jak syn tušil; ba prožíval to tak hluboce, že to ani nepotřeboval mnohomluvně vyjádřit: stiskl si s Edmundem ruce, odhodlán zprostit se nepříjemných pocitů a co nejdříve zapomenout, jak na něho ostatní zapomněli, jen co se dům zbaví všech předmětů, které mu to připomínají, a zavládne tam znovu obvyklý pořádek. Rozhodl se, že ostatním dětem nebude nic vytýkat: přiklonil se k závěru, že vycítily, v čem pochybily, a nevystavil se riziku, že by si to ověřil. Když všechno rázem ukončí a všechny přípravy smete, jistě to pochopí.

Jedné osobě v domě však nemínil dát najevo své stanovisko jen takhle nepřímo. Neodpustil si, aby paní Norrisové nenaznačil své rozčarování, že svým vlivem nezabránila tomu, co rozumem jistě

odsuzovala. Mládež velmi nerozvážně pojala takový nápad, měli z toho mít sami lepší rozum, ale jsou mladí, a až na Edmunda podle jeho názoru ještě charakterově nevyhranění, a proto ho víc udivuje, že ona souhlasila s jejich nesprávným rozhodnutím, že přihlížela takovým nebezpečným zábavám, než že se mládež pro takové záměry a zábavy rozhodla. Paní Norrisová znejistěla a málem by byla snad i poprvé v životě ztratila řeč, jelikož jí bylo trapno doznat, že vůbec neviděla nepatřičnost toho počínání, která byla tak zřejmá siru Thomasovi, a nechtěla připustit, že na jeho děti nemá takový vliv a že by jim to třeba byla rozmlouvala nadarmo. Jediné východisko tedy viděla v tom, že sprovodí téma rozhovoru co nejrychleji ze světa a nasměruje myšlenky sira Thomase do slibnějších proudů. Měla pohotově velkou zásobu obratných slovních manévrů k vlastní chvále, aby pochopil, s jakou bedlivostí všestranně střežila zájmy jeho rodiny, že nelitovala námahy ani četných obětí, bez váhání vždy opustila vlastní krb a rychle přiběhla, pádnými důvody upozornila lady Bertramovou a Edmunda na nutnost ostražitosti a větší hospodárnosti v maličkostech, čímž zabránila značnému plýtvání a odhalila nespolehlivost nejednoho sloužícího. Ale její hlavní baštou byl Sotherton. Nejvíc spoléhala na slavné vítězství, že utvořila vztahy s Rushworthovými. V tomhle byla nezranitelná. Přisvojila si veškeré zásluhy o to, že obdiv pana Rushwortha k Marii dostal konkrétní podobu. „Kdybych byla nevyvinula promyšlené úsilí,“ prohlásila, „a nezařídila si, abych se seznámila s jeho paní matkou, a potom nepřiměla sestru, aby ji navštívila jako první, nic by z toho nepošlo – to je jisté, jako že tu sedím –, protože pan Rushworth je z těch milých, nesmělých mladíků, kteří potřebují hodně povzbudit, a dost děvčat na něho mělo políčeno, kdybychom byli složili ruce v klín a čekali. Ale já vytrhla do boje se všemi zbraněmi. Nedala jsem si pokoj, dokud jsem sestru nepřemluvila, a nakonec se mi to podařilo. Víte, jak je to do Sothertonu daleko, a bylo to uprostřed zimy, silnice skoro nesjízdné, ale přemluvila jsem ji.“

„Vím, že máte na mou choť i děti právem velký vliv, a tím víc mne pak zaráží –“

„Ach, drahý sire Thomasi, kdybyste věděl, jak tenkrát vypadaly cesty! Už jsem myslela, že neprojedeme, přestože jsme samosebou

měli čtyřspřeží, a vezl nás chudák starý kočí, z lásky a ochoty jel sám, ačkoli se sotva udržel na kozlíku, jak ho zlobí revma, však jsem ho léčila od svatého Michala. Nakonec jsem mu od toho odpomohla, ale celou zimu na tom byl špatně – a tohle byl ještě takový den – nedalo mi to, abych za ním nezašla, ještě než jsme vyjeli, a radila jsem mu, aby zůstal doma – on si právě nasazoval paruku, a já mu povídám: ‚Kočí, vy zůstaňte doma, milostivá lady i já budeme v dobrých rukou, víte, jak je Stephen rozvážný a Charles rajtoval náručního koně už tolikrát, že se jistě nemáme čeho bát.‘ Brzy jsem ale poznala, že je to marné. Jednou se rozhodl a bašta, a protože nerada naléhám a poroučím, tak jsem mlčela, ale srdce mi nad ním krvácelo při každém zakodrcání, kdykoli kočár nadskočil, a když jsme se dostali na tu hroznou vozovku za Stokem – byly tam umrzlé koleje a na kamenech sníh, no něco hrozného! – já s ním v duchu prožívala hotovou agónii. A což teprve chudáci koně! Jak ti se namáhali! Vy víte, že s koňmi já vždycky cítím. A když jsme dojeli pod sandcroftský vrch, víte, co jsem udělala? Budete se mi smát – ale já vystoupila a vyběhla nahoru pěšky. Tak to bylo. Snad jsem jim to o mnoho neulehčila, ale trochu přece, prostě jsem nemohla snést to pomyšlení, že si pohodlně sedím a vezu se na úkor těch nádherných zvířat. Hrozně jsem se tenkrát nachladla, ale toho jsem nedbala. Svého cíle jsem tou návštěvou dosáhla.“

„Doufám, že nám ty blízké svazky budou vždy připadat hodné vší námahy věnované k jejich navázání. Pan Rushworth svým vystupováním příliš neoslní, ale potěšilo mne, jak se včera večer v jisté věci vyjádřil –bylo vidět, že dává rozhodně přednost klidné rodinné pohodě před rušným zmatkem divadelního představení. Má zřejmě chvályhodné povahové sklony.“

„Ano, to je pravda, a až ho lépe poznáte, najdete v něm ještě větší zalíbení. Není to strhující osobnost, ale má tisíce dobrých vlastností a k vám vzhlíží s takovou úctou, že mne kvůli tomu kdekdo škádlí, protože převládá názor, že jsem mu to vštípila já. ‚Namouvěru, paní Norrisová,‘ povídá onehdy paní Grantová, ‚i kdyby byl pan Rushworth vaším vlastním synem, nemohl by sira Thomase více chtít.‘“

Sir Thomas se dal umluvit, udolán jejími vytáčkami a odzbrojen jejím lichocením: nakonec se musel spokojit se závěrem, že má-li něco odepřít těm, kdo jsou jejímu srdci blízcí, převáží u ní někdy náklonnost nad rozumem.

Měl ten den mnoho práce. Rozhovorům s členy rodiny věnoval jen zlomek času. Musel opět převzít otěže navyklého pořádku na Mansfieldu, promluvit si s hospodářským správcem a šafářem – prohlížet a počítat – a mezi tímto pracovním zaneprázdněním zašel do stájí a zahrad i na nejbližší pole; a že to byl muž činorodý a cílevědomý, nejenže tohle všechno stihl, než zaujal své místo v čele stolu při obědě, ale ještě přikázal tesaři, aby strhl, co donedávna stavěl v pánském pokoji, a malíře kulis s uspokojením viděl v duchu už někde za Northamptonem, jelikož jej propustil ze svých služeb hned zrána. Malíř kulis tedy zmizel, když stačil pouze zničit podlahu v jednom pokoji, zmazat kočímu všechny houby a zavinit, že pět služtiček lelkovalo a reptalo, a sir Thomas choval naději, že za pár dní zmizí všechny Vnější stopy toho, co bylo, včetně všech brožovaných sešitů hry Přísaha milenců, protože házel do ohně každý, na který mu padl zrak.

Pan Yates konečně začínal chápat, co má sir Thomas v úmyslu, ačkoli příčiny jeho počínání mu zůstávaly utajeny. Byli si s přítelem dopoledne zastřílet a Tom využil té příležitosti, aby se mu omluvil za otcův osobitý postoj a také mu objasnil, co může očekávat. Pan Yates to nesl těžce, a nebylo divu. Zažít podruhé stejné zklamání, to je smůla skutečně nevídaná, a rozhořčilo ho to tak, že nebýt vřelé náklonnosti k příteli a k mladší sestře onoho přítele, měl ten dojem, že by si vzal urozeného pána na paškál, vysvětlil mu, že postupuje nemoudře, a přiměl ho, aby zaujal trochu rozumnější stanovisko. Byl k tomu rozhodně odhodlán celou tu dobu, kterou trávili v mansfieldském polesí, i cestou domů, ale sir Thomas měl v sobě cosi velmi působivého, a tak když zasedli k stejnému stolu, považoval pan Yates náhle za vhodnější nechat ho, ať si prosadí svou a nese pak následky své pošetilosti. Poznal už četné nepříjemné otce, často narazil na nemilé překážky, které jednomu kladli do cesty, ale žádný příslušník té čeledi nebyl tak nepochopitelný moralista a neslýchaný tyran jako sir Thomas. Nesmířil by se s ním, nebýt jeho dětí, a tak sir

Thomas vděčil pouze své krásné dceři Julii za to, že pan Yates laskavě hodlal setrvat pod jeho střechou ještě pár dní.

Večer ubíhal na pohled pokojně, ačkoli snad ve všech duších bouřil nepokoj, a hudba, o niž sir Thomas požádal dcery, pomohla zastřít nedostatek skutečné harmonie. Maria tajila hluboké rozrušení. Pro ni bylo nesmírně důležité, aby se jí Crawford neprodleně vyznal, a hněvalo ji, že uplynul celý den, aniž se k tomuto cíli přiblížila. Čekala ho od rána a nepřestávala ho čekat ani večer. Pan Rushworth se dopoledne vydal na cestu, aby tu velkou novinu oznámil v Sothertonu, a ona v sobě s láskou živila naději, že se co nevidět ukáže zbytečné, aby se ještě namáhal vracet. Nikdo z fary se však neukázal – ani živá duše – a rovněž tak nedostali žádnou zprávu krom přátelského přípisu paní Grantové, jímž blahopřála lady Bertramové. Bylo to za řadu týdnů poprvé, kdy se obě rodiny ani nespatřily. Od počátku srpna dosud nikdy neuběhlo čtyřiadvacet hodin, aby se tak či onak nesetkali. Byl to takový smutný, ustaraný den, a po něm přišel zítřek neblahý sice jinak, ale rozhodně ne v míře snesitelnější. Po krátké chvíli horečnaté radosti následovaly hodiny krutého utrpení. Henry Crawford se znovu objevil: přišel s doktorem Grantem, jenž si přál sira Thomase uvítat, v poměrně časnou hodinu a byli uvedeni do ranního pokoje, kde byla přítomna většina členů rodiny. Krátce nato vešel sir Thomas a Maria v radostném vzrušení sledovala, jak je muž, jehož miluje, představován jejímu otci. Nepopsatelné pocity jí přitom háraly v duši, a stejně tak i pár minut poté, když zaslechla, jak se Henry Crawford, jenž seděl mezi ní a Tomem, bratra tiše ptá, zda je naděje, že by se po nynějším vítaném přerušení (obrátil zdvořilý pohled k siru Thomasovi) opět věnovali divadelní činnosti, protože v tom případě by si to zařídil, aby se do Mansfieldu vrátil, kdykoli by ho na jevišti bylo třeba: odjíždí totiž co nevidět, protože se má sejít s panem t strýcem v Bathu, ale kdyby byla naděje, že se opět začne s divadlem, považoval by závazky k ostatním za nejpřednější, všechno ostatní by tomu muselo ustoupit, vymínil by si u pana strýce, že se musí vrátit do Mansfieldu, kdykoli bude třeba. Hra nesmí ztroskotat na tom, že by právě on nebyl přítomen a nemohl se umout své role.

„Přijedu z Bathu, Norfolku, Londýna, z Yorku –kdekoli právě budu, do hodiny se vypravím na cestu, dáte-li mi vědět.“

Ještě že mu na tuhle promluvu odpovídal Tom a ne jeho sestra. Tom opáčil zcela klidně: „Škoda že odjíždíte, ale co se naší hry týká, je po všem – nadobro po všem“ (a zahleděl se výmluvně na otce).

„Malíře poslal pryč včera a do zítřka nezůstane po našem divadle ani stopy. – Věděl jsem od začátku, jak to dopadne. – Na Bath je brzy. – Nikdo tam ještě nebude.“

„Pan strýc tam zpravidla jezdívá touhle dobou.“

„Kdy se vydáte na cestu?“

„Možná že dnes dojedu až do Banbury.“

„U koho ustájíte koně v Bathu?“ zněla další otázka, a zatímco probírali tuhle okolnost, Maria, jíž nechyběla hrdost ani odhodlanost, se vzchopila, aby čelila své účasti na rozhovoru s přijatelným klidem. Brzy nato se obrátil i k ní, zopakoval většinu z toho, co už řekl,

ale dodal tomu něhyplnější zabarvení a silnější příměs lítosti. Co jí ale byly platné něha a lítost? Odjíždí – i kdyby neodjížděl z vlastní vůle, hodlá se z vlastní vůle nevrátit, protože až na to, čím je povinován strýci, o všech ostatních závazcích rozhoduje sám. – Ať si mluví o povinnosti – ona ví, že se rozhodl pro volnost. – Jak horoucně si tiskl její ruku k srdci! – Ta ruka i jeho srdce zkameněly! Hrdost jí byla oporou, ale v duši krutě trpěla. Nemusela však dlouho snášet trýzeň z rozporu mezi jeho slovy a činy, ani pohřbívat rozbouřené city pod příkrovem společenské nutnosti, protože obecné zdvořilostní fráze si brzy vyžádaly jeho pozornost a návštěva na rozloučenou, jak se ukázalo, zakrátko skončila.

Byl pryč – naposledy se dotkl její ruky, na odchodu se jí uklonil a ona mohla okamžitě hledat útěchu v samotě. Henry Crawford byl pryč – vzdálil se ze zámku a dvě hodiny nato i z farnosti, a tak pohasly všechny naděje, které ze sobecké domýšlivosti roznítil v Marii a Julii Bertramových.

Julia se z jeho odjezdu mohla zaradovat. Jeho společnost jí začínala být nepříjemná, a když ho Maria nedostala, spokojila se s tím a neprahla už po další pomstě. Nechtěla zrazenou sestru vystavit ještě odhalení. Když Henry Crawford odjel, dokázala sestru i politovat.

Fanny se z té noviny zaradovala z čistších pohnutek. Dozvěděla se to u oběda a viděla v tom hotové požehnání. Všichni ostatní pohovořili o Crawfordově odjezdu s politováním, jeho přednostem se dostalo ocenění různě procítěného, od upřímné, osobně zbarvené Edmundovy chvály až k lhostejnosti jeho matinky, pronášející otřelé fráze. Paní Norrisová koukala s údivem, že z jeho lásky k Julii není nic, a div si nevyčítala, že tu známost asi dost neprosazovala – když se ale musela starat o tolik jiných věcí, nemohla ani osoba tak čiperná všechno stačit.

Za pár dní se rozloučil i pan Yates. O jeho odjezd stál sir Thomas nejvíce: přál si být se svou rodinou sám, a v tomto případě by přítomnost cizího člověka i mnohem sympatičtějšího než pan Yates působila rušivě, ale ten povrchní, sebejistý, rozmařilý povaleč ho jen a jen dráždil. Vzbuzoval v něm nelibost už sám o sobě, ale jako přítel Tomův a ctitel Juliin ho popouzel přímo nesnesitelně. Siru Thomasovi bylo zcela lhostejné, zdali pan Crawford odjede či zůstane, ale panu Yatesovi přál šťastnou cestu, když ho doprovázel halou ke dveřím, s upřímným zadostiučiněním. Pan Yates setrval, dokud se nepřesvědčil, že na Mansfieldu vzalo za své všechno, co se jejich divadla týkalo. Po jeho odjezdu zavládla v sídle opět střízlivá atmosféra, jaká tam bývala domovem, a sir Thomas doufal, když ho vyprovázel, že se teď zbaví toho nejhoršího, co na neblahý záměr může upomínat.

Paní Norrisové se ještě podařilo odstranit mu z očí jeden předmět, který by ho byl mohl rozrušit. Oponu, kterou tak důmyslně a úspěšně pořídila, odnesla do svého domku, kde náhodou právě vyvstala potřeba zeleného sukna.

21. KAPITOLA

Sir Thomas vnesl svým návratem do života na zámku výrazné změny a netýkalo se to jen Přísahy milenců. Pod jeho vládou byl Mansfield docela jiný. Když se někteří blízcí přátelé vytratili a nejednomu z ostatních padl stín na duši, zavládla v porovnání s minulostí nuda a střízlivou rodinnou atmosféru zřídkakdy co oživilo. Styky s farou téměř ustaly. Sir Thomas, jenž vždycky dost váhal s kýmkoli se sblížit, si v této době zvlášť nepřál pěstovat společenské styky, s jedinou výjimkou: pouze Rushworthovi měli přístup do jeho rodiny.

Edmund se ani nedivil, že na to otec nahlíží takhle, a nelitoval ničeho krom přerušení styků s Grantovými. „Ti mají přece jistá práva,“ poznamenal jednou k Fanny. „Připadá mi, že k nám patří – že jsou mezi námi doma. Škoda že otec dost nevycítil, s jakou péčí se věnovali matce a sestrám, když byl pryč. Obávám se, že se budou cítit přehlíženi. Ovšem otec je skutečně dobře nezná. Když opouštěl Anglii, nebyli zde ještě ani rok. Kdyby je byl poznal blíž, stál by po zásluze o jejich společnost, protože jsou to přesně takoví lidé, jací by se mu zamlouvali. Když jsme tu jen tak mezi sebou, vyvstává občas potřeba jistého oživení: sestry nemají náladu, Tom bývá nervózní. Manželé Grantoví by nás rozptýlili a večery by ubíhaly příjemněji všem, otce nevyjímaje.“

„Myslíš?“ řekla Fanny. „Podle mého si pan strýček nepřeje přizvat nikoho. Myslím, že si cení právě té tiché pohody, o které hovoříš, a že nechce nic jiného, než si odpočinout v lůně své rodiny. A mně se nezdá, že by u nás bylo smutněji než dřív, tedy než pan strýček odjel do ciziny. Pokud skvzpomínám, bývalo to takhle

vždycky. V jeho přítomnosti jsme se nikdy mnoho nenasmáli, a pokud se tu něco změnilo, tedy snad jen to, co taková dlouhá nepřítomnost s sebou obvykle přináší. Cítíme jistý ostych. Ale nevzpomínám si, že by tu dřív po večerech probíhala veselá zábava, leda když pan strýček odjel do Londýna. Mládež se asi nikdy příliš hlučně nebaví, když ti, k nimž vzhlíží s úctou, dlí doma.“

„Řekl bych, že máš pravdu, Fanny,“ odvětil po krátké úvaze.

„Ano, naše večery spíš opět přijaly dřívější podobu, než aby se nějak změnily. Nezvyklé na nich bylo, že tu bývalo živo. – Jak výrazně se pár týdnů vtiskne do paměti! Připadá mi teď, jako bychom byli takhle nikdy nežili.“

„Já jsem asi vážnějšího povahového založení než ostatní,“ řekla Fanny. „Mně ty večery zdlouhavé nepřipadají. Moc se mi líbí, když pan strýček vypráví o Západní Indii. Vydržela bych ho poslouchat celé hodiny. Bavím se přitom lépe, než když se děje nevímco – ale já mám asi trochu zvláštní povahu, pokud to tak smím říci.“

„Proč bys to nesměla říci?“ usmál se. „Chceš slyšet, že tvá povaha je zvláštní jen větší dávkou moudrosti a taktu? Vždyť víš, Fanny, že ode mne se lichotek nedočkáš – ani ty, ani kdo jiný. Jdi za otcem, jestli chceš slyšet něco lichotivého. Ten ti vyhoví. Zeptej se ho, co o tobě soudí, a uslyšíš komplimentů ažaž: budou se sice většinou týkat tvého zevnějšku, ale smiř se s tím a doufej, že ho po jistém čase upoutá i krása tvého ducha.“

Takové řeči nebyla Fanny zvyklá slýchat, a proto upadla do velkých rozpaků.

„Zkrátka a dobře, tvůj strýček zjistil, že z tebe vyrostlo rozkošné děvče, drahá Fanny. Kdokoli jiný než já by ti to vylíčil barvitěji a každá jiná než ty by se cítila dotčena, že ji ostatní nepovažovali za rozkošné děvče už dříve, ale pravda je, že jsi strýce předtím nijak zvlášť nezaujala, a teď tě obdivuje. Prý máš tak jemnou pleť! A jak ti tvářička prokoukla! A tvá postava! – Ale, Fanny, neklop oči, vždyť to říká jen strýček! Jestli se budeš stydět, když po tobě se zalíbením kouká strýček, jak potom ve světě obstojíš? Musíš se obrnit a smířit s pomyšlením, že stojíš za podívání. Snaž se, aby ti nevadilo, že z tebe bude půvabná mladá žena.“

„Ach, nemluv tak, nemluv tak!“ zvolala Fanny rozrušeně i z příčin, jichž si nebyl vědom; když to viděl, přestal ji škádlit a dodal už vážně: „Strýček na tebe zhlíží s všestranným uznáním a já bych si jen přál, aby sis s ním častěji povídala. Když se večer sesedneme, tak většinou mlčíš.“

„Ale já s ním přece mluvím víc než dřív! Určitě! Neslyšel jsi, jak jsem se ho včera ptala na obchod s otroky?“

„Zaslechl jsem to – a doufal jsem, že budou následovat i další otázky. Strýčkovi by to bylo dělalo dobře, kdyby ses ho byla vyptávala.“

„Byla bych to udělala moc ráda – jenomže padlo takové mrtvé ticho! A protože tam sestřenky seděly jako zařezané a nejevily pražádný zájem o to, co se mluvilo, nechtěla jsem – bála jsem se, aby to nevypadalo, že na sebe chci strhnout pozornost na jejich úkor, kdybych projevovala zvědavost, co nám pan strýček ještě poví, a radost, že se něco dovídám, když by o to asi stál spíš u svých dcer.“

„Slečna Crawfordová měla pravdu v tom, co o tobě onehdy říkala

– prý jí připadá, že máš stejně velký strach z uznání a chvály jako jiné ženy z toho, že si jich nikdo nevšimne. Hovořili jsme o tobě na faře a ona to vyjádřila těmito slovy: ‚Má mimořádně bystrý postřeh. Umí odhadovat povahy jako nikdo druhý. U tak mladé dívky je to pozoruhodné.‘ Tobě rozhodně rozumí lépe než většina z těch, kteří tě znají odedávna, a co se ostatních týká, postřehl jsem podle občasných vtipných poznámek, které jí uklouzly v nestřežených okamžicích, že by uměla nejednoho z nás výstižně popsat, kdyby jí v tom nebránil takt. To bych rád věděl, co si myslí o našem otci! Jistě obdivuje jeho impozantní zjev a uhlazené, důstojné a zásadové chování, ale že ho vídá tak zřídka, možná že jí jeho rezervovanost připadá až přehnaná. Kdyby měli příležitost být častěji pospolu, jsem si jist, že by v sobě navzájem nalezli zalíbení. Otce by pobavil její temperament – a ona je dost bystrá, aby ocenila jeho schopnosti. Skoda že se nestýkají častěji! –Doufám, že se neobává nějakých výhrad z jeho strany.“

„Může si být jista, že si získala náklonnost všech ostatních, a proto sotva propadne takovým obavám,“ podotkla Fanny se sotva slyšitelným povzdechem. „A že si sir Thomas přeje užít nejprve své

rodiny, to je pochopitelné a nic z toho nemůžeme vyvozovat. Po čase se znovu začneme stýkat jako dřív, tedy s přihlédnutím k roční době.“

„Tohle je první říjen, který od dob útlého dětství tráví na venkově

– Tunbridge ani Cheltenham totiž za venkov nepovažuje. A listopad je ještě horší měsíc, a mně je jasné, že si paní Grantová láme hlavu, jak to zařídit, aby jí v Mansfieldu během nadcházející zimy nebyla dlouhá chvíle.“

Fanny by k tomu byla mohla leccos podotknout, považovala však za moudřejší zůstat zticha a neupozorňovat na rozličné schopnosti slečny Crawfordové, na její vzdělanost, temperament, a jak je oblíbená mezi přáteli, aby jí přitom neuklouzla nějaká zdánlivě nelichotivá poznámka. Za to, jak o ní slečna Crawfordová hezky mluví, zasluhuje si od ní přinejmenším vděčnou zdrženlivost, a tak raději převedla řeč na jinou kolej.

„Zítra obědváte myslím s panem strýčkem v Sothertonu, ty a Tom. Doma nás zůstane tak málo! Doufám, že pan strýček si dobré mínění o panu Rushworthovi ještě uchová.“

„To je vyloučeno Fanny. Po zítřejší návštěvě si svůj názor o něm nezbytně poopraví, protože strávíme v jeho společnosti pět hodin. Děsím se toho úmorného dne, který nás čeká, a nejvíc se děsím, jaký dojem si z toho odnese otec. Nemůže před skutečností dlouho zavírat oči. Je mi jich líto všech, a hodně bych dal za to, kdyby se byl Rushworth s Marií nepoznali.“

V tom směru opravdu čekalo sira Thomase zklamání. Ani při nejlepší vůli ze své strany a vší zbožné úctě páně Rushworthově nemohl nevidět, jak se věci mají – že budoucí zeť je mladík nevalných osobních kvalit, že se nevyzná v praktických záležitostech a nemá žádné vzdělání, že názorově tápe a zřejmě si to ani sám neuvědomuje.

Představoval si ženicha své dcery docela jinak, a jak si začal dělat starosti o Marii, snažil se pochopit její vztah k němu. Už při letmém pozorování seznal, že lhostejnost je jeho nejpozitivnější složkou. Chovala se k panu Rushworthovi přezíravě a chladně. Tohle přece nemůže být láska, usoudil sir Thomas. Rozhodl se, že si s ní vážně promluví. Svazek by to byl velmi výhodný, zasnoubení trvá už

dlouho a je veřejně známo, ale ani z těchto důvodů nemůže ohrozit dceřino životní štěstí. Možná že se panu Rushworthovi zaslíbila příliš brzy, a když ho lépe poznala, tak toho lituje.

Sir Thomas k ní tedy promluvil vážně, ale vlídně: svěřil se jí se svými obavami, chtěl slyšet, co by si přála ona sama, nabádal ji, aby mu to upřímně a otevřeně sdělila, a ujistil ji, že je ochoten čelit každé nepříjemnosti a že to zasnoubení zruší, jestli se trápí při pomyšlení na jeho dovršení. Sám to za ni vyjedná a zprostí ji všech závazků. Maria chvíli sváděla vnitřní boj, když ho poslouchala, ale jen chvíli: otec domluvil, a hned vzápětí byla s to dát mu rozhodnou a navenek zcela klidnou odpověď. Poděkovala mu za jeho láskyplnou otcovskou péči a ujistila ho, že se mýlí, ona že si vůbec nepřeje zasnoubení zrušit, ani si není vědoma, že by u ní došlo k nějaké změně v názorech či citech od chvíle, kdy se zasnoubila. Upřímně si pana Rushwortha váží pro jeho povahu a charakter a vůbec nepochybuje, že s ním bude šťastná.

Sir Thomas byl spokojen – snad až příliš ochotně se s tím spokojil a nenaléhal dál, aby prosadil svůj názor. Byl by se těch vyhlídek vzdával s těžkým srdcem, a v duchu nyní uvažoval takto: Pan Rushworth je mladý a lecčemu se ještě přiučí – v dobré společnosti rozhodně mnohé pochytí, a když Maria s takovou jistotou očekává, že s ním bude šťastná, říká to nezaslepena láskou, a proto by jí měl věřit. Není patrně příliš citově založena, ani to u ní nepředpokládal, ale přesto může žít spokojeným životem, a pokud se přitom obejde bez manžela oslnivého a vynikajícího, pak všechny ostatní výhody jsou na její straně. Družná mladá žena, která se nevdává z lásky, si obvykle uchová úzká pouta k vlastní rodině, a že je ze Sothertonu do Mansfieldu tak blízko, bude ji domov stále vábit a stane se jí zdrojem vítaného a nevinného rozptýlení. Takhle a podobně rozumoval sir Thomas a byl rád, že unikl trapným nepříjemnostem kolem rozchodu, všemu podivování, dohadům a výčitkám s tím nutně spojeným, lichotilo mu, že zajistil sňatek, jenž přispěje k jeho vlastní váženosti a vlivu, a blahořečil osudu, že dcera Maria má povahu k tomu účelu velmi vhodnou.

I Marii rozhovor s otcem uspokojil. Při svém duševním rozpoložení byla ráda, že si svůj úděl navěky zpečetila – že se znovu

zaslíbila Sothertonu – že nedopřeje Crawfordovi to zadostiučení, aby ovlivnil její konání a připravil ji o skvělou partii; odcházela od otce s hrdým odhodláním a jen si umiňovala, že napříště se musí chovat k panu Rushworthovi obezřetněji, aby otec opět něco nevytušil.

Kdyby se byl sir Thomas obrátil na dceru hned poté, co Henry Crawford opustil Mansfield, v těch prvních třech čtyřech dnech, než se rozbouřené city uklidnily, než se vzdala vší naděje a rozhodla se vzít opět na milost jeho soka, možná že by od ní byl slyšel jinou odpověď, ale když dny plynuly a Crawford se nevracel – neposlal žádný dopis ani zprávu – nic nenaznačovalo, že by si to byl rozmyslel, ani neopravňovalo naději, že odloučení vykoná své –, uklidnila se duševně natolik, že mohla hledat útěchu v hrdosti a sebetrýznivé pomstě.

Je kvůli Henrymu Crawfordovi nešťastná, ten se to ale nesmí dovědět a nesmí ji navíc ještě zostudit, připravit o dobré jméno a budoucí blahobyt. Nebude se kochat pomyšlením, jak se pro něho trápí v zapadlém Mansfieldu, jak zahodila Sotherton i Londýn, majetek a nádheru jen kvůli němu. Majetek nabýval stále na důležitosti – v Mansfieldu se výrazně pociťoval úbytek hojnosti. Maria čím dál hůř snášela omezování, které otec vyžadoval. Za jeho nepřítomnosti mohla o sobě svobodně rozhodovat – a ta svoboda se jí stala naprostou nezbytností. Musí co nejdříve uniknout otci i Mansfieldu a utěšit zraněnou duši bohatstvím a společenským postavením, hledat zapomnění ve víru dění a světských radovánkách. Tak se rozhodla a ani jednou nezaváhala.

S myslí takto naladěnou se každé průtahy, včetně průtahů s dalekosáhlými přípravami, jeví jako zlo, a ani pan Rushworth nehleděl sňatku vstříc s větší nedočkavostí než nevěsta sama. Všechna důležitá duševní průprava u ní už proběhla: k manželství ji vedla nechuť k domovu a k jeho omezením a klidu, utrpení zrazené lásky a opovržení k muži, který se měl stát jejím manželem. Ostatní počká. Nové kočáry a zařízení si pořídí až na jaře v Londýně, kde bude moci už prosadit vlastní vkus.

Jelikož mezi hlavními účastníky vládla v tomto směru shoda, ukázalo se brzy, že pár týdnů pro všechny nutné přípravy k svatbě postačí.

Paní Rushworthová byla ochotna uchýlit se do ústraní a předat otěže vlády té šťastné mladé ženě, již si její drahý synáček vyvolil, a proto se hned počátkem listopadu se svou komornou, lokajem a kočárem odebrala se vší pompou do Bathu, aby tam na společenských dýcháncích opěvala divy Sothertonu – možná že si jich v živé zábavě u karetních stolků užívala krásněji než na místě samém – a ještě než se zmíněný měsíc zlomil vpůli, odbyla se ceremonie, která uvedla na Sotherton novou paní domu.

Byla to dokonalá svatba. Nevěsta měla nádherné šaty – obě družičky patřičně skromnější – otec ji dovedl k oltáři – matka držela připravené čichací soli, neboť očekávala, že bude rozrušena – tetička zkoušela zaslzet – a obřad působivě vykonal doktor Grant. Jazyky klevetnic neměly oč se otřít, když tahle svatba přišla na přetřes, leda že ten kočár, který odvážel ženicha s nevěstou a Julii do Sothertonu, pan Rushworth už dobrý rok používal. Ve všem ostatním obstála etiketa onoho dne před nejpřísnějším kritickým pohledem.

Všechno proběhlo, novomanželé odjeli. Sir Thomas jako každý svědomitý otec podléhal dojetí, jehož se jeho choť, ve svém případě naštěstí zbytečně, předem obávala. Paní Norrisová, která přeochotně na sebe vzala břemena svatebního dne tím, že jej strávila na zámku, aby byla oporou sestře a připila nejedním pohárem na zdraví novomanželů Rushworthových, zářila blahem – to ona se o ten sňatek zasloužila všechno je její zásluha – a podle její vítězoslavné sebedůvěry by si každý musel myslet, že v životě neslyšela o nešťastných manželstvích a že nemá ani potuchu o skutečných pocitech neteře, která jí od nejútlejšího dětství vyrůstala před očima.

Mladá dvojice měla v úmyslu vydat se za pár dní do Brightonu a tam si na několik týdnů najmout dům. Pro Marii bylo každé rušné město novým zážitkem a v Brightonu se toho v zimě děje pomalu tolik jako v létě. Až jim tamní radovánky zevšední, bude načase vyzkoušet jejich širší výběr v Londýně.

Julia je měla do Brightonu doprovázet. Protože sestry přestaly být sokyněmi, zavládly mezi nimi pozvolna dřívější blízké vztahy – přinejmenším do té míry, že jim vzájemná společnost přišla v tomto čase nesmírně vhod. Mladá paní Rushworthová nutně potřebovala mít po ruce ještě někoho jiného než svého chotě a Julia, která

dychtila po nových zážitcích a zábavách stejně jako Maria, i když by nebývala hotova podstoupit stejné oběti, aby jich dosáhla, se uměla smířit s podřízeným postavením.

Jejich odjezd vnesl do života na Mansfieldu podstatnou změnu – zůstala po nich prázdnota, kterou mohli ostatní překlenout až časem. Rodinný kruh se znatelně zmenšil, a třebaže slečny Bertramovy do něho poslední dobou nevnesly mnoho oživení, přece je všichni postrádali. Dokonce i jejich matka je postrádala – a což teprve jejich vnímavá sestřenka! Ta bloudila po domě, myslela na ně a soucítila s nimi s něžnou náklonností, kterou si věru nijak zvlášť nevysloužily. *

22. KAPITOLA

Po odjezdu sestřenek nabyla Fanny v rodině na důležitosti. Stala se teď jediným mladým dívčím stvořením v salonu, jedinou představitelkou kategorie, v níž dosud zaujímala skromné třetí místo, a proto bylo vyloučeno, aby nebyla častěji vystavována pohledům, pozornosti a zájmu než kdykoli předtím, a otázka „Kdepak je Fanny?“ zaznívala i bez toho, že by od ní někdo něco potřeboval.

A cenili si jí více nejen doma, ale i na faře. Tam, kam po smrti pana Norrise vkročila kdoví jestli dvakrát do roka, se nyní stala vítaným a zvaným hostem, a v pošmourných, blátivých listopadových dnech přicházela Mary Crawfordové její společnost docela vhod. Návštěvy, které začaly vlivem náhody, pokračovaly z naléhání obou dam. Paní Grantová, která velmi stála o jakoukoli změnu kvůli sestře, si snadno namluvila, že z čiré dobroty poskytuje Fanny vzácnou příležitost obrousit se ve společnosti, když naléhala, aby k nim často zaběhla.

Jednoho dne poslala teta Norrisová Fanny vyřídit cosi ve vsi. Právě poblíž fary ji zastihl prudký liják, a jelikož z okna zahlédli, jak hledá úkryt pod listnatými větvemi dubu za farskou zahradou, přiměli ji, třebaže se skromně zdráhala, aby se šla schovat dovnitř. Zdvořilému pozvání služebné ještě odolala, ale když sám doktor Grant vyšel ven s deštníkem, nezbývalo než hluboce se kát a co nejrychleji běžet do stavení, a nebohé slečně Crawfordové, která právě pozorovala ponuré řetězce deště v rozpoložení blízkém beznaději a vzdychala, že je dnes veta po zamýšlené procházce a že nejbližších čtyřiadvacet hodin nejspíš neuvidí živou duši krom

drahých příbuzných, bylo trochu rozruchu kolem domovních dveří a pohled na Fanny Priceovou přímo darem z nebes. Hned si uvědomila, jakou cenu má na venkově za deštivého dne drobná příhoda. Celá ožila, ze všech nejvíc se začala o Fanny starat, a když zjistila, že je promočená víc, než zprvu doznala, běžela jí pro suché šaty na převlečení. Fanny se nakonec podrobila, přijala všechnu tuhle péči, nechala se obsloužit oběma paními domu i služebnými a pak odvést do salonu, aby tam pobyla tu hodinku, než přestane pršet, a tím se zasloužila o to, že slečna Crawfordová měla chválabohu nač se koukat a čím zaměstnat myšlenky a zapudila tak drtivou nudu až do chvíle, než se půjde převléknout k obědu.

Obě sestry k ní byly tak milé a pozorné, že by u nich Fanny pobyla na návštěvě s radostí, jen mít jistotu, že neruší, a vědět, že se za hodinu rozjasní a ona nebude mít na svědomí, že ji doktor Grant odveze domů vlastním kočárem, jak jí hrozil. Obavy, zdali o ni doma nemají strach, mohla naštěstí pustit z hlavy: o jejím odchodu byly totiž zpraveny pouze obě tetinky, a dívka dobře věděla, že se neznepokojí, protože ať ji tetička Norrisová schová před deštěm do kterékoli chalupy, tetička Bertramová tomu bezelstně uvěří.

Venku se už rozjasňovalo, když Fanny padl zrak na harfu stojící v salonu, začala se na ni vyptávat, což brzy vedlo k doznání, že by ji moc ráda jednou slyšela, a tím vyšla najevo i neuvěřitelná skutečnost, že na ni ještě od té doby, co ji dovezli do Mansfieldu, neslyšela zahrát. Fanny sama to pokládala za okolnost zcela prostou a přirozenou. Na faru od té doby, co nástroj přivezli, skoro nepřišla, neměla také důvod sem chodit, ale slečna Crawfordová, jíž se vybavilo, že Fanny v tom smyslu už kdysi vyslovila své přání, se rozhněvala sama na sebe, že na to nepamatovala, a hned se ochotně nabízela: „Mám vám zahrát?“ a „Co byste ráda slyšela?“

Rovnou také zasedla k harfě, spokojená, že má komu hrát, a to posluchačce tak vděčné, oslněné jejím výkonem a zřejmě hudebně vnímavé. Hrála, dokud Fanny nezabloudila očima k oknu, a jelikož se počasí zatím umoudřilo, pronesla to, co podle jejího mínění bylo na místě.

„Počkejte raději ještě čtvrthodinku,“ naléhala slečna Crawfordová, „uvidíme, jak to dopadne. Neutíkejte hned, jak déšť ustane. Tamty mraky vypadají dost hrozivě.“

„Už nás ale minuly,“ řekla Fanny. „Pozorovala jsem je. Tenhle nečas přišel z jihu.“

„Z jihu nebo ze severu, černají se pořád hrozivě, a nesmíte se znovu vystavovat nepohodě. A krom toho vám chci ještě něco zahrát

– rozkošný kousek – váš bratránek Edmund ho má nejraději. Musíte se ještě zdržet a poslechnout si bratránkovu zamilovanou melodii.“

I Fanny to pokládala za nezbytné, a třebaže ani nepotřebovala takovou pobídku, aby v myšlenkách zabloudila k Edmundovi, po těchto slovech ho měla v duchu přímo před očima, představovala si, jak často sedá v tomto salonu, dost možná právě tam, kde nyní sedí ona, a uchvácen naslouchá své oblíbené písni, hrané, jak jí připadalo, s bravurou a citem; a třebaže se jí samé líbila a navíc byla jako vždy hotova ocenit, co zaujalo jeho, když dozněla, projevila ještě neskrývaněji než předtím netrpělivost, aby už šla; a že to bylo všem tak zřejmé, vlídně ji zvali, jen ať zase přijde, ať se u nich zastaví, kdykoli si vyjde na procházku, ať si přijde poslechnout harfu, až měla za nezbytné pozvání přijmout, pokud doma nebude nikdo nic namítat.

Takto tedy začalo jisté sblížení mezi oběma dívkami nějakých čtrnáct dní poté, co se slečny Bertramovy rozloučily s domovem, sblížení živené hlavně ze strany slečny Crawfordové potřebou nějakého rozptýlení, ale u Fanny ve skutečnosti nijak citově nezakotvené. Fanny k ní každé dva tři dny zaběhla; byla jako očarována; bez toho neměla klid, a přece si slečnu Crawfordovou nijak nezamilovala, nepřizpůsobila se jejímu způsobu uvažování, necítila se jí ani zavázána za to, že ji vyhledává, když teď nikoho jiného nemá, a hovory s ní jí nepřinášely zvláštní potěšení, ledaže se občas zasmála, a to ještě na úkor vlastní uvážlivosti, když si slečna brousila vtip na lidech nebo skutečnostech, k nimž Fanny vzhlížela s úctou. Přesto ji ale vyhledávala a nejednu půlhodinku spolu probloudily mezi křovinami paní Grantové, protože bylo na tuto roční dobu nezvykle příjemné počasí, někdy se dokonce odvážily odpočinout si na některé lavičce, nyní poměrně nechráněné, a

setrvaly tak, dokud Fannyino velebení kouzelného pozdního podzimu nečekaně nepřetrhl poryv mrazivého větru, který srazil poslední žluté listí z okolních větví a donutil je, aby vyskočily a zahřály se rychlou chůzí.

„Tady je krásně – moc krásně,“ řekla Fanny, když jednoho dne opět takhle usedly, a rozhlédla se kolem sebe. „Kdykoli spatřím tyhle ozdobné keře, vždycky obdivuji, jak mohutně se rozrostly a jaký je na ně úchvatný pohled. Před třemi roky tu bylo jen trní ohraničující pole, nikdo si ho ani nevšiml, nikoho nenapadlo, že by se s ním dalo něco udělat, a teď je tú upravená pěšina, neocenitelná jak pro své praktické výhody, tak svým utěšeným vzhledem, a až uplynou další tři roky, dost možná si už ani nevybavíme – anebo jen matně připomeneme –, jaké to tu bývalo dřív. Čas dokáže zázraky a vnáší lidem do vzpomínek neuvěřitelné změny!“ Zamyslela se nad tím a pak dodala:

„Ze všech schopností, jimiž nás příroda obdařila, je myslím nejpodivuhodnější paměť. Připadá mi, že v tom, jak vnám slouží nebo nás zrazuje či projevuje svou nedostatečnost, je cosi mnohem záhadnějšího než v našich ostatních rozumových schopnostech. Paměť je někdy tak přesná, tak výkonná, tak poslušná – jindy tak zmatená a chabá – anebo zase tak krutá a nezvládnutelná! Kolem člověka je plno zázraků, ale naše schopnost si vybavovat či zapomínat mi připadá zvlášť záhadná.“

Slečna Crawfordová, již tato slova nezaujala natolik, aby dávala pozor, neměla k tomu co podotknout, a když si to Fanny uvědomila, zaměřila své úvahy k tomu, čím doufala vzbudit víc zájmu.

„Možná že vám bude připadat chvála ode mne troufalá, ale musím obdivovat paní Grantovou, s jakým vkusem tohle všechno vymyslela. Ta pěšina působí tak prostě a klidně! Nejeví se tu snaha o kdovíco honosného!“

„Ano,“ odvětila slečna Crawfordová lhostejně, „vyhovuje to docela dobře zdejším poměrům. Tady člověk nemyslí na prostory – a jen tak mezi námi – než jsem přijela do Mansfieldu, ani mne nenapadlo, že by se venkovský farář pokusil na zahradě o parkovou úpravu či něco na ten způsob.“

„Jsem tak ráda, že se tu koniferám dobře daří!“ odpověděla jí na to Fanny. „Strýčkův zahradník říká, že je tady lepší půda než u nás, a podle těch vavřínů a konifer bude mít pravdu. – Konifery! Jsou tak krásné, tak příjemné na pohled, tak obdivuhodné! – Když se nad tím člověk zamyslí, je to moc zvláštní přírodní druh! – Já vím, že v některých zemích je vzácností strom, který shazuje listí, ale přesto je podivuhodné, že stejná půda a stejné slunce dává růst stromům a keřům, které se od sebe liší v základním zákonu rostlinné říše. Pomyslíte si, že tu pro nic za nic pěji ódy, ale když jsem venku*, a zvlášť když venku usednu, často mne něco uvede v úžas. Stačí spočinout pohledem na docela prostém výtvoru přírody, a hned se najde důvod k zamyšlení a dohadům.“

„Po pravdě řečeno,“ odvětila slečna Crawfordová, „já jsem spíše jako ten proslulý dóže na dvoře Ludvíka XIV.: také mohu prohlásit, že v tomto parku nevidím žádný zázrak, který by se vyrovnal zázraku mé přítomnosti. Kdyby mi byl někdo před rokem řekl, že najdu domov na venkovské faře, že tu prožiji dlouhé měsíce, jak se stalo, rozhodně bych tomu byla nevěřila. – Už pět měsíců jsem tu strávila! A bylo to nejklidnějších pět měsíců, jaké pamatuji.“

„Pro vás až příliš klidných, ne?“

„Teoreticky bych to také předpokládala, ale –“ a oči se jí rozzářily – „když se všechno vezme v úvahu, bylo to nejbáječnější léto, jaké jsem kdy zažila. – A kdoví,“ poznamenala zamyšleně, „k čemu to třeba ještě nepovede.“

Fanny se rozbušilo srdce: neměla sílu na tahle slova navázat nebo se dožadovat podrobností. Slečna Crawfordová však s rostoucím zaujetím vykládala dál:

„Uvědomuji si, že jsem se smířila s životem na venkově mnohem snáz, než bych byla tušila. Dnes už si umím představit, že je velmi příjemné strávit vždy půl roku na venkově – tedy za jistých okolností je to velmi příjemné. Pěkný nevelký dům, poblíž spřízněné rodiny – živé vzájemné styky – patřit k místní honoraci, všichni k vám vzhlížejí, protože udáváte tón spíš než ti nejbohatší – a když opustíte živý ruch takové společnosti, nečeká vás nic horšího než t?te-?-t?te s tím, s kým je vám nejlépe na světě. To přece vůbec není hrozivá

představa, viďte, slečno Priceová? Potom věru“ není třeba závidět nové paní Rushworthové její vznešené sídlo.“

„Závidět paní Rushworthové!“ Na víc se Fanny nevzmohla.

„Nic ve zlém, bylo by od nás moc ošklivé soudit přísně paní Rushworthovou, vždyť se už dnes těším, že její zásluhou strávíme mnoho zábavných, skvělých hodin. Předpokládám, že příští rok všichni často zavítáme do Sothertonu. Taková partie, jakou udělala slečna Bertramová, je hotovým požehnáním pro celé okolí, protože páně Rushworthova choť si jistě bude přát zalidnit dům návštěvami a pořádat nejnádhernější plesy široko daleko.“

Fanny mlčela – slečna Crawfordová upadla v zamyšlení. Uběhlo pár minut, když tu náhle vzhlédla a zvolala: „Á, tady je!“ Nemínila tím však pana Rushwortha, nýbrž Edmunda, který se k nim v té chvíli blížil po boku paní Grantové. „Sestra s panem Bertramem – jsem tak ráda, že váš starší bratranec odjel, takže se může opět stát panem Bertramem on. Když mu říkáme pan Edmund Bertram, zní to tak strojeně, tak uboze, tak na mladšího bratra, že je mi to protivné.“

„Jak různě na to hledíme!“ řekla Fanny. „Pro mne zní pan Bertram chladně a hluše – není v tom žádná vřelost ani osobitost! Znamená to pouze pána, nic víc. Kdežto Edmund má v sobě cosi vznešeného. Je to jméno hodné hrdinství a slávy – jméno králů, princů, rytířů – vyzařuje z něj kavalírsrví i vřelý cit.“

„Ráda uznávám, že je to jméno samo o sobě dobré, a lord Edmund nebo sir Edmund by znělo nádherně, ale když se potopí pod mrazivé, ničivé pan – pan Edmund není o nic pozoruhodnější než pan John nebo pan Thomas. – Tak co, přejdeme k nim a utneme jim vpůli mravokárné kázání, že se touhle roční dobou venku nesedá, když vstaneme, ještě než naberou dech?“

Edmund jim kráčel vstříc s upřímným potěšením. Viděl je spolu takhle poprvé od toho sblížení, z něhož se velmi zaradoval, když o něm slyšel. Přál si odjakživa, aby se obě dívky jemu tak drahé spřátelily, a budiž zde spravedlivě zaznamenáno, že tento zamilovaný muž nebyl toho názoru, že všechny výhody z jejich přátelství plynoucí, ba ani jejich podstatný díl, získá Fanny.

„Tak co?“ pronesla slečna Crawfordová, „nevyhubujete nás, že se chováme nerozumně? Proč myslíte, že jsme si tu sedly, ne-li proto,

aby se kolem toho vedly řeči a vyslechly jsme naléhání a prosby, abychom to už nikdy neudělaly?“

„Možná že bych vám i vyčinil,“ odpověděl Edmund, „kdybyste tu jedna z vás seděla sama, ale když se dopouštíte nerozumu spolu, jsem ochoten mnohé přehlédnout.“

„Jistě tu neseděly dlouho,“ řekla paní Grantová, „protože když jsem si šla nahoru pro pléd, zahlédla jsem je z okna nad schodištěm, a to se ještě procházely.“

„A krom toho je dnes venku opravdu tak příjemně,“ dodal Edmund, „že to ani nemůžeme považovat za velký nerozum, když jste si na pár minut odpočinuly. Nemůžeme posuzovat počasí vždycky podle kalendáře. Leckdy si v listopadu můžeme dovolit víc než v máji.“

„Namouvěru, to jste mi připravil pěkné rozčarování takovou nečitelností!“ zvolala slečna Crawfordová. „Vůbec se o nás nestrachujete! Nezajímá vás, co jsme si vytrpěly, a jak jsme se tu klepaly zimou! Ale já už dávno tuším, že u pana Bertrama není naděje, aby ho některá žena třeba jen trošínku vyvedla z míry nerozumným počínáním. U něho jsem v nic takového nedoufala, ale od vás, vážená paní Grantová, protože jste moje sestra, vlastní sestra, od vás jsem myslím právem mohla očekávat, že se aspoň trochu vyplašíte.“

„Nekoj se marnými nadějemi, Mary má nejdražší. Ani můj klid neohrozíš. Také vím, co je to strach, ale ten u mne mívá docela jiné příčiny; a kdybych uměla dělat počasí, byl by tě celou tu dobu profukoval pěkně mrazivý východní vítr – některé mé rostliny totiž Robert stále nechává venku, že prý jsou ještě vlahé noci, a nakonec to dopadne tak, že se počasí najednou zlomí, když nikdo (nebo aspoň Robert) nic takového nečeká, a já o ně o všechny přijdu; a co horšího, kuchařka mi právě sdělila, že ta krůta, co jsem ji výslovně chtěla upéci až na neděli, jelikož vím, že doktor Grant by ji víc ocenil po svých vyčerpávajících nedělních povinnostech, nevydrží déle než do zítřka. Vedle takového soužení se mi počasí jeví neobyčejně vlídné.“

„Ach, to idylické hospodaření na venkově!“ povzdechla si slečna Crawfordová šibalsky. „Není nad poctivé venkovské zahradníky a slepičáře!“

„Holčičko drahá, není nad děkanský úřad svatopavelský nebo westminsterský, a já bych se s londýnskými zahradníky a drůbežáři spokojila stejně ochotně jako ty. V Mansfieldu se lepší nenajdou. Co bych podle tebe měla dělat?“

„Hm – nemůžeš dělat nic jiného, než děláš: dát si to líbit a neztrácet náladu.“

„Děkuji za uznání – ale drobným nepříjemnostem se člověk nevyhne, ať žije kdekoli, Mary: až se usadíš v Londýně a já k tobě přijedu na návštěvu, nepochybně taky uvidím, jak se zlobíš, přestože budeš mít městské zahradníky a drůbežáře – anebo právě kvůli nim. Budeš lamentovat, že k nim máš daleko, že nikdy nesplní, co slíbili, anebo že ti všechno nestydatě předřazují.“

„Přičiním se, abych byla bohatá, a pak nebudu muset lamentovat ani si kvůli něčemu takovému dělat těžkou hlavu. Velká renta je nejlepší recept na štěstí, jaký znám. Rozhodně aspoň zajistí, aby k němu myrta a krůty nechyběly.“

„Toužíte tedy po bohatství,“ podotkl Edmund a upřel na ni pohled, z něhož Fanny vyčetla hlubší význam.

„Zajisté. – Vy snad ne? – Netoužíme po něm všichni?“

„Nemohu toužit po něčem, co je tak zcela mimo dosah mých možností. Slečna Crawfordová si zvolí rozsah svého bohatství. Stačí určit, kolik tisíc ročně by si přála, a nepochybně to i dokáže uskutečnit. Já se pouze chci postarat, abych neupadl do chudoby.“

„A za tím účelem budete žít skromně a šetrně, přizpůsobíte se svým příjmům a tak podobně. Chápu –je to nejvhodnější cesta pro muže vašeho věku, s omezenými prostředky a bez vlivného příbuzenstva. – Co vy už můžete potřebovat krom slušného živobytí? Do konce života vám už mnoho let nezbývá, vaši příbuzní nejsou v takovém postavení, aby vám mohli pomoci, takže jim nebudete muset závidět jejich majetek a společenský věhlas a nebudete se užírat, až porovnáte svůj život s jejich. Jen si buďte poctivý a chudý

– já vám to závidět nebudu, ba ani si vás kvůli tomu myslím nebudu vážit. Mnohem víc si vážím těch, kteří jsou poctiví a bohatí.“

„Vaše úcta k poctivosti, ať provázené bohatstvím či chudobou, se mne nijak netýká. Nehodlám být chudý, chudoba je přesně ten stav, který nepřipustím. Stál bych o to, abyste si vážila poctivosti někde poblíž středního stavu hmotných poměrů.“

„Ale já si jí vážit nebudu, když mohla dosáhnout něčeho lepšího. Musím shlížet s opovržením na nevalné postavení v tom případě, kdy byla možnost vyšvihnout se k výšinám.“

„Vyšvihnout se jak? – Jak bych se poctivě mohl vyšvihnout?“

Na tuto otázku nebylo lehké odpovědět, a fak zaznělo pouhé

„Hm“, než slečna nakonec dodala: „Měl byste být v parlamentě, anebo jste měl už před deseti lety vstoupit do armády.“

„Pozdě bycha honit, a co se poslancování týká, budu asi muset počkat, až se zřídí zákonodárný sbor zastupující zájmy nezámožných mladších synů. Ne, slečno Crawfordová,“ dodal vážnějším tónem,

„jsou jisté výšiny, jichž bych chtěl dosáhnout, a kdybych k tomu neměl žádné předpoklady ani naději, těžce bych to nesl – ale jsou to výšiny jiného druhu.“

Rozpaky, s nimiž to pronášel, a cosi blízkého rozpakům i u slečny Crawfordové, když na to cosi žertovného poznamenala, rozesmutnily vnímavou Fanny, a jelikož seznala, že není s to soustředit se patřičně na to, co jí vykládá paní Grantová, po jejímž boku nyní kráčela mezi těmi dvěma, rozhodla se téměř napevno, že se rozloučí, jen co k tomu sebere odvahu; tu zaslechla velké věžní hodiny na zámku odbíjet třikrát, usoudila, že už je pryč mnohem déle než jindy, a přestala v duchu váhat, jestli se má nebo nemá na místě odporoučet. Rázně se začala loučit, a tím si Edmund připamatoval, že se po ní jeho matka sháněla a že se vlastně vydal na faru, aby Fanny dovedl domů.

Fanny se zmocnila netrpělivost a byla by hned odběhla – ani ji nenapadlo, že by ji měl Edmund domů doprovodit. Všichni tedy přidali do kroku a mířili k faře, kudy bylo třeba projít. V hale se střetli s doktorem Grantem, a jak se s ním zastavili, pochopila podle Edmundova počínání, že se přece jen vrátí s ní. Také se loučil. Rozhodně ji to potěšilo. Na odchodu se Edmundovi dostalo od doktora Granta pozvání, aby u nich nazítří poobědval, a Fanny to ještě ani nestačilo zamrzet, když tu se vzchopila paní Grantová a

obrátila se k ní s prosbou, zda by je také neoblažila svou společností. Tohle byla pocta tak nová, okolnost v jejím životním běhu tak nevídaná, že Fanny z toho překvapení upadla do velkých rozpaků, a zatímco koktala, jak je za to pozvání zavázána, ale že „nejspíš asi nebude v její moci je přijmout“, vzhlížela k Edmundovi, co on o tom soudí a co by jí radil. Edmund se ale upřímně zaradoval, že se jí nabízí taková lákavá příležitost, a když se zběžným pohledem i pár slůvky přesvědčil, že váhá pouze kvůli paní tetince, usoudil, že jí matka sotva bude bránit, a otevřeně jí poradil, aby pozvání rozhodně přijala, a třebaže si Fanny ani po jeho povzbuzení netroufla projevit tolik odvahy a nezávislosti, brzy se domluvili, že když paní Grantové nevzkáže nic v opačném smyslu, může ji očekávat.

„A také už víte, co bude k obědu,“ usmála se paní Grantová,

„krůta a můžete se spolehnout, že bude moc dobrá – musím vám totiž povědět, drahý,“ obrátila se k manželovi, „že podle kuchařky se ta krůta musí péci už zítra.“

„No prosím, no prosím, tím lépe,“ souhlasil doktor Grant. „Rád slyším, že máme ve stavení takovou pochoutku. Ale slečna Priceová a pan Edmund Bertram by snad přijali, co jim osud přinese. Nepotřebujeme znát předem jídelní lístek. Sejdeme se k přátelskému posezení, ne na slavnostní banket. Krůta, husička, jehněčí kýta, to je jedno, co se kuchařka rozhodne nám předestřít.“

Bratranec se sestřenkou se vraceli domů spolu, a krom hovoru bezprostředně se týkajícího zítřejší návštěvy, již Edmund uvítal s vřelou radostí, jelikož poslouží dalšímu prohloubení důvěrného přátelství, jehož zrod sledoval s takovým zadostiučiněním, vládlo cestou mlčení – jakmile k tomu řekl své, upadl v zamyšlení a o všechno ostatní zřejmě ztratil zájem.

23. KAPITOLA

„Ale proč zve paní Grantová i Fanny?“ chtěla vědět lady Bertramová. „Jak na tu Fanny přišla? Fanny u nich přece nikdy takhle neobědvá! Já se bez ní neobejdu, a jsem si jista, že se tam Fanny ani nechce. – Fanny, že se ti tam nechce, viď?“

„Když se jí zeptáte takhle,“ vložil se do toho Edmund, než se sestřenka vzmohla na odpověď, „řekne vám hned, že ne; ale já jsem přesvědčen, matinko drahá, že by na tu návštěvu šla ráda, a nevidím důvod, proč by tam nešla.“

„Neumím si představit, co si to paní Grantová najednou vyvzpomněla. – Ještě nikdy ji nepozvala. – Občas zvávala tvé sestry, ale Fanny ještě nepozvala.“

„Jestli se beze mne neobejdete, paní tetinko – „ začala Fanny hlasem plným odříkání –

„Ale matinka tu bude mít celý večer otce.“

„Ano, to je pravda.“

„Co kdybyste se o tom poradila s otcem, matinko?“

„To je výborný nápad, a také že to udělám, Edmunde. Zeptám se sira Thomase, jakmile přijde, jestli se bez Fanny obejdu.“

„Jak si přejete, matinko, zeptejte se i na tohle, ale já měl na mysli, co otec soudí o tom, zdali se nesluší to pozvání přijmout; a podle mne patrně usoudí, že by se to patřilo jak vůči paní Grantové, tak vůči Fanny, jelikož jde o první pozvání, a že by se přijmout mělo.“

„To nevím. Zeptáme se ho. Ale jistě ho velmi udiví, že paní Grantová vůbec Fanny zve.“

Tím byla diskuse prozatím uzavřena a nic jiného nemohlo vnést do problému více světla, dokud nepřijde sir Thomas. Jelikož šlo o její vlastní zítřejší večerní pohodu, utkvěla záležitost lady Bertramové pevně v hlavě, a když půl hodiny nato sir Thomas po návratu z polí cestou do své šatny nahlédl do salonu, zavolala na něho, když už za sebou zavíral dveře: „Zdržte se chviličku, sire Thomasi, musím vám něco říci.“

Její nevzrušené, malátné promluvy, přestože v životě nevynaložila tu námahu, aby hlas zvýšila, nikdo nikdy nepřeslechl ani nevšímavě nepřešel, a tak se i sir Thomas vrátil do salonu. Jala se mu líčit, co ji potkalo, a Fanny okamžitě vyklouzla z místnosti: neměla tak pevné nervy, aby dokázala sledovat, jak o ní pan strýček bude mluvit. Podlehla rozrušení a uvědomovala si to – většímu rozrušení, než bylo na místě, protože co na tom koneckonců sejde, jestli půjde, nebo zůstane doma – ale kdyby pan strýček otázku velmi dlouho zvažoval a rozhodoval se, s vážným výrazem se obracel k ní a nakonec svolení odepřel, možná že by to nedokázala přijmout dost poslušně a smířlivě.

Její pře se mezitím vyvíjela příznivě. Lady Bertramová zahájila:

„Musím vám něco říci, to se podivíte. Paní Grantová pozvala Fanny na oběd!“

„Ano?“ podotkl sir Thomas, jako by čekal, až přijde to udivující sdělení.

„Edmund chce, aby šla. Ale jak já se bez ní obejdu?“

„Přijde pozdě,“ řekl sir Thomas a vytáhl hodinky, „ale proč si kvůli tomu děláte starosti vy?“ ,

Edmund pocítil nezbytnost promluvit a doplnit mezery matčina podání. Pověděl tedy otci, oč jde, a lady Bertramová už nepotřebovala nic než dodat: „Není to divné? Vždyť ji paní Grantová zatím nikdy nezvala.“

„Paní Grantová si přirozeně přeje získat tak příjemnou společnici pro svou sestru, nemyslíte?“ podotkl Edmund.

„To je jistě pochopitelné,“ řekl sir Thomas po krátké úvaze, ,>a kdyby i té sestry nebylo, bylo by to stále ještě velmi pochopitelné. Paní Grantová prokazuje pozornost slečně Priceové, neteři lady Bertramové, a pro to není třeba hledat zvláštní vysvětlení. Mne jen

překvapuje, že ji takto zve prvně. Fanny se zachovala velmi správně, když odpověděla nezávazně. Zdá se mi, že umí usuzovat tak, jak je na místě. Patrně by tam ale ráda šla, protože mládež se vždycky ráda schází, a nevidím důvod, proč bychom jí to neměli dovolit.“

„Ale obejdu se bez ní, sire Thomasi?“

„A proč byste se neobešla?“

„To víte, vždycky nalévá čaj, když tu není sestra.“

„Třeba by paní švagrová byla ochotna nás zítra navštívit, a krom toho budu určitě doma já.“

„Tak dobře, v tom případě ať si tedy Fanny jde, Edmunde.“

Dobrá zpráva Fanny brzy dostihla. Edmund u ní zaklepal na dveře cestou do svého pokoje.

„Tak, Fanny, všechno je šťastně vyřízeno, strýček ani nezaváhal.

Je přesvědčen, že bys to pozvání měla přijmout.“

„Děkuji ti, mám takovou radost,“ odpověděla Fanny bez rozmýšlení; když se pak ale odvrátila a zavřela za ním dveře, povzdechla si v duchu: „Proč ale mám mít takovou radost? Jistě tam uvidím nebo uslyším, co mne zabolí.“

Navzdory této předtuše ale radost měla. Mnohým by takováto společenská událost nepřipadala zvlášť vzrušující, pro ni to byl ale zážitek nezvyklý a významný, protože krom onoho výletu do Sothertonu ještě mimo dům neobědvala, a třebaže se měla vydat pouhou půlmíli na návštěvu ke třem lidem, přece jen to byl slavnostní oběd, a všechny drobné okolnosti a přípravy jsou už samy o sobě příjemně vzrušující. Nenalezla však pochopení ani podporu u těch, které se měly vcítit do jejího rozpoložení a usměrnit její vkus: lady Bertramovou v životě nenapadlo, že by mohla někomu pomoci, a paní Norrisová, když nazítří přispěchala v důsledku ranní návštěvy sira Thomase a na jeho pozvání, byla v náladě velmi nevraživé a zřejmě jí nešlo o nic jiného, než aby neteři všechnu radost v přítomnosti i do budoucna co nejvíc pokazila.

„Máš ty ale štěstí, Fanny, že se ti prokazuje taková pozornost a blahovůle! Musíš být moc vděčná paní Grantové, že na tebe pamatuje, i tetince Bertramové, že tě pustí, a měla bys to považovat za něco zcela mimořádného: uvědomuješ si doufám, že není důvod, proč bys takhle chodila do společnosti nebo vůbec kdy obědvala

mimo dům, a počítej s tím, že se to už opakovat nebude. A taky si nemysli, že tě zvou kvůli tobě: ne, je to projev úcty vůči tvému strýčkovi, tetince a také vůči mně. Paní Grantová soudí, že je povinována projevit nám jistou zdvořilou pozornost, a proto věnuje trochu zájmu i tobě, jinak by ji něco takového ani nenapadlo, a kdyby naše Julia byla doma, můžeš na to vzít jed, že by nezvala tebe.“

Paní Norrisová tak důmyslně zprostila paní Grantovou všech dobrých úmyslů, že Fanny, když zjistila, že se od ní očekává odpověď, mohla pouze vyjádřit vděk tetince Bertramové, že se bez ní obejde, a dodala, že nachystala tetince ruční práci tak, aby další pomoc v nepotřebovala.

„Hm, tetinka Bertramová si už sama poradí, na to se spolehni, jinak bys taky nesměla odejít. Jsem tady já, a tak si kvůli tetince starosti nedělej. Doufám, že si to dnes pěkně užiješ a že se ti tam bude moc líbit. Musím ale říci, že pět je dost nešikovný počet lidí kolem stolu, a divím se, že si to dáma tak uhlazená jako paní

Grantová neumí lépe zařídit. A ještě kolem toho jejich obrovského širokého stolu, který v té jídelně tak hrozně překáží! Kdyby si byl doktor dal říct a vzal si můj jídelní stůl, když jsem se stěhovala, jako by to udělal každý soudný člověk, namísto aby si objednal ten nesmyslně velikánský vlastní stůl – vždyť je širší, namouduši širší než stůl tady v zámecké jídelně –, pořídil by mnohem lépe! A sám by byl získal na vážnosti, protože lidé ztrácejí na vážnosti, když se vyvyšují nad své poměry. Tohle si zapiš za uši, Fanny! Pět, jenom pět vás bude sedět kolem toho stolu! Zato jídla bude dost pro deset, na to krk dám!“

Paní Norrisová se nadechla a drčela dál.

„Co se lidé napáchají za hlouposti, když začnou bláznit a zapomínají, co se pro ně při jejich postavení sluší, a dělají ze sebe kdovíco! Před tímhle tě zvlášť varuji, Fanny, když teď půjdeš do společnosti bez doprovodu kohokoli z nás: zapřísahám tě a na srdce ti kladu, aby ses nesnažila strhnout na sebe pozornost a vykládat a uplatňovat své názory jako tvé sestřenice, když nejsi ani drahá paní Rushworthová, ani Julia. To se pro tebe nehodí, věř mi. Pamatuj si,

že ať jsi kde jsi, musíš zaujímat nejskromnější a poslední místo, a třebaže slečna Crawfordová je v jistém smyslu na faře doma, nebude dávána přednost tobě. A co se návratu týká, zůstaneš tam tak dlouho, jak bude Edmund chtít. Nechej to na něm.“

„Ano, tetinko, to je samozřejmé.“

„A kdyby se snad rozpršelo, což se snadno může stát, protože je hrozivě zataženo, musíš si nějak poradit a nečekej, že pro tebe pošleme kočár. Já se rozhodně dnes večer domů nevrátím, a proto nebude zapraženo kvůli mně; smiř se s tím, co přijde, a zachovej se podle toho.“

Neteři se její pokyny jevily docela patřičné. Osobovala si pro vlastní pohodlí stejně nepatrné nároky, jaké jí přisoudila paní Norrisová, a když krátce nato sir Thomas nakoukl do dveří a zeptal se: „Fanny, v kolik hodin má na tebe čekat kočár?“, nevzmohla se úžasem ani na odpověď.

„Ale, sire Thomasi!“ zvolala paní Norrisová a zrudla hněvem,

„Fanny tam přece může dojít pěšky.“

„Pěšky?“ opáčil sir Thomas veledůstojným, námitky nepřipouštějícím tónem a vešel do místnosti. „Moje neteř se má ubírat pěšky na společenský oběd v této roční době? Vyhovovalo by ti za deset minut půl páté?“

„Prosím, pane strýčku,“ odpověděla Fanny pokorně a měla vůči paní Norrisové pocit jako zločinec. Jelikož si neuměla představit, jak by po tomto svém zdánlivém triumfu dokázala tetince čelit, vyšla za strýčkem z pokoje, takže zaslechla pouze následující nevrlá slova, pronášená rozčileným tónem:

„Taková zbytečnost! – Zachází ve své ohleduplnosti příliš daleko! Ovšem pojede i Edmund – to je pravda – dělá to kvůli Edmundovi. Všimla jsem si ve čtvrtek večer, že trochu chraptí.“

Tohle si ale Fanny namluvit nedala. Věděla, že ten kočár je kvůli ní a jen kvůli ní a starostlivá péče, kterou jí pan strýček projevil bezprostředně po tetině výkladu, ji stála pár vděčných slziček když se ocitla sama.

Kočí předjel na minutu přesně, minutu nato se objevil pán, a jelikož dáma z obavy, aby se na ni nečekalo, seděla už mnoho minut

v saloně, doprovodil je sir Thomas ke kočáru beze všeho chvatu, jak to při své korektní dochvilnosti vyžadoval.

„A teď si tě musím prohlédnout, Fanny,“ usmál se na ni Edmund jako laskavý bratr, „a pak ti povím, jak se mi líbíš. Pokud to při tomhle světle mohu posoudit, moc ti to sluší. Copak to máš na sobě?“

„To jsou ty nové šaty, co mi pan strýček koupil, když se sestřenka Maria vdávala. Doufám, že nejsou moc honosné, ale říkala jsem si, že bych si je co nejdřív měla vzít zase na sebe, a třeba se mi za celou zimu nenaskytne jiná příležitost. Doufám, že ti nepřipadají moc honosné/’

„Žádná mladá dívka nepůsobí moc honosně, když je v bílém. Ne, nevidím na tobě nic honosného, všecko je v nejlepším pořádku. Jsou to moc hezké šaty. Líbí se mi na nich tyhle lesklé puntíky. Nemá slečna Crawfordová trochu podobné šaty?“

Před farou míjeli stáje a stodolu na kočáry.

„Podívej!“ řekl Edmund, „přijela jim návštěva, támhle stojí kočár! S kýmpak se to sejdeme?“ Spustil okénko, aby si kočár mohl lépe prohlédnout. „To přijel Crawford, opravdu, je to jeho koleska! A jsou to jeho sluhové, tlačí ji na staré místo pod střechu. Tak je samozřejmě tady. To je překvapení, Fanny. Ze srdce rád ho zase spatřím.“

Fanny neměla důvod a neměla ani čas Edmundovi naznačit, že tu zprávu přijímá s docela jinými pocity, a když si představila, že bude vystavena zrakům právě tohoto pozorovatele, rozbušilo se jí srdéčko ještě mnohem víc, když rozechvěně vykonávala takovou obávanou ceremonii, jakou je pro mladou dívku první vstup do salonu.

V salonu byl pan Crawford osobně přítomen, stihl se už po příjezdu převléknout k obědu, a úsměvy a radost na tvářích ostatních tří výmluvně svědčily o tom, jak je potěšil náhlým rozhodnutím, že se u nich cestou z Bathu na pár dní staví. S Edmundem se přivítali velmi srdečně a s výjimkou Fanny zavládla radost na všech stranách; a dokonce i jí přinášela jeho přítomnost jisté výhody, jelikož početnější společnost jí spíše umožňovala oddávat se její oblíbené kratochvíli, totiž sedět tiše jako myška, aby neupoutala pozornost. Brzy tohle pochopila i sama, a třebaže se musela smířit s tím, k čemu

ji v rozporu s direktivami tety Norrisové vlastní smysl pro společenské chování nabádal, že je první dámou mezi hosty u tabule, a podrobit se všem drobným úsluhám z toho vyplývajícím, zjistila, že rozhovor u oběda lehce plyne i bez jejího přičinění – bratr se sestrou si toho měli tolik co říci o Bathu, oba mladí muži o lovu, pan Crawford s doktorem Grantem o politice a paní Grantová s panem Crawfordem o všem možném dohromady, že se před ní otevíraly slibné vyhlídky na krásně strávený čas, kdy bude moci pouze tiše poslouchat. Nemohla však prokázat nově příchozímu tu lichotivou službu, že by se také zaujatě přimlouvala, aby si prodloužil pobyt v Mansfieldu a poslal si do Norfolku pro lovecké koně, jak to navrhl doktor Grant, Edmund doporučil a obě sestry vřele podpořily, až o tom začal vážně uvažovat, a zřejmě by byl uvítal i její naléhání, aby se rozhodl. Na jeho dotaz, co soudí o tom, zda nynější pěkné počasí ještě potrvá, odpověděla jen tak stručně a lhostejně, aby to neznělo nezdvořile. Vůbec si nepřála, aby tu zůstal, a byla by uvítala, kdyby na ni nemluvil.

Stále musela myslet na obě nepřítomné sestřenky a na Marii především, ale jemu dobrou náladu žádné trapné vzpomínky zřejmě nekazily. Přijel sem, kde se to všechno odehrávalo, a byl ochoten se tu zdržet a spokojeně si užívat bez slečen Bertramových, jako by Mansfield jinak ani neznal. Před ní se o nich zmínil jen letmo, dokud všichni nepřešli znovu do salonu, kde se Edmund rozhovořil s doktorem Grantem o nějakých pracovních záležitostech, které je očividně velmi zaujaly, a paní Grantová se věnovala čajovému stolku: tu na ně zavedl řeč se svou mladší sestrou. S výmluvným úsměvem, jímž se Fanny dokonale znechutil, pronesl: „Tak Rushworth se svou krásnou chotí dlí v Brightonu, jak jsem se dozvěděl – šťastný to muž!“

„Ano, odcestovali asi před čtrnácti dny, viďte, slečno Priceová? – A Julia je tam s nimi.“

„A pan Yates se zdržuje někde poblíž, předpokládám.“

„Pan Yates! – Hm, o panu Yatesovi jsme nic neslyšeli. Tuším, že v dopisech docházejících do mansfieldského zámku o něm nepadla zmínka, viďte, slečno Priceová? – Drahá Julia má dost soudnosti, aby svého papá nebavila zprávami o panu Yatesovi.“

„Chudák Rushworth a jeho dvaačtyřicet promluv!“ pokračoval pan Crawford. „Na to nikdo z nás nezapomene… Chudáček zlatý! Mám ho v duchu jasně před očima, jak se snažil, poctivě snažil, a div si nezoufal. No, krk na to dám, že jeho krásná Maria od něho v životě dvaačtyřicet promluv vyžadovat nebude.“ A docela jiným, náhle vážným tónem dodal: „Je jí pro něho škoda – velká škoda.“ Vzápětí znovu přešel k vytříbené galantnosti a obrátil se k Fanny: „Vy jste byla panu Rushworthovi dobrým andělem. Nikdy nezapomenu na vaši vlídnost a trpělivost, když jste se snažila pomoci mu, aby se roli naučil – probudit v něm myšlení, jímž ho příroda nevybavila – namíchat mu trochu rozumu z vašich vlastních velkých zásob! Možná že sám nebyl schopen docenit vaši laskavost, ale já bych vás rád ujistil, že všichni ostatní přihlíželi vašemu úsilí s upřímnou úctou.“

Fanny zrudla a nic mu na to neřekla.

„Připadá mi to jako sen, krásný sen!“ rozhovořil se znovu po chvilkovém zamyšlení. „Do smrti budu na naše divadelní snažení vzpomínat s rozkoší. Toho zájmu, toho vzrušení, toho nespoutaného elánu! Každý to cítil. Všichni jsme ožili. Měli jsme co dělat, v co doufat, oč se snažit, co zařizovat – ani hodinu jsme nečinně nepromarnili. Vždycky bylo potřeba nějakou drobnost zařídit, nějakou podružnou starost nebo trampotu překonat. Byl to nejkrásnější čas mého života.“

S tichým rozhořčením si Fanny v duchu říkala: „Pěkně nejkrásnější čas! – kdy se choval neomluvitelně, jak si jistě dobře uvědomoval! – Nejkrásnější čas, kdy si počínal nečestně a krutě! – Ach, to je zkažený člověk!“

„Měli jsme smůlu, slečno Priceová,“ ztlumil hlas, aby snad Edmund něco nezaslechl, v blahé nevědomosti o jejích pocitech.

„Rozhodně jsme měli velkou smůlu. Ještě týden, jeden jediný týden by nám byl postačil. Kdybychom byli pány situace, kdyby se v mansfieldském zámku určovalo, jaké větry budou vát kolem rovníku

– mnohé by to bylo změnilo. Chraňpámbu, abychom ho vystavili nebezpečí v nějaké bouři – stačil by vytrvalý protivítr anebo bezvětří. Myslím, že bychom si v oné roční době byli mohli dopřát týden naprostého bezvětří nad Atlantikem.“

Zřejmě byl odhodlán ji rozpovídat. Fanny od něho odvrátila tvář a pronesla ráznějším tónem než obvykle: „Pokud jde o mne, pane, já bych byla jeho příjezd neoddálila ani o den. Pan strýček byl s divadlem velmi nespokojen, a proto soudím, že všechno zašlo až příliš daleko.“

Tolik najednou mu toho ještě neřekla a tak rozhořčeně ještě neoslovila nikoho v životě; když domluvila, zrudla a zachvěla se nad vlastní troufalostí. Jeho to překvapilo – pozorně se na ni zahleděl a odvětil klidnějším, vážnějším tónem, jakoby po zralé úvaze: „Budete mít asi pravdu. Bylo to počínání spíš příjemné než uvážlivé. Nadělali jsme kolem toho spoustu randálu.“ Hned nato začal o něčem jiném, snažil se ji upoutat, ale odpovídala mu tak plaše a zdráhavě, že nezaznamenal žádný úspěch. •

Slečna Crawfordová, která celou tu dobu sledovala doktora Granta s Edmundem, teď poznamenala: „Tamti pánové rozhodně probírají něco moc zajímavého.“

„Nejzajímavější otázku na světě,“ ujistil ji bratr, „jak přijít k penězům – jak to zařídit, aby drobné příjmy byly ještě lepší. Doktor Grant dává Bertramovi rady ohledně té fary, kterou má co nevidět převzít. Slyšel jsem, že bude za pár týdnů vysvěcen. Probírali to po obědě v jídelně. Jsem rád, že na tom Bertram bude tak dobře. Bude dostávat docela pěkné kapesné a přijde k němu bez velké námahy. Prý přes sedm set. Sedm stovek ročně je pro mladšího bratra slušná částka, a jelikož samozřejmě bude dál žít doma, má to jen na drobné útraty a bude ho to patrně stát jen jedno kázání

0 Vánocích a jedno o Velikonocích.“

Jeho sestra ulevila svému podráždění žertem: „Vždycky mne pobaví, jak každý umí uznale ohodnotit majetkové poměry těch, kdo se musí spokojit se skromnějším údělem. Ty by ses na to tvářil moc divně, Henry, kdyby ti na drobné výdaje mělo stačit sedm set ročně.“

„To je možné, ale vždyť víš, že tohle všechno je relativní. Původ a zvyk jsou určující. Na mladšího syna

1 z vrchnostenské rodiny je na tom Bertram poměrně dobře. Ve čtyřiadvaceti nebo pětadvaceti bude mít roční příjem sedm set liber a nemusí se o ně nijak přičinit.“

Slečna Crawfordová by byla mohla podotknout, že bude mít proč se přičiňovat a trápit a že ona tomu nebude lhostejně přihlížet, ovládla se však a přešla to mlčením; a když se k nim krátce nato oba zmínění pánové přidružili, snažila se zachovat klidnou a lhostejnou tvář.

„Bertrame,“ řekl Henry Crawford, „rozhodně přijedu do Mansfieldu poslechnout si vaše první kázání. Nebudu litovat námahy, abych povzbudil mladého začátečníka. Kdypak to bude? Nepřidáte se ke mně a nepřijdete také povzbudit svého bratránka, slečno Priceová? Slíbíte, že z něho celou tu dobu nespustíte oči – jako já – aby vám ani slůvko neušlo – anebo je sklopíte jen na chvilinku, abyste si poznamenala některou mimořádně krásnou větu? Vybavíme se na to tabulkami a olůyky. Kdypak to bude? Musíte kázat v Mansfieldu, to víte, aby si vás sir Thomas s lady Bertramovou mohli přijít poslechnout.“

„Vyhnu se vám na sto honů, Crawforde, pokud to půjde,“ řekl Edmund, „protože byste se nejspíš snažil vyvést mne z konceptu, a mne by od vás taková snaha mrzela víc než od kohokoli jiného.“

„Cožpak ho to nezarazí?“ pomyslela si Fanny. „Ne, ten nevycítí nic, je ke všemu slepý i hluchý.“

Všichni seděli znovu pohromadě, ti nejvýřečnější se rozpovídali mezi sebou, a tak jí byl dopřán klid; a když po čaji přišly na pořad karty – pozorná paní Grantová dala dohromady partii whistu kvůli manželovi, ačkoli se to jako nesmělo předpokládat –a slečna Crawfordová si sedla k harfě, nevyžadovalo se od ní už nic, než aby poslouchala, a její klid narušil pouze tu a tam pan Crawford, když se k ní obrátil s nějakou otázkou nebo poznámkou, kterou nemohla nechat bez odpovědi.

Slečna Crawfordová prožívala velké rozčarování z toho, co se doslechla, a neměla náladu na nic než na hudbu. Tou uklidňovala sebe a rozptylovala přátele. Zasáhlo ji to jako úder, že Edmund bude tak brzy vysvěcen – hrozilo to sice, ale doufala, že neurčitě a ve vzdálené budoucnosti, a tím víc ji to teď pobouřilo a zdrtilo. Velmi se na něho rozezlila. Počítala, že víc podléhá jejímu vlivu. Začínala na něho už myslet – cítila to tak – s výraznou náklonností, téměř už se rozhodla – ale teď se k němu bude chovat stejně chladně jako on k

ní. Jistě ji opravdově nemiluje, když hodlá při* jmout postavení, k němuž by se ona nikdy nesnížila, jak sám dobře ví. Osvojí si stejnou lhostejnost jako on. Nadále bude přijímat jeho dvornosti pouze pro rozptýlení. Je-li on do té míry pánem svých citů, postará se ona, aby z lásky k němu netrpěla.

25.KAPITOLA

Henry Crawford se do druhého dne napevno rozhodl, že to v Mansfieldu ještě čtrnáct dní vydrží; poslal si tedy pro lovecké koně, napsal admirálovi pár řádků na vysvětlenou, a když zapečetil a odstrčil dopis, zahleděl se na sestru, a jelikož ostatní členové rodiny vyklidili pole, usmál se na ni a takto k ní promluvil:

„Hádej, Mary, jak se hodlám zabavit, když nepojedu střílet? Jsem už příliš starý, abych šel do společnosti častěji než třikrát týdně, ale pro zbývající dny mám jistý plán, a hádej jaký.“

„Budeš se mnou chodit na procházky nebo si vyjedeme na koni, ne?“

„Neuhádlas, ačkoli ti rád vyhovím v obojím, ale tím procvičím pouze tělo, kdežto já musím utužit i ducha. Takhle bych se jen bavil a hověl si, bez zdravé dávky práce, a já nechci jíst chléb v potu tváře nezasloužený. Ne, usmyslil jsem si, že popletu hlavu Fanny Priceové.“

„Fanny Priceová? Hloupost! Ne, ne. Snad by ti mohly stačit obě její sestřenice.“

„Když já ale nebudu spokojený, dokud nezískám Fanny Priceovou, dokud ji aspoň trošku nezmámím. Zřejmě jsi dosud nepostřehla, co je to za líbezné stvoření. Když jsme o ní včera večer mluvili, jako by si nikdo z vás neuvědomoval tu báječnou proměnu, která se s ní udála za posledních šest neděl. Vídáte ji každý den, proto jste si toho nevšimli, ale já ti tu prohlašuji, že je docela jiná než na podzim. Tehdy to bylo pouze tiché, plaché, ne ošklivé děvče, ale teď je vysloveně půvabná. Myslíval jsem si, že její pleť ani rysy nestojí za pozornost, ale její jemná pokožka, tak často zalévaná

ruměncem jako včera, má nesporné kouzlo, a jak jsem pozoroval její oči a ústa, rašila ve mně naděje, že by dokázaly výmluvně hovořit, kdyby měly o čem. A pak – její vzezření, její chování – celá její bytost se přímo neuvěřitelně zdokonalila! Od října vyrostla přinejmenším o dva palce.“

„Chachá! To proto, že ji nevidíš mezi vyššími dívkami, abys mohl porovnávat, a protože má nové šaty a tak pěkně oblečenou jsi ji ještě neviděl. Je stejná jako v říjnu, to mi věř. Bylo to prostě jediné děvče mezi přítomnými, kolem kterého ses mohl točit, a bez toho ty se neobejdeš. Já ji odjakživa považuji za hezké děvče –ne za oslnivou krasavici, to ne – ale za docela pěkné děvče, jak se říká: pěkné takovým nenápadným způsobem. Neměla by mít tak světlé oči, ale umí se sladce usmát, a všechna ta neuvěřitelná proměna spočívá v lépe ušitých šatech a ve skutečnosti, že tu nemáš na koho jiného koukat, a proto mne nepřesvědčíš, jestli s ní začneš flirtovat, že to zavinila její krása, a ne tvá vlastní nuda a pošetilost.“

Její bratr se nad tímto obviněním pouze pousmál a krátce nato řekl: „Já té slečně Fanny nerozumím. Nejsem z ní moudrý. Nepochopil jsem včera, co má za lubem. Jakou to má povahu? Je tak vážná? – Nebo je divná? – Je tak prudérní? Proč se držela zpátky a stíhala mne tak vyčítavými pohledy? Sotva jsem ji přiměi, aby mi odpovídala. Nepoznal jsem ještě dívku, abych se jí věnoval tak dlouho – snažil se ji bavit –as tak pramalým úspěchem. Žádná na mne dosud nekoukala tak vážně! Já tohle musím probádat. Tváří se, jako by mi říkala: ‚Mé sympatie si nezískáš, umínila jsem si, že ne/ a já tvrdím, že získám.“

„Bláhovče! V tomhle tedy tkví její neodolatelné kouzlo! Vida – nestojí o tebe – a proto má tak jemnou pleť a najednou vyrostla a z toho pochází všechen půvab a krása! Nepřeji si ale, aby kvůli tobě byla opravdu nešťastná; trochu se zamilovat, to by jí možná rozproudilo krev a udělalo dobře, ale nesmíš ji do toho potopit, protože je to moc miloučké stvoření a všechno hluboce prožívá.“

„Vždyť je to jen na čtrnáct dní,“ řekl Henry, „čtrnáct dní ji nezabije, a pokud ano, pak je to povaha, kterou nic nezachrání. Ne, nechci jí ublížit, berušce zlaté! Chci jen, aby na mne zhlížela vlídným pohledem, aby se na mne usmívala a nejen pýřila, aby mi

držela židli vedle sebe, když se sejdeme, a vzrušením nevěděla kudy kam, když si k ní přisednu a začnu si s ní povídat, aby myslela, jak já myslím, zajímala se o všechny mé statky a zábavy, aby se snažila zdržet mne v Mansfieldu, a měla dojem, až odjedu, že už v životě nebude šťastná. Nic víc nechci.“

„Ty vrchole vší skromnosti!“ řekla Mary. „Tím padají všechny mé výhrady. No, budeš mít dost příležitostí ji okouzlovat, protože se hodně stýkáme.“

A beze všech dalších orací zanechala Fanny osudu – osudu, jenž jí mohl dát lekci nezaslouženě tvrdou, kdyby neměla srdéčko obrněné tak, jak o tom slečna Crawfordová neměla ani zdání: najdou se patrně nedobytné osmnáctileté slečny (jinak bychom se o nich nedočítali v románech), které se nedají zviklat a nepodlehnou lásce v rozporu se zdravým rozumem, když se střetnou se vším, co dvornost a lichotky talentovaného muže dokážou, nechce se mi ale přiřadit k nim i Fanny: nemohu věřit, že by při její něžné povaze a citu pro všechno krásné byla vyvázla se srdcem nezraněným z milostných nástrah (i když nástrah pouze čtrnáctidenních) takového Crawforda, přestože musel překonávat předchozí antipatie, kdyby nebyla už svou lásku věnovala jinému. Navzdory ochraně, kterou jí tato láska a špatné mínění o Crawfordovi pro klid duše poskytovaly, dosáhl útočník brzy svými neochabujícími dvornými pozornostmi – neochabujícími, nikoli však dotěrnými, protože se stále více přizpůsoboval její mírné, něžné povaze –, že jí už nebyl tolik protivný jako dřív. Na minulost rozhodně nezapomněla a smýšlela o něm stále nepříznivě, ale podléhala jeho osobnosti: bavila se s ním, a přitom se ve svém chování o tolik změnil k svému prospěchu, byl zdvořilý, seriózní a tak ohleduplný, že mu to nemohla oplatit jinak než vlídnou pozorností.

Toho dosáhl za pár dní, a hned poté vyvstaly okolnosti, které mu nahrály v úsilí zalíbit se jí a Fanny přinesly takovou blaženost, že by byla nejraději celý svět zulíbala. William, ten draze milovaný bratr, jenž byl tak dlouho pryč, připlul opět do Anglie. Sama od něho dostala dopis, jen pár řádek, spěšně načrtnutých, když jeho loď vplula do kanálu La Manche, odeslaný prvním člunem, který od Antverp, zakotvených v zátoce Spithead, vyjel do Portsmouthu, a

když se Crawford objevil s novinami v ruce, aby jí tu zvěst oznámil jako první, zastihl ji už radostí celou rozechvělou nad zmíněným dopisem, jak s rozzářenou tvářičkou vděčně naslouchá strýčkovu vlídnému pozvání, které jí rozvážně diktoval do pera.

Crawford se sice teprve minulého dne blíže obeznámil s celou skutečností, poprvé si uvědomil, že Fanny má takového bratra a na které lodi slouží, ale projevil o něj patřičně živý zájem, hned se rozhodl, že» po návratu do Londýna vypátrá, kdy se Antverpy pravděpodobně vrátí ze Středomoří, atakdále, a jen nazítří nakoukl do Lodních zpráv, jako by ho štěstí chtělo odměnit za důmyslný nápad, kterak se jí zavděčit, stejně jako za povinnou úctu k admirálovi, jenž po mnoho let odebíral tyto noviny, údajně přinášející nejčerstvější námořní zprávy. Přesto ale přišel pozdě, jak se ukázalo. Úchvatné první rozrušení, jež hodlal vzbudit, si už odbyla. Ocenila však vděčně jeho úmysl, jeho pozornost – opravdu vděčně a vřele, protože ji mocný proud lásky k Williamovi vynesl nad obvyklou plachost.

Tento drahý William se tedy brzy objeví mezi nimi. Nepochybně dostane hned dovolenou, protože je dosud poddůstojníkem, a jelikož jeho rodiče žijí v onom přístavním městě, jistě ho už viděli, možná se s ním stýkají denně, a proto by bylo jen spravedlivé, aby dovolenou věnoval sestře, která mu sedm let věrně psala, a strýci, jenž ho nejvíc podporoval a prosazoval, a v důsledku toho všeho také obratem přišla odpověď na její odpověď, v níž oznamoval svůj brzký příjezd, takže neuběhlo ani deset dní, co se Fanny vzrušeně chystala na svůj první společenský oběd, a už prožívala vzrušení ještě mocnější – vartovala na schodišti ve vstupní síni, až zaslechne zdáli drčet kočár, který jí přiveze bratra.

Šťastně se dočkala, a jelikož se při setkání nemuseli zdržovat ani formalitami ani žádnými obavami, byla u něho, sotva překročil práh, a první výbuch opojné radosti se odbyl beze svědků, pokud tak nenazveme sloužící, soustředěné na otvírání patřičných dveří. K tomu jim dopomohli sir Thomas i Edmund, když oba dokázali shodnou hbitou radou přimět paní Norrisovou, jen ať klidně zůstane sedět a neutíká do haly, jakmile k nim od vchodu dolehl rozruch kolem Williamova příjezdu.

William s Fanny se krátce nato objevili v salonu a sir Thomas s potěšením uvítal ve svém chráněnci rozhodně někoho úplně jiného, než koho před sedmi lety vybavoval na moře, mladého muže upřímné, příjemné tváře a nelíčeného, neformálního, ale citlivého a uctivého vystupování, jímž si ho hned získal.

Dlouho trvalo, než se Fanny vzpamatovala ze šťastného rozrušení minulé hodiny, jejíchž prvních třicet minut naplňovalo očekávání a druhých skutečnost sama, trvalo jistý čas, než byla z toho štěstí skutečně šťastná, než vyprchalo zklamání, jak se na pohled změnil, než v něm viděla zase toho Williama jako dřív a mohla s ním rozmlouvat tak, jak po tom celým srdcem všechna ta léta toužila. Ta chvíle však přece jen nadešla, protože ji uspíšila náklonnost z jeho strany stejně vřelá jako její a nespoutávaná jemnocitem a nesmělostí. Byla jeho srdci nejbližší, a díky své rázné a odvážné povaze neváhal vyjádřit, co cítí. Na druhý den si spolu vyšli na procházku s upřímným potěšením, a každý další den se oddávali důvěrnému sblížení, které sir Thomas zaznamenal s uspokojením, ještě než ho na to upozornil Edmund.

Až na okamžiky zvlášť jí milé, kdy jí Edmund v posledních měsících nějakým výrazným nebo nečekaným způsobem projevil svou péči, neprožívala Fanny dosud nikdy takovou blaženost jako v tomto neomezovaném, rovnoprávném, nebojácném vztahu k bratrovi a kamarádovi, jenž jí otevřel celou duši, svěřil se jí se všemi svými nadějemi a obavami, záměry a úsilím směřujícím k dlouho vytouženému, draze zaslouženému a právem ceněnému povýšení – který jí mohl podat přímé a podrobné zprávy o rodičích a sourozencích, o nichž se doslechla jen zřídkakdy – který se zajímal o všechny výhody i drobné těžkosti jejího mansfieldského domova – hotov soudit o každém členu rodiny shodně s ní, až na to, že se méně ohleduplně a se ^ zvučnější nevraživostí vyjádřil o tetě Norrisové – a s nímž (a tahle výhoda jí možná byla nejvzácnější) mohla znovu prožívat všechno dobré i zlé z časů útlého dětství, na každý společný žal i radost s láskou zavzpomínat. V této výhodě, v tomto pojítku lásky ani manželský svazek nedostihuje sourozenecký. Děti z jedné krve, se stejnými prvními vjemy a zvyklostmi, mívají zvláštní schopnost spolu se radovat, a žádné další svazky jim tohle nenahradí:

pouze v případě dlouhého a násilného odloučení, rozchodu, který dodatečné setkání už, nenapraví, se stane, že vzácné stopy nejranějších citových pout se ze života zcela vytratí. Želbohu jsme toho až příliš často svědky. Ze sourozenecké lásky, někdy téměř všemocné, zůstane pak méně než nic. Ale mezi Fanny a Williamem Priceovými vládla láska vřelá a neotřepaná, neublížily jí dosud protichůdné zájmy, nevychladla vlivem dalších vztahů a čas a rozloučení ji poznamenaly jen tím, že ještě víc rozdmychaly její plamen.

Touhle upřímnou náklonností se zapsali do srdce všem, kdo si uměli vážit cenných vztahů. I Henryho Crawforda to upoutalo. Mladý námořník mu byl sympatický, když s vřelou, přímočarou a bratrskou náklonností pohladil Fanny po hlavě a prohlásil: „Víte, že už začínám přicházet té nové módě na chuť? Ale jak jsem poprvé slyšel, co se děje v Anglii, nechtěl jsem tomu ani věřit, a když se paní Brownová a další dámy objevily u komisaře v Gibraltaru v takové parádě, myslel jsem, že se snad zbláznily, ale na Fanny se mi líbí všecko.“ S nelíčeným obdivem pozoroval, jak Fanny znachověly tváře a oči jí jiskří, když s hlubokým zaujetím a soustředěnou pozorností sleduje bratra líčícího hrozná nebezpečí a srdceryvné výjevy, jaké s sebou dlouhý pobyt na moři nevyhnutelně přináší.

Henry Crawford měl dost mravního cítění, aby takový vztah uměl ocenit. Fanny ho přitahovala čím dál tím víc – dvojnásob ho přitahovala – cit, který jí rozsvítil pleť a prozářil celou tvář, jí sám o sobě dodával půvab. Nepochyboval už, že má srdce na pravém místě. Je v ní bohatství citu, upřímného citu. Jaký zážitek by to byl, kdyby ho milovala taková dívka, kdyby dokázal, aby ta mladá čistá duše poprvé zaplála! Zaujala ho víc, než předvídal. Čtrnáct dní nestačí. Prodloužil si pobyt na neurčito.

Pan strýček Williama často vyzval, aby jim vyprávěl. Jeho příběhy zajímaly sira Thomase samy o sobě, ale především o ně stál proto, že jejich prostřednictvím lépe poznával vypravěče, a naslouchával pak jeho jasnému, prostému, temperamentnímu líčení s pocitem uspokojení – mladíkův projev ho utvrzoval v mínění, že si vštípil dobré mravní zásady, že je odborně zdatný, energický, odvážný a veselý – že jeho povaha zasluhuje všestranné uznání a jeví

se slibně do budoucna. Při svém mládí toho William už hodně viděl. Plavil se Středomořím – do Západní Indie, znovu Středomořím – uznalý kapitán mu často dovolil odejít na břeh – a během sedmi let zažil nebezpečenství všeho druhu, jaké válka a moře dohromady přinášejí. Se zázemím takových zkušeností měl právo na pozornost posluchačů, a třebaže paní Norrisová dokázala pobíhat po místnosti a rušit přítomné pátráním po dvou nitích nebo knoflíku do staré košile uprostřed synovcova líčení, jak loď ztroskotala nebo jak se utkali v boji, všichni ostatní ho napjatě sledovali, ba ani lady Bertramová nevyslechla líčení takových hrůz bez pohnutí a občas dokonce pozvedla oči od vyšívání a prohodila: „Probůh, to muselo být ale nepříjemné! – Divím se, že se vůbec někdo vydá na moře.“

Henry Crawford poslouchal Williama s jinými pocity. Přál si, aby tohle byl na moři také zažil, viděl a protrpěl. Rozehřál se, fantazie mu pracovala naplno a cítil velkou vážnost k mládenci, který do dvaceti poznal takové tělesné strázně a osvědčil tolik duchapřítomnosti a rozvahy. Pod aureolou hrdinství, užitečné práce, vypětí a vytrvalosti se jeho vlastní navyklé sobecké lelkování jevilo v nelichotivém světle, a tak mu přišlo líto, že i on není takovým Williamem Pricem,

který si získává uznání a usilovnou prací hledá cestu k bohatství a postavení a činorodý a spokojený ví, co chce!

Byla to ale lítost spíše prudká než trvalá. Ze zkoumání vlastního nitra a nespokojenosti tím vyvolané ho vytrhl Edmund dotazem, týkajícím se zítřejšího lovu: hned se mu jevil úděl zámožného pána, vládnoucího koni i štolby, opět docela přijatelný. A ještě jedna výhoda s tím byla spojená: dávalo mu to možnost prokázat laskavost, když o to stál. S temperamentem, odvahou a zvídavostí, která nezná překážek, projevil William přání lovu se zúčastnit. Crawford mu mohl nabídnout koně, stačilo jen překonat jisté námitky sira Thomase, jenž na rozdíl od synovce uměl ocenit hodnotu takové nabídky, a vymluvit Fanny jisté obavy. Bála se o Williama: rozhodně ji nepřesvědčil, když jí vyprávěl o svých jezdeckých výpravách v rozličných krajích světa, o útočných akcích, jichž se zúčastnil, o divokých koních a mulách, na nichž rajtoval, a jak kolikrát jen taktak

vyvázl, div nespadl a nesrazil si vaz, že dokáže zvládnout bujného loveckého oře při anglickém honu na lišku, a také dokud se nevrátil živ a zdráv, bez nehody a bez ostudy, nesmířila se s tím a nepocítila patřičný vděk k panu Crawfordovi za to, že mu koně půjčil, ačkoli to byl účel celé věci. Jakmile se ukázalo, že William nedoznal újmy, připustila, že to od něho byla velká laskavost, a dokonce odměnila majitele úsměvem, když nabízel zvíře k opětnému použití, takže vzápětí s nesmírnou srdečností a způsobem, jemuž nešlo odolat, dal Williamovi koně plně k dispozici po celou dobu, kdy bude pobývat v Northamptonshiru.

25. KAPITOLA

Obě rodiny v tomto údobí pěstovaly vzájemné styky tak hojné, že se to blížilo situaci na podzim do té míry, jak by se byl žádný příslušník tehdejšího společenství neodvážil doufat. Přispěl k tomu návrat Henryho Crawforda i příjezd Williama Price, ale hlavní zásluhu o to měl sir Thomas svou víc než pouhou snášenlivostí vůči přátelským pokusům sousedů z fary. Když pominuly starosti, které na něho v první době doléhaly, a mohl věnovat pozornost Grantovým a jejich mladým příbuzným, zjistil, že mají něco do sebe, a třebaže bylo hluboko pod jeho důstojnost spekulovat či pletichami usilovat o výhodné partie v okruhu daných možností mladých lidí jeho srdci nejbližších, a dokonce opovrhoval jako nízkou malicherností honosit se v tomto směru zvláštním bystrozrakém, přece nemohl i při svém velkorysém a přezíravém přístupu přehlédnout, že se panu Crawfordovi jaksi líbí jeho neteř – a nevyhnul se tomu, aby z té příčiny (aniž si to uvědomil) popřával ochotněji sluchu pozváním z fary.

Blahovůle, s níž byl hotov poobědvat na faře, když si nakonec troufli vyslovit časově neurčené pozvání, po dlouhém zvažování a váhání, jestli to má vůbec smysl* protože „sir Thomas zřejmě není žádným návštěvám zvlášť nakloněn, a lady Bertramová je tak pohodlná!“ pramenila však jen a jen z dobrého vychování a sousedských ohledů, a nijak to nesouviselo s panem Crawfordem, leda jako s dalším členem příjemné společnosti: jelikož teprve v průběhu této návštěvy si sir Thomas poprvé v duchu řekl, že kdyby měl ve zvyku zanášet se takovými lehkovážnými úvahami, měl by dojem, ze pan Crawford je ctitelem Fanny Priceové.

Návštěva podle obecného soudu proběhla příjemně, jelikož mezi přítomnými byl vyvážený počet těch, kdo se rádi vypovídali, a těch, kdo raději poslouchali; bohaté pohoštění bylo krásně naservírované, jak odpovídalo zavedenému pořádku u Grantových, a zcela ve shodě s obvyklými zvyklostmi ostatních, takže to nevzbudilo větší odezvu, až na paní Norrisovou, která nemohla popatřit na široký stůl ani na počet pokrmů na něm s myslí nerozbouřenou, a vždycky se jí podařilo vytušit cosi zlého z pobíhání služebných za její židlí a znovu se utvrdit v přesvědčení, že při tolika mísách není možné, aby aspoň v některých nebylo jídlo vystydlé.

Večer pak společnost seznala, jak si to také paní Grantová se sestrou už předem rozmyslely, že když čtyři zasednou k whistu, zbývá ještě dost účastníků na další společenskou hru, a jelikož se všichni ochotně podřídili a jinou možnost také ani neměli, jak to při takových příležitostech zpravidla bývá, hned po whistu se rozhodli pro licitaci, a tím se lady Bertramová ocitla v kritické situaci, jelikož byla požádána, aby se vyslovila, které ze zmíněných her by dala přednost, a aby si tedy buď šla vytáhnout kartu do whistu nebo ne. Váhala. Naštěstí byl po ruce sir Thomas.

„Pro co se mám rozhodnout, sire Thomasi? –Whist, anebo licitace – při čem se lépe pobavím? Co mi poradíte?“

Sir Thomas se krátce zamyslel a pak jí doporučil licitaci. Rád hrával whist, a proto ho možná napadlo, že by se sám příliš nepobavil, kdyby měl milostivou lady za partnerku.

„Dobrá tedy,“ zněla spokojená odpověď milostivé lady, „budu hrát licitaci, jestli dovolíte, paní Grantová. Neumím ji sice, ale Fanny mne to naučí.“

Tu vznesla Fanny starostlivé námitky, že jí v tom brání stejná neznalost, jelikož tu hru v životě neviděla ani nehrála, a lady Bertramová opět na okamžik propadla nerozhodnosti – když ji ale všichni ujistili, že to hravě zvládne, že je to nejlehčí karetní hra na světě, a Henry Crawford přiskočil a naléhavě se dožadoval výsady, aby směl zaujmout místo mezi milostivou lady a slečnou Priceovou a obě je to naučit, bylo rozhodnuto: sir Thomas, paní Norrisová a manželé Grantoví usedli ve vší intelektuální důstojnosti k whistu a ostatních šest pod vedením slečny Crawfordové zaujalo místa kolem

druhého stolu opodál. Henry Crawford se tak ocitl v příjemném postavení, neboť měl po boku Fanny a ruce plné práce, jelikož musel vládnout kartami ještě dalších dvou hráček – pro Fanny sice nebylo dost dobře možné, aby za tři minuty nezvládla pravidla hry, přesto však ji musel burcovat k pravému hráčského zaujetí, živit u ní chamtivost a zatvrzelost v srdci, což bylo spojeno, zvlášť při licitaci proti Williamovi, se značnými těžkostmi; a co se lady Bertramové týkalo, nad jejím štěstím a osudem musel bdít v průběhu celého večera, a pokud se mu podařilo hbitě jí zabránit, aby neobracela karty, když se začínalo rozdávat, bylo třeba ještě jí od začátku do konce radit, co s nimi počít.

Byl ve svém živlu, všechno konal s bravurní lehkostí, vynikal v náhlých zvratech, důmyslných řešeních a hravé útočnosti, na nichž tato hra spočívá, takže společnost kolem kulatého stolu tvořila příjemný protiklad k vážné střízlivosti a ukázněnému tichu v druhé skupince.

Dvakrát se sir Thomas pokusil vznést dotaz ke své choti, zdali jí štěstí přeje a jak se jí to líbí, ale nedočkal se odpovědi: žádná přestávka ve hře nebyla dost dlouhá na jeho velebné vyjadřování, a tak zůstali v nevědomosti o jejím rozpoložení, dokud se paní Grantová po první partii nemohla zvednout a nepřišla jí projevit hostitelskou péči.

„Doufám, že se milostivé lady hra zamlouvá.“

„Ach ano, zajisté – je to velmi zábavné. Taková zvláštní hra. Vůbec tomu nerozumím. Nesmím se na své karty podívat a pan Crawford všechno ostatní zařídí sám.“

„Bertrame,“ řekl Crawford po jisté době, kdy hra na chvíli uvízla na mrtvém bodě, „ještě jsem vám nepověděl, co se mi včera cestou domů přihodilo.“ Vyjeli si totiž spolu na lov, a zrovna když jim štěstí začínalo přát – hezký kus cesty od Mansfieldu –, zjistili, že Crawfordův kůň ztratil podkovu, a proto musel Henry všeho nechat a opatrně zamířit domů. „Zmínil jsem se vám už, že jsem zabloudil, když jsem přejel kolem toho starého farmářského stavení mezi tisy, protože se nerad vyptávám na cestu, ale neřekl jsem vám ještě, že při mně přesto štěstí věrně stálo – nikdy nepochybím, abych z toho neměl užitek – a tak jsem se po chvíli ocitl přesně tam, kam jsem se

dávno dychtil podívat. Zahnul jsem u takového svažitého pole, a najednou jsem se ocitl na návsi zapadlé vísky v lůně mírných kopců, přede mnou se vinula říčka k brodu, z pravé strany na takovém návršíčku kostel – kostel nápadně výstavný a pěkný na takovou obec, protože tam panský dům nebo i polopanský nebyl na dohled, až na jeden, a to byla nejspíš fara, protože stála co by kamenem dohodil od zmíněného návrší a kostela. Zkrátka a dobře, stanul jsem v Thornton Lacey.“

„Podle všeho nejspíš ano,“ odpověděl Edmund, „ale kam jste vlastně odbočil za Sewellovou farmou?“

„Na žádné takové odtažité a záludné otázky neodpovídám; a kdybyste mne tu i hodinu usilovně zpovídal, nepodařilo by se vám dokázat, že jsem v Thornton Lacey nebyl – protože jsem tam zaručeně byl.“

„Zeptal jste se tedy?“

„Ne, jelikož se nikdy neptám. Ale prohodil jsem k nějakému člověku, který tam stříhal živý plot, že je to Thornton Lacey, a on s tím souhlasil.“

„Máte dobrou paměť. Vůbec si už neuvědomuji, že jsem vám o něm tak dopodrobna vyprávěl.“

Thornton Lacey se jmenovala víska, kde měl co nevidět dostat faru, jak slečna Crawfordová dobře věděla, a proto hned licitovala o střelce Williama Price s větším zápalem.

„Nu, a jak se vám to tam líbilo?“ pokračoval Edmund.

„Moc, opravdu moc. Vy šťastlivce, tam máte co dělat aspoň na pět let, než se v tom domě bude dát bydlet.“

„Ne, ne, tak zlé to není. Hospodářský dvůr se musí přemístit, to uznávám, ale nejeví se mi nutnost dalších zásahů. Dům sám o sobě není špatný, a když se zruší dvůr, bude k němu pěkný přístup.“

„Dvůr musí zmizet beze stopy, a v těch místech vysaďte zeleň, aby tvořila clonu mezi farou a kovárnou. Dům je třeba otočit k východu namísto k severu – tedy vchod a hlavní salony musí směřovat tam, kde se nabízí velmi krásný výhled; jsem si jist, že to lze prakticky vyřešit. Tamtudy také musíte vést příjezdovou cestu – středem nynější zahrady. Novou zahradu si založíte v těch místech, která teď leží za domem – tam pro to * máte ideální podmínky –

bude se mírně svažovat proti jihovýchodu. Ta poloha si to přímo vyžaduje. Vyjel jsem padesát yardů pěšinkou mezi kostelem a farou, abych se tam pořádně rozhlédl, a hned jsem viděl, jak by to mělo být. Nebude to nic obtížného. Ty louky za budoucí zahradou, včetně té nynější, od pěšinky, kde jsem se zastavil, k severovýchodu, tedy k hlavní cestě protínající vesnici, se musí samozřejmě spojit, jsou to malebné lučiny, poseté pěknými stromy. Předpokládám, že patří k faře. Ne-li, musíte je přikoupit. A pak ta bystřina – s tou bystřinou se musí něco stát, ale nerozmyslel jsem si ještě co. Leccos mne k tomu napadá.“

„I mne leccos napadá,“ řekl Edmund, „a především to, že z vašich záměrů se v Thornton Lacey uskuteční velmi málo. Budu se muset obejít bez tak dokonalé malebnosti a krásy. Soudím, že dům i jeho okolí lze i bez velkých výdajů uspořádat tak, aby se v něm pohodlně bydlelo, aby působil jako panské sídlo, s tím se musím spokojit a doufám, že se s tím spokojí i ti, jimž na mně záleží.“

Slečně Crawfordové neušlo zvláštní zabarvení jeho hlasu ani pokradmého pohledu, provázejícího poslední slova, a podráždilo ji to; překotně dolicitovala s Williamem Pricem, za horentní cenu získala jeho střelce a dotvrdila to slovy: „Tak, a jako žena bojovného ducha si to nechám stát poslední groš. Chladná rozvaha mi nic neříká. Nemám v povaze sedět v koutě a čekat. Jestli prohraji, rozhodně to nebude vinou chabého úsilí.“

Hru vyhrála, bylo to ale Pyrrhovo vítězství. Začalo nové kolo a Crawford se v jeho průběhu znovu vrátil k Thornton Lacey.

„Možná že vám nenavrhuji ideální řešení, neměl jsem také čas to pořádně promyslet, ale musíte toho udělat dost. Ten dům si to zasluhuje, a byl byste pak nespokojen, že jste nevyužil všech jeho možností. – (Pardon, ale milostivá lady ty karty nesmí prohlížet. Nechte je prosím takhle ležet před sebou). – Ten dům si to zasluhuje, Bertrame. Říkáte, že má působit jako panské sídlo. Toho dosáhnete, už když odstraníte ten dvůr, protože až na tuhle nepřístojnost málokterý dům toho druhu působí na pohled tak jednoznačně jako panské sídlo, rozhodně vypadá lépe než domov venkovského faráře s příjmem pár stovek. Není to náhodný slepenec jednotlivých nízkých místností, kde je pomalu tolik střech jako oken – netísní se v hrubé

bytelnosti hranatého selského stavení – je to solidní, prostorná, docela honosná vila, která vypadá, jako by tam nějaký vážený venkovský rod sídlil už po řadu generací, dvě stě let přinejmenším, a nynější majitelé tam utráceli dva tři tisíce ročně.“ Slečna Crawfordová napínala uši, Edmund se s tím názorem ztotožnil. „Jako panské sídlo tedy působit bude, pokud s tím vůbec něco uděláte. Ale máte tu daleko větší možnosti. – (Počkat, Mary, lady Bertramová ti za tu královnu nabízí tucet; ne, ne, takovou cenu zase nemá. Lady Bertramová ti nenabízí tucet. Nemá k tomu co dodat. Hraj dál.) – Kdybyste provedl nějaké takové úpravy, jaké vám navrhuji (nežádám, abyste postupoval podle mého návrhu, ovšem pochybuji, že by vám někdo poradil lépe), dodal byste svému domu vznešenější ráz. Pozvedl byste jej k panskému sídlu. Působil by pak nejen jako domov lepšího člověka, ale jako domov člověka vzdělaného, s vytříbeným vkusem, moderními mravy, s úctyhodným rodinným zázemím. Takovou pečeť byste mu mohl vtisknout, a dům by napovídal každému, kdo pojede kolem, že majitel vlastní v téhle farnosti rozsáhlé pozemky, zvlášť když poblíž nesídlí žádná skutečná vrchnost, aby se takový závěr jevil sporný, a tato okolnost – mezi námi řečeno – přispívá k přednostem takového postavení a jeho výsad a nezávislosti nevídanou měrou. Ztotožňujete se se mnou, viďte?“ obrátil se tlumenějším hlasem k Fanny. „Znáte to tam?“

Fanny mu odpověděla stručným „ne“, a aby nedala najevo zájem o nadhozené téma, věnovala dychtivě pozornost bratrovi, který tvrdě smlouval a tlačil ji ke zdi ze všech sil. Crawford se ale nedal odbýt:

„Ne, ne, královnu nesmíte obětovat. Koupila jste ji příliš draze, a bratr vám za ni nenabízí ani polovinu skutečné ceny. Ne, ne, pane – ruce pryč – ruce pryč! Vaše slečna sestra se s královnou nerozloučí. Už se pevně rozhodla. Vy tu hru vyhrajete,“ obrátil se k ní, „vy ji určitě vyhrajete!“

„Ale Fanny by byla mnohem radši, kdyby ji vyhrál William,“ usmál se na ni Edmund. „Chudinko malá! Ani šidit k svému neprospěchu ti není dopřáno!“

„Pane Bertrame,“ řekla slečna Crawfordová krátce nato, „přece je vám známo, jakou dovedností vládne Henry ve zvelebování, a tak se rozhodně nemůžete v Thornton Lacey do ničeho podobného pustit

bez jeho pomoci. Jen si vzpomeňte, co dokázal v Sothertonu! Jen si vzpomeňte na ten velkolepý užitek, který z toho pošel, když jsme se tam s ním všichni vypravili jistého parného srpnového dne, abychom se seznámili s okolím a byli svědky vzepětí jeho génia! Dojeli jsme tam, vrátili se opět domů, a co se tam dělo, to se ani vypovědět nedá!“

Fanny se zahleděla na Crawforda velmi vážně, ba až vyčítavě, jakmile však zachytila jeho pohled, hned sklopila oči. Trochu rozpačitě zavrtěl hlavou a se smíchem sestře odpověděl: „Netvrdím, že jsme v Sothertonu mnoho dokázali; bylo takové parno, všichni jsme bloudili sem a tam a hledali se.“ A jakmile se hlasy ostatních znovu rozbzučely a umožnily mu to, dodal tiše, tak aby to slyšela jen Fanny: „Moc by mě mrzelo, kdybyste o mých schopnostech rozhodovat o budoucnosti soudila podle toho dne v Sothertonu. Hledím teď na všechno docela jinak. Nesmýšlejte o mně podle toho, jak jsem se vám jevil tenkrát.“

Slovo Sotherton hned zaujalo paní Norrisovou, a jelikož se právě oddávala šťastné pohodě, poté co díky vrcholnému hráčskému umění sira Thomase i vlastní snahou obehrála manžele Grantový, jimž padala lepší karta, zvolala rozjařeně: „Sotherton! Ano, tomu říkám sídlo, a strávili jsme tam přenádherný den. Máš smůlu, Williame, ale až nás navštívíš příště, budou, doufejme, naši drazí manželé Rushworthovi doma, a já ti za ně mohu slíbit, že tě vlídně přijmou. Tvé sestřenky nejsou z těch, co se k příbuzným nehlásí, a pan Rushworth je nesmírně přívětivý pán. Pobývají právě v Brightonu – najali si jeden z nejlepších tamních domů, na to má pan Rushworth právo, protože si to může dovolit. Nemám přesnou představu, jak je to daleko, ale až se vrátíš do Portsmouthu, pokud to není hodně z ruky, měl bys tam zajet a ohlásit se u nich: mohl bys přitom také doručit balíček, který bych ráda poslala neteřím.“

„S největší radostí, tetičko – ale Brighton je až u Beachey Head, a kdybych se i do té dálky rozjel, nemohl bych v takovém vznešeném letovisku očekávat vlídné přijetí – vždyť jsem jen mizerný chudý námořník.“

Paní Norrisová se ho jala vehementně ujišťovat, že se může spolehnout na jejich vlídnou dobrotu, ale sir Thomas se do toho

rázně vložil: „Neradil bych ti, abys jezdil do Brightonu, Williame, jelikož věřím, že se ti v dohledné době naskytne příhodnější příležitost k onomu seznámení. Moje dcery se rády setkají se svým bratrancem kdekoli, a pan Rushworth, jak sám zjistíš, je upřímně ochoten považovat veškeré příbuzenstvo naší rodiny za své vlastní.“

„Radši bych zjistil, že je soukromým tajemníkem ministra námořnictví,“ odpověděl William tlumeně, aby to zaslechli jen ti nejbližší, a víc už se o tom nemluvilo.

Siru Thomasovi až dosud nebylo chování pana Crawforda ničím nápadné, ale když se hráči whistu po druhé partii rozešli, opustil doktora Granta, který se s paní Norrisovou dohadoval o poslední hře, a chvíli přihlížel u druhého stolu, a tu zjistil, že jeho neteř se stala cílem pozornosti či spíše naléhání dosti výmluvně zaměřeného.

Henry Crawford se právě rozehřál dalším záměrem týkajícím se Thornton Lacey, a jelikož se mu nepodařilo upoutat Edmunda, líčil ho dopodrobna s vážným zaujetím své půvabné sousedce. Usmyslel si, že by si na příští zimu sám tu faru pronajal, aby tu měl někde poblíž vlastní domov, a nezamýšlel to pouze pro loveckou sezonu (jak jí právě objasňoval), třebaže i tohle hrálo v jeho úvahách jistou roli, neboť má pocit, že přes nesmírnou laskavost doktora Granta on i jeho koně už dost dlouho zneužívali jeho pohostinnosti, a přitom vztah, který si vytvořil k tomuto kraji, nezávisí pouze na jednom sportu a jedné roční době: touží mít tu útočiště, kam by mohl kdykoli přijet, střechu nad hlavou, kde by byl domácím pánem, mohl tam trávit všechny svátky během roku a dále odtamtud pěstovat, prohlubovat a zdokonalovat přátelská pouta k rodině na mansfieldském zámku, jíž si den ode dne více váží. Sir Thomas to vyslechl a necítil se dotčen. Ten mladík hovořil uctivě, Fanny mu naslouchala ve vší slušnosti a skromnosti, klidně a s odstupem, takže jí neměl co vytknout. Odpovídala mu skoupě, jen tu a tam přitakala, nejevila snahu vztáhnout tu lichotivou pozornost zčásti na sebe a neřekla nic, čím by ho v záměrech s Northamptonshirem utvrdila. Když si Henry Crawford všiml, kdo ho také poslouchá, obrátil se v té věci na sira Thomase přímo, sice běžnějším, ale stále ještě procítěným tónem.

„Chtěl bych se stát vaším sousedem, sire Thomasi, jak jste možná zaslechl, když jsem se s tím svěřoval slečně Priceové. Směl bych doufat, že by vám to nebylo proti mysli a že byste syna od takového nájemníka neodrazoval?“

Sir Thomas se zdvořile uklonil a odvětil: „Jedině v této podobě bych váš záměr usídlit se zde natrvalo neuvítal: doufám totiž a věřím, že se Edmund sám usídlí ve svém domě v Thornton Lacey. Anebo je přání otcem myšlenky, Edmunde?“

Edmund, když se k němu otec takto obrátil, si musel nejprve nechat vysvětlit, oč jde, ale potom s odpovědí nezaváhal.

„Ovšemže tam zamýšlím žít, pane otče. Crawforde, odmršťuji vás sice jako nájemníka, ale přijeďte ke mně jako přítel. Dám vám polovinu domu k dispozici na každou zimu, podle vašeho vlastního vylepšeného plánu přistavíme stáje, včetně dalších vylepšení, která vás v rámci vašeho vylepšeného plánu během jara napadnou.“

„My sami na to doplatíme,“ pokračoval sir Thomas. „Odstěhuje se sice pouhých osm mil, ale v našem rodinném společenství tím vznikne citelná mezera. Navzdory tomu by mne velmi trápilo, kdyby se můj syn smířil se snadnějším řešením. Je naprosto pochopitelné, že jste o takových záležitostech třeba ještě mnoho nepřemýšlel, pane Crawforde. Ale každá farnost má své potřeby a požadavky, které může znát pouze pastor trvale tam usedlý, a žádné náhradní řešení proti tomu neobstojí. Edmund by mohl, jak se říkává, odbýt si své povinnosti v Thorntonu, to znamená číst farníkům modlitby a kázat, aniž by opustil mansfieldský zámek, mohl by každou neděli zajet koňmo do domu údajně obydleného a vykonat bohoslužby, mohl by být pastorem Thornton Lacey každý sedmý den na tři čtyři hodiny, pokud by se tím spokojil. Ale on se tím nespokojí. Ví, že lidská přirozenost vyžaduje častější nabádání, než může načerpat z nedělního kázání, a pokud nebude žít mezi svými farníky a stálou pozorností jim nedokáže, že to s nimi myslí dobře a cítí s nimi, neprospěje příliš ani jim, ani sám sobě.“

Pan Crawford se uklonil na souhlas.

„A tak znovu opakuji, že fara v Thornton Lacey je jediný dům v širém okolí, kam bych nerad přišel k panu Crawfordovi na sousedskou návštěvu.“

Pan Crawford se uklonil na znamení vděčnosti.

„Sir Thomas jistě usuzuje správně, čím je duchovní pastýř svým farníkům povinován,“ pravil Edmund. „Doufejme, že stejné pochopení pro jejich potřeby projeví i jeho syn.“

Ať už krátký proslov sira Thomase zapůsobil na pana Crawforda jakkoli, vyvolal nevítané pocity ve dvou dalších, a velmi pozorných posluchačkách, slečně Crawfordové a Fanny. Jedna z nich, která dosud nevěděla, že Thornton Lacey se tak brzy stane výhradním Edmundovým domovem, se sklopenýma očima uvažovala, jaké to bude, až ho každý den neuvidí; a ta druhá, vytržená z příjemného zasnění, do něhož upadla v důsledku předchozích bratrových informací, nemohla už déle z úvah o budoucnosti v Thorntonu vyloučit kostel i farářské povinnosti a představovat si pouze působivé, pěkné, zmodernizované, občas používané sídlo finančně zajištěného urozeného pána, a proto hleděla na sira Thomase s výraznou nevraživostí jako na ničitele růžových snů, a zajídalo se jí to tím víc, že bezděčně podléhala autoritě jeho působivé osobnosti a chování, a proto se neodvažovala hledat útěchu ani v jediné ironické poznámce, jíž by znevážila jeho názory.

Všechny kouzelné úvahy byly pro tu chvíli tytam. Je na čase skončit s kartami, když se k tomu musí poslouchat kázání, a tak uvítala, když se hra uzavřela a ona se mohla na duchu povzbudit změnou místa a souseda.

Většina přítomných teď postávala tu a tam kolem krbu a vyčkávala, až se společnost začne loučit. William s Fanny zůstali nejvíc stranou. Osaměli spolu u všemi opuštěného karetního stolku, příjemně si povídali a přestali se starat o ostatní, dokud se někteří z ostatnich nezačali starat o ně. Henry Crawford si jako první pošoupl židli jejich směrem a pár minut je mlčky pozoroval, zatímco jeho samého pozoroval sir Thomas, který stál poblíž v rozhovoru s doktorem Grantem.

„Dnes je ve velké dvoraně ples,“ povídal William. „Kdybych byl v Portsmouthu, možná bych tam zašel.“

„Ale nelituješ, že nejsi v Portsmouthu, viď, Williame?“

„Ne, nelituju, Fanny. Užiju si Portsmouthu ažaž, a tancování také, až nebudu moci být s tebou. Ani nevím, jestli bych se v dvoraně

dobře bavil, protože by se mnou třeba žádná nešla tancovat. Portsmouthská děvčata ohrnují nos nad obyčejnými námořníky. Jako poddůstojník nejsi pro ně nic. Člověk taky nic není. Pamatuješ se na Gregoryovic děvčata – vyrostly z nich moc pěkné holky, ale na mne se sotva uráčí promluvit, protože Lucy má známost s poručíkem.

„To je hrůza! – Ale nic si z toho nedělej, Williame.“ Sama se ale tak rozhořčila, že jí tváře zalil ruměnec. „Nestojí to za pozornost. Jim to neslouží ke cti, ne tobě, a všechni velcí admirálové zažili dost možná v mládí něco podobného. Vždycky si to připamatuj – je to jedno z nutných zel, která jsou každému námořníkovi souzena – jako špatné počasí a drsné živobytí –, s tím se musíš smířit, jenomže tohle pomine a nadejde čas, kdy už nic takového nebudeš muset snášet. Až budeš poručíkem – jen si to představ, Williame, až budeš poručíkem, ani si na takové hlouposti nevzpomeneš.“

„Začínám si myslet, Fanny, že důstojníkem jaktěživo nebudu.

Kdekoho povyšují, jenom mě ne.“ •

„Ach, bratříčku můj drahý, nemluv tak, nesmíš ztrácet naději. Pan strýček nic neříkal, ale já věřím, že udělá, co je v jeho moci, aby ti k tomu dopomohl. Jistě ví stejně jako ty, že na tom moc záleží.“

Zarazila se, neboť zjistila, že strýček stojí blíž, než tušila, a oba pocítili nutnost zavést řeč jinam.

„Tančíš ráda, Fanny?“

„Ano, moc ráda – jenomže se brzy unavím.“

„Přál bych si jít s tebou na ples a podívat se, jak tančíš. Bývají tady v Northamptonu někdy plesy? – Rád bych tě viděl tančit, a také bych si s tebou zatančil, pokud bys chtěla, protože tady mě nikdo nezná, a já bych si s tebou docela rád zase jednou skočil. Pamatuješ se, co jsme se spolu natancovali, kdykoli na ulici vyhrával flašinet? Umím docela pěkně tancovat, když na to přijde, a tobě to jde asi ještě líp.“ Obrátil se k strýci, který k nim mezitím přistoupil ještě blíž, a zeptal se ho: „Ze Fanny tančí moc dobře, viďte, pane strýčku?“

Fanny, celá nešťastná nad takovou neslýchanou otázkou, nevěděla, kam s očima a jak se obrnit proti tomu, co uslyší. Teď zazní vážná výtka nebo přinejmenším odpověď chladně lhostejná, která bratra zabolí, a ona pak snad sklesne ve mdlobách k zemi. Ale stalo se něco nečekaného, pan strýček řekl pouze: „Nemohu ti na to

bohužel odpovědět, protože jsem Fanny naposledy viděl tančit jako malé děvčátko; věřím však, že budeme oba spokojeni, až ta chvíle nastane, že se toho zhostí, jak urozené slečně náleží, a třeba se nám k tomu naskytne příležitost už zanedlouho.“

„Já už jsem měl to potěšení vidět vaši slečnu sestru tančit, pane Price,“ naklonil se k nim Henry Crawford, „a jsem hotov zodpovědět všechny vaše dotazy v tom směru k plné spokojenosti. Mám ale ten dojem,“ (když viděl, jak se na to Fanny tváří), „že si to musíme nechat až na jindy. Kdosi mezi námi nechce o slečně Priceové ani slyšet.“

Bylo to pravda, viděl jednou Fanny tančit, ale stejně pravda bylo, že by byl ochotně vypovídal o ladnosti, s jakou lehce a hbitě vířila po parketu, ačkoli si ve skutečnosti ani za živý svět nemohl vybavit, jak tančí, a spíše jen předpokládal, že byla tenkrát přítomna, než aby si ji byl zapamatoval.

Vystoupil však jako obdivovatel jejího tanečního umění a sir Thomas, jemuž to vůbec nebylo proti mysli, se rozhovořil o tanci obecně, a tak zaujatě popisoval plesy v Antigüe a poslouchal, co mu synovec vykládá o různých tanečních zvyklostech, které měl kde ve světě možnost pozorovat, že přeslechl, když mu oznamovali příjezd jeho kočáru, a teprve pobíhání a šukání paní Norrisové mu tu skutečnost připomnělo.

„Dělej, Fanny – Fanny, kam koukáš? Odcházíme. Nevidíš, že tetinka odchází? Pospěš si, pospěš si. Nepřenesla bych přes srdce, abychom toho dobráka Wilcoxe nechali čekat. Na kočího a koně se má vždy pamatovat. Drahý sire Thomasi, dohodli jsme se, že se kočár vrátí pro vás, Edmunda a Williama.“

Proti tomu nemohl sir Thomas nic namítat, protože sám tak rozhodl a dříve už to sdělil své choti a švagrové. Paní Norrisové to však zřejmě vypadlo z hlavy: ta si musela myslet, že všechno zařídila sama.

Poslední dojem, který si Fanny z tohoto večírku odnášela, bylo zklamání, protože šál, který chtěl Edmund klidně převzít od lokaje, aby ji do něho zahalil, popadl hbitě pan Crawford, a jemu tedy musela vděčit za tuto nápadnou pozornost.

Williamovo přání, aby viděl Fanny tančit, zanechalo v jeho strýci víc než chvilkový dojem, a když se u Grantových vyjádřil, že se k tomu třeba zanedlouho naskytne příležitost, neříkal to jen tak do větru. Klonil se k názoru, že by měl přání milujícího bratra vyjít vstříc – a také vyjít vstříc komukoli dalšímu, kdo by rád viděl Fanny tančit, a že by měl všem mladým lidem udělat něco pro radost, a když si všechny okolnosti důkladně rozvážil, dospěl v klidu sám k rozhodnutí a důsledky vyšly najevo ráno u snídaně, když připomněl s uznáním, co synovec říkal, a dodal: „Byl bych nerad, Williame, abys odjel z Northamptonshiru, aniž ti toho bylo dopřáno. Ptal ses na northamptonské plesy. Tvé sestřenky je občas navštěvovaly, ale tentokrát by nám z různých důvodů nevyhovovaly. Pro tetinku by to bylo příliš namáhavé. Nemyslím, že bychom měli uvažovat o plesu v Northamptonu. Domácí ples by byl v tomto případě pravděpodobně vhodnější, a kdyby –“.

„Ano, drahý sire Thomasi, já vím, co chcete říci,“ skočila mu do řeči paní Norrisová. „Vím, co máte na mysli. Kdyby byla doma naše Julínka, anebo drahá paní Rushworthová v Sothertonu, byl by k tomu příhodný důvod, a pak byste byl v pokušení uspořádat pro mladé lidi zde na Mansfieldu ples. Já to věděla. Kdyby tu byly, aby na plese zazářily, uspořádal byste jim letos o Vánocích ples. Poděkuj panu strýčkovi, Williame, poděkuj panu strýčkovi.“

„Moje dcery,“ vložil se do toho rázně sir Thomas, „mají dost příležitostí k zábavám v Brightonu a doufejme, že se jim tam daří dobře, ale já hodlám uspořádat ples na počest jejich bratrance a

sestřenice. Kdybychom se mohli sejít všichni, dovršilo by to nepochybně příjemně prožitý večer, avšak něčí nepřítomnost nesmí zabránit ostatním, aby se nepobavili.“

Paní Norrisová se nevzmohla už ani na slovo. Viděla na něm, že je rozhodnut, a potřebovala pár minut mlčet, aby to nepříjemné překvapení strávila. Ples v takovém čase! Dcery z domova, a s ní se nikdo neporadí! Brzy se však utěšila: všechno bude na ní, lady Bertramovou je třeba ušetřit všeho přemýšlení i námahy, a proto bude muset první poslední zařídit ona. Ona bude v zastoupení paní domu vítat hosty! Toto pomyšlení jí vrátilo dobrou náladu, takže se mohla připojit k ostatním, ještě než skončili s projevy radosti a díků.

Edmund, William a Fanny se vyjádřili každý po svém výrazem i slovy tak nadšeně, jak sir Thomas očekával. Edmund byl rád kvůli oběma sourozencům. Otec se mu svou vlídnou velkomyslností nesmírně zavděčil.

Lady Bertramová přijala tu zprávu pokojně, ochotně souhlasila a vůbec žádnou námitku nevznesla. Sir Thomas jí přislíbil, že se nebude muset příliš obtěžovat, a ona ho ujistila: „Já se žádné práce nebojím, myslím, že s tím ani žádná práce nebude.“

Paní Norrisová hned začala radit, které pokoje by k danému účelu byly nejpříhodnější, ale seznala, že je

0 tom už rozhodnuto, a když se chtěla dohadovat, kdy by se ples měl konat, ukázalo se, že i den je stanoven. Sir Thomas se bavil tím, že si všechno důkladně promyslel, a jakmile zmlkla a popřála mu sluchu, přečetl jí seznam rodin, které hodlá pozvat a z jejichž středu,

1 když se vezme v úvahu, že jim to nedává vědět příliš dlouho dopředu, by mělo přijít dost mladých lidí, aby utvořili dvanáct čtrnáct tanečních párů, a dále vyjmenoval dopodrobna důvody, proč se rozhodl pro 22. prosince jako nejyhodnější večer. William musí být v Portsmouthu na Štědrý den, 22. prosince s nimi pobude naposledy, a když zbývá tak málo času, nebylo by moudré rozhodnout se pro dřívější datum. Paní Norrisová se musela spokojit s tím, že se s jeho stanoviskem ztotožnila: právě prý chtěla sama navrhnout toto datum jako nejvhodnější pro daný účel.

O plesu tedy bylo rozhodnuto a do večera o něm věděli všichni, jichž se to týkalo. Pozvání byla spěšně odeslána, a nejedna mladá

dáma se ubírala ten večer na lože s hlavou stejně plnou příjemných starostí jako Fanny. Na ni občas ty starosti dolehly nejen příjemně – při jejím mládí a nezkušenosti, a jak měla malé možnosti výběru a vlastnímu vkusu nedůvěřovala, dotírala otázka „co na sebe“ až trýznivě, a kvůli jedné z mála ozdob ve svém vlastnictví, moc hezkému jantarovému křížku, který jí William přivezl ze Sicílie, se trápila nejvíc, protože ho mohla navléknout pouze na stužku: jednou ho takhle sice už na krku měla, ale hodí se to tentokrát, obstojí ve srovnání s drahými šperky, jimiž se podle ní budou honosit všechny ostatní mladé dámy? A přitom kdyby si ho nevzala! William jí k němu chtěl koupit zlatý řetízek, ale neměl na něj, a kdyby si jeho křížek nevzala, mohlo by ho to mrzet. Tohle byly tíživé problémy a soužila se kvůli nim navzdory vědomí, že se ten ples koná hlavně na její počest.

Mezitím přípravy zdárně pokračovaly a lady Bertramová dál spočívala na pohovce, nevystavena žádnému obtěžování. Několikrát ji vyhledala hospodyně, její komorná měla plné ruce práce s novou róbou, sir Thomas vydával příkazy a paní Norrisová pobíhala sem a tam, ale ona se tím vším příliš nezatěžovala, a jak předpokládala,

„žádná práce s tím ani nebyla“.

Edmund měl v tomto čase hlavu plnou starostí, neboť v duchu stále probíral dvě nadcházející důležité události, které měly rozhodujícím způsobem ovlivnit jeho osud – vysvěcení a manželství

– události takového dosahu, že vedle nich ples, po němž bude jedna z nich vzápětí následovat, se jemu jevil méně závažný než komukoli jinému v domě. 23. prosince se chystal odjet do Peterboroughu k jistému příteli, jenž byl ve stejné situaci, a oba měli být vysvěceni v průběhu vánočního týdne. Zpola bylo tedy o jeho údělu rozhodnuto, ale z té druhé poloviny to možná nepůjde tak hladce. Pracovní povinnosti bude mít stanoveny, ale manželku, která by je s ním sdílela, povzbuzovala ho i uměla odměnit, možná nezíská. Věděl, co chce, ale nebyl si zcela jist, že ví, co chce slečna Crawfordová. V něčem se jejich názory rozcházely, byly chvíle, kdy měl dojem, že by ho nevyslyšela, a třebaže o její náklonnosti celkem nepochyboval, a proto se také napevno rozhodl (anebo téměř napevno), že si co nejdřív zjedná jasno, jen co si uspořádá ty různé záležitosti, které má

před sebou, aby věděl, co jí může nabídnout – prožíval dlouhé hodiny plné úzkosti a nejistoty ohledně výsledku. Někdy byl skálopevně přesvědčen, že ho má ráda – vzpomínal, jak často k němu byla milá, a tu se mu jevila stejně dokonalá v nesobecké lásce jako ve všem ostatním. Ale jindy se do růžových nadějí vtíraly pochybnosti a obavy, a když si vzpomněl, jak prohlašovala, že ji neláká tichý život v odloučeném soukromí, že rozhodně dává přednost Londýnu, připadalo mu, že nemůže očekávat nic než odmítnutí – anebo souhlas za nepřijatelných podmínek, kdy by po něm žádala takové oběti týkající se jeho postavení a práce, že by jí to s čistým svědomím slíbit nemohl.

Všecko se točilo kolem jediné otázky: miluje ho natolik, aby se vzdala požadavků, které dosud považovala za nezbytné – miluje ho natolik, aby se jí už

nezbytné nejevily? A odpověď na tuto otázku, kterou si v duchu neustále kladl, nejčastěji sice zněla „ano“, někdy však mívala i podobu „ne“.

Slečna Crawfordová se chystala co nevidět Mansfield opustit, a právě vinou této okolnosti se „ne“ a „ano“ poslední dobou tak střídala. Viděl, jak jí oči září, když vykládala o dopisu jedné drahé přítelkyně, v němž ji zve na dlouhou návštěvu do Londýna, a jak je Henry hodný, že slíbil zůstat až do ledna, aby ji tam dovezl, a vyjadřovala svou radost nad tou cestou s takovým zanícením, že slyšel „ne“ v každém záchvěvu hlasu. Ale tohle se odehrávalo první den, kdy rozhodnutí padlo, v první hodině radostného vzrušení, kdy nemyslela na nic než na přátele, které navštíví. Od té doby ji slyšel mluvit jinak – vyjadřovala i jiné, střízlivější pocity; zaslechl, jak vykládá paní Grantové, že se s ní bude loučit s těžkým srdcem, neboť se jí začíná jevit, že přátelé a zábavy, které navštíví, nevyváží hodnotu těch, jež opouští; cítí sice, že odjet musí, a ví, že se u nich bude mít dobře, ale už se těší, až se znovu do Mansfieldu vrátí. Cožpak v tomhle všem nezní „ano“?

Proto Edmund nemohl, když se takovýmito úvahami zanášel a stále je probíral a přebíral, za svou osobu věnovat mnoho pozornosti večeru, na který se ostatní členové rodiny s velkým zájmem tak těšili. Když si odmyslel radost svých mladých příbuzných, byl to pro něho

večer jako každý jiný, kdy jedna rodina vykoná druhé předem ohlášenou návštěvu. Každé takové setkání předcházela naděje, že získá další důkazy o náklonnosti slečny Crawfordové, ale ve víru plesového reje nenalezne patrně nejvhodnější prostředí, aby vznítil či vyjádřil vážné city. Požádal ji předem, aby mu zadala první dva tance, ale víc pro sebe podle svého mínění udělat nemohl, a to byla jediná příprava na ples, kterou vykonal, přestože kolem něho kypěl od rána do večera činorodý rozruch.

Ples se měl konat ve čtvrtek a ve středu po ránu se Fanny rozhodla, protože stále nemohla dospět k uspokojivému řešení, co na sebe, že vyhledá radu zkušenějších a obrátí se na paní Grantovou a její sestru, a pod záštitou jejich vyhlášeného vkusu se možných chyb uchrání; a jelikož Edmund s Williamem odjeli do Northamptonu a ona tušila, že i pan Crawford je někde mimo dům, vypravila se na faru bez obav, že nebude mít příležitost pohovořit si mezi čtyřma očima: soukromý ráz toho rozhovoru byl totiž pro Fanny nadmíru důležitý, jelikož jí bylo trochu trapné, že s tím tolik nadělá.

Pár kroků před farou potkala slečnu Crawfordovou, která vyšla právě za tím účelem, aby navštívila ji, a jelikož Fanny připadalo, že přítelkyně, ačkoli trvala na tom, že se s ní vrátí, by se ráda prošla, vysvětlila jí hned, oč jde, a dodala, když bude tak hodná a poradí jí, že to mohou prohovořit stejně dobře venku jako uvnitř. Slečně Crawfordové žádost očividně zalichotila, a když si to krátce rozmyslela, navrhla Fanny mnohem srdečněji než předtím, aby s ní zašla na faru, že se mohou uchýlit do jejího pokoje, kde si mohou pěkně popovídat, aniž budou rušit doktora Granta a jeho choť, kteří jsou spolu v saloně. Takhle to Fanny přesně vyhovovalo, a s pocitem hluboké vděčnosti za tu milou ochotu zašla se slečnou Crawfordovou dovnitř a po schodech nahoru a zakrátko se už cele hroužily do zmíněného zajímavého problému. Slečna Crawfordová, potěšená dívčinou prosbou, jí poskytla veškeré dobrodiní svého úsudku a vkusu, svými návrhy ji v staros– • tech ulehčila a snažila se i všechno svým povzbuzením zpříjemnit. Když takto probraly plesové šaty i se všemi závažnými podrobnostmi, zeptala se slečna Crawfordová:

„Ale co budete mít na krku? Nevezmete si ten křížek od bratra?“ Při těchto slovech začala rozbalovat malý balíček, který držela v ruce,

když se potkaly, jak si Fanny povšimla. Fanny jí vyjevila svá přání i pochybnosti v tomto směru: neví si rady, jak si ten křížek vzít, ani jak si ho nevzít. V odpověď se před ní objevila malá šperkovnice a slečna Crawfordová ji požádala, aby si vybrala zK několika zlatých řetízků a náhrdelníků. Tohle obsahoval balíček, který slečna Crawfordová nesla, takový byl i účel její zamýšlené návštěvy, a nyní se jala moc mile naléhat na Fanny, aby si jeden z nich vybrala k tomu křížku a ponechala si ho na památku, a uváděla všechny možné argumenty, aby zviklala rozrušenou Fanny, která se zprvu velmi jejímu návrhu bránila.

„Vidíte, co tu mám za sbírku,“ řekla slečna Crawfordová,

„polovinu z toho nikdy nenosím, ani si na to nevzpomenu. Nenabízím vám žádný nový šperk. Chci vám pouze dát starý náhrdelník. Musíte mi prominout tu dovolenost a vyhovět mi.“

Fanny se stále bránila, a myslela to upřímně. Prý je to příliš cenný dar. Ale slečna Crawfordová trvala na svém, hájila svou při pomocí Williama, křížku i sebe samé s tak milou naléhavostí, až nakonec uspěla. Fanny viděla, že musí ustoupit, aby to nevypadalo, že je pyšná, přezíravá nebo jinak malicherná, a když tedy plaše vyslovila váhavý souhlas, pokročila k výběru. Koukala se a koukala, moc ráda by věděla, který z těch řetízků má nejmenší cenu, až se nakonec rozhodla podle toho, že jí jeden z těch šperků družka předváděla častěji než ostatní. Byl to pěkně zpracovaný zlatý náhrdelník, a třebaže by Fanny byla dala přednost delšímu a prostšímu řetízku jako vhodnějšímu pro zamýšlený účel, doufala, že si vybrala ten, který může slečna Crawfordová nejspíš postrádat. Ta jí to s úsměvem vřele schválila a hbitě dovršila dárek tím, že jí ho dala kolem krku a ukázala v zrcadle, jak jí sluší.

Fanny neměla proti jeho slušivosti jedinou výhradu, a když překonala trosky úzkostných zábran, upřímně se radovala nad novým vlastnictvím, které přichází tak vhod. Možná že by za ně byla raději vděčila někomu jinému, zavrhla však takové pocity jako nízké. Slečna Crawfordová vytušila, co postrádá, s laskavostí pravé přítelkyně. „Kdykoli si ten náhrdelník vezmu, vždycky si na vás vzpomenu a znovu si uvědomím, jak jste na mne byla hodná,“ řekla Fanny.

„Ale musíte si vzpomenout ještě na někoho, až si ten náhrdelník vezmete,“ odvětila slečna Crawfordová. „Musíte si vzpomenout na Henryho, protože původně ho vybral on. Daroval mi ho, a já vám ho teď předávám spolu s povinností vzpomínat na původního dárce. Ať je to památka na celou naši rodinu. Kdykoli se vám v duchu vynoří sestra, musíte tam vpustit i bratra.“

Fanny nemohla věřit svým uším a upadla do takového zmatku, že chtěla dárek okamžitě vrátit. Vzít si, co slečně daroval někdo jiný – navíc bratr! – to přece nemůže! – Vyloučeno! – Odhodlaně a v rozpacích zároveň, což její společnici připadalo velmi komické, odložila znovu náhrdelník na sametovou podložku, zřejmě rozhodnuta buď si vybrat jiný, anebo si nevzít žádný. Slečna Crawfordová si pomyslela, že nezná druhou bytost s tak citlivým svědomím.

„Holčičko má drahá,“ zasmála se, „čeho se to bojíte? Myslíte si, že Henry pozná můj náhrdelník a usoudí, že jste k němu nepřišla poctivě? Anebo si představujete, že mu to nebetyčně zalichotí, až uvidí na vaší ladné šíji cetku, kterou sám koupil před třemi lety, kdy ještě netušil, že je nějaká taková šíje na světě? Anebo nás možná podezíráte –“ koukla po ní šibalsky, „že jsme se proti vám spikli a že tohle dělám s jeho vědomím a na jeho přání?“ •

Se sytým ruměncem se Fanny ohradila proti takovému nařčení.

„Abyste mi tedy dokázala,“ odvětila slečna Crawfordová vážně, ačkoli jí ani slůvko nevěřila, „že mne z žádných úkladů nepodezíráte a nebudete si to hned vykládat jako lichotivý obdiv, což jindy neděláte, vezměte si ten náhrdelník a už o tom nemluvme. Že mi ho daroval bratr, to na věci nic nemění, když ho přijmete, a já vvás ujišťuji, že se kvůli tomu nezdráhám se s ním rozloučit. Henry mi stále něco dává. Mám od něho dárků nespočet, a proto jim nepřikládám zvláštní cenu a on si jich polovinu ani nepamatuje. Pokud jde o tento náhrdelník, myslím, že jsem si ho vzala kdoví jestli šestkrát; je velmi pěkný, ale já se k němu nijak neupnula, a třebaže bych vám s největší radostí vyhověla, kdybyste si z mé šperkovnice vybrala kterýkoli jiný, rozhodla jste se náhodou pro ten, s nímž bych se, kdyby to záleželo na mně, nejspíš rozloučila a dala vám ho. Už

nic nenamítejte, proboha vás prosím. Taková věcička nestojí za to, aby se kolem ní nadělala polovina těch řečí.“

Fanny si netroufla déle odmítat, přijala náhrdelník, znovu poděkovala, i když jí to tentokrát nešlo tak od srdce, protože slečna Crawfordová měla v očích výraz, který ji nějak znepokojoval.

Fanny si nemohla nevšimnout, že se pan Crawford ve svém chování změnil. Zpozorovala to už před časem. Zřejmě se jí snažil zalíbit – byl k ní dvorný – byl k ní pozorný – byl k ní takový jako předtím k sestřenkám: usoudila, že ji chce připravit o klid, jako se mu to podařilo u nich – a jestli má prsty v tom náhrdelníku! – Nevěřila, že za tím nevězí on, protože slečna Crawfordová bratrovi vždy ochotně vycházela vstříc a s ohleduplností vůči ostatním ženám či přítelkyním se příliš nezatěžovala.

Přemýšlela o tom, váhala a měla přitom pocit, že se jí sice splnilo toužebné přání, ale nepřináší jí to očekávané uspokojení, a namísto aby se zbavila těch starostí, s nimiž z domova odcházela, pouze je vyměnila za jiné.

27. KAPITOLA

Když Fanny došla domů, běžela hned nahoru, aby uložila to sporné dobrodiní, nečekaně získaný náhrdelník, do některé oblíbené krabičky ve Východním pokoji mezi své ostatní drobné poklady, a když otevřela dveře, koho tam nezastala jako bratránka Edmunda: psal něco u stolu. Takový pohled se jí dosud nikdy nenaskytl a byl jí stejně vítaný jako vzácný.

„Promiň, Fanny, že jsem ti sem tak vtrhl,“ oslovil ji, vstal, odložil pero a vykročil k ní s čímsi v ruce. „Přišel jsem za tebou, nejdřív jsem na tebe chvíli čekal, a pak jsem sedl k tvému kalamáři, abych ti vysvětlil, co jsem ti chtěl. Začal jsem ti právě psát lístek, ale teď ti to mohu říci – prosím tě, přijmi ode mne tuhle drobnost –řetízek k Williamovu jantarovému křížku. Mělas ho dostat už před týdnem, ale zdrželo se to, protože bratr jel do města o pár dní později, než jsem předpokládal, a tak jsem ti ho přivezl z Northamptonu až teď. Snad se ti ten řetízek bude líbit, Fanny. Myslel jsem přitom na to, že dáváš přednost jednoduchým věcem, ale v každém případě vím, že oceníš s laskavým pochopením můj úmysl a budeš ten řetízek po pravdě považovat za důkaz vřelé náklonnosti svého věrného kamaráda.“

S těmi slovy se otočil a spěchal pryč, než se Fanny, překonána záplavou bolesti i štěstí, vzmohla na odpověď; jedno přání však nad vším převládlo, a tak za ním zavolala: „Ach, bratránku, zůstaň tu ještě chviličku, prosím tě, zůstaň.“

Vrátil se.

„Nevím, jak ti poděkovat,“ vychrlila ze sebe rozčileněA“díky tu nestačí. Neumím vyjádřit, co přitom prožívám. Jsi tak nesmírně hodný, že na mne takhle myslíš, a já nedokáži –“

„Jestli mi nechceš nic než tohle, Fanny,“ usmál se na ni a znovu se měl k odchodu.

„Ne, nejen to. Potřebuji se s tebou poradit.“

Bezděčně mezitím rozbalila krabičku, kterou jí vložil do ruky, a když spatřila krásně od klenotníka naaranžovaný jednoduchý zlatý řetízek, prostý a úhledný, neubránila se výbuchu nadšení. „Ach, to je nádhera! Tohle je přesně to pravé, co jsem si přála! Jen takový řetízek jsem vždy chtěla mít! Jak nádherně se hodí k mému křížku! Patří k sobě a já je budu vždycky spolu nosit. A přichází to v pravou chvíli. Ach, bratránku, ty ani nevíš, jak se mi hodí!“

„Fanny drahá, nesmíš to tak prožívat. Jsem moc rád, že se ti řetízek líbí a že jsem ho dostal včas, abys ho měla na zítřek, ale vzdáváš mi přehnané díky. Věř mi, že mně nic na světě neudělá takovou radost, jako když udělám radost tobě. Ano, to mohu směle tvrdit, neznám žádnou radost tak dokonalou, tak čirou a ničím nezkalenou.“

Takovým projevem náklonnosti by se byla Fanny dokázala hodinu živit beze slova, ale Edmund ji po chvíli přiměl, aby se vrátila z nebeských výšin, když se jí zeptal: „Ale o čem ses to chtěla se mnou poradit?“

Šlo o náhrdelník, který si teď hrozně přála vrátit, a doufala, že se s ní ztotožní. Vylíčila mu průběh dnešní návštěvy, a závrať štěstí teď mohla brzy opadnout, jelikož Edmunda zmíněné skutečnosti zcela uchvátily, tolik se nadchl počinem slečny Crawfordové, a tak ho okouzlila jejich myšlenková shoda, že Fanny nemohla zavírat oči před jeho další dokonalou radostí, ač nikoli čirou– a nezkalenou. Trvalo hezkou chvíli, než ho přiměla, aby věnoval pozornost jejímu problému a odpověděl jí na dotaz, co o tom soudí – zasnil se totiž a pod vlivem úchvatných představ jen občas zamumlal pár slůvek k její chvále, ale když se probral a pochopil, co zamýšlí, velmi rozhodně se proti tomu postavil.

„Vrátit náhrdelník! Ne, Fanny drahá, to za žádnou cenu nedělej. Hrubě bys ji tím ranila. Představ si ten drtivý pocit, když nám něco

vrátí ten, komu jsme v nejlepším úmyslu chtěli udělat radost! Proč bys ji měla připravit o potěšení, které si svou dobrotou právem vysloužila?“

„Kdybych byla já první obdarovaná,“ řekla Fanny, „ani by mne nenapadlo jí ho vracet, ale vzhledem k tomu, že náhrdelník sama dostala od bratra, nemyslíš, že by si ho pravděpodobně docela ráda nechala, když už ho nepotřebuji?“

„Nesmí si myslet, že ho nepotřebuješ, nebo aspoň že ti nepřišel vhod, a že jí ho původně daroval bratr, to na věci nic nemění, jelikož jí to nezabránilo, aby ti ho nabídla, a tobě také ne, aby sis ho vzala, a proto by to nemělo ovlivnit, zdali si ho ponecháš. Je rozhodně krásnější než můj řetízek a na ples se lépe hodí.“

„Ne, není krásnější, vůbec není krásnější a pro můj účel se tak dobře nehodí. Tvůj řetízek jde k Williamovu křížku mnohem lépe, to není s tím náhrdelníkem ani k porovnání.“

„Na jeden večer, Fanny, jen na ten jeden večer se obětuj – pokud lze o oběti mluvit – a já jsem přesvědčen, až o tom zapřemýšlíš, že se raději zapřeš, než bys ublížila té, která na tebe s takovou péčí myslela. Slečna Crawfordová je k tobě odjakživa zvlášť milá –jistě si to zasloužíš – a já bych byl poslední, kdo by o tom pochyboval – nikdy v tom nezakolísala, a kdybys jí náhrdelník vrátila, působilo by to poněkud jako nevděk, i když já vím, že bys to tak nemyslela, protože to ani nemáš v povaze. Vezmi si zítra večer ten náhrdelnik, jak jsi slíbila, a schovej si ten řetízek, který jsem ani neobjednával kvůli plesu, na nějakou méně slavnostní příležitost. Takhle to udělej, to ti radím. Nechtěl bych, aby sebemenší stín padl na vaše důvěrné přátelství, které sleduji s velkou radostí, protože vy dvě máte povahově tolik společného v upřímné nesobeckosti a vrozeném jemnocitu, že to vyváží těch pár nedůležitých rozdílností způsobených hlavně rozdílným postavením, které vám nemohou překážet v dokonalém přátelském vztahu. Nechtěl bych, aby sebemenší stín padl mezi dvě bytosti,“ opakoval a hlas se mu zachvěl, „které jsou mi na světě nejdražší.“

Jen to dořekl, byl pryč a Fanny nezbývalo než se s tím vyrovnat, jak uměla. Je jednou z jeho dvou nejdražších bytostí – to jí musí pro útěchu stačit. Ale ta druhá bytost – ta první! Ještě nikdy o ní tak

otevřeně nepromluvil, a třebaže neuslyšela nic než to, co už dávno vytušila, byla to rána – vždyť to vypovídá o jeho vlastním stanovisku a záměrech. Je rozhodnut. Vezme si slečnu Crawfordovou. Byla to rána, přestože něco takového už dlouho očekávala, a musela si stále znovu opakovat, že je jednou z jeho dvou nejdražších, než pro ni ta slova nabyla významu. Kdyby jen věřila, že si ho slečna Crawfordová zasluhuje, bylo by to – ach! bylo by to něco docela jiného – bylo by to mnohem snesitelnější! Ale on se v ní klame, připisuje jí přednosti, které jí chybějí; má stejné špatné vlastnosti jako dřív, jenomže on je už nevnímá. Dokud Fanny nevyplakala potoky slz nad jeho omylem, neovládla své rozrušení, a pro svou sklíčenost, která je pak vystřídala, našla úlevu pouze ve vřelých modlitbách za jeho štěstí.

Měla v úmyslu, jak to považovala za svou povinnost, oprostit se od všeho, co by ve vztahu k Edmundovi zacházelo příliš daleko, co by hraničilo se sobectvím. Aby v jeho lásce k slečně Crawfordové viděla vlastní ztrátu nebo si představovala, že ji zradil, k tomu není oprávněna, a tohle si říkala s odhodláním odpovídajícím její pokorné povaze. Aby na něho myslela tak, jak k tomu má právo slečna Crawfordová, bylo by v jejím případě šílenství. Jí nebude za žádných okolností ničím více než drahým přítelem. Proč ji vůbec napadají myšlenky, které si pak musí sama vytýkat a zakazovat? Neměly by ani překročit práh jejího vědomí. Vynasnaží se zachovat moudrou rozvahu, a když si vezme na pomoc zdravý rozum a upřímné srdce, vyslouží si právo soudit slečnu Crawfordovou i výsadu mít o něho upřímnou starost.

Hrdinsky si stanovila tyto zásady a byla odhodlána jim dostát, jelikož ji ale mládí a příroda vybavily vřelými city, nemůžeme se příliš divit, že po všech těch chvályhodných úmyslech stran sebevlády popadla lístek, na němž jí Edmund začal psát, jako drahocennost nad všechny poklady světa, a když s bušícím srdcem přečetla slova „Nejdražší moje Fanny, udělej mi to k vůli a přijmi –“ zamkla jej spolu s řetízkem jako nejcennější součást toho daru.

Nikdy od něho nedostala nic, co by se do té míry blížilo dopisu; dost možná od něho žádný jiný v životě nedostane; a rozhodně je vyloučeno, aby ještě někdy dostala dopis tak lichotivý co do účelu a

vyjádření. Žádný slavný spisovatel nenapsal dvě řádky, které by čtenářstvo tak vysoko cenilo – ničím tolik nepotěšil své badatele a životopisce. Zamilovaná žena se koří zaníceněji než sebezaujatější monografista. Pro ni je rukopis milovaného sám o sobě, bez ohledu na to, co vyjadřuje, hotovým požehnáním. Žádný člověk na světě nevykroužil ještě taková písmena jako Edmund! Těch pár slov, ve spěchu načrtnutých, nemělo chybičku, a řádka prvních tří, „Nejdražší moje Fanny“, vyzařovala tolik štěstí, že by na ni byla mohla koukat věčně.

Když si takto uspořádala myšlenky a upokojila city zmíněnou vzácnou směsí rozumu a slabosti, mohla pak v patřičném čase sejít do salonu, aby se zaměstnávala po boku tetinky Bertramové jako obvykle a hleděla si jí, aniž komu připadala smutná.

Nadešel čtvrtek, den předurčený nadějím a radovánkám, a hned po ránu přinesl Fanny víc radosti, než jsou takové významné bujné dny zpravidla ochotny poskytnout. Krátce po snídani doručil totiž posel Williamovi velmi přátelský lístek od pana Crawforda, v němž mu sděloval, že je nucen odcestovat zítra na pár dní do Londýna a nemůže odolat, aby se nepokusil zajistit si na cestu společníka, a kdyby se William dokázal smířit s tím, že se rozloučí s Mansfieldem o půl dne dříve, než zamýšlel, nabízí mu místo ve svém kočáru. Pan Crawford hodlal přibýt do Londýna včas k obvykle pozdnímu obědu pana strýce a zval Williama, aby rovněž v admirálově domě poobědval. William návrh vřele uvítal, protože se mu rychlá jízda se čtyřspřežím po boku takového veselého, příjemného druha velmi zamlouvala, a když si vzpomněl, co se nacestoval jako nositel písemných hlášení, napadaly ho v porovnání s tím četné příjemné výhody takového pohodlného cestování, které se jal vypočítávat, a Fanny, opět z jiného důvodu, se nad tím také velmi zaradovala: původně bylo totiž domluveno, že William odjede zítra večer poštovním dostavníkem z Northamptonu, a to by si nemohl dopřát ani hodinku odpočinku, než by přestoupil na dostavník do Portsmouthu, a třebaže ji pan Crawford připraví o řadu hodin s Williamem, radovala se, že William bude ušetřen námahy nepřetržité cesty, a na nic jiného nedbala. Sir Thomas byl tomu nakloněn ještě z dalšího důvodu. Bude-li synovec představen admirálovi, třeba mu to

poslouží. Admirál se o něho patrně bude zajímat. Celkem to tedy byla velmi radostná zpráva. Fanny z toho měla dobrou náladu půl dne a jistý díl potěšení přitom plynul i z vědomí, že pisatel sám odjíždí pryč.

A co se blížícího plesu týkalo, prožívala takové rozrušení a obavy, že se nemohla ani zpola tak těšit, jak by se bylo patřilo, anebo jak to o ní předpokládala nejedna slečna chystající se na zmíněnou událost stejně nedočkavě, ale ve větší pohodě, jelikož to pro ni už nemělo kouzlo novosti, a tudíž ani nevyvolávalo takový zájem a zvláštní vzrušení, jaké přisuzovaly jí. Slečna Priceová, kterou znala polovina pozvaných pouze podle jména, se měla poprvé ukázat na veřejnosti, a všichni ji tedy měli za královnu večera. Slečna Priceová bude jistě štěstím celá pryč. Jenomže slečna Priceová nebyla připravována na uvedení do společnosti, a kdyby byla tušila, jak se o tomto plese ve vztahu k ní obecně soudí, bylo by ji to připravilo o všechen duševní klid a ještě zvýšilo obavy, které už stejně prožívala, že něco udělá špatně a že bude vystavena pohledům cizích lidí.

Tančit tak, aby nevzbudila pozornost, aby měla dost sil a partnerů aspoň na polovinu plesu, aby si mohla trochu zatančit s Edmundem a nemusela příliš často s panem Crawfordem, aby viděla, že se William dobře baví, a aby dokázala uniknout tetě Norrisové, to byl vrchol její ctižádosti a hlavní záruka krásného večera. Takové ideální podmínky nemohly ovšem obstát před skutečností a v průběhu dlouhého dne, stráveného převážně ve společnosti obou tet, na ni dotíraly mnohem méně lákavé představy. William, odhodlán užít si poslední den čo nejkrásněji, šel střílet sluky; Edmund, jak se právem obávala, byl na faře, a jelikož zůstala sama dělat hromosvod rozčilené pani Norrisové, která se zlobila, že si hospodyně nechce dát mluvit do večeře, a před níž na rozdíl od hospodyně nemohla zmizet, byla z toho ze všeho Fanny nakonec tak umořená, že jí celý ples začal připadat neblahý, a když ji teta s vyhubováním na rozloučenou poslala, ať se jde strojit, vlekla se ke svému pokojíku s pocitem, jako by měla všechnu radost zakázanou.

Jak pomalu vystupovala po schodech, vzpomněla si na včerejšek: touhle dobou se vrátila z fary a našla Edmunda ve Východním

pokoji. „Což kdyby tam dneska zase čekal!“ popustila uzdu své fantazii.

„Fanny,“ ozvalo se v tu chvíli z těsné blízkosti. Trhla sebou, a když vzhlédla, spatřila opodál na ochozu, kam právě vystoupila, Edmunda nad druhým schodištěm. Přešel k ní. „Vypadáš dost unavená, Fanny. Zašla jsi asi na procházce příliš daleko.“

„Ne, nebyla jsem vůbec venku.“

„Tak jsi měla nějaké unavující zážitky doma, a to je ještě horší.

Měla jsi jít raději ven.“

Fanny si nechtěla stěžovat, a proto mu nic nevysvětlovala. Hleděl na ni vlídně jako obvykle, ale měla dojem, že vzápětí přestal vnímat její tvář. Působil nespokojeně; jako by ho potkalo něco nemilého, co s ní nesouvisí. Vystupovali po schodišti spolu, protože jejich pokoje ležely ve stejném horním patře.

„Přicházím od Grantových,“ podotkl Edmund po chvíli. „Jistě uhádneš, proč jsem tam šel, Fanny.“ A zatvářil se tak rozpačitě, že Fanny napadl jen jeden důvod, a zmocnila se jí z toho taková nevolnost, že ani promluvit nemohla. „Šel jsem požádat slečnu Crawfordovou, aby mi zadala první dva tance,“ následovalo vysvětlení, které Fanny zase vrátilo k životu, takže se vzchopila, když viděla, že to od ní čeká, a vykoktala cosi jako dotaz, zdali uspěl.

„Ano, slíbila mi to, ale,“ usmál se nevesele, „říká, že je to naposledy, co si se mnou zatančí. Nemyslí to vážně. Věřím, doufám, že to nemyslí vážně, ale neměla mi to říkat. Prý nikdy netančila s farářem a nikdy s ním tančit nebude. Že se ten ples musel konat zrovna teď, kdy se mi to – právě tenhle týden, tenhle den – zítra přece odjíždím z domova.“

Fanny se těžce vzmohla na odpověď. „Moc mne mrzí, že jsi zažil něco nepříjemného. Dnes bychom se měli všichni jen radovat. Pan strýček to tak zamýšlel.“

„Ano, ano, a nakonec to bude šťastný den. Všechno dobře skončí. Jenom mne to v tu chvíli zamrzelo. Nemyslím si ani, že ten ples přichází v nevhodný čas – co na tom sejde? Ale, Fanny –“ zůstal s ní stát, vzal ji za ruku, mluvil k ní tichým, vážným hlasem, „víš přece, co to značí. Vidíš, jak se věci mají, a třeba bys mi mohla vysvětlit lépe než já tobě, proč a kvůli čemu mne to tak zamrzelo. Povídej si

se mnou chvíli. Ty umíš tak mile poslouchat! Zabolelo mne, jak se dnes chovala, a nemohu se přes to přenést. Vím, že je v hloubi srdce stejně líbezná a nevinná jako ty, ale pod vlivem jejího bývalého prostředí se někdy zdá – její hovory, její názory v sobě mívají cosi nepatřičného. Nemyslí tím nic špatného, ale říká to – říká to žertem – já sice vím, že je to žertem, ale rozdírá mi to duši.“

„To je důsledek její výchovy,“ poznamenala Fanny jemně.

S tím Edmund vřele souhlasil. „Ach, ten strýc s tetou! Pokřivit tak bystrého ducha! – Někdy se mi totiž zdá, to se ti přiznám, Fanny, že to není jen otázka chování, ale že má i poskvrněnou duši.“

Fanny vytušila, že by chtěl znát její názor, a když si to krátce rozvážila, řekla mu: „Jestli stojíš jen o to, abych tě vyslechla, bratránku, ochotně ti vyhovím, ale poradit ti nejsem schopna. Rady po mně nežádej. Neuměla bych to.“

„Právem se takové službě bráníš, Fanny, ale neboj se. V tomhle bych neměl žádat radu od nikoho. Je lépe nikoho se neptat – myslím, že za těchto okolností se vyptává leda ten, kdo si přeje dát se přesvědčit v rozporu s vlastním svědomím. Chci si s tebou jenom popovídat.“

„A ještě něco. Promiň mi tu opovážlivost – ale dej si pozor, o čem si se mnou popovídáš. Neříkej mi nic, čeho bys později třeba litoval. Třeba nastane ten čas –“

Tváře jí zalil temný ruměnec.

„Holčičko drahá!“ zvolal Edmund a přitiskl si její ruku ke rtům téměř tak procítěně, jako by to byla ruka slečny Crawfordové. „Ty jsi ohleduplnost sama! Ale mezi námi to není třeba. Ten čas nikdy nenastane. Žádný takový čas, jaký máš na mysli, nikdy nenastane. Začíná se mi to jevit velmi nepravděpodobné, naděje stále ubývá. Ale kdyby k tomu i došlo – rozhodně mezi tebou a mnou nikdy nevyvstanou žádné obávané vzpomínky – já se za své výhrady hanbit nebudu, a pokud od nich upustím, pak jen na základě takových změn, které ji charakterově v mých očích povznesou, když to porovnám s chybami, které kdysi mívala. Ty jsi jediný člověk na světě, jemuž bych řekl to, co jsem právě řekl, víš od první chvíle, jak o ní smýšlím, a můžeš mi dosvědčit, že jsem se nedal zaslepit. Kolikrát jsme hovořili o jejích drobných poklescích! Mne se bát nemusíš. Už

jsem si na ni skoro přestal vážně myslet, ale ať se stane co stane, musel bych být pěkný hlupák, kdybych neuměl s nejupřímnější vděčností ocenit tvou laskavost a soucítění.“

Řekl toho dost, aby to otřáslo životní zkušeností osmnáctileté. Řekl toho dost, aby to Fanny dalo podnět k radostnějším úvahám, než jakými se obírala poslední dobou, a tak mu s jasnějším pohledem odpověděla: „Ano, bratránku, jsem přesvědčena, že od tebe bych se toho nikdy nedočkala, i když od někoho jiného třeba ano. Nelekám se ničeho, o čem si přeješ promluvit. Nedbej žádných výhrad. Řekni mi, cokoli si přeješ.“

Vystoupili teď do druhého patra, tam se objevila jedna ze služebných, a tím rozhovor skončil. Pro Fanny snad skončil v pravou chvíli: kdyby byl měl možnost mluvit ještě pět minut, možná, že by si byl vymluvil všechny poklesky slečny Crawfordové i vlastní zoufalství. Takhle se rozcházeli s vděčným pohledem plným něhy z jeho strany a s některými velmi drahocennými dojmy z její. Celé hodiny dnes nic takového neprožívala. Když opadla první radost nad lístkem pana Crawforda Williamovi, převládlo pak rozpoložení přímo opačné; nic ji netěšilo, v duši cítila jen beznaděj. Teď se na ni všechno smálo. Znovu si pomyslela, jaké má William štěstí, a přikládala tomu teď větší cenu než předtím. A navíc ten ples – má před sebou večer samých radovánek! Teď se jí zmocnilo opravdové napjaté očekávání a začala se strojit s radostným vzrušením, jaké k plesu patří. Všechno dobře dopadlo –sama sobě se docela líbila, a když došlo na náhrdelníky, zase při ní štěstí stálo: když zkoušela křížek na náhrdelník od slečny Crawfordové, zjistila, že je to zhola nemožné, protože má příliš malé očko. Rozhodla se pro něj kvůli Edmundovi – ale byl pro daný účel příliš masivní. Musí si tedy vzít Edmundův řetízek, a když celá šťastná navlékala jantarový kříž na řetízek, a tak spojila dvě vzpomínky na ty, které nosila v srdci, dvě nadevšecko jí drahé ozdoby z mnoha skutečných i pomyslných důvodů pro sebe jako stvořené – když si řetízek s křížkem zavěsila na šíji a ucítila, jak z nich září William i Edmund, dokázala se už bez velkého sebepřemáhání rozhodnout, že si vezme i náhrdelník slečny Crawfordové. Považovala to za správné. Slečna Crawfordová na to má nárok, když už se jí náhrdelník nevítaně nevtíral a nevměšoval do

důležitějších vztahů a neznevažoval upřímnější laskavost jiného dárce, uměla ho i spravedlivě ocenit. Náhrdelník vypadal opravdu moc pěkně a Fanny odcházela ze svého pokoje docela spokojena sama se sebou i se vším kolem sebe.

Tetinka Bertramová se tentokrát s neobvyklou bdělostí na neteř rozpomněla. Napadlo ji totiž, ani ji nikdo upozornit nemusel, že Fanny, když se chystá na ples, by možná uvítala zkušenější pomoc, než jí může

poskytnout panská, a jakmile byla sama oblečena, poslala za ní dokonce svou vlastní komornou – samozřejmě příliš pozdě, aby jí mohla být k užitku. Komorná Chapmanová právě vystoupila do druhého patra, když slečna Priceová vycházela ze svého pokoje, a tak došlo pouze k výměně zdvořilostí – Fanny ale ocenila tetinčinu dobrou vůli téměř tak vysoko jako lady Bertramová a slečna komorná sama.

28. KAPITOLA

Pan strýček a obě tetičky už byli v salonu, když Fanny vstoupila. Sir Thomas se na ni zahleděl se živým zájmem a poté s uspokojením zaznamenal, že jí to krásně sluší a že dnes vypadá neobyčejně půvabně. Jí do očí si dovolil pouze vyjádřit uznání, že věnovala svému zevnějšku patřičnou péči, ale když krátce nato odešla, vyslovil se s neskrývaným obdivem o její kráse.

„Ano,“ poznamenala lady Bertramová, „vypadá dobře. Poslala jsem jí Chapmanovou.“

„Jistěže vypadá dobře,“ vložila se do toho paní Norrisová, „a jak by taky nevypadala, když má v životě na růžích ustláno: vyrůstala v takové rodině a měla stále na očích své sestřenky jako vzor. Jen považte, drahý sire Thomasi, co všechno díky vám i mně získala. Tak třeba ty šaty, o nichž jste se zmínil, jste jí vy sám velkomyslně daroval, když jste vdával drahou paní Rushworthovou. Co by z ní bylo vyrostlo, kdybychom nad ní byli nebděli?“

Sir Thomas k tomu mlčel, ale když zasedli ke stolu, viděl oběma mladým mužům na očích, že se k tomu tématu může vrátit, až dámy odejdou, a nepochybně s větším úspěchem. Fanny poznala, že se líbí, a vědomí, že pěkně vypadá, jí ještě dodalo na půvabu. Z mnoha různých důvodů byla šťastná, a zakrátko byla ještě šťastnější; jak odcházela za oběma tetinkami z jídelny, Edmund, který jim držel dveře, jí řekl, když ho míjela:

„Musíš si se mnou zatančit, Fanny, zamlouvám si dva tance, kterékoli dva tance chceš, kromě těch na začátku.“ Teď už si neměla co přát. Snad nikdy dosud neprožívala rozpoložení tak blízké rozjaření. Vůbec už se nedivila, že se sestřenky na plesy tak těšívaly:

i ona teď věřila, že nadcházejí úchvatné zážitky, a dokonce si zopakovala taneční kroky, ale potají, aby si toho nevšimla teta Norrisová; ta se ale mezitím soustředila na mocně plápolající hranici v krbu, kterou lokaj umně naaranžoval, začala šťouchat do polen a dost mu ji pokazila.

Následovala půlhodinka i za jiných okolností dosti nudná, Fanny však pocit štěstí neopouštěl. Stačilo pomyslet na rozhovor s Edmundem, a co proti tomu byl nepokoj paní Norrisové? Co zívání lady Bertramové?

Posléze se k nim přidružili pánové a zavládlo vzrušené očekávání, kdy zahrčí první kočár, všichni sdíleli dobrou náladu, postávali tam, mluvili a smáli se a každá chvíle přinášela radost i naději. Fanny měla dojem, že Edmund se do veselí nutí, ale líbilo se jí, že je ve svém úsilí úspěšný.

Když pak skutečně zaslechli hrčení kočárů a hosté skutečně přicházeli, jako by se jí ze srdce radost vytrácela – při pohledu na tolik cizích lidí se stáhla do sebe a krom důstojné oficióznosti a formálních ceremonií ve skupině těch nejváženějších, čemuž ani sir Thomas, ani lady Bertramová neuměli odpomoci, musela tu a tam čelit něčemu ještě horšímu. Strýček ji různým hostům představoval, musela se dát oslovovat, dělat pukrlata a promlouvat sama. Tohle byla tvrdá povinnost a pokaždé, když po ní byla vyžadována, ohlédla se po Williamovi, který se procházel jako by se nechumelilo v pozadí výjevu, a přála si být s ním.

Po příchodu Grantových a Crawfordových zavládla příjemnější atmosféra. Společenská škrobenost neobstála před jejich nenucenými způsoby a převládající družností – utvořily se skupinky a všichni se uvolněně rozhovořili. Fanny to uvítala, a když se zprostila náročných zdvořilostních povinností, byla by se znovu začala radovat, kdyby jí oči nebyly stále bloudily od Edmunda k slečně Crawfordové. Ta vypadala překrásně – a kdopak ví, co z toho nevzejde. Její úvahy skončily tím, že před ní stanul pan Črawford a zaměřil jí myšlenky jiným směrem, když ji vzápětí požádal o první dva tance. Vyslechla ho s pocity jemně zakaleného štěstí. Že má hned od začátku partnera jistého, to byla výhoda nesmírného významu – zahájení plesu se mezitím nebezpečně přiblížilo, a jelikož Fanny měla zkreslenou

představu o svém vlastním postavení, domnívala se, že kdyby se s ní pan Črawford nezadal, musela by čekat, až na ni přijde řada, a získala by tanečníka jen na základě četných dotazů, manipulací a zásahů, a to by bylo hrozné, ale zároveň ji požádal o tanec tak nějak významně, což se jí vůbec nezamlouvalo, a rovněž zpozorovala, že ulpěl pohledem na jejím náhrdelníku – usmál se – aspoň jí to tak připadalo –takže se jí krev nahrnula do tváří a bylo jí strašně. A třebaže ji žádným dalším pohledem už neznepokojil a zřejmě se jen snažil být jí příjemným společníkem, nedokázala přemoci rozpaky, násobené ještě vědomím, že to na ní vidí, a nevzpamatovala se, dokud se neobrátil k někomu jinému. Teprve pak se pomalu propracovala k nelíčenému uspokojení, že má zabezpečeného tanečníka, až začne ples, a že se s ní zadal z vlastní vůle.

Společnost zvolna přecházela do tanečního sálu, a tu se Fanny poprvé ocitla po boku slečny Crawfordové, která okamžitě zaměřila oči stejným směrem jako předtím bratr a s úsměvem k tomu chtěla cosi poznamenat, Fanny však, aby už to měla za sebou, ji honem předešla a vysvětlila jí, jak to bylo s tím druhým náhrdelníkem – s tím pravým řetízkem. Slečna Crawfordová zpozorněla, na všechny zamýšlené poklony a nápovědi pod jediným mocným dojmem zapomněla a její zářivé zraky ukázaly, že se umějí rozzářit ještě víc, když rozdychtěně zvolala: „Tohle že udělal? Edmund? To je celý on! Nikdo jiný by na něco takového nepomyslel. Vážím si ho za to nevýslovně.“ A rozhlížela se kolem sebe, jako by mu to chtěla sdělit. Nebyl poblíž, doprovázel skupinku dam do sálu. Mezitím k nim přistoupila paní Grantová, zavěsila se do obou děvčat, a tak se ubíraly za ostatními.

Fanny se sevřelo srdce, ale neměla možnost dlouze v duchu rozebírat pocity slečny Crawfordové. Došly do tanečního sálu, housle už hrály a jí se zmocnilo vzrušení, které vážné úvahy vylučovalo. Musí vypozorovat, co se kolem ní chystá, aby věděla, jak bude všechno probíhat.

Zakrátko k ní přišel sir Thomas a zeptal se jí, zdali už někomu slíbila první tanec, a odpověď: „Ano, prosím, panu Crawfordovi,“ vyzněla přesně podle jeho přání. Pan Crawford postával opodál, sir Thomas ho k ní přivedl a řekl mu cosi, z čeho Fanny vyrozuměla, že

ona má ples zahájit, což ji do té chvíle ani nenapadlo. Pokud o průběhu večera do takových podrobností vůbec uvažovala, pak samozřejmě předpokládala, že ples zahájí Edmund se slečnou Crawfordovou, a tento názor se jí vtiskl do paměti tak nesmazatelně, že nedokázala potlačit výkřik údivu, přestože to říkal pan strýček, a pokusila se namítnout, že se k tomu nehodí, ba dokonce poprosila, aby ji omluvil. Vzpěčovat se názoru sira Thomase, to byl u ní důkaz krajního zoufalství, ale ji přepadla taková hrůza, když to slyšela, že se mu odvážila pohlédnout do tváře a hlesnout, že by se to snad dalo zařídit nějak jinak; všechno ale nadarmo, sir Thomas se usmál, snažil se jí dodat odvahy, ale pak se zatvářil vážně a prohlásil: „Musí to tak být, holčičko zlatá,“ hlasem tak rozhodným, že už si netroufla ani pípnout, nebránila se, když ji pan Crawford vedl do čela sálu a zůstal tam s ní stát, dokud se k nim nepřidali ostatní tanečníci, jedna dvojice v řadě za druhou.

Fanny nevěřila vlastním očím. Ji postaví do čela tolika naparáděných mladých dam! To je příliš velké vyznamenání. Vždyť je takhle postavena naroveň se sestřenkami! A myšlenky jí zalétly k nepřítomným sestřenicím s nelíčenou něžnou lítostí, že nejsou doma, aby dnes v sále zaujaly patřičné místo a podílely se na zábavě, kterou by byly s takovou radostí uvítaly. Jak často před ní vyjadřovaly jako své nejvřelejší přání, aby se u nich doma konal ples! A že musí být zrovna pryč, když se konečně uspořádá – a teď ona aby ho zahajovala – a ještě k tomu s panem Crawfordem! Doufala, že už by jí tu výsadu nezazlívaly, ale když se rozpomněla, co se zde odehrávalo na podzim a jaké vztahy mezi nimi panovaly, když se tu tančilo předtím, pak nynějšímu uspořádání ani věřit nemohla.

Ples začal. Fanny to prožívala, aspoň při prvním tanci, spíše jako poctu než jako štěstí; její tanečník jiskřil dobrým rozmarem a snažil se ho přenést i na ni, ona však byla příliš vyděšena, aby se dobře bavila, dokud se nezprostila pocitu, že na ni všichni hledí. Ze ale byla mladá, hezká a jemná a nedopouštěla se žádných neobratností, které by nebyly roztomilé, zalíbila se valné většině přítomných. Byla půvabná, chovala se skromně, byla to neteř sira Thomase a brzy se rozšířila zpráva, že se jí dvoří pan Crawford. To stačilo, aby si získala přízeň. Sir Thomas sledoval, jak si vede při tanci, se

samolibým uspokojením: byl na neteř hrdý, a i když nepřipisoval jako paní Norrisová všechen půvab jejího zevnějšku přesídlení do Mansfieldu, těšilo ho, že se o to ostatní nesporně zasloužil: za vzdělání a vychování vděčí jemu.

Slečna Crawfordová vytušila, co siru Thomasovi táhne hlavou, a třebaže s ním měla lecjaké nevyřízené účty, převládla snaha získat si ho, a proto k němu při vhodné příležitosti přistoupila, aby mu řekla něco lichotivého o Fánny. Vřele ji vychválila a on to přijal se vší patřičností, ztotožnil se s ní, pokud mu to takt, zdvořilost a pomalá důstojnost slovního projevu umožňovaly, a rozhodně přitom obstál lépe než jeho choť, k níž Mary, když ji spatřila na pohovce poblíž, také přistoupila, než se začalo tančit, a vyslovila jí uznání, jak to slečně Priceové sluší.

„Ano, vypadá dobře,“ zazněla malátná odpověď. „Chapmanka ji pomáhala ustrojit. Poslala jsem jí Chapmanku.“ Lady Bertramovou upřímně těšilo, že Fanny sklízí obdiv, ale mnohem větším dojmem na ni zapůsobila vlastní laskavá velkomyslnost, že jí poslala Chapmanku, a to jí v hlavě zastínilo všechno ostatní.

Slečna Crawfordová znala paní Norrisovou příliš dobře, aby se jí zkoušela zavděčit vychvalováním Fanny, a tak pro ni zvolila vhodnější slova: „Ach, milostpaní, jak nám tu dnes chybí drahá paní Rushworthová a Julia!“, což jí paní Norrisová oplatila tolika úsměvy a zdvořilůstkami, na kolik měla při svém nesmírném zaneprázdnění čas, protože musela dávat dohromady karetní partie, napovídat siru Thomasovi co a jak a dohnat všechny gardedámy, aby se přemístily do strategicky výhodnějšího kouta.

Ve snaze zavděčit se dopustila se slečna Crawfordová největšího omylu vůči Fanny samé. Chtěla, aby se jí trochu rozbušilo srdíčko z rozkošného pocitu vlastní důležitosti, a že si mylně vyložila Fannyiny ruměnce, při svém omylu i setrvala, když k ní po prvních dvou tancích přistoupila a s významným pohledem jí řekla: „Třeba mi vy budete umět objasnit, proč bratr jede zítra do Londýna. Tvrdí, že tam musí něco zařídit, ale nechce mi svěřit co. To je poprvé, kdy mne odmítá zasvětit! Takhle to s námi sestrami dopadá. Dřív nebo později nás nahradí jiná. A proto se musím obrátit na vás. Prosím pěkně, kvůli čemu tam Henry jede?“

Fanny ji ujišťovala, seč jí rozpaky dovolovaly, že o tom nic neví.

„V tom případě,“ zasmála se slečna Crawfordová, „mi nezbývá než předpokládat, že si chce dopřát to potěšení doprovázet vašeho pana bratra a cestou si povídat o vás.“

Fanny upadla do rozpaků, ale byly to rozpaky z nespokojenosti; a zatímco se slečna Crawfordová divila, že se ani neusměje, řekla si v duchu, že je přehnaně úzkostlivá nebo divná, taková nebo maková – jen ta možnost ji nenapadla, že by družce Henryho zájem nepřicházel vhod. Fanny v průběhu večera zažila leccos pěkného – ale Henryho dvornosti se na tom příliš nepodílely. Bylo by se jí lépe zamlouvalo, kdyby ji byl nevyzval k tanci podruhé tak brzy, a nebylo jí milé, když vytušila, že se vyptává paní Norrisové, kdy bude podávána večeře, jen proto, aby ji mohl v té době doprovodit ke stolu. Tomu se nedalo uniknout; utvrzoval v ní dojem, že se všechno děje kvůli ní, a přitom nemohla tvrdit, že to dělá neomaleně, že by přitom bezohledně zapomínal na jemnocit a takt – a občas, když se rozhovořil o Williamovi a provázel svá slova srdečností, která zasluhovala uznání, bylo jí v jeho společnosti i příjemně. Přesto však jeho dvornosti k nejhezčím prožitkům večera nepatřily. Zaradovala se, kdykoli se ohlédla po Williamovi a viděla, že se výborně baví, kdykoli s ním mohla pár minut prome– * novat po sále a on jí vypočítával své tanečnice, radovala se, že se sama líbí a že má ty dva tance s Edmundem ještě před sebou, pomalu celý večer, protože se kolem ní pilně točili další tanečníci, a tak neurčitý slib daný Edmundovi byl stále na obzoru. Radovala se, i když k tomu došlo, ne ale proto, že by ho viděla v rozjařené náladě nebo že by se od něho dočkala podobných procítěných výlevů, jaké jí osud dopřál odpoledne. Byl skleslý a jí muselo stačit k blaženosti, že u ní hledá přátelskou útěchu. ťUž mne všechna ta zdvořilost zmáhá,“ řekl jí. „Celý večer mluvím a mluvím, a o ničem. Ale u tebe, Fanny, najdu klid. Ty nebudeš chtít, abych tě bavil. Dopřejme si toho přepychu a oddávejme se mlčení.“ Po tomhle si Fanny netroufla ani hlasitě vyjádřit souhlas. Únavu, která se nejspíš zrodila ze stejných pocitů, jaké vyjádřil odpoledne, musela respektovat, a tak si odtančili své dva kousky v střízlivém mlčení a sotvakterý z přihlížejících by byl

při pohledu na ně dospěl k závěru, že sir Thomas si vychovával manželku pro mladšího syna.

Večer Edmunda nijak nepotěšil. Slečna Crawfordová byla veselá, když spolu tančili, on ale její dobrou náladu nemohl sdílet, neuklidnila ho tím, ba spíše naopak, a když ji pak znovu vyhledal – nemohl si to odepřít –, jen mu drásala srdce svými řečmi o stavu, k němuž měl co nevidět náležet. Hovořili o tom – pak se odmlčeli – on se ji snažil přesvědčit – ona se mu posmívala – až se nakonec rozešli v obapolném rozladění. Fanny, které to nedalo, aby po nich občas nekoukla, toho viděla dost, aby si z toho vyvodila závěry. Je to hotová ukrutnost radostně se bavit, když Edmund trpí. Přesto však nacházela – a jak jinak – jisté potěšení právě v přesvědčení, že Edmund trpí.

Když si s ním odtančila ty dva kousky, neměla najednou už sílu ani chuť tančit dál; sir Thomas zpozoroval, že spíše chodí než tančí mezi tenčícím se počtem tanečních párů a celá udýchaná si tiskne ruku v bok, a přikázal jí, aby si šla odpočinout. Od té chvíle odpočíval pan Crawford rovněž.

„Chudinko moje malá!“ zvolal William, když se před ní na okamžik zastavil a začal jí mávat před očima vějířem své tanečnice, jako by šlo o život. „Ze se tak brzy vyčerpáš! Zábava přece sotva začala! Doufám, že potrvá ještě aspoň dvě hodiny! Jak to, že jsi tak brzy unavená?“

„Tak brzy?“ opáčil sir Thomas a obřadně vytáhl kapesní hodinky.

„Jsou tři hodiny, příteli, a tvá sestra není zvyklá takhle ponocovat.“

„Nevstávej tedy zítra, Fanny, až budu odjíždět. Ničeho nedbej a pěkně se vyspi.“

„Ne, to ne, Williame!“

„Cože? Fanny zamýšlela vstát, než odjedeš?“

„Prosím vás, pane strýčku,“ ozvala se Fanny, vyskočila a přešla k strýci: „musím vstát a nasnídat se s ním. Bude to přece naposledy, je tady poslední den.“

„To by nebylo právě moudré. – Musí být po snídani a připraven k odjezdu v půl desáté. – Říkal jste myslím, pane Crawforde, že se pro něho zastavíte v půl desáté.“

Fanny se ale tvářila tak úpěnlivě a oči jí plavaly v slzách, že jí to sir Thomas nemohl odepřít, a nakonec vlídným: „Když jinak nedáš, holčičko,“ svolil.

„Ano, v půl desáté,“ potvrdil Crawford Williamovi, který už zase odcházel tančit, „a přijedu přesně, protože kvůli mně nebude žádná hodná sestra vstávat.“ A tlumeněji dodal k Fanny: „U nás v domě bude pusto a prázdno, až budu pospíchat pryč. Váš bratr zítra zjistí, že máme každý docela jinou představu o čase.“

Sir Thomas dostal nápad, a když o něm krátce zauvažoval, pozval pana Crawforda, aby posnídal na zámku namísto doma sám, a že prý se té snídaně rovněž zúčastní. Když viděl, jak ochotně mladík jehQ pozvání přijal, usoudil, že podezření, které pojal právě na dnešním plese, není nepodložené. Pak Crawford se zamiloval do Fanny. Oddával se příjemným představám, co bude dál. Neteři se ale svým počinem nijak nezavděčil. Doufala, že to poslední ráno bude mít Williama jen pro sebe. To by ale musela mít neuvěřitelné štěstí. A třebaže se jí to nyní takhle zhatilo, nereptala. Naopak, byla zvyklá, že na její přání nikdo nebere ohled a že se nic neděje tak, jak by jí to bylo milé. A proto se spíše divila a radovala, že v jistém smyslu prosadila svou, než aby ji mrzelo, co se k tomu dodatečně připojilo.

Krátce nato jí sir Thomas opět trochu zkřížil plány, když jí poradil, aby si raději šla už lehnout. Vyjádřil to jako radu, ale byla to rada svrchovaného mocipána, proto jí nezbývalo než vstát a po vřelém rozloučení páně Crawfordově se tiše vytratit: ve dveřích zůstala chvilinku stát jako Scottova dáma na zámku Branxholmů,

„teď ji zříš a více ne“, aby se ještě pokochala libým pohledem na pět šest vytrvalých dvojic, které nadále usilovně tančily – a pak se jala zvolna stoupat po hlavním schodišti za doprovodu neúnavné melodie lidového tance, rozpálená nadějí i obavami, polévkou i punčem, s bolavýma nohama a unavená, neklidná a rozrušená, a přitom navzdory všemu přesvědčená, že ples je opravdu skvostný zážitek.

Možná že sir Thomas neměl na zřeteli jen její zdraví, když ji takhle poslal spát. Dost možná ho napadlo, že tu s ní pan Crawford sedí už příliš dlouho, anebo mu chtěl předvést, jaká by z ní byla poslušná a dobrá manželka.

Bylo po plese – a brzo bylo i po snídani: poslední políbení a William byl pryč. Pan Crawford byl přesný, jak slíbil, a snídaně se odbyla rychle a příjemně.

Fanny se držela Williama až do poslední chvilky a potom se vrátila do ranního pokoje, aby tam s těžkým srdcem želela té smutné změny. Tam ji také pan strýček laskavě zanechal o samotě, jen ať se pokojně vypláče – představoval si možná, že obě židle nedávno opuštěné v ní budou jitřit něžné city a že okousaným kostem studené vepřové pečeně a hořčici na Williamově talíři se dostane stejně procítěných povzdechů jako prázdným vaječným skořápkám na talíři páně Crawfordově. Seděla tam a stkala z lásky, jak strýček zamýšlel, ale bylo to z lásky sourozenecké a žádné jiné. William odjel a ona teď prožívala pocit, že během jeho návštěvy polovinu času promarnila pošetilými starostmi a sobeckými úvahami, které s ním neměly nic společného.

Fanny už měla takovou povahu, že si nedokázala vzpomenout ani na tetu Norrisovou, jak sedí sama ve svém skromném, smutném domku, aby si hned nevyčítala, že se jí dost ochotně nevěnovala, když byly posledně spolu, a tím víc se teď trápila kvůli Williamovi, že mu za těch čtrnáct dní stačila tak málo povědět a ještě méně pro něho udělat.

Byl to pochmurný, melancholický den. – Hned po druhé snídani se s nimi rozloučil Edmund, vsedl na koně a vydal se na týden do Peterboroughu, a tím byli pryč všichni. Ze včerejšího večera zůstaly jen vzpomínky, a o ty se neměla s kým podělit. Zavedla na to řeč s

tetinkou Bertramovou – musela si s někým povídat o plese – ale tetinka si moc málo všímala, co se dělo, nebyla na nic zvědavá, a tak to s ní bylo těžké. Lady Bertramová si nevzpomínala, jakou měla která dáma toaletu ani kde kdo seděl u večeře, pouze kde seděla sama. „Copak jsem to slyšela o jedné ze slečen Maddoxových, už mi to vypadlo z hlavy, a lady Prescottová si něčeho povšimla u Fanny, a teď nevím, jestli měl plukovník na mysli pana Crawforda nebo VVilliama, když říkal, že tenhle mladík působí nadmíru sympaticky, někdo mi něco pošeptal, ale já se zapomněla zeptat sira Thomase, jak tomu mám rozumět.“ A takhle zněly její nejdelší a nejsouvislejší promluvy, jinak to bylo jen samé malátné „ano – ano – moc pěkné – opravdu? – to že řekl? – ne, toho jsem si nevšimla – ani bych je od sebe nerozpoznala“. Bylo to holé utrpení, sice snesitelnější, než by bývalo protivné odsekávání paní Norrisové: ta se odebrala domů s četnými rosoly, léčit nemocnou služku, takže na zámku, když už nic jiného, vládl klid a pohoda.

Večer se vlekl stejně těžkopádně jako celý den. „Co jen to se mnou je?“ podivila se lady Bertramová po čaji. „Připadám si jako praštěná. To že jsme včera vysedávali tak dlouho do noci. Fanny, udělej něco, abych se probrala. Nemohu dnes pracovat. Přines karty

– připadám si hrozně tupá.“

Fanny přinesla karty a hrála s tetinkou jesličky, dokud si nešly lehnout, a jelikož si sir Thomas četl, nezazněly v pokoji po dobu dvou hodin žádné jiné zvuky krom hlasů počítajících body ve hře –

„A to máme dohromady třicet jedna – čtyři karty v ruce a osm v jesličkách. – Rozdávejte, paní tetinko – mám to udělat za vás?“ Fanny se nepřestávala podivovat nad tím, jaký rozdíl způsobilo čtyřiadvacet hodin v tomto pokoji i v přilehlých prostorách domu. Včera večer tu vládlo radostné očekávání a úsměvy, ruch a pohyb, hudba a záře světel v salonu i mimo salon, všude. Teď zde doléhala tíživá nuda a pocit div ne samoty.

Po dobrém vyspání měla hned lepší náladu. Na Williama už dokázala zavzpomínat veseleji, a jelikož měla toho dne příležitost důkladně probrat čtvrteční večer s paní Grantovou a slečnou Crawfordovou a dopřát si rozlet fantazie a hravého žertování, které tak nezbytně provázejí stíny minulého plesu, nalezla potom už

snadno obvyklou duševní vyrovnanost a dokázala se přizpůsobit poklidu nadcházejícího fádního týdne.

Zůstalo jich doma skutečně tak málo, že to ještě nezažila, a hlavně mezi nimi nebyl ten, na němž především spočívala pohoda a příjemná nálada, kdykoli se rodina sešla v saloně či v jídelně. Ale s tím už se musí vyrovnat. Brzy je opustí nadobro, a Fanny jen byla ráda, že se už naučila setrvávat v přítomnosti pana strýčka, slýchat jeho hlas, když se k ní obrátil s nějakým dotazem, a dokonce mu i odpovídat bez těch drtivých pocitů, jaké přitom kdysi prožívala.

„Postrádáme oba naše mládence,“ poznamenal sir Thomas první i druhý den po jejich odjezdu, když se v tak ztenčeném počtu sesedli po obědě, a že Fanny hned oči plavaly v slzách, nedodal k tomu prvního dne už nic, než že jim připil na zdraví, ale na druhý den se s tím nespokojil. Pohovořil ještě vlídně o Williamovi a vyjádřil naději, že bude povýšen. „A nevidím důvod, proč by nás nemohl navštěvovat častěji,“ dodal sir Thomas. „Pokud jde o Edmunda, musíme si zvyknout bez něho. Tuto zimu s námi pobude naposledy.“

„Ano,“ připojila k tomu lady Bertramová, „ale mrzí mě, že se odstěhuje. Všichni pořád odjíždějí pryč. Přála bych si, aby se drželi doma.“

Měla přitom na mysli především Julii, která právě dopisem požádala o svolení, aby mohla jet do Londýna s Marií, a jelikož sir Thomas usoudil, že je v zájmu obou dcer, aby jí svolení udělili, lady Bertramová, která se tomu z dobrosrdečnosti nebránila, teď hořekovala, že se musí vzdát naděje na Juliin návrat, k němuž by bylo touto dobou jinak došlo. Sir Thomas nešetřil námahou, aby pádnými rozumovými důvody svou choť s daným stavem věcí usmířil. Předestřel jí k volnému použití všechno, co by měli starostliví rodiče uvážit, a to, co každá milující matka prožívá, když přispívá k radosti svých dětí, připsal její povaze. Lady Bertramová mu na všechno přitakávala klidným „ano“ – a když se pak čtvrthodinku mlčky oddávala úvahám, o své újmě prohodila: „Víte, sire Thomasi, přemýšlela jsem o tom –a jsem velmi ráda, že jsme se Fanny kdysi ujali, protože se nám to teď vyplácí, když jsou ostatní pryč.“

Sir Thomas okamžitě obohatil tuto poklonu tím, že dodal: „Máte pravdu. Fanny sama vidí, jak dobře o ní smýšlíme, když ji chválíme do očí – jistěže si teď velmi ceníme její společnosti. Pokud jsme jí prokázali nějakou službu, stala se nám teď zase ona nepostradatelná.“

„Ano,“ přidala se k němu lady Bertramová, „a mne jen těší, že ji budeme mít stále.“

Sir Thomas se pousmál, pohlédl na neteř a důstojně prohlásil:

„Doufám, že nás neopustí, dokud ji nikdo nevyzve, aby ho následovala do jiného domova, kde se vší pravděpodobností bude šťastnější než zde.“

„Ale to je přece dost nepravděpodobné, sire Thomasi. Kdo by ji zval? Maria ji samosebou asi ráda uvítá tu a tam na Sothertonu, ale sotva by chtěla, aby tam Fanny měla trvalý domov – věřím, že je jí lépe u nás – a krom toho se já bez ní neobejdu.“

Týden, který tak tiše a pokojně plynul na zámku mansfieldském, měly zcela odlišnou podobu na faře. Aspoň mladé dámy v obou rodinách jej prožívaly každá jinak. Co Fanny přinášelo útěchu a klid, to dráždilo a nudilo Mary. Přispívala k tomu rozdílnost jejich povah i zvyků – jedné stačilo ke spokojenosti tak málo, druhá se vůbec neuměla přizpůsobit, ale větší podíl můžeme přisuzovat rozličným okolnostem. V jistých bodech byly jejich zájmy přímo protichůdné. Fanny Edmundovu nepřítomnost a její příčinu a důsledky vítala. Mary to jen drásalo srdce. Postrádala jeho společnost každý den, ba téměř každou hodinu, tolik jí chyběl, a k tomu nenačerpala nic než roztrpčení z vědomí, za jakým účelem odjel. Nemohl si vymyslet účinnější způsob, jak dokázat vlastní cenu, než odjet na týden právě v téhle době, kdy tu neměla ani bratra a zámek opustil i William Price, takže se dovršil rozpad společnosti, v níž se tak dobře bavila. Hluboce to prožívala. Zbyli tu vskutku jako ubohá trojice, pro trvalé dešťové a sněhové přeháňky museli sedět doma, neměli nic na práci, nekynula jim naděje na rozptýlení. Jak se zlobila na Edmunda, že trvá na svém a jedná dál v rozporu s jejím přáním (tolik se na něho rozhněvala, že se na plese rozešli skoro ve zlém), neubránila se za jeho nepřítomnosti vzpomínkám, obírala se v duchu jeho skvělými vlastnostmi i jeho láskou a toužila, aby se zas denně vídali jako

dosud. Je pryč zbytečně dlouho. Neměl si usmyslet, že odjede na celý týden, neměl opouštět domov, když ví, že její odjezd z Mansfieldu se blíží. Nato si začala dělat sama výčitky. Mrzelo ji, že se na něho tak prudce obořila, když spolu mluvili naposleji. Bála se, že odsuzovala duchovenstvo výrazy příliš silnými – a také opovržlivými – a to neměla dělat. Bylo to od ní nevychované – udělala chybu. Ze srdce si přála, aby se ty výrazy daly smazat.

Mrzuté nálady se koncem týdne nezbavila. Do té doby to bylo zlé, ale čekalo ji ještě něco horšího: pátek nadešel, a Edmund nikde – sobota nadešla a Edmund stále nikde – a při letmém setkání se zámeckou rodinou, jaké s sebou přinesla neděle, se dozvěděla, že přišel list, kde jim oznamuje, že se u přítele ještě pár dní zdrží.

Pokud předtím byla netrpělivá a sama se sebou nespokojená, pokud litovala toho, co mu řekla, a obávala se, jak to na něho zapůsobilo, prožívala to nyní a obávala se toho desetkrát víc. Nadto musela čelit pocitu doposud jí zcela neznámému – žárlivosti. Jeho přítel pan Owen má sestry. Třeba se Edmundovi některá zalíbí. A že se zdržuje jinde, když ví, že ona touto dobou odjíždí do Londýna, v tom spatřovala cosi, s čím se nemohla vyrovnat. Kdyby se byl Henry vrátil, jak tvrdil, po třech čtyřech dnech, chystala by se teď k odjezdu z Mansfieldu. Musí se nějak zmocnit Fanny a dozvědět se od ní něco víc. Nemůže si tady už dál o samotě zoufat – a tak se vydala na zámek, přestože to byla cesta spojená s těžkostmi před týdnem ještě nepřekonatelnými, jen aby se něčeho dopídila, nebo aspoň zase slyšela jeho jméno.

První půlhodinka byla ztracená, protože Fanny byla s lady Bertramovou, a pokud nepromluví s Fanny mezi čtyřma očima, nemá šanci. Konečně se lady Bertramová zvedla a odešla – a hned vzápětí slečna Crawfordová začala hlasem co nejvyrovnanějším: „A jakpak se vám zamlouvá, že bratránek Edmund setrvává tak dlouho mimo domov? – Z mladých jste tu zůstala sama, a to je podle mého věru trpký úděl. – Jistě ho postrádáte. Překvapuje vás, že se zdržel u přítele?“

„Ani nevím,“ odvětila Fanny váhavě. – „Ale ano –nečekala jsem to.“

„Možná že se vždycky zdrží déle, než řekne. To se stává – všichni mladíci k tomu mají sklon.“

„Ale on už jednou u pana Owena byl, a nezdržel se tam.“

„Možná že se mu tam tentokrát líbí lépe. – Je sám tak – tak mimořádně sympatický mladík, a proto mne mrzí, že už ho zřejmě neuvidím, než odjedu do

Londýna. – Čekám Henryho co nevidět, a jakmile přijede, nebude důvod zůstávat déle v Mansfieldu. Byla bych s ním ráda ještě mluvila, to přiznávám. Ale musíte ho ode mne pozdravovat. Ano – pozdravovat bych ho mohla. V naší mateřštině něco chybí, nezdá se vám, slečno Priceová – něco mezi chladným pozdravením a vřelou láskou – aby se to hodilo na blízké přátelské vztahy, jaké mezi námi panovaly? – Tolik měsíců jsme se stýkali! – Nu, pozdravení tu musí stačit. – Poslal vám dlouhý dopis? Píše něco bližšího o tom, co dělá?

–Zdržel se, aby s přáteli vesele oslavil Vánoce?“

„Slyšela jsem jenom kousek toho dopisu – psal panu strýčkovi a myslím, že to byl velmi krátký dopis –vlastně vím, že to bylo jen pár řádek. Přítel prý naléhá, aby se ještě zdržel, a on by mu rád vyhověl. Aby se zdržel ještě pár dní nebo několik dní – nepamatuji si už, jak to tam stálo.“

„Hm – jestli psal otci – já myslela, že třeba napsal lady Bertramové nebo vám. Jestli psal otci, není divu, že se příliš nerozepsal. Siru Thomasovi přece nebude vypisovat nějaké zbytečnosti. Kdyby byl napsal vám, jistě by uvedl více podrobností. Dočetla byste se o plesech a večírcích. – Vylíčil by vám kdekoho a kdeco. Kolik děvčat je v rodině Owenových?“

„Tři jsou už slečny.“

„Pěstují hudbu?“

„To nevím, nikdy jsem o tom neslyšela.“

„Na to se přece vždycky ta z nás, která sama hraje, hned zeptá,“ švitořila jakoby vesele a nezávazně slečsia Crawfordová. „Ale stejně je to hloupost takhle se na nějaké slečny vyptávat – na tři sestry, které sotva odrostly dětským střevíčkům – protože každý ví, ani se ptát nepotřebuje, co uslyší: jsou velmi vzdělané a milé a jedna z nich je krásná… V každé rodině se vyskytuje jedna krasavice. – Tak tomu zpravidla bývá. Dvě hrají na klavír a jedna na harfu – všechny tři

zpívají – anebo by zpívaly, kdyby je byli dali školit – anebo zpívají proto tak krásně, že mají neskolené hlasy – něco na ten způsob.“

„Nevím o slečnách Owenových vůbec nic,“ poznamenala Fanny klidně.

„Nic nevíte a vědět nechcete, jak se říkává. Z vašeho hlasu čiší lhostejnost. Pravda, proč se zajímat o někoho, koho jsme v životě neviděli? – Nu, až se váš bratránek vrátí, zjistí, že na Mansfieldu vládne klid – všechny rušivé živly zatím zmizely – váš bratr i můj, i já sama. Teď když se odjezd blíží, je mi líto, že tu nechám paní Grantovou tak opuštěnou. Je nerada, že se rozloučíme.“

Fanny cítila nezbytnost jí na to něco říci. „Jistě víte, že vás budeme postrádat,“ řekla. „Budeme vás velmi postrádat.“

Slečna Crawfordová k ní stočila zraky, jako by chtěla slyšet nebo vyčíst jí z tváře něco víc, a se smíchem jí pak na to odpověděla:

„Jistě, budete mne postrádat, jako postrádám každý hlučný rušivý živel, když zmizí – cítíme ten velký rozdíl. Ale nemyslete si, že si říkám o lichotky. Bude-li mne někdo postrádat, vyjde to najevo. Bude-li někdo chtít, najde si mne. Nebudu ze světa ani v žádných nedostupných dálavách.“

Po tomhle Fanny jako by jazyk zdřevěněl a slečna Crawfordová zažila rozčarování: moc ráda by byla slyšela, kdyby ji o jejím vlivu ujistila ta, která o tom podle jejího mínění musela něco vědět. Znovu se zachmuřila.

„Tak slečny Owenovy,“ podotkla znovu krátce poté. – „A copak byste tomu říkala, kdyby se jedna ze slečen Owenových stala paní domu v Thornton Lacey? Dějou se všelijaké věci. Tuším, že nebudou šetřit úsilím. A kdo se jim může divit, vždyť by to pro ně byla moc dobrá partie. Syn sira Thomase Bertrama, to už je někdo, a patří teď k jejich stavu. Jejich otec je farář, a tak mohou všichni farářovat dohromady. Mají na něho zákonné právo, vždyť k nim patří. Nic na to neříkáte, Fanny – slečno Priceová – nic na to neříkáte. – Ale ruku na srdce – nemyslíte, že to tak nějak dopadne?“

„Ne,“ odvětila Fanny s rozhodností, „to si vůbec nemyslím.“

„Vůbec ne?“ zvolala slečna Crawfordová čiperně. „To se divím. Ale vy patrně nejspíš víte – odjakživa ve vás vidím – možná si myslíte, že se ani neožení – nebo aspoň v nejbližší době.“

„Ano, myslím si to tak,“ řekla Fanny tiše – a jen si v duchu přála, aby se nepřepočítala v té domněnce ani v tom, že se k ní otevřeně doznala.

Družka se na ni zahleděla pronikavýma očima, a s dobrou nadějí, zrozenou z ruměnce, který svým pohledem vyvolala, poznamenala pouze: „Je na tom lépe tak, jak je,“ a obrátila řeč jinam.

30.KAPITOLA

Tímto rozhovorem se slečna Crawfordová dost upokojila, a tak kráčela domů s pocitem, že snad dokáže překonat další týden špatného počasí v úzkém kruhu rodinném, bude-li třeba, jelikož ale večer přijel její bratr s veselou, ba neobvykle rozjařenou myslí, nebyla takové zkoušce vystavena. Stále ještě jí nechtěl povědět, proč do Londýna jel, ale ona se tomu jen smála – co by ještě včera přijala nevraživě, v tom teď viděla jen milý žertík – usoudila, že jí chystá nějaké příjemné překvapení. A den nato ji skutečně překvapil. Henry prohlásil, že se půjde pozeptat k Bertramovým, jak se vede, a za deset minut že je zpátky – byl však pryč už přes hodinu, než mu sestra, s kterou slíbil jít na procházku do zahrady, nakonec netrpělivě vyšla vstříc do oblouku příjezdové cesty. Na otázku: „Propána, Henry, kde vězíš takovou dobu?“ odvětil pouze, že seděl s lady Bertramovou a s Fanny.

„To jsi s nimi proseděl půldruhé hodiny?“ podivila se Mary. A tím její divení zdaleka neskončilo.

„Ano, Mary,“ odpověděl, protáhl si její ruku pod paži a vykročil po příjezdové cestě jako ve snách. „Nemohl jsem se dřív rozloučit – Fanny byla tak kouzelná! – Už jsem se rozhodl, Mary. Všechno jsem uvážil. Budeš se divit? Ne – vždyť jistě tušíš, že jsem se pevně rozhodl oženit se s Fanny Priceovou.“

Tím nasadil překvapení korunu, protože navzdory všemu, co jeho rozpačitost dávala tušit, by sestru bylo ani nenapadlo, že se s takovými záměry zanáší: nevěřila vlastním uším a tvářila se podle toho, takže jí musel opakovat, co řekl, a ještě podrobněji a důrazněji. Jakmile pochopila, že to myslí vážně, nebránila se tomu. Přijala to překvapení dokonce i s potěšením. Mary byla sama v takovém

duševním rozpoložení, že vítala příbuzenský svazek s rodinou Bertramových, a nemrzelo ji, že si bratr nevybral oslnivější nevěstu.

„Ano, Mary,“ ujistil ji Henry nakonec, „podmanila si mne. Víš, že jsem se kolem ní začal točit z nízkých pohnutek – ale kde je jim teď konec! Dobyl jsem si (jak si lichotivě namlouvám) u ní jistých sympatií, a já sám jsem jí docela propadl.“

„Ta má ale štěstí!“ zvolala Mary, jakmile se dostala ke slovu.

„Taková partie! Henry můj nejdražší, to chci říci nejdřív, ale hned potom ti musím říci, a stejně upřímně, že ti tvou volbu z celé duše schvaluji a prorokuji ti, že s ní budeš tak šťasten, jak ti to upřímně přeji. Budeš mít roztomilou ženušku, vděčně a hluboce milující. Přesně jak si to zasluhuješ. Je to pro ni ale neuvěřitelná partie. Paní Norrisová často tvrdí, že se narodila na šťastné planetě – copak k tomu asi řekne teď? Celá rodina zaplesá. A někteří z nich jsou jí skutečně nakloněni. Jak ti se zaradují! Ale pověz mi všechno. Vykládej mi to třeba až do večera. Kdy jsi o ní začal vážně uvažovat?“

Takovou otázku neuměl zodpovědět, i když byl rád, že ji to zajímá. „Jak ho zachvátil ten libý mor“, to jí popsat nemohl, a než jí tuto skutečnost s malými obměnami třikrát za sebou vysvětlil, sestra mu dychtivě vpadla do řeči: „Ahá, tak kvůli tomuhle jsi jel do Londýna, drahý bratříčku! To je ta záhadná záležitost! Chtěl sis promluvit s admirálem ještě předtím, než ses rozhodl.“

Tohle bratr však vytrvale popíral. Znal strýce příliš dobře, aby se s ním radil o jakýchkoli sňatkových záměrech. Admirál nenáviděl manželství a u mladíka s dostatečnými soukromými prostředky pokládal ženitbu za neomluvitelnou pitomost.

„Bude Fanny zbožňovat, až ji pozná,“ tvrdil Henry. „Je přímo předurčena, aby vymýtila v admirálovi všechny předsudky, protože on v existenci takových žen prostě nevěří. Fanny je přesně ta neexistující ženská bytost, jak by ji popsal, kdyby měl dost jazykového citu, aby uměl vyjádřit vlastní myšlenky. Dokud ale tu záležitost nedovedu k cíli – tak aby do toho už nikdo nemohl zasáhnout, –, nic se nedozví. Ale mýlíš se, Mary. Účel mé cesty jsi ještě neodhalila.“

„Aťsi, já se spokojím s tím, že vím, s kým to souvisí, a ostatní časem vyjde najevo. Fanny Priceová! – To je ohromné – vážně ohromné! Že Mansfield bude tolik znamenat – že právě ty najdeš v Mansfieldu, co ti bylo souzeno! Ale děláš dobře, lépe sis vybrat nemohl. Je to nevídaně hodné děvče, věno ty žádné nepotřebuješ, a co se rodinného zázemí týká, nelze jí nic vytknout. Bertramovi jsou nejváženější lidé široko daleko. Je to neteř sira Thomase Bertrama, to každému postačí. Ale povídej, povídej, chci vědět co nejvíc. Co zamýšlíš dál? Ví už Fanny, jaké štěstí ji potkalo?“

„Ne.“

„Na co čekáš?“

„Na – nic jiného než vhodnou chvíli. Mary, ta je docela jiná než její sestřenice, ale nemyslím si, že mne odmítne.“

„To je vyloučeno. I kdybys byl méně sympatický –i kdyby tě zatím ještě nemilovala (ačkoli o tom velice pochybuji), nemusíš si dělat starosti. Má v povaze tolik pokory a vděčnosti, že bude tvá, ani nezaváhá. Jsem hluboce přesvědčena, že by si tě nevzala bez lásky, chci tedy říct, že jestli je na světě dívka prostá ctižádosti, tak je to ona, ale když ji požádáš, aby tě milovala, nebude mít to srdce ti nevyhovět.“

Jakmile dokázala přestat dychtivě vyzvídat a pustila ho ke slovu, následoval rozhovor stejně zajímavý pro sestru jako pro bratra, ačkoli jí nelíčil nic než vlastní citové zaujetí a rozváděl pouze Fannyiny přednosti. Jak půvabnou má Fanny tvář i postavu, jak líbezně si vede a jakou dobrotou oplývá její srdce, to byly nevyčerpatelné zdroje jeho výkladu. Jak je něžná, skromná a jakou má milou povahu, o tom se šířil s vřelým zaujetím, hlavně o té milé povaze, která je tak nezbytným předpokladem, aby muž vzplanul pro nějakou ženu, a pokud se zamiluje do té, jíž tato přednost chybí, stejně v ni slepě věří. Pan Crawford měl dost pádných důvodů její povahové vlastnosti ocenit a velebit. Dost často před jeho zraky obstály v náročných zkouškách. Snad všichni členové rodiny až na Edmunda trvale kladli takové či onaké nároky na její trpělivost a pochopení. Je očividně schopna bohatých citových prožitků. Stačí ji vidět s bratrem. Jak obdivuhodně tu dala najevo, že má duši sice jemnou, ale schopnou vřelého citu? – Co všechno takový pohled

nenapoví muži, který se hodlá ucházet o její lásku? A dále: má bystrý rozum, o tom není sporu, je chápavá a uvažuje jasně, a v jejím chování se zrcadlí její skromná a líbezná bytost. A to ještě není všechno. Henry Crawford byl příliš inteligentní, aby si necenil ušlechtilých mravních zásad u manželky, ačkoli nebyl zvyklý oddávat se vážným úvahám, a proto je nenazval pravým jménem, ale když hovořil o tom, že se Fanny ve svém chování navykla řídit stálými zásadami, že čest je* jí nade všecko drahá a pečlivě dbá na to, co se sluší a patří, takže jí kdokoli může plně důvěřovat, vyjádřil tím, jak na něho zapůsobila mravností a zbožností.

„Mohl bych jí věřit naprosto bez výhrad,“ prohlásil, „a právě po něčem takovém toužím.“

Sestra, přesvědčena, že Fanny vychvaluje jen podle zásluhy, se radovala nad budoucími vyhlídkami.

„Cím víc o tom přemýšlím,“ pravila, „tím víc se kloním k názoru, že jednáš správně. Sice bych byla v životě neřekla, že tě dokáže upoutat takové děvče jako Fanny Priceová, ale teď vidím, že právě s ní budeš šťasten. Osnoval jsi darebné úklady, abys ji připravil o klid, ale dodatečně se ukazuje, že to nebyl špatný nápad. Nakonec z toho budete těžit oba.“

„Bylo to ode mne hnusné, a vůči takovému stvoření! Jenomže tehdy jsem ji ještě neznal. A ona nebude mít důvod želet té hodiny, kdy se můj nápad zrodil. Bude se mnou šťastná, Mary, šťastnější, než kdy byla za svobodna, tak šťastná, že to u nikoho ještě ani neviděla. Neodvezu ji z Northamptonshiru. Pustím Everingham a najmu si něco tady poblíž – třeba vilu Stanvixových. Pustím Everingham na sedm let. O dobrého nájemce nebudu mít nouzi. Mohu ti rovnou jmenovat tři lidi, kteří ochotně přistoupí na jakékoli podmínky a ještě mi poděkují.“

„Jé, ty se míníš usadit v Northamptonshiru!“ zvolala Mary. „To je milé překvapení! Budeme tedy všichni spolu!“

Jen to vyřkla, hned by si byla jazyk ukousla, ale bojovala s rozpaky zbytečně, bratr to pochopil jen tak, že bude domovem na mansfieldské faře, a v odpověď ji moc mile zval, aby bydlela u něho, že na ni má největší právo.

„Musíš trávit přes polovinu doby u nás,“ řekl. „Nemohu uznat, že na tebe má paní Grantová stejné právo, protože my jsme na to s Fanny dva! Budete s Fanny opravdu jako sestry.“

Mary nezbývalo než vděčně jeho nabídku kvitovat a neurčitě přislíbit, ale sama se už pevně rozhodla, že mnoho měsíců už zneužívat pohostinství bratra ani sestry nebude.

„Hodláš tedy pobývat v Northamptonshiru, a na sezónu v Londýně?“

„Správně, a v Londýně samozřejmě vlastní dům, ne už u admirála. Henry můj nejdražší, představ si, co to znamená: vymaníš se z admirálova vlivu, než se od něho nakazíš ve svém chování, než přijmeš jeho pošetilé názory, než se naučíš zasedat ke stolu, jako by ti větší požehnání život nemohl nabídnout! Sám si všechny výhody ani neuvědomuješ, protože ho máš rád a to tě zaslepuje, ale ženitba v mladém věku tě možná zachrání. Kdybych musela přihlížet, jak se admirálovi přizpůsobuješ činy, vzhledem i gesty, zlomilo by mi to srdce.

„Hm, v tomhle se naše stanoviska různí. Admirál má své chyby, ale je to z té duše dobrý člověk a mně víc než nahradil otce. Málokterý otec by mi byl dal ve všem takovou volnost. Nesmíš Fanny proti němu popudit. Chci, aby se měli upřímně rádi.“

Mary potlačila, co už měla na jazyku, totiž že se na světě sotva najdou dva lidé, kteří by se povahově a chováním víc lišili – však to časem pozná sám – ale neodpustila si, aby se o admirála aspoň trochu neotřela: „Moc si Fanny Priceové cením, Henry, a kdybych si měla myslet, že budoucí paní Crawfordová bude mít jen zpola tak pádné důvody hrozit se samé instituce manželství jako naše ubohá těžce zkoušená tetička, snažila bych se ze všech sil vašemu sňatku zabránit, ale jelikož tě znám, vím, že tvoje manželka, pokud ji budeš milovat, bude nejšťastnější ze všech žen, a i kdybys ji milovat přestal, že se k ní budeš chovat velkoryse a ohleduplně jako pravý kavalír.“ .

Výmluvné ujišťování, že je zhola vyloučeno, aby neudělal všechno na světě kvůli Fanny Priceové anebo aby přestal Fanny Priceovou milovat, tvořilo obsah jeho odpovědi.

„Kdybys ji byla dnes viděla, Mary,“ pokračoval, „jak s neuvěřitelnou laskavostí a trpělivostí vyhoví

všemu, co po ní ta její hloupá teta žádá, jak s ní a za ni zašívá, až se jí krev půvabně nahrne do tváří, jak se nad tou prací sklání, a pak se vrátí ke stolku, kde předtím za tu nanicovatou, ženskou psala nějaký dopis, a to všechno se samozřejmou ochotou, jako by se to rozumělo samo sebou, že nemá chviličku pro sebe, úpravně učesaná jako vždycky, jen jedna drobná kadeř jí spadala do očí, jak psala, a tu občas odhodila z čela, a mezi tímhle vším ještě tu a tam promluvila na mne a poslouchala, jako by se jí líbilo, že si s ní povídám. Kdybys ji takhle byla viděla, Mary, ani by tě nenapadlo, že by kdy mohla pozbýt vlády nad mým srdcem.“

„Henry, drahoušku,“ vpadla mu Mary s úsměvem do řeči, „moc ráda tě vidím takhle zamilovaného. Upřímně mne to těší. Ale co tomu řekne paní Rushworthová s Julií?“

„Nezáleží mi na tom, co řeknou, ani jak jim při tom bude. Teď poznají, jaká žena mne dokáže upoutat, jaká dokáže trvale upoutat rozumného muže. Přeju jim, aby si z toho vzaly užitečné ponaučení. Uvidí, jak se jejich sestřenka dočká náležitého zacházení, a doufám, že se pak do hloubi duše zastydí za to, jak neslýchané ji zanedbávaly a přehlížely.“ Odmlčel se. „Budou se zlobit,“ dodal pak střízlivě.

„Paní Rushworthová se bude hodně zlobit. Bude ale muset tuhle trpkou pilulku spolknout a jako u všech trpkých pilulek pocítí na chviličku hořkost a pak na to zapomene; nejsem tak domýšlivý, abych si myslel, že je stálejší v citech než každá druhá, i když je soustředila na mne. Ano, Mary, moje drahá Fanny pocítí ten rozdíl, denně, hodinu od hodiny bude vnímat, jak rozdílně se k ní chová každý, kdo se ocitne v její blízkosti, a mou blaženost dovrší vědomí, že je to moje dílo, že já jí zajišťuji postavení, jaké jí právem náleží. Teď je závislá, bezmocná, bez přátel, všemi přehlížená a zanedbávaná.“

„To ne, Henry, všemi ne. Bratranec Edmund ji nikdy nezanedbává.“

„Edmund – pravda, uznávám, že je na ni (obecně řečeno) obvykle hodný, a stejně tak svým způsobem sir Thomas, ale je to způsob

bohatého, váženého, mnohomluvného, autoritativního strýčka. Co může dokázat sir Thomas i s Edmundem, co pro ni udělají, aby byla šťastná, spokojená, ctěná a vážená, v porovnání s tím, co pro ni udělám já?“

31. KAPITOLA

Henry Crawford se objevil v Mansfieldu hned na druhý den, a to v nevhodně brzkou dobu, kdy se návštěvy zpravidla ještě neočekávají. Obě dámy zastihl u snídaně, ale štěstí mu přálo, neboť lady Bertramová právě odcházela. Došla téměř až ke dveřím, a jelikož nehodlala vynaložit takovou námahu nadarmo, zdržela se pouze, aby ho zdvořile přijala, krátce mu sdělila, že je vítán, vyzvala lokaje, aby uvědomil sira Thomase, a opustila ranní pokoj.

Henry, celý šťastný, že se jí zbaví, se ukláněl, až ji vyprovodil, a hned nato se obrátil k Fanny, vytáhl z kapsy několik dopisů a s živým zaujetím jí začal vykládat: „Ať už se o to zasloužil kdokoli, jsem mu nesmírně vděčný, že mám příležitost promluvit si s vámi mezi čtyřma očima, ani netušíte, jak jsem si to přál. Vím, jak vřele bratra milujete, a proto by mi bylo proti mysli, aby se kdokoli zde v domě zároveň s vámi podílel na novině, kterou přináším. Dostal to jmenování. William je poručíkem. S nesmírnou radostí vám blahopřeji k bratrovu povýšení. Z těchto dopisů jsem se to dozvěděl, právě mi je pošta doručila. Možná že byste do nich ráda nahlédla sama.“

Fanny nemohla rozčilením ani promluvit, on ale na žádná slova nečekal. Stačilo mu, co jí vyčetl z očí, z ruměnce, který jí zalil tváře, aby si uměl představit, co prožívá, jaké pochyby, zmatek a štěstí se jí střídají v duši. Vzala si podávané dopisy. V prvním admirál

Crawford oznamoval stručně synovci, že se mu podařilo zařídit povýšení mladého Price, a na dotvrzení přikládal dva další listy: v jednom tajemník prvního lorda admirality odpovídal příteli, na něhož se admirál v té věci obrátil, a v dalším onen přítel sděloval

admirálovi, že Jeho Lordstvo s velkým potěšením vyhovělo doporučení sira Charlese, že sir Charles uvítal příležitost osvědčit admirálu Crawfordovi svou hlubokou úctu, a očividně sama skutečnost, že pan William Price byl jmenován druhým poručíkem na královské strážní šalupě Drozd, obšťastnila široký okruh vlivných lidí.

Zatímco se jí tyto listy chvěly v ruce, oči těkaly od jednoho k druhému a srdce jí radostí přetékalo, Crawford k ní s nelíčenou dychtivostí dál promlouval, aby zdůraznil vlastní upřímný zájem.

„Nebudu vám vykládat, jakou mám radost,“ říkal, „i když mne to také moc těší, protože myslím jen na to, co to znamená pro vás. Kdo by se mohl radovat víc než vy? Skoro mne mrzelo, že to vím dřív, protože správně jste se to měla dozvědět první na světě. Nepromarnil jsem však ani minutu. Poštu nám dnes doručili později než jindy, ale já nepromarnil ani minutu! Nebudu vás unavovat líčením, jak netrpělivě, ustaraně a rozčileně jsem čekal, jestli to dobře dopadne, jaká muka jsem prožíval z toho krutého zklamání, že se to nevyřídilo, dokud jsem byl v Londýně! Den za dnem jsem odkládal odjezd, protože mi tolik záleželo na výsledku, nic jiného by mi v návratu na Mansfield nemohlo zabránit. Pan strýček sice vyhověl mému přání víc než ochotně a hned učinil, co bylo třeba, nastaly ale průtahy, protože * jeden známý nebyl ve městě, druhý byl kdesi zaneprázdněn, až jsem nakonec už nevydržel déle čekat, a jelikož jsem věděl, že zanechám věc v nejlepších rukou, odjel jsem v pondělí s pevnou nadějí, že nebudu příliš dlouho nadarmo vyhlížet takové dopisy, jaké mi dnes pošta doručila. Pan strýček je zlatý člověk, a já věděl, že učiní, co je v jeho moci, když poznal vašeho bratra. Ten na něho udělal mimořádně dobrý dojem. Ještě včera bych si byl nedovolil opakovat, co všechno admirál říkal k jeho chvále. Počkal jsem s tím, až své sympatie dokáže přátelským skutkem, a dnes je dokázal. Teď už vám mohu sdělit, že William Price v něm vzbudil nad očekávání vřelé sympatie, když spolu strávili večer.“

„Stalo se to tedy vaší zásluhou?“ zvolala Fanny. „Propána, to je od vás velmi milé. Vy jste tedy – vyjádřil takové přání – promiňte, ale já se v tom nevyznám. Admirál Crawford požádal? – Jak to vlastně bylo? –Mně jde z toho hlava kolem.“

Henry jí přeochotně podal vysvětlení, začal od začátku a pečlivě objasňoval vlastní zásluhy. Prý odjel do Londýna výhradně za tím účelem, aby představil jejího bratra v domě na Hill Street a zjistil, zdali by admirál nebyl ochoten využít svého vlivu ve Williamův prospěch. Tohle měl v úmyslu. Nesvěřil se s tím živé duši, ani Mary slůvkem nenapověděl, dokud si nebyl jist výsledkem, nesnesl by prý pomyšlení, že někdo spoluprožívá jeho rozrušení, ale jen tohle byl účel jeho cesty; a vykládal jí dál procítěně o své péči, používal tak výmluvné výrazy a tolik hýřil upřímným zájmem, pádnými důvody a záměry a tužbami, které chová v duši, že by Fanny byla jistě pochopila, kam míří, kdyby ho byla soustředěně poslouchala, jí však srdce tak překypovalo a ještě se z toho překvapení nestačila vzpamatovat, takže zplna nevnímala ani to, co jí říká o Williamovi, a když se odmlčel, odpověděla mu na to pouze: „To je od vás moc hezké, opravdu moc hezké. Ach, pane Crawforde, jsme vám nesmírně zavázáni. William můj nejdražší!“ vyskočila a zamířila ke dveřím. „Půjdu to říci strýčkovi. Pan strýček by to měl vědět co nejdříve.“ Tohle však nemohl dopustit. Byla to příliš lákavá příležitost a láska v něm plála netrpělivým plamenem. Byl jí v patách, a že prý nesmí odejít, musí mu dopřát ještě pět minut. Vzal ji za ruku, dovedl zpátky k místu, kde předtím seděla, a dostal se dobře do poloviny dalšího objasňování, než jí svitlo, proč ji zdržuje. Jakmile ale pochopila, co se jí tu předkládá k věření, že v jeho srdci vzbudila city doposud nepoznané a že ke všemu, co učinil pro Williama, ho vedla nevýslovná a neslýchaná láska k ní, dolehlo na ni takové zoufalství, že se hezkou chvíli nevzmohla ani na slovo. Nepřikládala jeho slovům váhy, považovala to všechno za povrchní flirtování, které ji má nakrátko zmást; měla pocit, že se k ní chová nepatřičně a podle a že si něco takového od něho nezasloužila, ale že to je prostě celý on, po dřívějších zkušenostech že by od něho vlastně nic jiného nečekala, ale že mu nemůže dát najevo ani zpola takové pobouření, jaké cítí, protože je mu zavázána, a na to nesmí zapomenout, i když si vůči ní počíná tak beztaktně. Srdce jí stále ještě překypovalo radostí a vděčností kvůli Williamovi, a proto ho nedokázala příliš přísně odsoudit za to, čím se dotkl pouze jí, a tak když mu dvakrát odtáhla ruku a dvakrát se nadarmo pokusila od něho

odvrátit, vstala a hluboce rozrušena mu řekla pouze: „Nemluvte tak, pane Crawforde, prosím vás, nemluvte tak. Naléhavě vás o to prosím. Takové řeči jsou mi velmi nepříjemné. Musím už jít. Nemohu to poslouchat.“ On však nedbal, nepřestal jí vykládat o své lásce, žádal, aby ho také milovala, a nakonec slovy, o nichž ani ona nemohla být na pochybách, ji požádal o ruku a sebe i všechno, co má, jí složil k nohám. Ano, tak se vyjádřil. Je to tak, chce si ji vzít. V úžasu propadla ještě většímu zmatku, a třebaže to stále ještě nemohla brát vážně, nohy se pod ní podlamovaly. Naléhal, aby mu odpověděla.

„Ne, ne, ne,“ zvolala a zabořila tvář do dlaní. „Vždyť to všechno není pravda. Netrapte mne. Nemohu to už poslouchat. Vaše laskavost vůči Williamovi mne zavazuje víc, než umím vyjádřit, ale nechci – nedokážu – nesmím poslouchat takové – Ne, nemyslete na mne. Ale vy si na mne přece nemyslíte. Vím, že to všechno nic neznamená.“

Vytrhla se mu, a v té chvíli zaslechli, jak sir Thomas cosi říká lokajovi a zřejmě míří do salonu, kde byli. Neměl už čas dále ji ujišťovat a naléhat, třebaže mu to připadalo kruté, rozloučit se s ní ve chvíli, kdy mu pouze její plachost brání dojít štěstí, po němž prahne, jak ve svém rozjaření a neotřesitelné sebedůvěře věřil. Vyběhla opačným směrem, než se blížil strýček, a přecházela pak po Východním pokoji sem a tam v naprostém zmatku protichůdných pocitů, než sir Thomas učinil zadost zdvořilostem a omluvám a dospěl k radostné novině, kterou mu návštěvník přišel sdělit.

V hlubokém rozechvění se snažila vyznat se v tom všem – rozčilená i šťastná, zoufalá, nekonečně vděčná i hluboce rozhořčená. Je to k neuvěření! Vždyť on si počíná neomluvitelně, a bez logického důvodu! Ale to už je jeho způsob, neudělá nic, aby v tom zároveň nebyla i nějaká podlost. Nejprve se jeho zásluhou ocitla na vrcholu štěstí – a hned na to ji urazí – nevěděla, jak jinak to nazvat, jak to zhodnotit a chápat. Nevěřila, že to myslí vážně, ale co omlouvá taková slova a návrhy, hodlá-li s ní jen laškovat?

Ale William je poručíkem. To je nepochybná skutečnost. Bude myslet jen a jen na to, a na ostatní zapomene. Pan Crawford k ní rozhodně už takovýmhle způsobem nepromluví: viděl přece, že je jí

to proti mysli, ale jinak ho s upřímnou vděčností bude ctít za přátelskou službu Williamovi!

Netroufla si dál než k hlavnímu schodišti, dokud se nepřesvědčila, že pan Crawford odešel z domu, jakmile si tím však byla jista, hned pospíchala dolů za strýčkem, aby se mohla těšit nejen ze své, ale i jeho radosti, dychtivá jeho názoru a dohadů, jak se asi dál budou vyvíjet Williamovy osudy. Sir Thomas překypoval spokojeností, přesně jak doufala, byl k ní velmi vlídný a sdílný, a tak pěkně si s ním popovídala o Williamovi, že na všechny nepříjemnosti docela zapomněla, až ke konci jejich rozhovoru vyšlo najevo, že pan Crawford se ještě dnes vrátí a poobědvá na zámku. To pro ni byla zpráva velmi nevítaná: pan Crawford možná už pustil z hlavy, co se mezi nimi odehrálo, ale pro ni je to drtivá představa, že by se s ním měla tak brzy znovu setkat.

Snažila se ten pocit překonat, snažila se seč byla, jak se blížila hodina oběda, aby si připadala a také působila stejným dojmem jako jindy, ale bylo zcela nad její síly netvářit se plaše a rozpačitě, když host vešel do pokoje. Nikdy by si byla nepomyslela, že právě onoho dne, kdy se dozví o Williamově povýšení, bude vlivem okolností prožívat takovou duševní trýzeň.

Pan Crawford nejenže vstoupil do salonu, ale vzápětí se ocitl po jejím boku. Má jí předat lístek od sestry. Fanny nedokázala pozvednout k němu oči, v jeho hlase však nezaznívaly ozvěny nedávné pošetilosti. Ihned lístek otevřela, šťastná, že se má čím zaměstnat, a vděčná tetince Norrisové, která se také dostavila na oběd, že svým šukáním od ní při čtení trochu odvádí pozornost.

Drahá moje Fanny, nevýslovně se mi ulevilo, že Vás nyní navždycky mohu tak nazývat, protože mi jazyk přes tu slečnu Priceovou už dobrých šest neděl klopýtal – nemohu si odepřít, abych Vám po bratrovi neposlala pár řádek s blahopřáním a neujistila Vás, že s upřímnou radostí souhlasím a všechno schvaluji. –Jen do toho, drahá Fanny, a ničeho se nebojte, nejsou před vámi těžkosti, které by stály za řeč. Troufám si předpokládat, že můj souhlas něco znamená, a tak se na nělw můžete dnes odpolednhe sladce usmívat, a pošlete mi ho zpátky ještě šťastnějšího, než odchází.

„ Ze srdce Vaše

M. C. Taková slova Fanny v té chvíli příliš nepovzbudila, a třebaže je četla ve spěchu a zmatku, takže jí nebylo zcela jasné, jak to slečna Crawfordová myslí, přece jen pochopila, že jí hodlá blahopřát jako bratrově vyvolené, a dokonce naznačit, že to bere vážně. Nevěděla, co si počít, co si o tom myslet. Hrozila se pomyšlení, že by pan Crawford jednal s vážnými úmysly, zmatek a rozrušení ji obklopovaly ze všech stran. Trpěla, kdykoli na ni pan Crawford promluvil, a on k ní promlouval často, a jímaly ji obavy, že má v hlase i v chování něco zvláštního, kdykoli se k ní obrátil, něco docela jiného, než když hovoří s ostatními. Příjemné posezení u oběda jí bylo tentokrát odepřeno, sotva dokázala sousto pozřít, a když sir Thomas dobrácky poznamenal, že ze samé radosti ztratila chuť k jídlu, div se nepropadla do země hanbou, jak si to pan Crawford vyloží, za nic na světě by nebyla pohlédla vpravo, kde vedle ní seděl,

ale přesto věděla, že na ni ihned upřel oči.

Byla zamlklejší než jindy. Nerozpovídala se, ani když přišla řeč na Williama, protože k jeho jmenování došlo zásluhou muže po její pravici, a ta souvislost ji trápila.

Měla dojem, že lady Bertramová otálí u stolu déle než jindy, a začínala se už vzdávat vší naděje na únik, ale nakonec dámy přece jen přešly do salonu a ona si mohla v myšlenkách bloudit po libosti, zatímco tetinky se každá po svém vypořádaly s Williamovým povýšením.

Paní Norrisovou očividně nejvíc rozradostnilo, že si tím sir Thomas ušetří další výdaje. „Teď už se William postará sám o sebe, a tím se jeho strýci podstatně uleví, protože pámbuví, kolik ho zatím stál, a také s mými dárky to bude napříště jinak. Jsem moc ráda, že jsem dala Williamovi něco na rozloučenou, moc ráda, že jsem na to v té chvíli měla, a nebyla to žádná maličkost, tedy pro mne a při mých omezených prostředcích to nebyla maličkost, teď mu to přijde vhod, až si bude zařizovat vlastní kajutu. Dobře vím, že s tím bude mít vydání, bude si muset opatřit plno věcí, i když mu rodiče mohou zprostředkovat, aby si je pořídil lacino – ale stejně mne těší, že jsem k tomu přispěla svým dílem.“

„To jsem ráda, že jsi mu dala větší částku,“ prohodila lady Bertramová s pokojnou bezelstností, „protože já jsem mu dala pouze 10 liber.“

„No ne!“ zvolala paní Norrisová a zrudla. „Ten tedy neodjížděl s prázdnou kapsou! A to se ještě dostal do Londýna zadarmo!“

„Sir Thomas mi povídal, že 10 liber postačí.“ Jelikož se paní Norrisová vůbec nehodlala vyjadřovat k dostatečnosti této částky, načala řeč z jiného soudku.

„To je neuvěřitelné, co takový mladý člověk stojí své příbuzné, než se podaří ho vychovat a postavit na vlastní nohy! Ani ho nenapadne spočítat si, co za něho rodiče anebo strýcové a tety v průběhu roku zaplatí. Tak například tuhle děti sestry Priceové – když se to tak vezme všechno dohromady, nikdo by ani nevěřil, nač přijdou sira Thomase rok co rok, a to nemluvím o tom, čím jim ještě vypomohu já.“

„Svatá pravda, sestro, je to tak, jak říkáš. Ale chudinky zlaté! Není to přece jejich vina, a pro sira Thomase to nic neznamená. Fanny, jen ať William nezapomene na ten šál, až se poplaví do Východní Indie, a já ho ještě pověřím, aby mi přivezl i jiné pěkné věci, co tam mají. Kéž by se plavil do Východní Indie, abych už měla ten šál! Myslím, že si budu přát dva šály, Fanny.“

Fanny se účastnila hovoru, jen když to bylo nezbytně nutné, a jinak usilovně přemýšlela, co mají sourozenci Crawfordovi za lubem. Všechno na světě vyvracelo, že by to myslel vážně, až na jeho slova a chování. Všechny přirozené, pravděpodobné a rozumné důvody to vyvracely; všechny jejich zvyklosti i způsob myšlení, i její vlastní nedostatečnost. Jak by ona mohla vzbudit vážný cit v muži, který viděl tolik dívek, tolika byl obdivován a koketoval s tolika nekonečně pozoruhodnějšími krasavicemi – který byl zřejmě tak obrněn, že na něho nic nezapůsobilo, ani když se mu některá vší mocí chtěla zalíbit – jenž o tomhle všem smýšlel tak povrchně, bezstarostně a necitlivě – jenž kdekoho upoutal a sám všechny přehlížel? – A nadto si neuměla představit, že by jeho sestra při svých nárocích a velkopanských představách o manželství podporovala vážný vztah takového druhu. Vždyť je to v rozporu s povahou obou dvou. Fanny se zastyděla, že

0 tom vůbec pochybuje. Všemu na světě uvěří spíš než vážnému citu z jeho anebo vážnému souhlasu z její strany. Sama sebe o tom v duchu pevně přesvědčila, než se sir Thomas a pan Crawford opět přidružili k dámám. Horší bylo, když u toho přesvědčení měla setrvat

1 poté, co se v salonu ocitl pan Crawford, protože párkrát nemohla uniknout pohledu, z něhož byla bezradná; u každého jiného muže by byla usoudila, že znamená cosi velmi vážného, velmi výmluvného. Snažila se ale setrvat v domnění, že tím nemyslí nic důsažnějšího, než co vyjadřoval sestřenkám a dalším padesáti slečnám.

Vytušila, že by s ní rád promluvil tak, aby to ostatní neslyšeli. Měla dojem, že se o to pokouší celý večer, kdykoli sir Thomas vyjde z pokoje anebo se zapovídá s paní Norrisovou, a bedlivě mu pokaždé takovou příležitost zmařila. Konečně – neklidné Fanny to připadalo jako „konečně!“, ačkoli ještě nebylo nijak pozdě

– začal hovořit o tom, že se bude muset rozloučit, ale všechnu útěchu těchto slov vzápětí zmařil, když se k ní otočil a zeptal se, zdali nechce něco doručit Mary. „Neodpovíte jí na její lístek? Mrzelo by ji to, kdyby od vás nic nedostala. Prosím, napište jí aspoň jediný řádek.“

„Ale ano, zajisté!“ zvolala Fanny a vyskočila – její spěch zavinily rozpaky a přání se od něho odpoutat. „Hned jí napíši.“

Přešla ke stolku, kde obvykle vyřizovala tetinčinu korespondenci, a připravila si psací náčiní, naprosto bezradná, co jí má napsat. Přelétla lístek slečny Crawfordové pouze jednou zběžným pohledem, a jak odpovědět na to, čemu pořádně nerozuměla, byl úkol nad její síly.

Nebyla zběhlá v psaní takových vzkazů, a kdyby měla čas dát průchod rozpakům a obavám z vlastní stylistické nedostatečnosti, určitě by je byla hluboce prožívala; takhle však bylo třeba bez otálení něco napsat, a proto pod dojmem jediného převažujícího úmyslu, aby se totiž nezdálo, že něco bere vážně, v rozechvění třesoucí se rukou napsala:

Ze srdce vám děkuji, drahá slečno Crawfordová, za Vaše milé blahopřání, pokud se týká drahého Williama. To ostatní, jak vím, nic neznamená; já ale pro nic podobného nemám schopnosti, a proto

doufám, že mne s pochopením omluvíte, když Vás poprosím, abyste tomu nadále nevěnovala pozornost. Pobývala jsem už dost často ve společnosti pana Crawforda, takže jsem poznala jeho způsoby, a kdyby on rozuměl stejně dobře mně, choval by se ke mně patrně jinak. Sama nevím, co píši, ale považovala bych to od Vás za velkou laskavost, kdybyste se o celé té záležitosti už nezmiňovala. Děkuji Vám, že jste mne poctila dopisem.

S tím zůstávám, drahá slečno, Vaše, atd.

Závěr napsala sotva čitelně, jak v ní vzrůstal děs, neboť viděla, že se k ní pan Crawford opět blíží – údajně pro dopis.

„Snad si nemyslíte, že na vás pospíchám,“ pronesl k ní tlumeně, když viděl, jak s neuvěřitelným rozčilením skládá lístek, „snad si nemyslíte, že bych něco takového zamýšlel. Dejte si načas, snažně vás prosím.“

„Ne, děkuji vám, už jsem skončila, právě jsem dopsala – hned to bude – jsem vám velmi zavázána –jestli tohle doručíte slečně Crawfordové.“

Podala mu lístek, musel si ho tedy vzít, a jelikož okamžitě s odvrácenýma očima přešla ke krbu, kde seděli ostatní, nezbývalo mu, než aby se doopravdy rozloučil.

Fanny ještě v životě nezažila za jediný den tolik rozrušení, jak z trýznivých, tak radostných důvodů, naštěstí ale radost byla taková, že dnešním dnem nepomine – i v následujících dnech se může těšit vědomím, že se William dočkal povýšení, kdežto ta trýzeň se, jak doufala, víc už nevrátí. Byla přesvědčena, že se její lístek bude jevit mimořádně špatně napsaný, že se vyjádřila způsobem, který by nesloužil ke cti ani malému dítěti, protože v tísni nedokázala věty upravit, ale přinejmenším oba ujistila, že ji pan Crawford svými dvornostmi ani neošálil, ani neokouzlil.

32. KAPITOLA

Fanny rozhodně nepustila pana Crawforda z hlavy, když nazítří otevřela oči, ale připamatovala si obsah lístku jeho sestře a důvěra v jeho účinky proti včerejšku nijak neochabovala. Kéž by pan Crawford odjel! – To bylo jejím nejvroucnějším přáním – kéž by odjel a sestru vzal s sebou, jak bylo dohodnuto, vždyť za tím účelem se také vrátil do Mansfieldu. Nechápala, proč tak dosud neučinil, protože slečna Crawfordová rozhodně o žádné odklady nestála. – Během včerejší návštěvy Fanny stále doufala, že se dozví stanovený den, ale on hovořil o jejich odjezdu jen v tom smyslu, že se zanedlouho rozloučí.

Když se tedy vemluvila do uspokojivého přesvědčení, co jí psaníčko vynese, zaskočilo ji to jako blesk z čistého nebe, když náhodou vyhlédla z okna a spatřila, že pan Crawford míří k zámku, a to v hodinu stejně časnou jako včera. Možná, že se jí jeho návštěva nijak netýká, ale stejně se mu pokud možno vyhne, a jelikož právě šla nahoru, rozhodla se, že tam po dobu jeho návštěvy zůstane, ledaže by pro ni poslali, a vzhledem k tomu, že paní Norrisová dlela stále ještě v domě, nehrozilo zvláštní nebezpečí, že ji někdo hude potřebovat.

Přesto nejprve podlehla velkému rozechvění, seděla, naslouchala a srdce jí splašeně tlouklo v obavách, že ji co nevidět zavolají, jelikož se ale k Východnímu pokoji neblížily žádné kroky, pomalu se uklidnila, dokázala zasednout k práci a začala doufat, že pan Crawford, jak přišel, tak odejde, a ona o celé věci nemusí nic vědět.

Uplynula dobrá půlhodina a Fanny už se pomalu zcela upokojila, když tu náhle zaslechla na chodbě kroky – mocně se rozléhající kroky, v této části domu kroky nezvyklé, kroky strýčkovy: znala je stejně dobře jako jeho hlas, stejně často ji vylekaly a vylekaly ji i nyní, když si pomyslela, že si s ní jde promluvit, ať už se to týkalo čehokoli. – Skutečně také sir Thomas otevřel dveře a zeptal se, je-li tam a smí-li vstoupit. A Fanny, jako by znovu ožila všechna hrůza z jeho někdejších příchodů, měla pocit, že ji opět přichází přezkoušet z francouzštiny a angličtiny.

Pozorně ale vyskočila, přistrčila mu židli a snažila se dát najevo, jaká je to pro ni čest; v rozrušení docela zapomněla na nedostatečné vybavení své komnaty, až se pan strýček, hned jak vešel, zarazil a udiveně se zeptal: „Pročpak se dnes v krbu netopí?“

Venku ležel sníh a ona tu seděla zachumlána do plédu. Zaváhala.

„Není mi zima, pane strýčku – touhle roční dobou tu dlouho nevysedávám.“

„Ale – zpravidla tu máš zatopeno?“

„Ne, prosím.“

„Co to má znamenat – to bude nějaké nedorozumění. Myslel jsem, že ti byl dán tento pokoj k dispozici pro tvé pohodlí. Vím, že v tvé ložnici zatopit nelze. Stala se zde velká chyba a je potřeba ji napravit. Vystavuješ se nebezpečí, i kdybys setrvala v nevytopené místnosti pouhou půlhodinku. Jsi křehká. Prochladneš. Tetička o tom jistě neví.“

Fanny by k tomu byla nejraději mlčela, ale když už musela odpovědět, nemohla se v zájmu té tety, kterou měla moc ráda, vyhnout odpovědi, z níž zřetelně zazněla slova „tetička Norrisová.“

„Už je mi to jasné,“ zvolal pan strýček, ale hned se vzpamatoval a víc slyšet nechtěl, „ovšem. Tetička Norrisová odjakživa zastává zásadu – velmi uvážlivě –že se mládež nemá zbytečně rozmazlovat, ale všeho s mírou. Sama je statná a zdravá, a to ji ovlivňuje v posuzování potřeb druhých. A ještě z jiného důvodu ji chápu. Znám její názory. Usuzuje jistě správně, avšak někdy možná – a v tvém případě to platí určitě –zachází příliš daleko. Uvědomuji si, že občas v něčem neuváženě rozlišovala; znám tě ale, Fanny, a proto vím, že kvůli tomu vůči ní nezatrpkneš. – Jsi dost bystrá, a proto se uchráníš

toho, abys vnímala pouze jednotlivosti a usuzovala jednostranně. – Budeš brát v úvahu minulost jako celek, pomyslíš na jisté chvíle, osoby a pravděpodobné vyhlídky, a pak poznáš, že proti tobě nebyli zaujati ti, kdo tě vychovávali a připravovali na skromné poměry, které ti zdánlivě byly souzeny. Ukáže se třeba, že jejich opatrnost byla zbytečná, ale mysleli to dobře, a rozhodně se můžeš spolehnout, že všechny hmotné výhody ti budou dvojnásob vítané po jistém uskromňování a omezování, jemuž jsi byla vystavena. Jsem přesvědčen, že neohrozíš dobré mínění, které o tobě máme, a neopomeneš prokazovat tetě Norrisové úctu a ohledy, jaké jí právem náleží. – Ale nechrne toho. Posaď se, holčičko. Musím ti něco sdělit, ale nezdržím tě dlouho.“

Fanny poslechla, oči sklopené, tváře zaléyané ruměncem. Sir Thomas potlačil úsměv a po krátké odmlce pokračoval.

„Snad ani netušíš, že jsem měl dnes už návštěvu. Sotva jsem se po snídani odebral do své pracovny, ohlásil se mi pan Crawford. Co přišel vyřídit, to snad uhádneš.“

Fannyin ruměnec potemněl do nachová, a když strýček viděl, že rozpaky nemůže promluvit ani zvednout oči, sám se ujal slova a vylíčil jí páně Crawfordovu návštěvu.

Pan Crawford se přišel vyznat ze své lásky k Fanny a požádat o její ruku a o požehnání strýce, v němž spatřoval zástupce jejích rodičů; a zhostil se svého úkolu tak dobře, upřímně, nezastřeně, velkoryse a patřičně, že sir Thomas, podporován ještě vědomím, že se v odpovědi sám vyjádřil velmi vhodně a případně, ochotně neteři zopakoval dopodrobna průběh jejich rozhovoru – vůbec netušil, co se jí přitom honí hlavou – v domnění, že to všechno vyposlechne ještě radostněji než on. Hovořil proto hezkou chvíli, aniž se ho Fanny odvážila přerušit. Ani ji to nenapadlo, na to jí v hlavě vládl příliš velký zmatek. Jen trochu poposedla a s očima upřenýma na jedno z oken poslouchala pana strýčka hluboce rozčilená a zoufalá. Odmlčel se, a než to ona stačila zaznamenat, vstal a řekl: „A teď, Fanny, když jsem se zhostil první části svého poslání a ukázal ti, že všechno spočívá na uspokojivých a solidních základech, mohu vyřídit i to, co ještě zbývá, a požádat tě, abys mne doprovodila dolů, kde – předpokládám sice, že jsem ti byl společníkem nikoli nevítaným –

zastaneš někoho, koho vyslechneš ještě raději. Pan Crawford, jak asi tušíš, je dosud v domě. Dlí v mé pracovně a rád by si tam s tebou promluvil.“

Když to uslyšela, tak sebou trhla a vykřikla, že na ni sir Thomas zůstal koukat celý zkoprnělý, ale ještě víc užasl, když ji slyšel: „Ach, pane strýčku, to ne, to nemohu, jen to ne – nemohu se s ním setkat. Pan Crawford by měl vědět – musí to vědět – řekla jsem mu toho včera dost, aby pochopil – mluvil se mnou o tom včera – a já mu nezastřeně řekla, že jsou mi ty řeči velmi nepříjemné a že není v mé moci oplatit mu jeho lichotivé mínění.“

„Já ti nerozumím,“ řekl sir Thomas a znovu usedl. „Ze’není v tvé moci oplatit mu lichotivé mínění? Co to má znamenat? Vím, že s tebou včera večer mluvil, a pokud jsem tomu dobře rozuměl, dostalo se mu odpovědi tak povzbudivé, jakou si rozvážná mladá dívka může dovolit. Velmi mne potěšilo, když jsem slyšel, jak jsi se při té příležitosti zachovala – viděl jsem v tom chvályhodnou zdrženlivost. Ale teď, když se vyjádřil a otevřeně a ve vší počestnosti se o tebe uchází – jaké výhrady můžeš ještě mít?“

„Mýlíte se, pane strýčku,“ zvolala Fanny, které nouze v té chvíli dodala odvahu odporovat strýci, „opravdu se mýlíte. Jak může pan Crawford tohle tvrdit? – Vůbec jsem ho včera nepovzbuzovala – naopak, řekla jsem mu – nevzpomínám si už přesně jakými slovy – ale určitě jsem mu řekla, že takové řeči nebudu poslouchat, že je mi to v každém ohledu velmi nepříjemné, a prosila jsem ho, aby o tom se mnou už nemluvil. Rozhodně jsem mu tohle řekla, a ještě důrazněji, a měla jsem mu toho říci ještě víc – kdybych měla jistotu, že myslí vážně, co říká – ale nechtěla jsem vypadat – jako že tomu přikládám větší význam, než jak je to myšleno. Domnívala jsem se, že u něho je to jen takové povídání do větru.“

Došla jí slova, sotva dechu popadala.

„Mám tomu rozumět tak,“ zeptal se sir Thomas po chvíli, „že pana Crawforda nechceš?“

„Ano, pane strýčku.“

„Nechceš ho?“

„Ne, pane strýčku.“ .

„Tak ty si pana Crawforda nechceš vzít? Ale proč? Z jakého důvodu?“

„Já bych – nedokázala bych ho mít ráda tak, abych se za něho mohla provdat.“

„To jsou mi věci!“ pronesl sir Thomas sice klidně, ale hlasem plným nelibosti. „Za tím něco vězí, co uniká mému chápání. Tady se o tebe uchází mladík, který se může vykázat celou řadou předností: má nejen solidní postavení a majetek, dobrou pověst, ale i velmi příjemnou povahu, jeho chování i společenskou obratnost všichni oceňují. A neseznámili jste se včera, znáš ho už nějakou dobu. Navíc jste s jeho sestrou důvěrné přítelkyně, a pro tvého bratra udělal tolik, že už to samo o sobě by podle mého mínění pro tebe mělo být dostatečným doporučením, i kdyby všeho ostatního nebylo. Nevím, nevím, kdy by byl William povýšen, pokud by spoléhal jen na mou přímluvu. A on už to dokázal.“

„Ano,“ pípla Fanny chabě a zahanbeně sklopila oči k zemi: když jí strýček pana Crawforda takhle vylíčil, skutečně se pomalu za sebe hanbila, že ho nemá ráda.

„Přece ti neušlo,“ pokračoval sir Thomas po chvíli, „že je k tobě pan Crawford už nějakou dobu velmi pozorný. Není to tedy pro tebe žádné překvapení. Jistě jsi postřehla, že se kolem tebe točí, a třebaže ses k němu vždycky chovala velmi patřičně (v tom ti nemohu nic vytýkat), nevšiml jsem si, že by ti jeho dvornosti byly nepříjemné. Tak se mi všecko zdá, Fanny, že sama nevíš, co chceš.“

„Ach, pane strýčku, vím to, vím! Jeho dvornosti vždycky byly – byly mi vždycky proti mysli.“

Sir Thomas na ni hleděl a rozuměl tomu čím dál tím méně. „Já tě nechápu,“ řekl. „Tohle se musí nějak vysvětlit. Jsi tak mladičká, vždyť jsi ještě ani nikoho nepoznala, a tak je sotva pravděpodobné, že by ses už citově –“

Odmlčel se a upřeně se na ni zahleděl. Viděl, že rty vytváří bezhlesé „ne“, ale ve tváři byla šarlatová. To však u tak plachého děvčete mohlo docela dobře vypovídat o nevinnosti, i rozhodl se, že se bude tvářit, jako by se s takovou odpovědí spokojil, a rychle dodal: „Ne, ne, vím, že to nepřichází v úvahu – vyloučeno. Nu, nebudeme to dál rozvádět.“

Hodnou chvíli nic neříkal. Hluboce se zamyslel. I jeho neteř seděla ponořena v myšlenkách, jak se snažila obrnit na další vyptávání. Raději zemře, než by přiznala pravdu, a doufala, že se duševně dokáže vzepřít natolik, aby se neprozradila.

„Nezávisle na tom, že na mne pan Crawford příznivě zapůsobil svou volbou,“ rozhovořil se sir Thomas opět svým rozvážným způsobem, „líbí se mi na něm i to, že se chce oženit mlád. Schvaluji brzké sňatky, pokud jsou tu dostatečné prostředky, a doporučoval bych každému mladíkovi se slušnými příjmy, aby si kolem čtyřiadvaceti let hleděl založit rodinu. Mám na to vyhraněný názor a dost mne mrzí, že můj starší syn, tvůj bratranec Tom, se patrně v dohledné době neožení – pokud mohu soudit, prozatím na manželství nepomýšlí a nepočítá s ním. Přál bych si, aby jevil výraznější sklony k ženitbě.“ Pohlédl na Fanny. „Edmund při své povaze a sklonech se podle mého mínění patrně pro manželství rozhodne dřív než jeho bratr. Poslední dobou jsem si říkal, že ten možná už poznal ženu, již by mohl milovat, zatímco můj starší syn ještě ne. Nemýlím se? Souhlasíš se mnou, děvenko?“

„Ano, pane strýčku.“

Pronesla to tiše, ale klidně a sir Thomas se uspokojil, co se bratranců týkalo. Ze se zprostil obav, neteři však nijak neposloužilo: její zdánlivé rozmary znovu roznítily jeho nelibost, a jak vstal a začal přecházet po místnosti, Fanny v duchu viděla, ačkoliv si netroufala oči pozvednout, jak se mračí. Krátce nato jí rázným hlasem položil otázku: „Smýšlíš z nějakého důvodu o povahových vlastnostech pana Crawforda nepříznivě?“

„Ne, pane strýčku.“

Toužila dodat: „Ale o jeho mravních zásadách ano,“ odvaha ji však opustila při děsivé představě, že by se jí vyptával, žádal vysvětlení a že by ho nakonec patrně nepřesvědčila. Měla o něm špatné mínění na základě toho, čeho byla svědkem, a s tím by se byla kvůli sestřenkám netroufala svěřit jejich otci. Maria a Julia – Maria především – měly tolik společného s prohřešky páně Crawfordovými, že ho nemohla vypodobnit, tak jak by si byl podle jejího mínění zasluhoval, aniž padne vina i na ně. Doufala, že člověku tak vnímavému, čestnému a dobrému jako pan strýček

postačí, když pouze přizná, že v ní pan Crawford vzbuzuje antipatie. K svému velkému zármutku však zjistila, že to nestačí.

Sir Thomas přistoupil ke stolku, kde nešťastná a rozechvělá seděla, a s nepochybnou přísností chladně pronesl: „Jak vidím, domlouval bych ti zbytečně. Raději tento náš neuspokojivý rozhovor ukončíme. Nemůžeme nechat pana Crawforda déle čekat. Dodám pouze to – jelikož pokládám za svou povinnost objasnit ti, co si myslím o tvém chování –, že jsi ve všech směrech zklamala mé očekávání a že jsi projevila povahové vlastnosti přímo protikladné k těm, jež jsem ti připisoval, protože jsem si o tobě po svém návratu do Anglie utvořil skutečně příznivé mínění, jak jsem ti myslím dal i najevo. Domníval jsem se, že jsi obdivuhodně prosta vší svévole, samolibosti a sklonů bezohledně prosazovat svou, jak se s tím v dnešních dobách setkáváme dokonce i u mladých dívek, u nichž je takové počínání urážlivější a odpornější než každý jiný běžný poklesek. Tys mi však předvedla, že umíš být svévolná i zatvrzelá, že se umíš a také budeš rozhodovat podle vlastní hlavy, aniž se budeš ohlížet na ty, kteří dozajista mají právo tě vést, a brát v úvahu jejich mínění – vždyť ses ani na radu nezeptala. Projevila ses docela, ale docela jinak, než jsem si představoval. Jaké výhody nebo nevýhody z toho poplynou tvým blízkým – rodičům – bratrům a sestrám – na to jsi přitom zřejmě vůbec nepomyslela. Co by oni tím získali, jak by se oni nad takovou partií zaradovali – na to nedbáš. Myslíš přitom jen na sebe, a protože v tobě pan Crawford nevznítil přesně takové city, jaké si ve své mladé, rozdychtěné fantazii spojuješ se štěstím, rozhodneš se rovnou ho odmítnout, ani si nevyžádáš trochu času, aby sis to mohla rozvážit – trochu času na vážné zamyšlení, abys poznala, k čemu tíhneš – a namísto toho v pošetilé nerozvážnosti zahodíš takovouhle příležitost k celoživotnímu zaopatření, k tak výhodnému, čestnému, blahobytnému zaopatření, jaká se ti pravděpodobně už nikdy nenaskytne. Tady přijde chytrý, charakterní mladík s dobrou povahou, zámožný, který tě vřele miluje, a chvályhodným, nezištným způsobem požádá o tvou ruku; a to ti povídám, Fanny, možná, že na světě pobudeš ještě jednou osmnáct let, a za celý ten čas se o tebe nebude zajímat muž, aby měl polovinu páně Crawfordova majetku a desetinu jeho předností. Sám bych mu

byl s radostí dal vlastní dceru. Maria se dobře vdala – kdyby se byl pan Crawford ucházel o Julii, byl bych mu ji dal s hlubším a upřímnějším uspokojením, než jsem dával Marii panu Rushworthovi.“ Po kratičké chvíli dodal: „A moc bych se divil, kdyby některá z mých dcer nabídku k sňatku třeba jen zpola tak výhodnou okamžitě rázně odmítla, bez ohledu na mé mínění, a aniž mi prokázala tolik vážnosti, že by se se mnou poradila. Takové počínání by mne velmi překvapilo a ranilo. Pokládal bych to za vážný prohřešek proti úctě, kterou jsou mi povinovány. Na tebe se stejné povinnosti nevztahují. Nejsi mi povinována tím čím otci. Ale jestli se, Fanny, ve svém srdci dokážeš smířit s nevděkem –“•

Zmlkl. Fanny tou dobou stkala tak hořce, že ani ve svém hněvu nemohl déle naléhat. Drásalo jí srdce, jak ji tu vypodobnil, jaká hrozná obvinění proti ní vznesl, jak je vršil na sebe v děsivé gradaci. Je samolibá, zatvrzelá, sobecká a nevděčná. Za takovou ji má. Zklamala jeho očekávání, pozbyla jeho dobrého mínění. Jaký osud ji čeká?

„Je mi to4moc líto,“ vyrážela ze sebe mezi vzlyky, „opravdu mne to moc mrzí.“

„Tak tebe to mrzí! Ano, doufám, že tě to mrzí, a patrně tě bude ještě dlouho mrzet, jak jsi to dneska vyvedla.“

„Kdybych to dokázala, zachovala bych se – jinak,“ vzchopila se vší mocí k odpovědi, „jenomže já vím naprosto jistě, že by se mnou nebyl spokojený, že bych mu nepřinesla štěstí, a já sama bych po jeho boku prožívala holé utrpení.“

Znovu se rozplakala, ale navzdory těm slzám a velkému černému slovu „utrpení“, které je uvádělo, dospíval sir Thomas zatím k názoru, že trocha povolnosti a trochu mírnější tón by možná nebyly na škodu, a že by tak třeba dobře připravil půdu tomu mladíkovi, až se na ni obrátí osobně. Věděl, že je mimořádně plachá a nervově křehká, a proto se nevzdával naděje, že dívka dospěje k jinému duševnímu rozpoložení a že trocha času, trocha naléhání, trocha trpělivosti i netrpělivosti a uvážlivá směs všech těchto komponentů ze strany jejího nápadníka přinese očekávaný účinek. Pokud kavalír vytrvá, je-li natolik zamilovaný, aby vytrval – v siru Thomasovi opět vzplála naděje, a když mu takové a podobné úvahy proběhly hlavou

a potěšily ho, řekl jí hlasem sice přiměřeně vážným, ale ne už tak rozhněvaným: „Osuš si slzy, holčičko. Nemá smysl plakat, tím se nic nespraví. Musíš se mnou sejít dolů. Nechali jsme pana Crawforda čekat už příliš dlouho. Musíš mu sama dát odpověď, nelze předpokládat, že by se jí nedožadoval, a jen ty mu budeš umět vysvětlit, jak došlo k tomu, že si mylně vyložil tvé city. Já bych to rozhodně neuměl.“

Fanny se ale tak zdráhala a propadala takovému zoufalství při tom pomyšlení, že si to sir Thomas nakonec rozmyslel a usoudil, že bude moudřejší ji nenutit. Zasadilo to sice jistou ránu jeho nadějím, co se od nápadníka a jeho vyvolené dá očekávat, ale když se na neteř zahleděl a zjistil, do jakého stavu tím nářkem uvedla svůj zevnějšek, pomyslel si, že by se bezprostředním rozhovorem dalo stejně mnoho ztratit jako získat. S několika slovy na rozloučenou tedy odešel sám a nechal ubohou neteř, ať si popláče a dál se trýzní žalem.

Té zavládl v hlavě beznadějný zmatek. Minulost, přítomnost i budoucnost se jevila hrozivě. Ze se na ni rozzlobil strýček, to ji trápilo nejvíc. Prý sobecká a nevděčná! Za takovou ji má! Je nadosmrti nešťastná. A nikdo se jí nezastane, neporadí jí, neztratí za ni slovo. Jediný její přítel je pryč. Snad by byl otce trochu uchlácholil, ale ostatní, a možná všichni ostatní, ji budou pokládat za sobeckého, nevděčného tvora. Nepřestanou jí dělat výčitky a ona tomu bude muset čelit a poslouchat je, při každé příležitosti se to projeví a ona bude vědět, že se z toho nikdy nevymaní. Roztrpčila se na pana Crawforda, jak jinak – ale co když ji opravdu miluje a také kvůli ní trpí – je to všechno jedno velké trápení!

Asi za čtvrt hodiny se pan strýček vrátil – Fanny div neomdlela, když ho spatřila. Promluvil k ní však klidně, bez té hrozivé přísnosti, bez výčitek, a tím se trochu vzpamatovala. Útěchu jí přinesl nejen jeho přístup, ale i jeho slova, neboť začal: „Pan Crawford odešel, právě jsme se rozloučili. Není třeba, abych ti líčil, co se odehrálo. Nechci tě jitřit při tom, co teď snad prožíváš, líčením, co prožíval on. Stačí, když řeknu, že se zachoval jako pravý kavalír a svou noblesou mne utvrdil v příznivém dojmu, který jsem si o něm utvořil díky jeho inteligenci. Když jsem mu vylíčil, jak se trápíš, hned s nesmírným jemnocitem přestal žádat, aby s tebou směl promluvit.“

V tomto okamžiku Fanny, která mezitím vzhlédla, opět sklopila oči.

„Musíme ovšem počítat s tím,“ pokračoval strýc, „že si bude přát promluvit s tebou mezi čtyřma očima, aspoň krátce, je to přirozené a nelze mu nevyhovět. Nestanovili jsme však kdy, možná zítra nebo až znovu najdeš ztracenou duševní rovnováhu. Prozatím se tedy pouze snaž, aby ses uklidnila. Přestaň plakat, jen tě to vyčerpává. Chceš-li mi prokázat jistou poslušnost, a já jsem ochoten tomu věřit, nebudeš se poddávat svému rozrušení, ale vynasnažíš se rozumně o všem zauvažovat a dospět k rozvážnému stanovisku. Radím ti, jdi se projít, čerstvý vzduch by ti prospěl, vyprav se na hodinu do parku, budeš ho mít docela pro sebe, a svěží vzduch a pohyb ti udělá dobře. A ještě něco, Fanny,“ (obrátil se k ní) „pomlčím dole v salonu o tom, co se stalo, nesvěřím se s tím ani tetince Bertramové. Není důvod šířit to zklamání mezi ostatními, a proto ani sama nic neříkej.“

Takového příkazu přeochotně uposlechla: byla to od něho velká laskavost a Fanny mu za to byla z celé duše vděčna. Ušetřil ji nekonečného láni tety Norrisové! Hluboce to prožívala. Všechno jiné vydrží spíš než takové výčitky. Proti tomu se jí i setkání s panem Crawfordem jevilo méně hrozivé.

Vydala se rovnou ven, jak jí pan strýček doporučil, a řídila se podle jeho rady i ve všem ostatním, pokud to bylo v její moci: přemohla slzy, usilovně se snažila uklidnit a dospět k rozvážnému stanovisku. Tolik si přála mu dokázat, že se poslušně snaží mu vyhovět, že by si chtěla znovu vydobýt jeho dobré mínění; vždyť si ji zavázal ještě laskavostí, když celou tu aféru utajil před tetinkami.

Aby v nich nevzbudila podezření ani svým zevnějškem, ani počínáním, to se jí jevilo jako cíl hodný všemožného úsilí, a také měla pocit, že dokáže hnedle všechno na světě, jen když ji to uchrání před výčitkami tety Norrisové.

Zůstala stát, jako by do ní blesk uhodil, ano, dočista tak, když po návratu z procházky vstoupila do Východního pokoje a první, nač jí oči padly, byl plápolající oheň v krbu. Oheň v krbu! Nevěřila svým očím; právě teď projeví takovou šlechetnou starost o její blaho! Prožívala vděčnost až bolestnou. Udivilo ji, že si na takovou podružnost sir Thomas znovu vzpomněl, ale brzy zjistila od

služebné, která přišla přiložit a ochotně jí to vyklopila, že takhle to bude napříště každý den. Sir Thomas tak nakázal.

„Musela bych se považovat za netvora, kdybych mu opravdu oplatila nevděkem!“ pronesla v hlasité samomluvě. „Pámbu chraň, abych mu kdy byla nevděčná!“ Nespatřila už pana strýčka ani tetu Norrisovou, dokud se všichni nesešli u oběda. Strýček se k ní choval skoro tak jako jindy: byla si jista, že nechce, aby se mezi nimi něco změnilo, a že si jen pod tíhou vlastního svědomí něco takového namlouvá, ale teta ji brzy začala hubovat, a když zjistila, kolik řečí a jak jedovatých kolem toho nadělá, že si vyšla ven, aniž to předem oznámila, znovu si vděčně říkala, že by měla žehnat strýčkově laskavosti, když zabránil, aby teta měla pro své hartusení podstatně pádnější důvod.

„Vědět, že jdeš ven, byla bych ti řekla, abys došla až ke mně domů a vyřídila něco Nanny,“ rozkládala, „což jsem si mezitím musela se značnými nesnázemi obstarat sama. Neměla jsem na to čas, a byla bys mne ušetřila, jen kdybys nám byla milostivě dala vědět, že se chystáš ven. Pro tebe by to přece nebyl žádný rozdíl,, jestli se procházíš v parku nebo dojdeš ke mně domů.“

„Doporučil jsem Fanny, aby se vydala do parku, že tam bude na pěšinkách sucho,“ ozval se sir Thomas.

Paní Norrisová se zarazila. „To jste jí projevil velkou laskavost, sire Thomasi, ale nemáte představu, jak suchá bývá pěšina k mému domu. Fanny by se tam byla také krásně prošla, to vás ubezpečuji, a navíc by nebloumala jen tak zbůhdarma a posloužila tetě: to je všechno její vina. Kdyby se byla jen slůvkem zmínila, že půjde ven1– ale Fanny má v povaze něco – už jsem si toho často všimla – ráda si dělá práci po svém; nechce si dát poroučet; vypraví se na procházku podle svého, kdykoli se jí naskytne příležitost; rozhodně se jí občas zmocní jisté tajnůstkářsrví, jistá nezávislost a pošetilost, a bylo by dobře, kdyby tyhle sklony potlačila.“

Sir Thomas v tomto hodnocení spatřoval velkou nespravedlnost, ačkoli krátce předtím vyjadřoval podobné mínění sám, a pokusil se zavést hovor jinam, a teprve po několika pokusech uspěl, protože paní Norrisová neprojevila dost soudnosti, teď ani kdykoli jindy, aby vytušila, že o své neteři smýšlí dost příznivě a že se mu nezavděčí,

když přednosti jeho vlastních dětí zdůrazňuje ponižováním Fanny. Hudrovala na Fanny a vytýkala jí tu samostatnou procházku půlku oběda.

Nakonec ji to ale přece jen přešlo a nastal večer, který probíhal vyrovnaněji a v pokojnějším duchu, než by se byla Fanny po tak bouřlivém dni nadála; mohla tedy i nadále věřit, že jednala správně a neusuzovala mylně – byla vedena čistými úmysly, za to se mohla zaručit – a odvažovala se také doufat, že strýčkův hněv opadává a opadne ještě víc, až tu záležitost nestranně zváží a uzná, jako to dobrý člověk uznat musí, jak zoufalé a neomluvitelné, jak beznadějné, zlé a šalebné je manželství uzavřené bez lásky.

Až pomine to setkání, které jí hrozí zítra, celý případ se uzavře – v to pevně doufala – pan Crawford odjede z Mansfieldu a všechno se brzy zase vrátí do starých kolejí, jako by se bylo nic nestalo. Nechtěla, nemohla uvěřit, že se pan Crawford láskou k ní bude dlouho trápit – nemá na to povahu. Londýn ho rychle vyléčí. V Londýně se brzy začne divit, že mohl tak zahořet, a bude jí vděčen, že ho zdravou rozvahou uchránila neblahých následků.

Zatímco Fanny přemílala v duchu takové povzbudivé úvahy, byl pan strýček hned po čaji někam odvolán: stávalo se to často, a nevěnovala tomu tedy zvláštní pozornost, dokud se po deseti minutách lokaj znovu neobjevil ve dveřích, nepřešel k ní a neřekl jí:

„Sir Thomas si přeje, abyste za ním přišla do pracovny, slečno.“ Tu jí svitlo, oč asi jde, a jen jí to podezření blesklo hlavou, už zbledla jako stěna; poslušně však vstala a chystala se uposlechnout, když tu zasáhla paní Norrisová: „Počkej, Fanny, počkej, kampak? Jen žádný spěch. Spolehni se, že ten vzkaz neplatí tobě, spolehni se, že platí mně,“ (koukla po lokaji) „jenže ty se vždycky všude cpeš první. K čemu bys ty byla siru Thomasovi? Myslel jste mne, Baddeleyi, že, vždyť už jdu. Mně jste to měl vyřídit, Baddeleyi, to vím, sir Thomas chce mluvit se mnou, ne se slečnou Priceovou.“

Baddeley se však nedal zmást. „Ne, milostpaní, se slečnou Priceovou. Docela určitě jde o slečnu Priceovou.“ A při těch slovech se pousmál, jako by si v duchu říkal: „Ty by ses nám tam teda vůbec nešikla.“

Paní Norrisová se tedy nasupeně znovu chopila ruční práce a Fanny, rozčilená a rozpačitá, odcházela, aby čelila, jak tušila, soukromému rozhovoru s panem Crawfordem.

33. KAPITOLA

Rozhovor to nebyl ani tak krátký, ani nevyzněl tak jednoznačně, jak slečna zamýšlela. Pán se nedal lehce odbýt. Měl vytrvalosti, že si ani sám sir Thomas nemohl přát víc. Ve své marnivosti se silně klonil k názoru, za prvé, že ho miluje, třebas si to sama ještě neuvědomuje; a za druhé usoudil, když nakonec byl nucen připustit, že se ve vlastních citech vyzná, že časem tyto city ovlivní tak, jak si přeje.

Byl do ní zamilovaný, hodně zamilovaný, a pod dojmem téhle lásky, která hořela v jeho činorodé, temperamentní duši plamenem spíše spalujícím než delikátním, se mu její náklonnost jevila tím vzácnější, že mu ji odpírala, a proto byl rozhodnut slavně zvítězit a dosáhnout štěstí, až ji přinutí, aby ho milovala.

Nevzdá se a ve svém úsilí neustane. Měl přehršle pádných důvodů pro vážný vztah: věděl, že je to dívka cenná, opravňující naděje, že by s ní došel trvalého štěstí, a jak se zachovala právě při této příležitosti, to vypovídalo o nezištnosti a jemnocitu (povahových vlastnostech, které považoval za velmi vzácné), a proto tím jen rozplamenila jeho touhu a utvrdila ho v odhodlání. Ze útočí na srdce, které patří jinému, to nevěděl. Vůbec by ho to bylo nenapadlo. Předpokládal spíše, že na lásku ještě nepomyslela, a proto se žádnému nebezpečí nevystavila; že ji zatím chránilo mládí, mládí duše stejně okouzlující jako její zjev; proto z plachosti nepochopila, že se mu líbí, a když se o ni pak začal nečekaně ucházet, ztratila dočista půdu pod nohama, jelikož to pro ni byla situace nezvyklá, s níž ani ve snu nepočítala.

Je přece vyloučeno, aby neuspěl, až mu porozumí. Napevno s tím počítal. Taková láska, kterou nabízí takový muž, musí být při troše vytrvalosti opětována, a to v čase nepříliš vzdáleném; a když si představil, jak ji zakratičko přiměje, aby ho milovala, působilo mu to takovou rozkoš, že jejího prozatímního zdráhání ani nelitoval. Nějaké ty nesnáze Henrymu Crawfordovi nevadily. Spíše ho to rozjařilo. Zvykl si na příliš snadné dobyvatelské úspěchy. Tohle pro něho byla situace nová a podnětná.

Fanny měla s životními překážkami tak hojné zkušenosti, že pro ni neměly kouzlo novosti, a proto ho vůbec nechápala. Seznala, že hodlá dál o ni usilovat, ale jak je to možné po tom, co se cítila nucena mu říci, nad tím jí zůstával rozum stát. Řekla mu, že ho nemiluje, že ho milovat nemůže, že ho zcela jistě nikdy milovat nebude, že je vyloučeno, aby se v tomhle změnila, že je to pro ni všechno velmi bolestné, že ho snažně prosí, aby o tom už nikdy nemluvil, aby jí dovolil odejít a aby to považoval za uzavřenou záležitost. A když nepřestával naléhat, dodala ještě, že podle jejího mínění mají příliš rozdílné povahy, aby ve vzájemné náklonnosti našli soulad, a že se k sobě nehodí vrozeným založením, vzděláním ani navyklým způsobem života. Tohle všechno mu řekla, a se vší vážností pramenící z upřímnosti, a přece to ještě nestačilo, jelikož on jí hned začal vyvracet, že by se k sobě povahově nehodili anebo že tu jsou vážné rozdíly v jejich postavení, a přesvědčeně prohlásil, že ji nepřestane milovat a že nepřestane doufat!

Fanny věděla, co chce, ale neuměla odhadnout své vystupování. Za všech okolností si počínala s nevykořenitelnou mírností a vůbec si neuvědomovala, že tím zastírá neúhybnost svého přesvědčení. Svou ostýchavostí, vděčností a jemností vzbuzovala téměř dojem, že se, do každého odmítavého výrazu nutí, anebo se přinejmenším zdálo, že ji to trápí stejně jako jeho. Pan Crawford už nebyl tím panem Crawfordem, jenž v ní jako tajný, záludný a zrádný svůdce Marie Bertramové vzbuzoval hrůzu, jehož nechtěla ani vidět, ani s ním promluvit, na němž neviděla nitku dobrou a jehož schopnosti, včetně schopnosti se zalíbit, na ni neudělaly dojem. Teď to byl pan Crawford, který se o ni ucházel s vroucí, nesobeckou láskou, jenž k ní zahořel očividně ve vší počestnosti a slušnosti a chtěl dojít štěstí v

manželství uzavřeném ze vzájemné lásky; jenž na ni procítěně chrlil výčet jejích předností, znovu a znovu jí popisoval svůj cit a přesvědčoval ji, pokud o tom slova dokáží přesvědčit, a on s nimi uměl zacházet mistrně, že si ji vyvolil pro její jemnost, pro její dobrotu; a k tomu ke všemu to teď byl pan Crawford, který se zasadil o Williamovo povýšení!

Taková změna! Takové nesporně působivé okolnosti! Na panství sorhertonském nebo při divadelních zkouškách na Mansfieldu by ho byla odmrštila s rozhořčením pobouřené počestnosti, teď se k ní však obracel za předpokladů, které oprávněně žádaly jinou odezvu. Musí k němu být zdvořilá, musí být chápající. Musí to přijímat, jako že jí prokazuje čest, a ať už kvůli bratrovi, či kvůli sobě musí mu být zavázána vděčností. V důsledku toho všeho s ním hovořila tak soucitně a rozrušeně a do svého odmítání mísila slova natolik uznalá a starostlivá, že sebevědomému a optimisticky založenému Crawfordovi se pravda či aspoň hloubka její antipatie jevila sporná, a tudíž si nepočínal tak nelogicky, jak si Fanny myslela, když ji závěrem ujišťoval o své nehynoucí, nezměrné a nadějeplné lásce.

Jen zdráhavě ji propustil, ale nevyslal za ní žádný zoufalý pohled, který by vyvracel jeho slova a jí skýtal naději, že není tak nerozumný, jak o sobě tvrdí. Teprve potom se na něho rozhněvala. Přece jen ji pobouřilo, že tak sobecky a malicherně prosazuje svou. V tom znovu rozpoznávala ten nedostatek jemnocitu a ohleduplnosti vůči druhým, které ji u něho dřív tak zarážely a znechucovaly. V tom znovu poznávala toho pana Crawforda, jehož tak odsuzovala. Očividně mu chybí základní vnímavost a lidský cit, když mu jde o ukojení vlastního přání – a želbohu! nemůže se spolehnout na vštípené zásady, aby věděl, co je jeho povinností, když mu srdce nenapoví. I kdyby její láska nepatřila tomu – komu asi patřit neměla

– pan Crawford by ji stejně nezískal.

Takovými úvahami mířila Fanny k nesporné pravdě a střízlivému smutku, když seděla v zadumání před takovou nesmírnou benevolencí a rozmařilostí, jakou byl oheň v krbu Východního pokoje – uvažovala o minulosti i přítomnosti, uvažovala, co ji ještě čeká, a v nervózním rozrušení, které jí bránilo dospět k nějakému závěru, jí bylo jasné pouze to, že pana Crawforda si za žádných

okolností nezamiluje, a jak je šťastná, že může sedět a přemýšlet u plápolajícího ohně.

Sir Thomas byl nucen – anebo se možná odhodlal dobrovolně – vyčkat do druhého dne, než zjistil, co se mezi oběma mladými lidmi odehrálo. Potom se sešel s panem Crawfordem a vyslechl jeho sdělení. Zprvu pocítil zklamání – doufal, že to dopadne lépe – počítal s tím, že bude-li mladík jako Crawford hodinku vést lichotivé řeči, nezůstane to bez účinku na děvče tak poddajné jako Fanny; rychle se však utěšil, když viděl, že nápadník je pln odhodlání a bujaré vytrvalosti, a tváří v tvář takové víře v úspěch u hlavního aktéra sir Thomas brzy nabyl stejné jistoty sám.

Ze své strany nezanedbal nic, co zmůže zdvořilost, uznání a vlídnost, aby jeho záměry podpořil. Ocenil pana Crawforda za stálost v lásce, pochválil Fanny a o svazku obou rodin se vyjádřil jako o nesmírně žádoučím. A že pan Crawford je na Mansfieldu vždy vítán, ať se řídí jen podle vlastního uvážení a přání, jak často je navštíví nyní i v budoucnu. Všichni v rodině budou mítvna tu záležitost shodný názor a přát si jen jediné; komu je jeho neteř drahá, ten využije svého vlivu k stejnému cíli.

Leccos bylo ještě vyřčeno na povzbuzení, každé povzbuzující slovo bylo přijato s vděčnou radostí a pánové se rozcházeli v nejlepší shodě.

Když se sir Thomas takto ubezpečil, že byly v dané věci položeny patřičné a slibné základy, rozhodl se, že přestane na neteř dále naléhat a zdrží se otevřeného vměšování. Usoudil, že při její povaze nejúčinnějším prostředkem bude laskavost. Naléhání ať je vystavena pouze z jedné strany. Když příbuzní zaujmou shovívavé stanovisko k tomu, co si nepochybně všichni přejí, dost možná tomu nejvíc prospějí. V souladu s tímto rozhodnutím sir Thomas při první příležitosti promluvil k Fanny s vlídnou vážností, kterou považoval za nejpůsobivější: „Nu, Fanny, hovořil jsem opět s panem Crawfordem a slyšel jsem, jak se věci mezi vámi mají. Je to zcela mimořádný mladý muž, a ať už budoucnost přinese cokoli, dozajista jsi vycítila, že jsi v něm probudila nevšední cit; jsi mladá, nemáš ještě jasnou představu, jak prchavou, nestálou a proměnlivou povahu láska zpravidla mívá, a proto nemůžeš docenit tak jako já

obdivuhodnou vytrvalost, s níž čelí odmítání. Vede ho k tomu pouze cit, nevidí v tom žádnou zásluhu a snad by k tomu ani nebyl oprávněn. Ale vzhledem k tomu, že si tak dobře vybral, má jeho stálost v sobě cosi úctyhodného. Kdyby jeho volba byla méně šťastná, neschvaloval bych, že trvá na svém.“

„Moc mne trápí, pane strýčku, věřte mi,“ odvětila Fanny, „že pan Crawford hodlá pokračovat. Vím, že je to pro mne velmi lichotivé, a cítím se nezaslouženě poctěna, ale jsem tak nezvratně přesvědčena, a také jsem se mu s tím netajila, že nikdy nebude v mé moci –“

„Dost, dost, holčičko drahá,“ přerušil ji sir Thomas. „Vím, s jakými pocity na to hledíš, a stejně tak víš ty, co bych si přál já a čeho želím. Nedá se nic dělat, nebudeme kolem toho tedy mluvit. Od této chvíle mezi námi o celé záležitosti nepadne slůvko. Nemáš se čeho obávat, nemusíš se rozčilovat. Jistě si o mně nemyslíš, že bych tě nutil k sňatku proti tvé vůli. Mám na zřeteli jen tvé štěstí a tvůj prospěch a nežádám od tebe nic víc, než abys nebránila panu Crawfordovi, když se tě bude snažit přesvědčit, že jeho tužby nejsou neslučitelné s tvými. Činí tak na vlastní zodpovědnost. Tobě tím nic nehrozí. Slíbil jsem mu, že budeš přítomna, až přijde na návštěvu, jako bys byla, kdyby mezi vámi k ničemu nedošlo. Přijmeš ho ve společnosti nás ostatních jako dřív a vynasnažíš se přitom pokud možno zapomenout na všechno nepříjemné. Zakrátko odjede z Northamptonshiru, a proto od tebe ani tenhle drobný ústupek nebudeme často žádat. Co bude dál, to nikdo neví. Ale mezi námi, Fanny, je ta záležitost uzavřená.“

Slibovaný odjezd bylo to jediné, k čemu se Fanny radostně upnula. Ze k ní strýček promlouval tak laskavě a shovívavě, to upřímně ocenila, a když uvážila, kolik pravdy mu zůstává utajeno, řekla si, že se mu nemůže divit. Vždyť vdal dceru za pana Rushwortha. Romantický jemnocit od něho čekat nemůže. Musí tedy dostát své povinnosti a doufat, že jí časem ta povinnost bude připadat snazší než teď.

Nepředpokládala, i když jí bylo pouhých osmnáct, že ji pan Crawford bude milovat věčně: věřila, že vytrvalým stálým odmítáním v něm plamen lásky časem uhasí. Jak dlouhé trvání mu v

duchu přisuzovala, to je jiná otázka. Nesluší se pátrat, nakolik mladé dámy přesně oceňují své kouzlo.

Vzápětí se ukázalo, že sir Thomas navzdory svému předsevzetí bude muset ještě jednou s neteří na dané téma pohovořit, totiž aby ji krátce připravil na to, že o tom poví oběma tetičkám; sám by se tomu byl raději vyhnul, ale nezbývalo mu nic jiného vzhledem k panu Crawfordovi, jenž měl na diskrétní postup názor zcela protichůdný. Neviděl důvod, proč se s něčím tajit. Na faře o tom věděli všichni, s chutí probíral budoucnost s oběma sestrami, a byl by rád měl zasvěcené diváky na své cestě k úspěchu. Jakmile tohle sir Thomas pochopil, pokládal za nezbytné bez dalšího otálení seznámit svou choť a švagrovou s tím, co se stalo, ačkoli se kvůli Fanny obával, jak to sdělení přijme paní Norrisová, téměř stejně jako Fanny sama. Snad to myslí dobře, říkal si, ale její nemoudré hartusení ho začínalo dráždit. Sir Thomas tou dobou už téměř dospěl k názoru, že paní švagrová patří k těm účin-livým lidem, od nichž lze ustavičně čekat samé pošetilosti a nepříjemnosti.

Paní Norrisová ho ale mile překvapila. Důrazně ji žádal, aby si neteř nebrala na paškál a přešla všechno mlčením, a ona mu to nejen slíbila, ale i slibu dostála. Hloubka jejího rozhořčení na ní ovšem byla znát. Zlobila se, moc se zlobila, ale zlobila se na Fanny spíše proto, že ji pan Crawford požádal o ruku, než že ho odmítla. Tím přece urazila Julii, protože pan Crawford si měl vyvolit ji, a nezávisle na tom jí byla Fanny protivná, protože se jí nikdy patřičně nevěnovala, a byla by jí nepřála, že se tak povznese, když se ji odjakživa snažila ponížit.

Sir Thomas ocenil její zdrženlivý postoj víc, než si zasluhovala, a Fanny jí v duchu blahořečila, že jí dává svou nelibost najevo pouze pohledem, a ne slovy.

Lady Bertramová tu zprávu přijala docela jinak. Byla celý– život krásná, krása jí vynesla bohatství, a krása a bohatství byly to jediné, čeho si vážila. Když se dozvěděla, že se o Fanny uchází zámožný pán, velice tím v jejích očích stoupla. Usoudila z toho, že Fanny je neobyčejně půvabné děvče, čímž si dřív nebyla jista, že se dobře vdá, a začala si najednou cenit, že je to její neteř.

„Poslyš, Fanny,“ začala, jen co se ocitly spolu o samotě – skutečně se jí zmocnilo cosi příbuzného netrpělivosti, aby si s ní mohla promluvit mezi čtyřma očima, a tvář jí přitom ožila nezvyklým zaujetím –“poslyš, Fanny, právě jsem slyšela velmi příjemnou a nečekanou novinu. Musím o tom s tebou promluvit, aspoň jedinkrát, jak jsem řekla siru Thomasovi, jednou si o tom promluvíme, a dost. Blahopřeji ti, drahá neteřinko.“ – Zahleděla se na ni spokojeně a dodala: „Hm – ženská krása rozhodně není v naší rodině žádnou vzácností.“

Fanny zrudla a nejdřív nevěděla, co jí na to odpovědět, až se pak rozhodla zaútočit na tetinčinu slabou stránku.

„Vy si jistě nepřejete, abych se byla zachovala jinak, tetinko drahá, viďte?“ řekla jí. „Přece si nepřejete, abych se vdala – že bych vám chyběla, viďte? Ano, vím, že byste mne dost postrádala.“

„Ne, holčičko drahá, nebudu myslet na to, že bych tě postrádala, když se ti naskýtá taková nabídka. Docela dobře se bez tebe obejdu, když se vdáš za muže s takovým panstvím, jako má pan Crawford. A ty si, Fanny, jistě moc dobře uvědomuješ, že je povinností každé slečny vyslyšet žádost takhle výhodného nápadníka.“

Tohle byla snad jediná mravní zásada, jediná rada, kterou Fanny od tetinky za osm a půl roku vyslechla. Už mlčela. Věděla, že tady jsou všechny námitky zbytečné. Jestliže se tetinka citově přiklání na druhou stranu, nemá smysl dovolávat se jejího rozumu. Lady Bertramová se nezvykle rozpovídala:„Něco ti povím, Farmy,“ prohlásila. „Určitě se do tebe zamiloval na našem plese, určitě ho to postihlo ten večer. Opravdu ti to tenkrát mimořádně slušelo. Každý to říkal. I sir Thomas to říkal. A víš, že tě Chapmanka pomáhala ustrojit. Jsem moc ráda, že jsem ti Chapmanku poslala. Povím siru Thomasovi, že se to určitě stalo ten večer.“ A pod dojmem těchto libých myšlenek krátce nato dodala: „A ještě něco ti povím, Fanny – ani Maria nic takového ode mne nedostala – ale až bude mít příště mopslička mladé, daruji ti štěňátko.“

34. KAPITOLA

Edmund se měl po svém návratu dozvědět nevídané noviny. Cekalo na něho nejedno překvapení. Už to první bylo nanejvýš zajímavé - vjel do vsi, a tu proti němu kráčí Henry Crawford se sestrou. Předpokládal -počítal s tím, že jsou oba tou dobou už daleko. Zdržel se úmyslně přes čtrnáct dní z domova, aby se už se slečnou Crawfordovou nesetkal. Vracel se do Mansfieldu připraven drásat si duši melancholickými vzpomínkami a něhyplnými představami, a tu se před ním vynoří její luzná bytost do bratra zavěšená a přivítá ho, nesporně vlídně ho přivítá, když ji ještě před minutou viděl v duchu sedmdesát mil odtud - a citově v nedohlednu ještě vzdálenějším.

Přijala ho způsobem, v jaký by se byl neodvážil doufat, i kdyby byl setkání předvídal. Vracel se přece po dovršení záměru, kvůli němuž odjel, a proto by byl čekal všechno, jen ne radostný pohled a slova prostá, vlídná. Srdce se mu zatetelilo blahem, a domů tedy přijel v citovém rozpoložení nanejvýš vhodném, aby uměl ocenit všechna ostatní radostná překvapení.

O Williamově povýšení byl brzy zpraven do všech podrobností, a to spolu s tajným zdrojem radosti ve vlastním srdci v něm vyvolalo nanejvýš příjemné pocity a vedlo k trvalé pohodě v průběhu celého oběda.

Po obědě, když s otcem osaměli, se dozvěděl, co se dálo kolem Fanny, a tím byl se všemi velkolepými událostmi za posledních čtrnáct dní a momentálním stavem věcí na Mansfieldu obeznámen.

Fanny tušila, co se děje. Pánové se zdrželi v jídelně o tolik déle než jindy, že jistě hovoří o ní, a když konečně přišli na čaj, a ona

byla znovu vystavena Edmundovu pohledu, cítila se nesmírně provinile. Přešel k ní, usedl jí po boku, vzal ji za ruku a láskyplně stiskl, a ona si v té chvíli jen říkala, že nebýt čajování a probíhajícího obřadu kolem toho, podlehla by svým citům v nějakém nepředloženém počinu.

Nezamýšlel jí však takovým počínáním naznačit, že s ní bezvýhradně souhlasí a stojí za ní, jak z toho usoudila. Chtěl jí tím pouze vyjádřit přátelskou účast ve všem, co se jí týká, a sdělit jí, že všechno vyslechl s živou, vřelou náklonností. Po pravdě řečeno, sdílel zcela otcův názor. Nepřekvapilo ho tolik jako otce, že Crawforda odmítla, protože nejen nepředpokládal, že by ji byl nějak upoutal, ba byl přesvědčen spíše o opaku a uměl si představit, jak ji to zaskočilo, ale ani siru Thomasovi se ten sňatek nejevil v lákavějším světle než jemu. Spatřoval v něm všemožné výhody, a třebaže si vážil toho, co učinila, když Crawforda nemá ráda, a vyslovil jí za to obdiv pádnějšími slovy, než aby se k nim sir Thomas mohl jednoznačně připojit, upřímně doufal a rozhodně věřil, že z toho nakonec přece jen bude svatba, a když je spojí vzájemná láska, dojde při jejich povahovém založení k požehnané souhře, jak o tom teď začínal být vážně přesvědčen. Crawford se unáhlil. Neposkytl jí čas, aby se zamilovala. Vzal to za špatný konec. Edmund věřil, že při jeho schopnostech a jejím založení všechno dospěje k šťastnému rozuzlení. Když viděl, jak je Fanny rozrušena, umínil si, že se přísně vyvaruje všeho, co by ji zneklidňovalo, každého slůvka, pohledu i počinu.

Crawford přišel hned zítra, a vzhledem k Edmundovu návratu se sir Thomas cítil více než oprávněn ho pozvat, aby se zdržel k obědu

– byla to nezbytná zdvořilost. Samozřejmě se zdržel, a Edmund měl pak dost příležitostí pozorovat, jak se mu daří s Fanny a nakolik může z jejího počínání čerpat naději; a viděl k ní tak málo důvodů (jedinou příznivou známkou byly její rozpaky, a pokud nenačerpá povzbuzení z jejího zmatku, tak už z ničeho), že div nežasl nad přítelovou vytrvalostí. Fanny za to jistě stojí – považoval ji za hodnou jakéhokoli trpělivého úsilí a důmyslné snahy –, ale připadalo mu, že by sám nedokázal žádnou ženu na světě dál dobývat, kdyby u ní nenalézal víc odezvy, která by v něm roznítila odvahu, než viděl

teď u ní. Ochotně uznával, že Crawford je možná obdařen větším bystrozrakém, a tohle byl nejoptimističtější závěr, k němuž ve věci svého přítele dospěl před obědem, během něj i potom.

Večer mu pak některé okolnosti připadaly slibnější. Když s Crawfordem vešli do salonu, lady Bertramová s Fanny seděly mlčky, plně ponořeny do práce, jako by jim na ničem jiném na světě nezáleželo. Edmunda zarazilo to hrobové ticho.

„Nejsme tu tak zticha pořád,“ vysvětlila mu matka. „Fanny mi četla a odložila knihu, teprve když vás slyšela přicházet.“ – A skutečně, na stole ležela kniha, jako by ji byl právě někdo zaklapl svazek Shakespearových her. „Často mi z těchto knih předčítá a právě mi tu recitovala moc pěknou řeč toho – kdože to byl, Fanny? – když jsme zaslechly vaše kroky.“

Crawford knihu zvedl. „Dopřejte mi to potěšení, milostivá lady, abych vám směl ten monolog dočíst,“ řekl. „Hned to najdu.“ Opatrně sledoval, kde se listy samy rozvírají, a skutečně to místo našel, nebo aspoň přibližně, s rozdílem jedné dvou stránek, což lady Bertramové zcela stačilo ke spokojenosti, a také ho ujistila, když vyslovil jméno kardinála Wolseye, že to našel, to že je ten správný proslov. – Fanny nevzhlédla, nenabídla mu pomoc, ani slůvko pro nebo proti. Všechnu pozornost soustředila na ruční práci. Zřejmě si umínila, že ji nic jiného nezajímá. Ale smysl pro krásný zážitek ji přece jen přemohl. Ani pět minut nevydržela nevnímat: musela poslouchat, četl skvěle a ona nesmírně ráda naslouchala, když někdo dobře předčítal. Byla také na dobré předčítání zvyklá – pan strýček uměl dobře předčítat – obě sestřenky a bratranci rovněž – Edmund především; ale pan Crawford tak vynikal v střídavém přednesu, že něco podobného ještě nezažila. Král, královna, Buckingham, Wolsey, Cromwell, všichni přišli na řadu: měl obdivuhodnou schopnost nalistovat vždy nejpozoruhodnější výstup, nejlepší monolog; a ať z něj měla zaznít důstojnost či pýcha, něha, výčitky svědomí či cokoli jiného, zhostil se toho s rovnocennou bravurou. Byl to skutečně dramatický počin. Díky svému hereckému talentu předvedl Fanny názorně, jaké potěšení divadlo přináší, předčítáním jí znovu připomněl své jevištní schopnosti, a sledovala je možná s takovým okouzlením, že k tomu

došlo nečekaně a nemusela si to spojovat s nepříjemnými pocity, jaké prožívala, když ho viděla na jevišti s Marií Bertramovou.

Edmund sledoval, jak zpozorněla, a pobavilo ho i potěšilo, jak postupně nechala vyšívání, které ji zprvu tak cele poutalo; jak jí spočinulo na klíně, když nad ním znehybněla – a nakonec jak ty oči, které se Crawfordovi celý den tak pečlivě a záměrně vyhýbaly, na něm spočinuly a spočívaly dlouhé minuty; nespustila je z něho zkrátka tak dlouho, dokud ji Crawford rozradován pohled neopětoval; pak knihu zaklapl a kouzlo pominulo. Hned se znovu schoulila do sebe, zrudla a jehla se pilně rozkmitala jako dřív, Edmund však z té chvíle načerpal naději za přítele, a když mu ze srdce děkoval, doufal, že tím vyjadřuje i to, co tajně cítí Fanny. *

„Tohle je asi vaše zamilovaná hra,“ řekl. „Předčítáte ji, jako byste ji dobře znal.“

„Bude to moje zamilovaná hra od dnešního dne,“ odpověděl Crawford, „ale myslím, že jsem neměl Shakespeara v ruce, co mi bylo patnáct. Viděl jsem kdysi Jindřicha VIII. na divadle. Anebo mi někdo o tomto představení povídal – už si nevzpomínám. Shakespeara si ale každý osvojí, ani neví jak. Angličané ho mají prostě v krvi. Jeho myšlenky a krásné verše jsou tak rozšířeny, že se s nimi stále setkáváte, až vám instinktivně přejdou do podvědomí. Kdo nemá hlavu dočista dutou, tomu když oko padne na pozoruhodnou promluvu kterékoli jeho hry, hned dokonale chápe její smysl.“

„Ano, se Shakespearem se tak či onak obeznamujeme od dětství,“ řekl Edmund. „Jeho slavné pasáže cituje každý; najdeme je v každé druhé knize, kterou otevřeme, všichni mluvíme se Shakespearem, používáme jeho metafor, popisujeme jeho popisy; ale to je něco docela jiného než ho vystihnout, jako jste ho vystihl vy. Pamatovat si útržky a jednotlivosti, to je dost běžné; znát ho důkladně možná také není tak ojedinělé: ale dobře ho nahlas deklamovat, to vyžaduje nevšední nadání.“

„Lichotíte mi, výsosti,“ zněla Crawfordova odpověď, provázená směšně důstojnou poklonou.

Oba muži se ohlédli po Fanny, aby zjistili, zda se i ona nedá strhnout k slůvku uznání – a přitom oba cítili, že se tak nestane.

Vyslovila mu uznání tím, že ho pozorně sledovala: s tím se musí spokojit.

Zato lady Bertramová vyjádřila svůj obdiv, a důJ razně. ‚Já jsem si připadala docela jako na divadle,“ řekla. „Škoda že tu nebyl sir Thomas.“

Crawfordovi tím udělala velkou radost. Jestli takhle zapůsobil na nechápavou, nanicovatou lady Bertramovou, pak představa, co při tom jistě prožívala její vnímavá, bystrá neteř, byla povznášející.

„Máte velký talent pro jeviště, pane Crawforde, o tom jsem přesvědčena,“ prohlásila milostivá lady krátce nato ( „a něco vám povím: vy budete hrát divadlo na svém sídle v Norfolku. Tedy až se tam usadíte. O tom jsem přesvědčena. Řekla bych, že si ve svém sídle zřídíte divadlo.“

„Myslíte, madam?“ opáčil rychle. „Ne, ne, k tomu nedojde. Milostivá lady se mýlí. Na Everinghamu nebude žádné divadlo! Kdepak!“ A zadíval se na Fanny s výmluvným úsměvem, jako by chtěl říci: „Tahle paní domu by divadlo na Everinghamu nedovolila.“ Edmund to všechno viděl, viděl také, jak to Fanny usilovně vidět nechce, a z toho mu bylo jasné, že přítelův hlas dokázal tlumočit v plném dosahu to, co popíral; a že tak rychle pochopila tu poklonu, tak hbitě domyslela, co jí naznačoval, se mu jevilo jako příznivé

znamení.

Hovor se točil dál kolem předčítání nahlas. Zasahovali do něho pouze dva mladíci: stáli před krbem a rozmlouvali o tom, jak se tato dovednost zpravidla zanedbává, jak se jí v normálních chlapeckých školách vůbec nevěnuje pozornost a co z toho přirozeně plyne –u jinak rozumných a vzdělaných mužů se projeví až nepřirozená neohrabanost, když stanou před nutností něco přečíst, uváděli případy, jichž byli svědky, kdy někdo pokazil nebo neprosadil svůj záměr jen proto, že neovládal vlastní hlas, že jej neuměl modulovat a klást důraz, že nedokázal předvídat a usuzovat, a to všechno vinou skutečnosti, že tomu v mládí nevěnoval dost pozornosti a neosvojil si to; a Fanny jim naslouchala se značným zaujetím.

„Vždyť i mezi příslušníky mého povolání se nevěnuje dostatečná pozornost umění předčítat!“ podotkl Edmund s úsměvem. „Málokteří dbají na jasnou výslovnost a dobrý přednes. Platí to ale spíše o

minulosti než o přítomnosti. – V dnešních dobách jsme svědky jistého zlepšení, ale z kněží, kteří byli vysvěceni před dvaceti, třiceti nebo čtyřiceti lety, zřejmě většina, aspoň podle jejich vystupování soudě, zastávala názor, že čtení je čtení a kázání je kázání. Teď je tomu jinak. Přikládá se tomu větší důležitost. Převládá mínění, že zřetelný a důrazný přednes má svou váhu, i když tlumočíme nespornou pravdu; a krom toho je mezi lidmi více než dříve obecně rozšířena schopnost vnímat a náročně, kriticky posuzovat, a v každém shromáždění věřících je více těch, kteří o tom něco vědí a umějí to posoudit a zhodnotit.“

Edmund od svého vysvěcení už jedenkrát vedl bohoslužby, a když se tohle Crawford dozvěděl, zahrnul ho nejrůznějšími otázkami, jak se přitom cítil a jestli to dobře dopadlo; vyptával se ho s živým přátelským zájmem a bystrou zvídavostí, ale bez náznaku škádlivé lehkovážnosti, která Fanny tolik vadila, jak Edmund dobře věděl, proto mu odpovídal s upřímným potěšením, a když se ho Crawford dále zeptal, jak by podle jeho názoru některé části bohoslužeb měly probíhat, a naznačil, co o tom soudí on, a z jeho slov vyplývalo, že o tom už musel přemýšlet a přemýšlet zaujatě, potěšilo to Edmunda ještě víc. Touto cestou si nakloní Fanny nejspolehlivěji. Všelijakými dvornostmi, vtipem a dobromyslností ji nezíská, anebo by ji nezískal tak brzy, nepřibere-li na pomoc vnímavost a cit a také vážné uvažování o vážných věcech.

„Naše liturgie,“ poznamenal Crawford, „má kouzlo, které ani nedbalé, neumělé deklamování nevymýtí, ale má také pasáže zbytečné a příliš často opakované, které potřebují dobrý přednes, aby se nepříznivý dojem setřel. Já za sebe alespoň doznávám, že se mi vždycky nepodařilo vyvinout tak soustředěnou pozornost, jak by bývalo na místě –“ (koukl po Fanny) – „a v devatenácti případech z dvaceti jsem se přistihl, že v duchu slyším, jak by ta modlitba měla znít, a přeji si, abych ji mohl přečíst sám – říkala jste něco?“ přistoupil horlivě k Fanny a oslovil ji tlumenějším hlasem, a když mu odpověděla, že ne, jal se naléhat: „Jste si tím jista? Viděl jsem, jak jste pohnula rty. Tuším, že mne hodláte nabádat, abych se příště pozorněji soustředil a nebloudil myšlenkami jinde. Nepovíte mi to takhle?“

„Ne, jistěže ne, sám přece víte moc dobře, co je vaší povinností, a já vám nemohu – i kdyby to bylo –“

Zarazila se s pocitem, že se zaplétá, a nedala se už přimět, aby to dořekla, ani když hezkých pár minut žadonil a vyčkával. Vrátil se poté zase ke krbu a pokračoval v rozhovoru, jako by k žádnému takovému procítěnému intermezzu nedošlo.

„S kázáním působivě proneseným se setkáváme ještě vzácněji než s modlitbami dobře předčítanými. Kázání obsahově výborné není tak řídký jev. Zřejmě je nesnadnější dobře mluvit než dobře psát; tedy chci říci, že zásady a působivé obraty stylistiky bývají častěji předmětem studia. Pozoruhodné kázání pozoruhodně proslovené je úchvatný zážitek. V takovém případě naslouchám s nevýslovným obdivem a úctou a často bych se hned dal také vysvětit a kázal. Výmluvný řečník na kazatelně, pokud je skutečně výmluvný, si zaslouží nejvyšší chválu a obdiv. Kazatel, který dokáže upoutat a zapůsobit na nesourodé posluchačstvo, když se rozhovoří, přes omezený okruh témat, dávno do úmoru promrskaných těmi méně schopnými, který o nich umí říci něco nového a nečekaného, který umí vzbudit pozornost, aniž se prohřeší proti dobrému vkusu a unaví posluchače, to je muž, jehož máme jako veřejného činitele zahrnout uznáním. Jak rád bych byl takovým mužem!“

Edmund se rozesmál.

„Je to pravda. Kdykoli jsem poslouchal některého proslulého kazatele, jímala mne závist. Potřeboval bych k ťomu ovšem londýnské věřící. Neuměl bych kázat nevzdělancům, lidem, kteří by nedokázali ocenit mé stylistické výtvory. Nevím, jestli by se mi chtělo kázat stále, spíš tu a tam, možná jednou dvakrát během jara, až by na mne všichni dychtivě čekali šest neděl, ale nastálo se k tomu zavázat, to ne, stálost, to pro mne není.“

V té chvíli Fanny, která mu nemohla nenaslouchat, bezděčně zavrtěla hlavou, a Crawford byl okamžitě znovu po jejím boku a žádal, aby mu objasnila, jak to bylo míněno. Edmund pochopil, když si k ní i židli přitáhl a usedl co nejblíže, že se chystá vehementně zaútočit, že vyzkouší pohledy i hlasový podtext, a proto se co nejnápadněji odklidil stranou, obrátil se k nim zády, vzal do ruky noviny a z celého srdce si přál, aby se drahá Fannynka dala pohnout

a vysvětlila, proč zavrtěla hlavou, k plné spokojenosti rozdychtěného nápadníka; a jak se usilovně snažil neslyšet ani slůvko z toho, co se mezi nimi odehrává, začal si tiše pro sebe mumlat různé anonce, od Skvostného panství v Jižním Walesu, přes Rodiče a poručníky až k Loveckému ohaři dokonale vyzkoušenému.

Fanny zatím tiše želela, proč jen se nezdržela pohybů, jako se zdržela slov, srdce jí usedalo, když viděla, k čemu se Edmund uchýlil, a snažila se všemi prostředky její mírné povaze dostupnými pana Crawforda odmrštit, vyhnout se jeho pohledům i neustálým dotazům, zatímco on zůstával v obojím neodmrštitelný.

„Copak znamená to zavrtění hlavou?“ dotazoval se. „Co jste tím chtěla vyjádřit? Nesouhlas, obávám se. Ale s čím? – Co jsem řekl, že vás to rozladilo? – Domníváte se, že jsem promluvil nepatřičně – lehkovážně, ne dosti uctivě o dané věci? Jen mi to řekněte, je-li tomu tak. Jen mi řekněte, jestli jsem pochybil. Chci se dát napravit. Ne, ne, velmi vás prosím – odložte na chviličku to vyšívání. Co jste tím zavrtěním myslela?“

Nadarmo opakovala: „Prosím vás, pane, ustaňte –prosím vás, pane Crawforde,“ kolikrát za sebou; nadarmo si chtěla odsednout. Stále stejným tlumeným hlasem, a ze stejně těsné blízkosti opakoval a znovu jí naléhavě kladl stejnou otázku. Rozrušil ji tím i rozhněval.

„Jak můžete, pane? – Udivujete mne – žasnu, jak můžete –“

„Udivuji vás?“ skočil jí do řeči. „Vy žasnete? Je vám na mém prosebném naléhání něco nejasné? Milerád vám hned objasním všechny důvody, proč se na vás takto obracím, proč mne tak zajímá, jak se díváte a co činíte, a co vzbuzuje mou nynější zvědavost. Vysvětlení na sebe nenechá dlouho čekat.“

Proti své vůli se musela pousmát, ale mlčela.

„Zavrtěla jste hlavou, když jsem se doznal, že bych se nechtěl zavázat k pastorským povinnostem nastálo, protože neumím být stálý. Ano, tak jsem to řekl. Jsem nestálý, nebojím se toho slova. Přeslabikuji je, přečtu, napíši komukoli. Nic hrozného na tom slově nevidím. Myslíte, že bych měl?“

„Dost možná mne v té chvíli napadlo, pane,“ řekla Fanny umořená nakonec k odpovědi, „jaká je škoda, že jste vždy neuměl tak jasnozřivě ohodnotit sám sebe.“

Crawford, rozradostněn, že na něho promluvila, byl odhodlán ji rozpovídat, a nebohá Fanny, která doufala, že ho tak vážnou výtkou umlčí, k svému zármutku seznala, že se zmýlila a že pouze vyměnil jedny zvědavé otázky za jiné a zvolil jinou soustavu slov. Stále si nacházel další důvod, aby se dožadoval vysvětlení. Takové příležitosti nemohl nevyužít. Žádná jiná se mu nenaskytla, co s ní mluvil v pracovně sira Thomase, a možná už se mu nenaskytne, než odjede z Mansfieldu. Na lady Bertramovou sedící naproti nebylo třeba brát zřetel, protože ta vždycky vnímala svět kolem sebe jen zpola, a Edmund byl stále hluboce ponořen do inzerátů.

„Mám teď lepší pocit než dřív,“ řekl jí Crawford po rychlém sledu otázek a zdráhavých odpovědí, „protože jsem pochopil, jak o mně smýšlíte. Považujete mne za nestálého – lehce podlehnu chvilkovému rozmaru i pokušení – lehce se dám odbýt. Není divu, že pod dojmem takového – Ale to se ještě ukáže. Nebudu vás přesvědčovat slovy, že mi křivdíte, nebudu vám vykládat, že má láska je stálá. Řekne vám to za mne mé chování –nepřítomnost, dálka, čas to řeknou za mne. Tím vám dokáži, že pokud si vás vůbec může někdo zasloužit, jsem to já. Jste nekonečně lepší než já – to dobře vím. Máte obdivuhodné vlastnosti – dřív než jsem vás poznal, byl bych nevěřil, že se s nimi v té míře u některé lidské bytosti setkám. Ve vás je něco andělského, co se – nejen co se nevidí, protože něco podobného člověk skutečně nevidí – ale co si ani představit neumí. Přesto se nelekám. Nezískám vás na základě rovnocenných předností. To je vyloučeno. Ale ten, kdo vaše přednosti pozná a bude vás pro ně nejhoroucněji zbožňovat, kdo vás bude milovat nejoddaněji, ten bude mít největší právo na vaši lásku. Na tohle spoléhám. Tím právem si vás zasloužím, a až se přesvědčíte, že nemluvím do větru, že vás miluji tak, jak tvrdím, znám vás natolik, že v sobě živím naději – Ano, má nejdražší, vřele milovaná Fanny – ne –“ (když viděl, že se pobouřeně odtáhla)

„nezlobte se na mne. Snad ještě nesmím – ale jak jinak vás mohu nazývat? Myslíte si, že se mi v duchu zjevujete pod jiným jménem? Ne, to na ‚Fanny‘ celý den myslím, o ‚Fanny‘ celou noc s ním. Dodala jste ternu jménu kouzlo tak marnivé, že nic jiného už nevystihuje.“

Fanny by byla sotva mohla déle vedle něho setrvat, nebo by se byla aspoň pokusila mu uniknout přes netajené protesty, které by ji jistě neminuly, kdyby nezaslechla, že se blíží vysvobození, které už dlouho toužebně vyhlížela a které jí připadalo nepochopitelně opožděné.

Objevilo se důstojné procesí s Baddeleym v čele, přinášející podnos s čajovým servisem a konvicí a zákusky, a to ji vysvobodilo z žalostného nevolnictví těla i duše. Pan Crawford musel odstoupit. Byla volná, měla čím se zaměstnat, byla v bezpečí.

Edmund byl docela rád, že opět patří k těm, kdo smí mluvit a poslouchat. Byl to hezky dlouhý rozhovor, pomyslel si, a třebaže při pohledu na Fanny zjistil, že je rozpálená spíše rozhořčením, nevzdával se naděje, když toho bylo tolik řečeno a vyslechnuto, že z toho mluvčímu poplyne přece jen nějaký užitek.

35. KAPITOLA

Edmund si umínil, že to bude záležet jen a jen na Fanny, zdali si s ním pohovoří o Crawfordovi či ne, a pokud o tom sama nezačne, on se zdrží každé zmínky, a pár dní o tom skutečně oba mlčeli, potom ale na otcovo přání změnil názor a slíbil, že se pokusí využít svého vlivu v přítelův prospěch.

Byl už stanoven den, a to velmi brzký den Crawfordova odjezdu a sir Thomas pokládal za moudré podniknout ještě jeden pokus, než se mladík rozloučí s Mansfieldem, aby jeho prohlašovaná slibovaná věčná láska měla pokud možno oporu v nějaké naději.

Sir Thomas velice stál o to, aby se pan Crawford osvědčil co dokonalost sama. Přál si, aby se projevil jako vzor vší stálosti, a soudil, že nejspíš bude té mety dosaženo, když nebude vystavován protivenství příliš dlouho.

Edmundovi ani nebylo proti mysli dát se přemluvit, aby se do toho vložil: chtěl vědět, jak na to hledí Fanny. Odjakživa za ním chodila, kdykoli si nevěděla rady, a že ji měl upřímně rád, bylo by ho mrzelo, kdyby mu přestala důvěřovat; doufal, že jí tím pomůže, jistěže jí pomůže, komu jinému by se také mohla svěřit? A pokud o jiné rady nestojí, jistě uvítá možnost se vypovídat. Fanny jako cizí, mlčící, uzavřená – to je nepřirozená situace – situace, kterou musí změnit – a ochotně také uvěřil, že i sama Fanny bude ráda, když ji změní.

„Promluvím s ní, papá; při první příležitosti s ní promluvím mezi

čtyřma očima,“ zněla odpověď vyplývající z takovýchto úvah, a když

ho sir Thomas upozornil, že se právě prochází sama v parku, vzápětí se k ní přidružil.

„Jdu se š tebou procházet, Fanny,“ řekl. „Smím?“ (Vzal ji za ruku a nabídl jí rámě.) „Už dávno jsme si spolu takhle pěkně nevyšli na procházku.“

Vyjádřila mu souhlas spíše pohledem než slovy. Smutek na ni tíživě doléhal.

„Ale abychom se spolu příjemně prošli, Fanny,“ dodal po chvíli,

„nestačí pouze kráčet vedle sebe upravenými cestičkami. Musíš si se mnou povídat. Vím, že tě něco tíží. Vím, nač myslíš. Nepředpokládáš přece, že bych se byl nic nedozvěděl. Musím o tom slyšet ze všech stran, jen od Fanny ne?“

Fanny, okamžitě rozrušená i zdrcená, mu na to řekla: „Jestli jsi o tom slyšel ze všech stran, bratránku, nezbývá už, co bych k tomu dodala já.“

„Nepotřebuji znát fakta, ale co při tom prožíváš, Fanny. A to mi nikdo jiný než ty povědět nemůže. Nechci tě ale nutit. Jestli si to nepřeješ, už mlčím. Myslel jsem si jen, že by se ti třeba ulevilo.“

„Bojím se, že na to hledíme příliš odlišně, abych v tom našla úlevu, kdybych ti povídala, co prožívám.“

„Z čeho soudíš, že na to hledíme odlišně? Mně to tak nepřipadá. Troufám si tvrdit, že shledáme, až porovnáme své názory, takovou shodu jako vždycky. Ale k věci: pokládám Crawfordovu nabídku za velmi výhodnou a lákavou, kdybys ho mohla také milovat. Pokládám za velmi přirozené, že si všichni tví blízcí přejí, abys ho milovala, ale jelikož ho ráda nemáš, učinila jsi naprosto správně, že jsi ho odmítla. V čem se tedy neshodneme?“

„Ach, Edmunde, a já myslela, že mi to zazlíváš. Myslela jsem, že jsi proti mně. Jsem tak ráda!“

„Mohla sis tu radost dopřát dřív, Fanny, kdybys ji byla hledala. Ale jak tě vůbec napadlo, že budu proti tobě? Jak si můžeš myslet, že se budu přimlouvat za manželství bez lásky? I kdyby mne takové záležitosti v zásadě nezajímaly, i kdybych tomu obecně nepřikládal zvláštní důležitost, myslíš, že bych zůstal lhostejný, když jde o tebe jestli budeš v životě spokojená?“

„Pan strýček mi to vytýkal, a já vím, že jste spolu mluvili.“

„Nemám ti co vytknout v tom, jak ses zachovala, Fanny. Třeba mne to mrzí, třeba i překvapuje – ale ani to ne, protože jsi neměla čas se zamilovat – ale myslím, že jsi učinila naprosto správně. O čem tu máme pochybovat? Soudí někdo jinak? V tom případě mu to neslouží ke cti. Nemiluješ ho – nic by tě neomlouvalo, kdyby sis ho vzala.“

Fanny se už dávno necítila tak blažená.

„V tom ti nelze nic vytknout, a kdo by to rád viděl jinak, ten se mýlí. Ale tím to nekončí, Fanny. U Crawforda nejde o povrchní zamilovanost; chce v lásce vytrvat a doufá, že si tě časem nakloní, i když se mu to dosud nepodařilo. Všichni si uvědomujeme, že to chce čas. Ale dopřej mu, Fanny,“ (usmál se na ni mile), „aby nakonec uspěl. Ukázala jsi, že jsi čestná a nezištná, ukaž ještě, že umíš být i vděčná a citlivá, a pak z tebe bude dokonalá žena, pro kterou jsi podle mého dávného mínění přímo zrozená.“

„Ne, nikdy, nikdy, nikdy; u mne nikdy neuspěje.“ Pronesla to tak procítěně, že Edmund užasl, a ona sama hanbou zrudla, když se vzpamatovala a viděla, jak se tváří, a slyšela jeho odpověď: „Nikdy, Fanny? A tvrdíš to tak odhodlaně a rázně! To ani nejsi ty, ta rozumná dívka!“

„Chtěla jsem jen říci,“ spěchala to napravit celá nešťastná, „že si myslím, pokud můžeme o budoucnosti soudit – myslím, že mu nebudu moci lásku oplatit.“

„Nevzdávám se naděje v příznivější osud. Uvědomuji si, víc než si to může uvědomovat Crawford, že muž, který v tobě hodlá vzbudit lásku (a zpraví tě předem o svých úmyslech), stojí před velice náročným a namáhavým úkolem, protože se tomu rázem postaví v jednom šiku všechna tvá dosavadní citová pouta a zvyky; a než si tvé srdce plně podmaní sám, musí ho odpoutat od všech svazků, jimiž je spjato s lidmi i věcmi, jak se za léta tvého dospívání vytvořily a které se při pomyšlení na rozchod ještě utuží. Neblahá nutnost opustit Mansfield tě na čas obrní proti němu. Skoda, že ti musel svěřit, oč usiluje. Škoda že tě nezná tak dobře jako já, Fanny. Spojenými silami bychom tě byli získali. Kdybychom spojili mé teoretické a jeho praktické znalosti, nemohli jsme prohrát. Měl postupovat podle mých rad. Nepřestávám ale doufat, že mu dopřeješ zasloužené odměny, až

se časem potvrdí (jak pevně věřím), že si tě věrnou láskou zaslouží. Nepředpokládám, že by sis nepřála ho milovat – už z vděčnosti to snad vyplývá. Jistě něco takového cítíš sama. Snad tě i mrzí, že je ti citově lhostejný.“

„Když my se povahově tak různíme,“ vyhnula se Fanny přímé odpovědi, „tak naprosto, naprosto se různíme ve všech sklonech a i v počínání, že se mi jeví vyloučené, abychom spolu aspoň trochu spokojeně žili, i kdybych ho dokázala mít ráda. Jsme každý úplně jiný. Nemáme vůbec nic společného. Byli bychom oba nešťastní.“

„Mýlíš se, Fanny. Ty rozdíly nejsou tak nepřekonatelné. Máte dost společného. Máte stejný vkus. Shodnete se v morálním i citovém hodnocení. Máte oba vřelé srdce a vlídnost v povaze, a Fanny, kdo ho onehdy slyšel recitovat Shakespeara a tebe viděl poslouchat, ten neuvěří, že by vám spolu nebylo dobře. Zapomínáš na sebe: máte odlišný temperament, to uznávám. On je živý, ty jsi vážná, ale tím lépe, zažene ti smutky a beznaděj. Ty lehce propadáš beznaději a každá nesnáz se ti jeví hrozivější, než ve skutečnosti je. Jeho optimismus tohle vyváží. On si žádné nesnáze nepřipouští a jeho radost ze života a veselá mysl ti budou stálou oporou. A že se v něčem lišíte, Fanny, to vůbec neznamená, že byste spolu nemohli spokojeně žít – to si nesmíš myslet. Já sám jsem přesvědčen, že je to okolnost spíše příznivá. Pevně věřím, že je lépe, když se dvojice povahově liší –myslím co do temperamentu i vystupování – v tom jak je kdo společenský, řečný nebo zamlklý, vážný či optimistický. Jistá rozdílnost podle mého pevného přesvědčení manželskému štěstí prospívá. Nemám ovšem na mysli extrémní rozdíly, a blízká shoda ve všech těchto bodech by rovněž byla extrémem. Vzájemný protichůdný vliv, mírný a vyvážený, je nejlepší zárukou mravnosti a slušného chování.“

Fanny dobře tušila, kde právě v myšlenkách bloudí. Slečna Crawfordová si ho znovu podmanila. Mluvil o ní radostně od chvíle, kdy se vrátil domů. Už se jí více nebude vyhýbat. Právě včera obědval na faře.

Fanny mu chvíli dopřála, aby se kochal příjemnějšími myšlenkami, ale pak se znovu vrátila k panu Crawfordovi, neboť se cítila oprávněna soustředit na vlastní problémy. „Jeho povaha není

jediný důvod, proč si myslím, že se k sobě nehodíme, ačkoliv i v tom jsou mezi námi rozdíly příliš velké, rozhodně příliš velké – jeho rozjaření na mne těžce doléhá – ale je tu ještě další okolnost, a ta mi vadí nejvíce. Musím se přiznat, bratránku, že mám pochybnosti o jeho charakteru. Nesmýšlím o něm dobře od té divadelní hry. Viděla jsem tenkrát, že se chová – aspoň mně se to ták jevilo – velmi nevhodně a necitelně – mohu o tom mluvit, protože to všechno už pominulo – choval se tak nepatřičně vůči ubohému panu Rushworthovi, nedbal, jestli ho zesměšní nebo raní, a dvořil se sestřence Marii způsobem – zkrátka při tom, co se dělo kolem té hry, jsem si o něm utvořila mínění, jaké sotvakdy překonám.“

„Fanny drahá,“ vpadl jí do řeči Edmund, jako by ji ani nechtěl vyposlechnout do konce, „nesuďme jeden o druhém podle toho, jak jsme si počínali v tom čase bláznovství. Na dobu, kdy jsme nacvičovali divadlo, nerad vzpomínám. Maria pochybila, Crawford pochybil, všichni dohromady jsme pochybili, a já ze všech nejvíc. V porovnání se mnou jsou ostatní bez viny. Já jsem bláznil s očima otevřenýma.“

„Jako nezúčastněný pozorovatel jsem toho možná viděla víc než ty,“ podotkla Fanny, „a já jsem přesvědčena, že pan Rushworth někdy hrozně trpěl žárlivostí.“

„To je možné. A nebylo by divu. Bylo to všechno velmi odsouzeníhodné. Zamrazí mne, kdykoli si vzpomenu, čeho byla Maria schopna, ale jakmile jednou přijala tu roli, nebylo pak už čemu se divit.“

„Před tou hrou, pokud se nemýlím, věřila Julia, že se dvoří jí.“

„Julii? – Zaslechl jsem cosi v tom smyslu, že se zamiloval do Julie, ale sám jsem nikdy nic takového nepostřehl. A ještě něco, Fanny – jak si cením obou sester, tak docela věřím, že zatoužily, aby je Crawford obdivoval – jedna nebo obě dvě – a že tohle přání dávaly najevo otevřeněji, než bylo moudré. Vzpomínám si, že jim zřejmě jeho společnost byla vítaná, a když mu takhle vycházely vstříc, pak muž jako Crawford, temperamentní a snad i trochu lehkomyslný, se chopí příležitosti. Očividně to ale nebylo nic vážného, protože neusiloval – jeho srdce čekalo na tebe. A doznávám, že kvůli jeho vztahu k tobě jsem si ho začal nesmírně vážit. Ctí ho to: je vidět, že

správně oceňuje nezištnou lásku a rodinné štěstí jako vzácný dar. Dokazuje to, že ho strýc nezkazil. Dokazuje to zkrátka, že je takový, za jakého bych ho byl rád považoval, ale měl jsem o tom své pochyby.“

„Jsem přesvědčena, že nesmýšlí patřičně o vážných věcech.“

„Řekni spíš, že o vážných věcech příliš nepřemýšlí, to podle mého odpovídá spíš skutečnosti. Co bys čekala při takové výchově a s takovým rádcem? Vyrůstali oba za tak nepříznivých okolností, že je to zázrak, jací jsou. Crawford nejčastěji činí to, co se mu zlíbí – jsem si toho vědom – ale naštěstí se zamiloval do takového stvoření – do ženy, která má skálopevné zásady a přitom povahu tak mírnou, že se budou nejspíš jevit hodné následování. Měl při volbě životní družky vzácně šťastnou ruku. Budeš s ním mít pěkný život, Fanny, já to vím

– a ty z něho uděláš příkladného muže.“

„Nedokázala bych to,“ zvolala Fanny polekaně, „nemohla bych na sebe vzít tak zodpovědný úkol!“

„Podceňuješ se jako vždy! Představuješ si, že kdeco přesahuje tvé schopnosti! Podívej, nemohu tě přemluvit, abys změnila své city, ale věřím, že se k tomu přemluvit dáš. Přiznám se ti, že mi na tom velice záleží. Mám o Crawfordovu budoucnost mimořádný zájem. Hned po tobě je mému srdci nejbližší. Přece to víš, Fanny, že mi na Crawfordovi velmi záleží.“

Fanny to věděla moc dobře, proto k tomu neřekla ani slova a nějakých padesát yardů kráčeli dál mlčky, každý ponořen do svých myšlenek. Edmund se rozhovořil první:

„Velice mne potěšilo, jak o tom včera mluvila, opravdu jsem se zaradoval, jelikož jsem si nebyl jist, že to přijme s takovým pochopením. Vím, že si tě velmi oblíbila, ale přesto jsem se obával, že tě ve vztahu k bratrovi nedocení, jak by se patřilo, anebo bude litovat, že si nevyvolil nějakou význačnější, bohatší nevěstu. Obával jsem se, zdali ji nezaslepí ty velkopanské floskule, které tak často slýchala. Ale všechno probíhalo docela jinak. Mluvila o tobě, Fanny, velmi patřičně.

Přeje tomu svazku stejně vřele jako tvůj strýc nebo já. Dlouze jsme o tom hovořili. Byl bych o tom sám nezačal, ačkoli jsem si velmi přál znát její názor, ale nebyl jsem u nich ani pět minut, už na

to zavedla řeč, a mluvila o tom s tou bezelstnou otevřeností a osobitou roztomilostí, bystře a temperamentně, jak to jen ona umí. Paní Grantová se jí smála, že s tím tak pospíchá.“

„Paní Grantová tedy byla u toho?“

„Ano, když jsem přišel na faru, zastal jsem tam pouze obě sestry, a jakmile jsme o tobě jednou začali, už jsme nepřestali, dokud se neobjevil Crawford s doktorem Grantem.“

„Neviděla jsem slečnu Crawfordovou už přes týden.“

„Já vím, a ji to moc mrzí, ale doznává, že to asi bylo nejmoudřejší. Přijde se ještě rozloučit. Moc se na tebe zlobí, Fanny, na to se připrav. Tvrdí, že se na tebe moc hněvá, ale to víš, co ten její hněv obnáší. Je v tom lítost a zklamání milující sestry, která si myslí, že bratr má okamžitě právo na všechno, co si zamane. Cítí se dotčena, jako by ses ty cítila dotčena kvůli Williamovi, ale má tě ráda a upřímně si tě váží.“

„Věděla jsem, že se na mne bude moc hněvat.“

„Fanny má nejdražší, netrap se kvůli tomu,“ naléhal Edmund a přitiskl si její paži k sobě. „Spíš o tom mluví, než aby hněv prožívala. Má srdce stvořené k lásce a dobrotě, ne k nevraživosti. Škoda že jsi neslyšela, jak tě velebí, škoda žes jí neviděla do tváře, když tvrdila, že by sis měla vzít Henryho za muže. A také jsem si všiml, že o tobě pořád říká ‚Fanny‘, což dříve nedělala – znělo to tak sestersky a srdečně!“

„A co paní Grantová – také něco říkala – byla s vámi celou tu dobu?“

„Ano, a souhlasila ve všem se sestrou. Připravila jsi jim svým zamítnutím takové překvapení, že se to ani vypovědět nedá. Nešlo jim vůbec do hlavy, jak jsi mohla nevyslyšet takového muže jako Henry Crawford. Uvedl jsem na tvou obranu, co se dalo, ale po pravdě řečeno, jak to vidí ty dvě – musíš jim co nejdřív dokázat, že máš zdravý rozum, změněným rozhodnutím – nic jiného je nepřesvědčí. Ale nechci tě škádlit. Už mlčím. Neodvracej se ode mne.“

„Žila jsem v domnění,“ vzchopila se Fanny po chvíli s vynaložením úsilí, „že žádný muž, ani ten nejsympatičtější, neuchvátí každou ženu natolik, aby se do něho zamilovala, a že

příslušnicím slabšího pohlaví je to obecně známo. I kdyby měl všechny přednosti světa, přece ho nevyslyší každá, která se mu náhodou zalíbí. Ale i kdyby pan Crawford byl tak vynikající muž, jak si O něm myslí jeho sestry, cožpak jsem něco tušila, abych byla hotova vyjít mu vstříc, jak by si byl přál? Bylo to jako blesk z čistého nebe. Vůbec by mne bylo nenapadlo, že by se za tím něco skrývalo, jak se předtím ke mně choval, a rozhodně jsem se nechtěla učit mít ho ráda jen proto, že si mne pro ukrácení dlouhé chvíle všímá, jak jsem předpokládala. V mém postavení by to býval skutečně vrchol domýšlivosti, kdybych byla od pana Crawforda něco očekávala. Jsem přesvědčena, že i jeho sestry, když si ho tak cení, to takhle posuzovaly a nepřikládaly tomu pražádný význam. Jak jsem tedy mohla – jak jsem se tedy do něho mohla rázem zamilovat, když mi vyznal lásku? Jeho sestry by se měly vcítit

1 do mého postavení. Čím je on obdivuhodnější, tím spíš se pro mne nepatřilo, abych si na něho myslela. A – a – máme patrně na ženskou povahu velmi odlišné názory, když si představují, že každá dokáže tak brzy. zaplanout, jak z toho zřejmě vyplývá.“

„Fanny, holčičko moje drahá, teď jsem se dobral pravdy. Vím, že takhle to je, a nesmírně si tě proto vážím. Tušil jsem, jak se k tomu stavíš. Věřil jsem, že ti rozumím. Podala jsi mi nyní přesně to vysvětlení, které jsem si troufal za tebe předložit tvé přítelkyni a paní Grantové, a obě se s tím spokojily, ačkoli tvoje láskyplná přítelkyně se stále ještě trochu nechá unášet svým vřelým vztahem k Henrymu. Řekl jsem jim, že není na světě druhá dívka, která by tak lpěla na zavedených zvyklostech a tak málo si cenila novot, a že právě ta nečekanost zájmu z Crawfordovy strany je zde na překážku. Ze je to pro tebe něco tak netušeného a krátce trvajícího, a to mluví proti němu, že špatně snášíš všechno, čemu jsi nepřivykla, a uváděl jsem toho ještě víc, abych jim objasnil tvou povahu. Slečna Crawfordová nás rozesmála, když začala rozvíjet plány, jak bratra podpoří. Hodlá ho nabádat, aby vytrval v naději, že ho časem vyslyšíš, a po desetiletém šťastném manželství vlídně přijmeš jeho

nadbíhání.“

Fanny se musila nutit do úsměvu, na který zřejmě čekal. Všechno se v ní bouřilo. Vyčítala si, že neudělala dobře, když se rozpovídala,

že z přehnané opatrnosti, aby se uchránila jednoho zla, se vydala napospas jinému, a že jí opakuje vtipkování slečny Crawfordové v takové chvíli a v takové věci, to ji krutě zabolelo.

Edmund na ní viděl, že je unavená a smutná, a hned si umínil, že se zdrží dalšího hovoru, že se o Crawfordovi už ani nezmíní, leda v té souvislosti, která jí bude vítaná. Za tím účelem podotkl krátce nato: „Odjíždějí v pondělí. Setkáš se tedy s přítelkyní zítra nebo v neděli. V pondělí skutečně odjedou! Když si pomyslím, že jsem se málem zdržel v Lessingby právě až do toho dne! Hnedle bych to byl slíbil. Považ ty důsledky! Těch pět šest dní v Lessingby by bylo možná poznamenalo celý můj život.“

„Rozhodoval ses, že se tam zdržíš?“

„Ano. Zvali mne vřele, a já jim to už skoro slíbil. Kdybych byl měl nějakou zprávu z Mansfieldu, abych věděl, jak se vám všem daří, byl bych tam určitě ještě zůstal; ale nevěděl jsem, co se tu po čtrnáct dní děje, a měl jsem pocit, že už jsem z domova příliš dlouho.“

„Zřejmě ti tam čas ubíhal příjemně.“

„Ano, totiž mohl jsem si za to jen sám, jestli tomu tak nebylo. Byli ke mně všichni velmi milí. Pochybuji, že si o mně utvořili stejný dojem. Pronásledoval mne tam duševní nepokoj a nemohl jsem se ho zprostit, dokud jsem se nevrátil do Mansfieldu.“

„A co slečny Owenovy – jsou asi sympatické, že?“

„Ano, velice. Jsou to příjemná, dobrosrdečná, upřímná děvčata. Ale já jsem zhýčkaný, co se dívčí společnosti týká. Dobrosrdečná, upřímná děvčata nestačí muži, který si zvykl na inteligentní ženy. To jsou dvě docela odlišné kategorie. Ty a slečna Crawfordová jste mne rozmazlily.“

Fanny bylo ale přesto těžko u srdce a únava na ni doléhala; viděl to na ní, vymluvit jí to nemohl, a tak zanechal dalšího úsilí a s vlídnou rozhodností uznávaného ochránce ji odvedl zpátky domů.

36. KAPITOLA

Edmund se domníval, že teď už ví všechno, co mu Fanny mohla svěřit nebo napovědět o svém duševním stavu, a byl spokojen. Vždyť to věděl: Crawford postupoval příliš ukvapeně, a Fanny je třeba poskytnout čas, aby nejdřív té představě přivykla a potom se jí začala jevit v lákavém světle. Musí se sžít s vědomím, že ji miluje, a pak to možná ani nebude tak dlouho trvat, než ho sama začne mít ráda.

Pověděl otci, k jakému závěru po rozhovoru s Fanny dospěl, a doporučil, aby se s ní o tom už nemluvilo, aby upustili od dalšího domlouvání a spoléhali pouze na Crawfordovo úsilí, které přirozeně nezůstane v dívčině duši bez odezvy.

Sir Thomas slíbil, že se podle toho zařídí. Věřil, že Edmund Fanny a její povahu vystihl, zřejmě to tak neteř cítí, ale je velká škoda, že to tak cítí; nehleděl totiž s tak pevnou vírou do budoucnosti jako syn a dost se obával, že pokud je nutné poskytnout jí tolik času, aby si zvykla, neodhodlá se třeba přijmout námluvy toho mladíka, dřív než jeho přejde chuť a zájem. Nezbývalo však nic než se tiše podrobit a neztrácet naději.

Slíbená návštěva její „přítelkyně“, jak Edmund říkal slečně Crawfordové, se Fanny jevila jako děsivá hrozba a hleděla jí vstříc s bolestným rozrušením. Bála se jí jako milující a rozhněvané sestry, která příliš nezvažuje, co řekne, a je navíc tak vítězná a neporazitelná! Chvěla se, že bude muset čelit jak její nelibosti a pronikavému pohledu, tak jejímu štěstí, a jedinou oporu nacházela v naději, že při jejich setkání budou i ostatní. Držela se proto pokud

možno stále po boku lady Bertramové, vyhýbala se Východnímu pokoji, nezašla na procházku do parku, jen aby se uchránila nenadálého útoku.

To se jí také podařilo. Byla pod tetinčinou ochranou v ranním pokoji, když slečna Crawfordová přišla na návštěvu, jakmile však překonala první trýznivé okamžiky a slečna Crawfordová proti všemu očekávání hovořila a tvářila se dosti obvykle, začala Fanny doufat, že ji nečeká nic horšího než půlhodinka mírného rozrušení. To však odhadla příliš optimisticky, protože slečna Crawfordová uměla popadnout příležitost za pačesy. Zamýšlela promluvit si s Fanny mezi čtyřma očima, a proto ji po chvíli tlumeným hlasem vyzvala: „Musím s vámi na pár minut promluvit někde jinde,“ a ta slova cítila Fanny po celém těle, pulzovala jí v krvi, vnikala do nervů. Odmítnout nemohla. Naopak, jak byla zvyklá každému vyhovět, hned vyskočila a odváděla návštěvu pryč. Bylo jí přitom hrozně, ale nedalo se nic dělat.

Jen vyšly do haly, slečnu Crawfordovou hned přešla mírnost. Zahrozila Fanny s vyčítavým, ale přátelským úsměvem, vzala ji za ruku, jako by to nemohla už ani minutu vydržet. Neřekla jí ale nic než: „I vy jedna! Kdypak já vás přestanu hubovat!“ a projevila pak dost taktu, aby si to ostatní nechala pro sebe, dokud se neocitnou o samotě. Fanny přirozeně zamířila ke schodišti a vedla návštěvu do pokoje, který teď vždy nabízel příjemné posezení: otevírala ale dveře s těžkým srdcem, přesvědčena, že má před sebou trýznivější výstup*než jaký se kdy v těchto místech odehrál. Všechno zlé, co ji čekalo, bylo ale přinejmenším odsunuto, neboť slečně Crawfordové se vynořily docela jiné myšlenky: tak silně na ni zapůsobilo, že znovu stanula ve Východním pokoji.

„Och,“ zvolala vzrušeně, „tady jsem přece už byla! Východní pokoj! Byla jsem tu už jednou předtím!“ Zůstala stát a rozhlížela se kolem sebe, jako by si připomínala, co se tu stalo. „Jen jedinkrát jsem tu byla,“ dodala. „Vzpomínáte si? Přišla jsem zkoušet roli. Váš bratranec sem rovněž přišel a zkoušeli jsme tu spolu. Vy jste byla naše obecenstvo i nápověda. Úchvatná zkouška! Nikdy na ni nezapomenu. Stáli jsme zde, přesně v těchto místech: tady byl váš

bratranec, tady já, tady jsme měli židle. Ach, proč takové chvíle pomíjejí!“

Naštěstí pro hostitelku nečekala na odpověď. Byla plně zaujata sama sebou. Zasnila se, zcela v područí sladkého vzpomínání.

„A jak pozoruhodnou scénu jsme tenkrát nacvičovali! Všechno se točilo kolem tak nesmírně – nesmírně – jak to vyjádřit? Popisoval mi stav manželský a chválil ho. Mám ho v duchu před očima: snaží se být střízlivý a rozvážný, jak se na Anhalta sluší, zatímco odříkával ty dva dlouhé monology: ‚Když se dvě cituplná srdce před oltářem spojí, prožijí manželství jako stav blaženství.‘ Čas mi nikdy nevymaže z paměti jeho tvář ani hlas, když pronášel tahle slova. Zvláštní, velmi zvláštní, že jsme měli spolu sehrát takový výstup! Kdybych mohla znovu prožít některý týden svého života, přála bych si, aby to byl tento týden, ten divadelní týden. Říkejte si co chcete, Fanny, ale zvolila bych ten a žádný jiný – tenkrát jsem byla nejšťastnější. Pokořit jeho nezávislého ducha! Ach! Byla to opojná rozkoš! Jenže běda! Ten večer všechno zhatil. Právě ten večer se naneštěstí vrátil váš pan strýček. Ubohý sir Thomas, kdo ho rád vítal? Nemyslete si ale, Fanny, že bych si dovolila hovořit teď o siru Thomasovi neuctivě, ačkoli jsem na něho hezkých pár týdnů nevrazila. Ne, spravedlivě teď uznávám, že je přesně takový, jak se na hlavu.význačné rodiny patří. Ne, ze smutku jsem vystřízlivěla a teď vás myslím miluju všechny.“

Rozcitlivělá a v rozpacích, jak ji Fanny ještě neviděla –a musela uznat, že jí to moc sluší – se po těch slovech odvrátila, aby se ovládla. „Podlehla jsem rozrušení, když jsem vešla do tohoto pokoje, jak jste si jistě všimla,“ prohodila pak s hravým úsměvem, „ale už je to pryč, tak se posaďme a udělejme si pohodlí; abych vám vyhubovala, Fanny, jak jsem měla pevně v úmyslu, to po mně nechtějte, vidím, že bych to nepřenesla přes srdce.“ A láskyplně ji objala. „Holčičko má dobrá a laskavá! Když pomyslím, že se loučíme na bůhvíjak dlouho – musím vás milovat a nic jiného.“

Fanny to dojalo. Nic takového nečekala, a její dušička zřídkakdy nepodlehla smutku při slově „loučení“. Rozeštkala se, jako by milovala slečnu Crawfordovou vřeleji, než bylo možné, a slečna Crawfordová, ještě víc obměkčená při pohledu na takové pohnutí, se

k ní něžně tiskla a říkala jí přitom: „Moc nerada vás opouštím. Tam, kam jedu, nebude nikdo ani zpola tak milý jako vy. Kdo tvrdí, že nebudeme spřízněny? Věřím, že k tomu dojde. Cítím, že je nám to souzeno, a vaše slzy mne přesvědčují, že to cítíte i vy, drahá Fanny.“

Fanny se vzchopila a odpověděla slečně jen zčásti: „Ale vždyť odjíždíte jen od jedněch přátel k druhým. Jedete přece na návštěvu k velmi blízké přítelkyni.“

„Ano, to je pravda. Jsme s paní Fraserovou dlouhá léta důvěrné přítelkyně. Ale teď se mi k ní vůbec nechce. Myslím stále jen na ty, které opouštím – na«svou předobrou sestru, na vás a na celou rodinu Bertramových. Jste všichni o tolik srdečnější, než se s tím člověk běžně setkává. Vzbuzujete ve mně všichni pocit, že se na vás mohu spolehnout a se vším se vám svěřit, což v běžném společenském styku nikoho ani nenapadne. Teď lituji, že jsem si s paní Fraserovou nedomluvila tu návštěvu až po Velikonocích, bylo by to mnohem příhodnější – ale už jí nemohu odříci. A až pobudu u ní, musím ještě navštívit její sestru lady Stornawayovou, protože s tou jsem bývala zvlášť zadobře, ale v posledních třech letech jsme se navzájem trochu odcizily.“

Po tomto proslovu seděly obě dívky hezkou chvíli mlčky: Fanny dumala, jak různá mohou být přátelství, Mary pak o něčem méně filozoficky zaměřeném. Ta se také znovu ujala slova jako první.

„Vzpomínám si tak jasně, jak jsem se rozhodla vyhledat vás nahoře a vydala se pátrat po Východním pokoji, ačkoli jsem neměla potuchy, kde leží! Živě se mi vybavuje, nač jsem cestou myslela, a když jsem otevřela dveře a nakoukla dovnitř, spatřila jsem vás sedět u stolu s ruční prací. A jak potom váš bratránek užasl, když otevřel dveře a spatřil zde mne! Ano, a váš pan strýček se právě ten večer vrátil domů! Na takové události se nezapomíná!“

Následovalo další krátké zasnění, a když se z něho probrala, takto zaútočila na svou družku:

„Ale, Fanny, vy jste se dočista zasnila! Doufám, že myslíte na toho, který dnem i nocí myslí na vás! Ach, kdybych vás tak mohla nakrátko přenést do naší společnosti v Londýně, abyste viděla, jaký ohlas to bude mít, že jste si Henryho podmanila! Ach, té závisti a žalu u veletuctů slečen! Jak užasnou a nebudou tomu chtít věřit/až

uslyší, co jste dokázala! Víte, co se tajemství týká, Henry je jako hrdinové z dávných romancí a opěvuje své okovy. Měla byste přijet do Londýna, abyste uměla docenit své vítězství. Kdybyste jen viděla, jak si ho předcházejí a jak si mne předcházejí kvůli němu! Jsem si už předem dobře vědoma, že u paní Fraserové nebudu zdaleka tak vítanou návštěvou jako jindy kvůli Henrymu a vám. Až se dozví co a jak, pravděpodobně by mne nejradši poslala supem zpátky do Northamptonshiru, protože pan Fraser má dceru z prvního manželství, kterou ona by ráda vdala, a chtěla ji vnutit Henrymu. Ach, ta nešetřila úsilím! Vy si tu sedíte, nevinná a tichá, a vůbec netušíte, jakou senzaci vyvoláte, jak na vás budou všechny zvědavé, a těch nekonečných otázek, které budu muset zodpovídat! Nebohá Margaret Fraserová nedá pokoj, dokud jí nepopíšu, jaké máte oči a zuby, jak se češete a u koho si dáváte dělat střevíčky. Upřímně bych Margaret přála, aby se co nejdřív vdala, už kvůli mé nebohé přítelkyni, protože Fraserovi jsou podle mého spolu tak nešťastni jako většina ostatních manželských dvojic. A přitom to byla pro Janet tenkrát tak výhodná partie! Všichni jsme z toho měli radost. Nezbývalo jí, než se mu zaslíbit, protože byl bohatý a ona neměla nic, ale ukázalo se, že je to mrzout a má neslýchané nároky, a navíc ještě čeká, že mladá žena, krásná pětadvacetiletá mladá žena, bude stejně usedlá jako on sám. A přítelkyně to s ním neumí – zřejmě si neví rady, co na něho nejspíš platí. Stále je ve vzduchu takové napětí, a to svědčí přinejmenším o neuhlazenosti. U nich budu s obdivem vzpomínat na manželské vztahy na mansfieldské faře. I doktor Grant se na sestru obrací s naprostou důvěrou, bere do jisté míry v úvahu její názory, a z toho člověk vycítí, že ji má přece jen rád; ale s ničím takovým se u Fraserových nesetkám. Budu v Mansfieldu navěky, Fanny. Moje sestra jako manželka a sir Thomas jako manžel, to jsou pro mne vzory dokonalosti. Nebohá Janet se hrozně zklamala a přitom se nezachovala nijak nepatřičně, nevrhla se do toho manželství střemhlav, myslela přitom na budoucnost. Vymínila si tři dny na rozmyšlenou, k*dyž ji požádal o ruku, a během těch tří dnů se ptala na radu všech známých, jichž si vážila, a nejvíc se spoléhala na nebožku mou tetičku drahou, jelikož to byla dáma tak zkušená, že jejího názoru si zaslouženě vážili všichni mladí lidé z okruhu jejích

známých, a ta se také vyslovila pro pana Frasera. Podle toho se pomalu dá soudit, že spokojené manželství nic předem nezaručí! O přítel

kyni Floře raději nemluvím, protože ta dala košem jednomu moc milému mladému námořnímu důstojníkovi kvůli tomu odpornému lordu Stornawayovi, který má asi tolik rozumu jako pan Rushworth, ale zdaleka tak dobře nevypadá, a navíc je to darebák. Já sama jsem už tehdy pochybovala, jestli dělá dobře, protože on se ani neumí chovat, a teď to vím jistě, že pochybila. Mimochodem Flora Rossová také umírala láskou k Henrymu tu první sezonu, kdy byla uvedena do společnosti. Ale kdybych vám tu začala vypočítávat všechny slečny, o kterých vím, že se do něho zamilovaly, tak bychom tu seděly do rána. To jen vy, Fanny, vy jediná jste tak nevnímavá, že je vám lhostejný. Ale jste opravdu tak nevnímavá, jak o sobě tvrdíte? Ne, ne, vidím, že nejste.“

Fanny se skutečně v té chvíli dokrvava zapýřila, a proto se nelze divit podezření té, která se podezíravosti nebránila.

„Holčičko má zlatá! Nebudu vás škádlit. Všechno půjde svou cestou. Ale přiznejte, drahá Fanny, že jste na tu otázku přece jen nebyla tak docela nepřipravená, jak si váš bratránek představuje. Není přece možné, abyste na to byla vůbec nepomyslela, abyste trochu nevytušila, k čemu dojde. Přece jste zpozorovala, že se vám snaží ze všech sil zalíbit! Cožpak se kolem vás dost netočil na tom plese? A před plesem, co ten náhrdelník? Přijala jste ho přesně tak, jak to bylo myšleno. Upadla jste do úchvatných rozpaků. Živě si na to vzpomínám.“

„Chcete tím říci, že pan bratr o tom náhrdelníku předem věděl?

Ach, slečno Crawfordová, to nebyla poctivá hra!“

„Ptáte se, jestli o tom věděl? To bylo jeho dílo, on sám si to vymyslel. Zahanbeně doznávám, že mne nic takového nenapadlo, ale s radostí jsem se ujala zprostředkování kvůli vám oběma.“

„Nebudu tvrdit,“ odvětila Fanny, „že jsem se něčeho podobného trochu neobávala, protože jste po mně tak koukala, až jsem se lekla – ale ze začátku ne –ze začátku jsem vůbec nic netušila – namouduši, to je svatá pravda. A kdyby mne to bylo napadlo, za žádných okolností bych si byla ten náhrdelník nevzala. A co se počínání

vašeho pana bratra týká, jistě, uvědomovala jsem si, že mne vyznamenává svou pozorností, pozorovala jsem to už jistou dobu, snad dvě tři neděle, ale nepřikládala jsem tomu žádný význam, říkala jsem si, že to už je jeho způsob, ani jsem o tom neuvažovala, ani jsem si to nepřála, aby si na mne vážně myslel. Nemohla jsem si nepovšimnout, slečno Crawfordová, co se odehrávalo mezi ním a některými členy naší rodiny v létě a na podzim. Pomlčela jsem o tom, ale nejsem slepá. Přesvědčila jsem se, že si pan Crawford dovolí dvornosti, jimž nepřikládá význam.“

„Ano, nemohu to popřít. Občas si neuváženě zaflirtuje a nedbá, nakolik tím pošramotí srdéčka mladých dam. Často jsem mu to už vytýkala, ale je to jeho jediná chyba, a je třeba k tomu dodat tohle: málokterá slečna má srdéčko, které stojí za politování. Ale představte si, Fanny, jaká je to sláva, zotročit si toho, jehož tolik jiných bralo ztečí, a splatit mu to za celé ženské plémě! Jsem přesvědčena, že by se žádná žena nedokázala vzdát takového triumfu.“

Fanny zavrtěla hlavou. „Nemohu dobře smýšlet o muži, který si lehkovážně pohrává s ženskými city, a dost možná zavinil větší trápení, než nezúčastněný pozorovatel tuší.“

„Nehájím ho. Vydávám ho na milost a nemilost, a až vás bude mít v Everinghamu, mluvte si mu do duše, až se budou hory zelenat, mně to bude jedno. Ale tolik chci ještě říci, že jeho povahová chyba, totiž že rád děvčata trošku poblázní, není manželskému štěstí ani zdaleka tak nebezpečná, jako kdyby měl sklon sám se zamilovávat, což se Henrymu nestává. Upřímně a se vší vážností tvrdím, že vás miluje tak, jak ještě nikdy žádnou nemiloval, že vás miluje z celého srdce a bude vás milovat navěky, pokud je něco takového možné. Jestli kdy nějaký muž miloval ženu navěky, pak myslím, že by to dokázal Henry kvůli vám.“

Fanny se neubránila pousmání, ale nic na to neřekla.

„Neviděla jsem Henryho ještě nikdy tak blaženého, jako když se mu podařilo obstarat vašemu bratrovi to povýšení,“ navázala Mary po chvíli.

Tím zasáhla Fanny spolehlivě přímo do srdce.

„Ach ano, to od něho bylo velmi milé!“

„Umím si představit, co úsilí ho to stálo, protože znám dotyčné pány, které musel pohnout. Admirál si nerad pálí prsty a odmítá žadonit o přátelské služby, uchází se o to stejným způsobem tolik mladých mužů, a proto ten, kdo neprosazuje svého oblíbence opravdu energicky, zpravidla ostrouhá kolečka. Jakou měl asi William radost! Skoda že s ním nemůžeme mluvit!“

Nebohá Fanny byla teď v duchu zmítána nejtíživějšími ze všech svých rozporů. Kdykoli si připomněla, co pan Crawford udělal pro Williama, vždycky jí přišlo nejvíc zatěžko rázně ho zavrhnout, a tak tu seděla v hlubokém zamyšlení, až ji Mary, která ji zprvu klidně pozorovala a pak se v duchu soustředila na něco jiného, vyburcovala slovy: „Nejradši bych si tu s vámi takhle povídala celý den, ale nesmíme zapomínat na dámy dole v saloně, a tak žijte blaze, má drahá, něžná, vzácná Fanny, rozžehnáme se sice formálně dole, ale já se musím s vámi rozloučit tady. A loučím se s vámi s přáním, abychom se znovu šťastně shledaly, a věřím, že k tomu dojde za okolností, kdy si budeme moci navzájem otevřít srdce dokořán bez vší zdrženlivosti.“

Velmi vřelé objetí a jisté rozrušení provázela tato slova.

„S vaším bratrancem se zanedlouho uvidím v Londýně, říká aspoň, že tam v dohledné době přijede, a sir

Thomas patrně také někdy na jaře, a s vaším starším bratrancem, s Rushworthovými a Julií se jistě často sejdeme, se všemi, jen s vámi ne. Chtěla bych vás požádat o dvojí přátelskou službu, Fanny: předně abyste si se mnou psala. Musíte mi psát. A za druhé, abyste často navštěvovala paní Grantovou a vynahradila jí mou nepřítomnost.“

Tu první přátelskou službu by si Fanny byla dost ráda ušetřila, ale nemohla odmítnout psát, ba souhlasila dokonce ochotněji, než rozumem uznávala za nutné. Neuměla čelit projevům tak vřelé náklonnosti. Měla povahu zvlášť citlivou na vlídné zacházení, protože se jí ho příliš často nedostávalo, a slečna Crawfordová si ji tím podmanila. Krom toho jí byla vděčná, že ten rozhovor mezi čtyřma očima její zásluhou neproběhl ani zdaleka tak trýznivě, jak se předem obávala.

Přečkala to, unikla výtkám i odhalení. Své tajemství si uchránila, a dokud se jí tohle podaří, byla ochotna čelit snad všemu na světě.

Večer se odbývalo ještě jedno loučení. Dostavil se Henry Crawford a chvíli s nimi poseděl, a protože byla vlivem předchozích událostí náchylná k rozechvění, obměkčila se v srdci na chvíli i vůči němu – protože to očividně hluboce prožíval. – Nebyl to ani on, sotva ústa otevřel. Loučení na něho zřejmě doléhalo a Fanny ho bylo líto, i když doufala, že ho už nespatří, dokud nebude manželem některé jiné.

Když se rozcházeli, vzal ji za ruku, to si nedal odepřít; nic přitom však neřekl, aspoň nic, co by byla slyšela, a když odešel z domu, docela ji těšilo, že se rozloučili jako přátelé.

Na druhý den ráno Crawfordovi odjeli.

37. KAPITOLA

Pan Crawford byl pryč, a sir Thomas se hned začal starat, aby byl postrádán, jelikož choval pevnou naději, že neteři nyní budou chybět jeho dvornosti, které se jí předtím jevily – nebo si to aspoň namlouvala – tak nepříjemné. Poznala, jaké to je, být středem lichotivé pozornosti; až o ni přijde, až znovu klesne do bezvýznamnosti, snad se v ní probudí zdravá lítost. Pod dojmem této víry ji pozoroval – ale příznivým výsledkem si stále nebyl jist. Žádné změny v jejím duševním rozpoložení nezaznamenal. Byla vždycky tak tichá, nenápadně se držela v pozadí, že se v jejích citech prostě nevyznal. Nerozuměl jí, věděl, že jí nerozumí, a proto se obrátil na Edmunda, aby mu pověděl, zdali u ní současná situace vyvolává nějakou odezvu, jestli je veselejší nebo smutnější než předtím.

Edmund také žádné příznaky stesku nepozoroval a byl toho názoru, že otec ani rozumně nemůže za tři čtyři dny něco takového očekávat.

Zato Edmunda velmi udivovalo, že patrně příliš nepostrádá Crawfordovu sestru, svou přítelkyni a družku, která pro ni tolik znamenala. Žasl, že se o ní Fanny skoro nezmíní a že sama nevyjadřuje politování nad jejich rozloučením.

Želbohu! právě ta sestra, ta přítelkyně a družka nahlodávala zhoubně Fanny duševní klid. Kdyby se jen byla mohla spolehnout, že Maryin budoucí osud bude tak nesouviset s Mansfieldem, jak se o to hodlala postarat u jejího bratra, kdyby byla mohla doufat, že se sem

nevrátí tak dlouho, jak to předpokládala u něho, hned by jí bývalo lehčeji u srdce, ale podle toho, co viděla a co se jí vybavovalo ve vzpomínkách, se musela přiklánět k domněnce, že slečna Crawfordová má teď nadějnější vyhlídky na sňatek s Edmundem než kdy předtím. Jeho náklonnost vzrůstala, její nerozhodnost ustupovala. Všechny výhrady z jeho strany i varovný hlas svědomí jako by zčistajasna zmizely, nikdo nevěděl jak; její pochyby a váhání živené ctižádostí také přestaly platit a rovněž bez hmatatelného důvodu. Mohla to přičíst jen vlivu mocné náklonnosti: jeho oprávněné a její falešné výhrady ustoupily lásce, a v té lásce se sejdou. Chystal se odjet do Londýna, jen co vyřídí nějaké záležitosti týkající se Thornton Lacey –snad do čtrnácti dnů – stále mluvil o svém odjezdu, rád o něm mluvil – a jakmile se s ní sejde, Fanny o ostatním nepochybovala. Určitě ji požádá o ruku a ona ho určitě vyslyší; myslela na to celá nešťastná, přesvědčena, že to musí špatně dopadnout – i když to posuzuje nezaujatě – aspoň si o sobě myslela, že to umí docela nezaujatě posoudit.

Slečna Crawfordová i při jejich posledním rozhovoru navzdory nespornému rozcitlivění a osobní vlídnosti zůstávala stále slečnou Crawfordovou, s názory neblaze ovlivněnými a scestnými, což si sama vůbec neuvědomuje: tápe v temnotách, jako by pevně a jistě kráčela na slunci. Možná že Edmunda miluje, ale ničím jiným si ho nezaslouží. Fanny byla přesvědčena, že jinak nemají vůbec nic společného, a starší vědmy jí snad prominou, když se jí možnost, že by se slečfia Crawfordová v budoucnu změnila k svému prospěchu, jevila mizivá a když dospěla k názoru, že Edmund v tomto čase lásky moc málo napravil její způsob uvažování a ovlivnil její názory, a proto jí jeho vzácný charakter bude sotva co platný i za léta manželství.

Zkušenější by se možná za daných okolností u mladé dvojice nevzdávali tak lehce naděje a nestranní by byli slečně Crawfordové snad neupřeli, že má povahově přece jen něco společného s ostatními ženami, které obvykle přejímají názory muže, jehož milují a ctí. Fanny však na to hleděla jinak, protrpěla si kvůli tomu své, a proto jí každá zmínka o slečně Crawfordové drásala srdce.

Sir Thomas zatím dál v sobě živil vlastní naděje a oddával se vlastnímu pozorování, stále přesvědčen na základě znalosti lidské povahy, že neteř bude těžce prožívat ústup ze slávy, a až začne postrádat nápadníkovo dvoření, zatouží, aby se k ní vrátil; a brzy poté si zdůvodnil skutečnost, že se u ní žádné takové symptomy ještě dost přesvědčivě neprojevují, vyhlídkou na dalšího hosta, jehož příjezd se mu jevil jako dostatečný důvod, že nepropadla smutku, na nějž číhal. William dostal desetidenní dovolenou, mohl ji věnovat příbuzným v Northamptonshiru, a tak se chystal před nimi objevit jako nejšťastnější ze všech poručíků, jelikož nejčerstvější, aby se s nimi podělil o své blaženství a popsal jim svou uniformu.

Přijel, a byl by se jim přeochotně předvedl v uniformě, kdyby kruté nařízení nestanovilo, že ji smí nosit výhradně při výkonu služby. Uniforma tedy zůstala v Portsmouthu a Edmund si pomyslel, že než Fanny bude dána možnost ji spatřit, vyprchá z ní i z jejího nositele všechno opojné kouzlo. Stane se z ní hromosvod nelibosti, protože něco tak neslušivého a bezcenného jako uniforma poručíka, který byl povýšen do této hodnosti před rokem nebo dvěma a vidí, že z ostatních jsou dříve než z něho kapitáni, se hned tak nenajde. Tak uvažoval Edmund, dokud se mu otec nesvěřil s jistým plánem, jenž by Fanny skýtal šanci spatřit 2. poručíka na parolodi Jeho Veličenstva Drozd ve vší slávě a nádheře.

Podle tohoto plánu měla Fanny doprovodit bratra zpátky do Portsmouthu a strávit nějaký čásek s vlastní rodinou. Sira Thomase napadlo, když se opět jednou oddával svým důstojným úvahám, že by to bylo správné a prospěšné opatření, ale než o tom napevno rozhodl, poradil se ještě se synem. Edmund to všestranně zvážil a viděl to v příznivém světle. Taková návštěva je sama o sobě chvályhodná, lepší čas by pro ni zvolit nemohli a Fanny to jistě s radostí uvítá. To siru Thomasovi stačilo k rozhodnutí a rázným

„budiž tedy“ celou záležitost uzavřel. Učinil tak s jistým sebeuspokojením, protože si od toho sliboval další dobrodiní, s nímž se synovi ani nesvěřil: posílal ji z domu totiž nikoli proto, že se slušelo, aby rodiče také někdy navštívila, a už vůbec ne proto, aby neteři udělal radost. Rozhodně si přál, aby odjela dobrovolně, ale stejně tak si přál, aby se jí domov pořádně znechutil, než návštěvu

ukončí, a když si bude muset nakrátko odepřít příjemné a vznešené prostředí mansfieldského zámku, snad se jme uvažovat trochu střízlivěji a bude pak spravedlivěji hodnotit cenu stejně vznešeného trvalého domova, který se jí nabízí.

Viděl to jako léčebnou kúru neteřina rozumu, jenž se mu v současné podobě jevil jako chorý. Žila osm devět let uprostřed bohatství a hojnosti, a tím pozbyla schopnost porovnávat a soudit. Otcovský dům ji s největší pravděpodobností naučí cenit si dobrodiní slušných příjmů a sir Thomas pevně věřil, že díky jeho experimentu bude Fanny moudřejší i šťastnější.

Kdyby Fanny byla měla sklon upadat do vytržení, jistě by se nyní byl dostavil jeho zvlášť mocný záchvat, když slyšela, jak jí pan strýček nabízí, aby navštívila rodiče, bratry a sestry, od nichž byla téměř půl života odtržena, aby se na pár měsíců navrátila do míst, kde strávila první dětská léta, aby cestovala pod Williamovou ochranou a v jeho společnosti, a navíc tak získala jistotu, že si Williama užije až do poslední chvíle, než vypluje. Kdyby bývala zvyklá jásat nadšením, byla by zajásala v té chvíli, protože měla skutečně velkou radost, ale její blaženost byla z rodu tichých, hlubokých, ze srdce překypujících blažeností, a jak nikdy nebyla upovídaná, ve chvílích citového pohnutí zvlášť tíhla k mlčenlivosti. Teď dokázala jen poděkovat a nabídku přijmout. Později, když uvykla radostným představám, rozpovídala se trochu s Williamem a Edmundem, co přitom prožívá, některé něžné city ale do slov odít neuměla. Často se jí vynořovaly vzpomínky na všechny radosti dětství, a co vytrpěla, když ji z domova vytrhli, a připadalo jí, že v otcovském domě se jí zacelí jizvy všech ran, které rozloučením utrpěla. Jen až bude zase mezi svými blízkými, kde ji budou mít všichni rádi a ještě víc než předtím, kde bude moci přijímat jejich lásku bez obav a bez zdráhání, kde se bude cítit rovna těm, kdo ji obklopují, nikdo ji nebude pronásledovat řečmi o Crawfordových a kde bude v bezpečí před vyčítavými pohledy kvůli nim! – Nad takovými vyhlídkami se mohla radovat, ale plně se k nim doznat nikoli.

A také o Edmunda šlo – když jeho dva měsíce neuvidí (dost možná že jí dovolí prodloužit si návštěvu na tři), jistě jí to prospěje.

Až od něho bude daleko, kde se nebude znepokojovat jeho podobou ani jeho dobrotou, ani jitřit vědomím, co se děje v jeho srdci, kde se nebude muset vyhýbat jeho svěřování, pak se snad s pomocí rozumu dopracuje do patřičného duševního stavu, aby na něho mohla vzpomínat, jak si v Londýně zařizuje všechno potřebné, a nebýt z toho nešťastná. V Mansfieldu by to těžce překonávala, ale v Portsmouthu se přes každé zlo lehce přehoupne.

Radost jí kalilo jen pomyšlení, že ji bude postrádat tetinka Bertramová. Nikdo jiný ji nepotřeboval, ale tetince bude tolik chybět, že na to ani pomyslet nechtěla. Tato okolnost také byla pro sira Thomase největší překážkou a nikdo jiný než on neměl čáku ji překonat.

On však byl na Mansfieldu pánem. Když napevno o něčem rozhodl, vždycky to uměl prosadit. Nyní tedy o celé věci s chotí vážně a dlouze pohovořil, zdůraznil, že Fanny je přece povinna občas svou rodinu navštívit, až nakonec choť přemluvil, aby Fanny propustila, vyhověla mu však spíše z poslušnosti než z přesvědčení, protože lady Bertramová domyslila pouze to, že si to sir Thomas přeje, že podle názoru sira Thomase by Fanny měla zajet domů, a proto také zajede. Když se ocitla v klidu vlastní oblékárny, kde dala průchod nerušeným úvahám, tu nezviklána manželovým nepochopitelným naléháním neviděla vůbec nutnost, aby se Fanny dostavila před otce a matku, kteří se bez ní tak dlouho obešli, když ona ji přece potřebuje. A že by ji nepostrádala, kterýžto závěr měl vyplynout z debaty s paní Norrisovou, to vytrvale odmítala připustit.

Sir Thomas se obracel k jejímu rozumu, svědomí a důstojnosti. Nazval to obětí a žádal to od ní jako projev dobroty a sebezapření. Paní Norrisová jí však chtěla namluvit, že se bez Fanny moc dobře obejde (jelikož ona sama je ochotna jí obětovat vlastního času, kolik bude třeba), a proto ji ve skutečnosti ani u sebe nechce a postrádat ji nebude.

„To je možné, sestro,“ odvětila lady Bertramová pouze, „nejspíš máš pravdu, ale já to vím docela jistě, že se mi po ní bude moc stýskat.“

Poté bylo třeba podat zprávu do Portsmouthu. Fanny napsala a nabídla se; matka jí odpověděla sice krátce, ale moc mile, několika

jednoduchými řáliky vyjádřila přirozenou mateřskou radost, že znovu spatří své dítě, a tím dceři potvrdila všechny růžové naděje na šťastný návrat – přesvědčila ji, že najde vřele milující „mamičku“ v té, která ji před lety ani nevyznamenávala zvláštní přízní – to si však lehce zdůvodnila vlastní vinou anebo mylnými představami. Třeba mamičku odradila svou bezradností nebo nepříjemnou ukňouraností, anebo se nerozumně dožadovala většího podílu matčiny lásky, než v tak početné rodině mohlo jedinci připadnout. Teď, kdy už umí pomáhat i vyhovět druhým a na mamičku už tolik nedoléhají požadavky početné domácnosti s malými dětmi, budou mít dost času, aby se jedna s druhou potěšily, a brzy se sblíží tak, jak se matka s dcerou sblížit mohou.

William se těšil snad stejně jako sestra. Byl by ji rád měl doma až do poslední chvíle, než odpluje, a možná že ji tam ještě zastihne, až se vrátí ze své první plavby. Krom toho si moc přál, aby viděla Drozda, než vypluje z přístavu (Drozd je totiž nejpěknější šalupa královského námořnictva). A také v přístavu je leccos nového, co by jí chtěl ukázat.

Neváhal také doznat, že kdyby Fanny byla doma, prospělo by to jim všem.

„Nevím, jak je to možné,“ řekl jí, „ale doma bychom potřebovali trochu té tvé líbezné roztomilosti a pořádkumilovnosti. U nás je vždycky všecko vzhůru nohama. Ty bys to určitě uměla napravit. Poradila bys mamince co a jak, Susan by od tebe leccos odkoukala, mohla bys učit Betsy, kluky by sis získala a poslechli by tě. To by byla pohoda.“

Když přišla odpověď paní Priceové, zbývalo jim na Mansfieldu už jen pár dní, a jistou část jednoho z těch dní prožívali mladí cestovatelé velké obavy, protože když se začalo probírat, jakým způsobem se cesta uskuteční, a paní Norrisová zjistila, že všechna její snaha šetřit švagrovu kapsu vyzní naprázdno a navzdory její vůli a všem dobrým radám, aby se Fanny dopravila do Portsmouthu nějak lacino, mají jet poštovním dostavníkem, a když postřehla, že sir Thomas dává za tím účelem Williamovi nějaké bankovky, blesklo jí hlavou, že v kočáře je dost místa pro tři, a tu náhle prudce zatoužila vypravit se s nimi – aby opět spatřila chudinku drahou sestru

Priceovou. Prý o tom začíná vážně uvažovat, že by se vypravila tuhle s mladými, potěšilo by ji to, neviděla chudinku drahou sestru Priceovou už přes dvacet let, a mládeži by také bylo k užitku mít s sebou starší rozumnou osobu, kdyby bylo potřeba něco zařídit, a když o tom tak uvažuje, určitě by se to chudinky drahé sestry Priceové dotklo, kdyby nevyužila takové příležitosti.

William s Fanny hrůzou zkoprněli. Všechno kouzlo jejich kouzelné cesty vzalo za své. Hleděli zdrceně jeden na druhého. Pár hodin tonuli v nejistotě. Nikdo se to paní Norrisové nesnažil rozmluvit ani schválit. Nechali ji, ať se rozhodne sama, a nakonec si k nebetyčné radosti synovce s neteří uvědomila, že za téhle situace by si v Mansfieldu bez ní neporadili, že ji sir Thomas i lady Bertramová nutně potřebují, a proto by to nepřenesla přes srdce, aby je třeba jen na jediný týden nechala na holičkách, a tak raději obětuje vlastní rozptýlení, aby jim byla k službám.

Ve skutečnosti si uvědomila, že by se sice do Portsmouthu dostala zadarmo, ale nejspíš by si musela sama zaplatit zpáteční cestu. Zůstavila tedy chudinku drahou sestru Priceovou zklamání, že nynější příležitosti nevyužije, a zahájila tak možná další dvacetiletí, kdy se nesejdou.

Edmundovy záměry cesta do Portsmouthu a Fannyina nepřítomnost také ovlivnila. I on musel stejně jako paní tetinka Mansfieldu přinést oběť. Původně hodlal touto dobou odjet do Londýna, nemohl ale opustit rodiče, právě když doma nezbyl nikdo, na koho by se mohli spolehnout, a tak nerad, i když o tom nemluvil, odložil o týden nebo čtrnáct dní cestu, na niž se těšil, protože mu měla dopomoci k životnímu štěstí.

Svěřil se Fanny. Věděla už tolik, tak ať ví všechno. Tahle okolnost tvořila podstatu dalšího důvěrného hovoru o slečně Crawfordové a Fanny to hluboce zasáhlo: uvědomovala si, že je to naposledy, kdy spolu hovoří o slečně Crawfordové s jistou nezávislostí. Později se o nezmínil ještě jednou. Lady Bertramová večer kladla neteři na srdce, aby jí co nejdřív napsala a často v tom pokračovala, a slibovala, že sama také nebude korespondenci zanedbávat; nato jí Edmund v příhodném okamžiku zašeptal: „I já ti napíši, Fanny, až bude

0 čem: až ti budu moci sdělit, co snad ráda uslyšíš a co by ses od nikoho jiného tak brzy nedozvěděla.“

1 kdyby bývala na pochybách, co tím myslí, z jeho rozzářené tváře, když k němu vzhlédla, by to byla hned poznala.

Na ten dopis se musí připravit. Kde by si byla pomyslela, že se dopisu od Edmunda bude hrozit! Začínala mít dojem, že ještě nepoznala všechny proměny v názorech a citech, které plynoucí čas a proměnlivé okolnosti v tomto proměnlivém světě přinášejí. Nevyčerpala ještě všechny rozpory lidské duše.

Ubohá Fanny! Odjížděla sice ráda, těšila se, přesto ale prožívala poslední večer na mansfieldském zámku těžce. Loučení jí mohlo srdce utrhnout. Oplakala každý pokoj v domě, a tím víc každého domácího člověka. Objímala tetinku, protože ji bude postrádat; když strýčkovi líbala ruku, potlačovala vzlyky, protože ho zarmoutila; a co se Edmunda týkalo, na toho nemohla ani pohlédnout, ani promluvit, v hlavě měla jako vymeteno, když nadešel poslední společný okamžik, a teprve dodatečně si uvědomila, že se s ní rozžehnal vlídně jako bratr.

Tohle všechno se odehrávalo večer, protože měli vyjet velmi časně, a když se zbylí členové rodiny sešli u snídaně, vzpomínali na Fanny s Williamem, že už mají první etapu cesty za sebou.

38. KAPITOLA

Půvab novosti z cestování a radost, že může být s Williamem, brzy na Fanny blahodárně zapůsobily, jakmile mansfieldský zámek zmizel z dohledu, a když dojeli na první zastávku, kde měli opustit kočár sira Thomase, loučila se už se starým kočím a prosila ho, aby vyřídil patřičné vzkazy, byla v docela dobré a veselé náladě.

Bratr se sestrou se i dál příjemně bavili. Každá maličkost dokázala rozjařit bujarého Williama, který stále šaškoval a žertoval, pokud nepřišla řeč na něco závažnějšího, a tenkrát se vždy stočila, pokud tím už nezačala, k velebení Drozda, dohadům, jaký bojový úkol této lodi asi připadne, úvahám o střetnutí s nepřátelskou přesilou, které (za předpokladu, že první poručík vypadne ze hry – William neprojevoval velké milosrdenství prvnímu poručíkovi) mu zaručí brzké povýšení, anebo rozvíjel plány, jak naloží s podílem z válečné kořisti, až všechny doma štědře podělí a nechá si jen tolik, aby si s Fanny mohli hezky zařídit malý domek, kde stráví zralý věk a stáří.

O Fannyiných nesnázích s panem Crawford^m se nemluvilo. William věděl, co se stalo, a z hloubi srdce želel, že sestra se staví tak chladně k muži, jehož on musí ctít co nejšlechetnějšího mezi všemi, ale byl ve věku, kdy se lásce přisuzuje místo nejdůležitější, a proto nemohl mít sestře nic za zlé, a jelikož věděl, co si ohledně té záležitosti přeje, nedotíral na ni.

Důvodně se domnívala, že na ni pan Crawford dosud nezapomněl. Jeho sestra se jí ty tři neděle, které uběhly od jejich odjezdu,

několikrát ozvala, a ke každému dopisu připojil několik řádek i on sám: stejně vřelých a odhodlaných, jako byly jeho řeči. Fanny se tohle dopisování zajídalo tak, jak tušila. Slečna Crawfordová psala živě a s přátelskou náklonností, což ji drtilo nezávisle na tom, že tímto způsobem jí i slečnin bratr vnutil pár řádek, ale Edmund nedal pokoj, dokud mu podstatnou část listu nepřečetla, a pak musela poslouchat, jak chválí její pisatelskou dovednost a vřelé přátelství. V každém dopise bylo tolik vzkazování, nápovědí a vzpomínání, tolik Mansfieldu, že je Fanny musela pokládat vlastně za určené jemu, a že se proti své vůli takhle ocitla v situaci vynuceného dopisování, kdy musí přijímat pozornosti nemilovaného ctitele a sloužit nevítané vášni muže milovaného, to jí připadalo jako krutá nespravedlnost. I v tomhle si od svého odjezdu slibovala úlevu. Až nebudu dále pod jednou střechou s Edmundem, říkala si, ztratí slečna Crawfordová pravý důvod a nebude jí to stát za námahu, takže v Portsmouthu jejich dopisování odezní.

S takovými úvahami mezi desetitisíci dalších ujížděla Fanny bezpečně a v dobré pohodě k domovu tak rychle, jak se dalo v rozbláceném únoru rozumně očekávat. Vjeli do Oxfordu, ona však jen letmo zahlédla Edmundovu kolej, když tamtudy míjeli, a nezas-tavili, dokud nedojeli do Newbury, kde příjemně pojedli, aby si vynahradili oběd i večeři naráz, a tím dovršili radostné i únavné zážitky onoho dne.

Nazítří znovu časně vyrazili, a jelikož cesta dál probíhala hladce a bez jakéhokoli zdržení, přiblížili se k Portsmouthu ještě za denního světla, takže se Fanny mohla rozhlížet a obdivovat všechny nové budovy. Minuli Řetězový most a vjeli do města: právě se začínalo smrákat, když podle pokynů Williamova silného

hlasu vkodrcali do úzké uličky, odbočující z hlavní třídy, a zastavili před dveřmi menšího domku, kde nyní Priceovi žili.

Fanny se chvěla vzrušením – vzrušením z naděje i nejistoty. Jen zastavili, vyběhla jim vstříc ucouraná služtička, která na ně už čekala ve dveřích: zřejmě jí ani tak nešlo o to, aby jim pomohla, jako aby první zvěstovala důležitou novinu, a proto hned vyhrkla: „Drozd vyplul z přístavu, pane William, a jeden důstojník tu pro vás byl –“ Nedořekla to, protože z domu vyběhl hezký vysoký jedenáctiletý

chlapec, odstrčil ji, a zatímco William sám otvíral dveře kočáru, zahalasil: „Jedeš právě včas. Vyhlížíme tě už dobrou půlhodinu. Drozd vyplul ráno z přístavu. Byl to nádherný pohled. Říkají, že zítra nebo pozítří dostane rozkaz. A ve čtyři sem pro tebe přišel pan Campbell, má tu člun, vrací se v šest a doufá, že přijedeš včas, aby tě vzal s sebou.“

Vykulil oči na Fanny, jíž William pomáhal z kočáru, a to byla veškerá pozornost, kterou jí tenhle bratr hodlal ze své strany věnovat

– nezpěčoval se však, kdvž ho políbila, ačkoli přitom stále pokračoval v líčení, jak Drozd vyplul z přístavu, a zajímal se o tu šalupu zcela právem, protože právě touhle plavbou na ní měl zahájit svou dráhu námořníka.

Hned nato se Fanny ocitla v úzké chodbě a v matčině náručí. Vítala ji s opravdovou laskavostí a byla ve tváři tak podobná tetince Bertramové, že pro ni Fanny zaplála ještě víc, a za ní stály i obě sestry, Susan, hezké, urostlé čtrnáctileté děvče, a Betsey, nejmladší z rodiny, asi pětiletá – obě zřejmě měly z jejího příjezdu radost, i když to neuměly dát najevo uhlazeným přivítáním. Fanny ale o společenskou uhlazenost nestála. Jen když ji budou mít všichni rádi, nic jiného není třeba.

Odvedli ji do salonu, a ten byl tak malý, že ho nejdřív pokládala jen za předpokoj a chvíli čekala, až ji pozvou dál, ale když viděla, že žádné dveře nikam jinam nevedou a že se tu očividně bydlí, pochopila, v duchu si vyhubovala a lekla se, jestli si toho nevšimli. Matka se však tak dlouho nezdržela, aby si něčeho všímala. Běžela k domovním dveřím uvítat Williama. „Williame, hochu drahý, to jsem ráda, že jsi doma. Už ti řekli o Drozdovi? Vyplul dnes z přístavu, o tři dny dříve, než jsme čekali, a já vůbec nevím, jak stihnu vypravit Sama, nestačím mu připravit věci, možná že dostane rozkaz k vyplutí už zítra. Zaskočilo mne to dočista nenadále. A teď ještě ke všemu ty musíš hned do Spitheadu. Byl tu Campbell, dělá si kvůli tobě těžkou hlavu, takže co dřív? Chystala jsem se strávit s vámi takový pěkný klidný večer, a teď se na mne hrne všecko najednou.“

Syn jí na to povzbudivě odpověděl, že rychlé řešení bývá někdy nejlepší, a lehce se vyrovnal s vlastní nepříjemností, že se musí zakrátko rozloučit.

„Jistě, je to škoda, že už loď není v přístavu, abych s vámi mohl pár hodin v klidu posedět, ale jelikož je tady člun, raději s ním odpluju, to se nedá nic dělat. A kde tam v rejdě kotví? U Canopu? Ale to je jedno –Fanny je v salonu, proč stojíme na chodbě? – Pojď, maminko, vždyť sis tu naši holčičku drahou ještě ani pořádně neprohlédla.“

Oba vešli dovnitř, paní Priceová znovu dceru zulíbala, trochu se podivila, jaká už je z ní slečna, a pak se logicky začala starat, jestli jsou po cestě unavení, a co by jim přišlo vhod.

„Děti moje drahé! Jistě jste z toho trmácení polomrtvé – a copak budete jíst? Už jsem si začínala myslet, že vůbec nepřijedete. Vyhlížíme vás s Betsey dobrou půlhodinu. Obědvali jste? A co byste si dali teď? Nevěděla jsem, jestli budete mít po cestě chuť na maso, anebo jen na čaj, jinak bych vám byla něco přichystala. A teď se bojím, že Campbell přijde, než bych vám stačila udělat biftek, protože máme k řezníkovi dost daleko.

Je to nešikovné nemít řezníka v ulici. Tam, co jsme bydleli posledně, jsme na tom byli líp. Možná že byste měli chuť na čaj, jen co se uvaří.“

Oba prohlásili, že by čaj uvítali ze všeho nejvíc.

„Utíkej do kuchyně, Betsey, holčičko moje, koukni se, jestli Rebecca postavila vodu, a řekni jí, ať co nejrychleji přinese čaj. Chtěla bych dát spravit zvonek – ale Betsey moc šikovně všechno vyřídí.“

Betsey ochotně vyskočila, aby se před tou neznámou vznešenou sestřičkou hrdě předvedla.

„Propána! Oheň nám tu skomírá,“ pokračovala v lamentacích ustaraná matička, „a vy jste zaručeně oba prokřehlí. Přitáhni si židli blíž, holčičko. Co ta Rebecca dělá? Řekla jsem jí, aby nanosila uhlí, jistě už je to půl hodiny. Taky ses mohla postarat o krb, Susan.“

„Já byla nahoře a stěhovala jsem se, maminko,“ ohradila se Susan tak nebojácně, že Fanny jen koukala. „Rozhodla jste přece až teď, že budeme spát s Fanny v tom druhém pokoji, a Rebecca mi s ničím nepomohla.“

V dalším rozhovoru jim zabránil různorodý rozruch: přišel kočí, aby dostal zaplaceno – potom se Sam nepohodl s Rebeccou, jak

ponesou nahoru sestřino zavazadlo, protože to chtěl udělat po svém, a nakonec se dostavil sám pan Price, když předtím halasně a zvučně ohlásil svůj příchod: zahučel nějakou kletbu, jak v chodbě zakopl o synův cestovní vak a dceřinu krabici na klobouky, zařval, ať mu přinesou svíčku; svíčku mu však nikdo nepřinesl, a tak vešel do salonu.

Fanny, celá znejistělá, vstala, aby se s ním přivítala, ale když zjistila, že ji v šeru nepostřehl a nevěnuje jí pozornost, znovu usedla. Kamarádsky potřásl synovi rukou a dychtivě hned začal: „Vítám tě doma, hochu drahá. Rád tě vidím. Už jsi to slyšel? Drozd ráno zvedl kotvy. Pohotovost, chápeš. Kruci, stihneš to jen taktak. Doktor se po tobě ptal, má tu lodní člun, v šest se bude vracet do Spitheadu, uděláš nejlíp, když popluješ s ním. Byl jsem za Turnerem skrz tvé saky paky, je to zařízeno. Nic bych se nedivil, kdyby přišel rozkaz k vyplutí už zítra, ale při tomhle větru na západ nevyplujete, a kapitán Walsh myslí, že rozhodně zamíříte na západ, vy a Slon. Sakra, to bych vám přál. Ale starý Scholey právě povídal, že podle jeho rozumu vás nejdřív pošlou na Texel. No co, jsme připraveni, ať to bude tak nebo tak. Ale přišel jsi o něco, když jsi neviděl dnes ráno vyplouvat Drozda z přístavu. Krucifix, to byl pohled, nepropás bych ho ani za tisíc liber. Starý Scholey přiběhl jak s keserem, když jsme seděli u snídaně, a povídá, že zvedli kotvy a chystají se vyplout. Vyskočil jsem, na molo je to pár kroků. Sedí na vodě přenádherně, teď kotví v rejdě a každý správný Angličan by ji odhadl na osmadvacítku. Stál jsem na kopci nad přístavem teď odpoledne dobré dvě hodiny a pozoroval ji. Kotví u Endymionu, mezi ním a Cleopatrou, na východ od hlavního doku.“

„A, právě tam bych ji byl sám posadil!“ zvolal William. „Je to nejlepší kotviště v celé rejdě. Ale přijela se mnou sestra, tatínku, tady máte Fanny,“ obrátil se a přivedl ji blíž, „je tu taková tma, že jste ji nezahlédl.“

Pan Price doznal, že na ni pozapomněl, ale hned se s ní přivítal, srdečně ji objal, poznamenal, že už je z ní dospělá slečna a co nevidět se bude dožadovat manžela, a poté ji zřejmě zase pustil z hlavy.

Fanny se odplížila zpátky na židli, smutná a rozčarovaná z jeho

řečí i alkoholických výparů, které z něho táhly, a on se pak dál bavil

výhradně se synem a výhradně o Drozdovi, přestože William, jak se o svou loď také nadevšecko zajímal, nejednou se pokusil připomenout otci Fanny, a jak dlouho ji neviděl a jak dalekou cestu má za sebou.

Ještě chvíli spolu takhle poseděli, než se domohli svíčky, a jelikož se čaj stále neobjevoval a podle Betseyina hlášení z kuchyně v dohledné době na něj naději neměli, rozhodl se William, že se půjde převléci a připraví si všechno potřebné k nalodění a potom že si v klidu vypije čaj.

Jak vycházel z pokoje, vběhli dovnitř dva růžolící, usmolení otrhánkové kolem osmi devíti let, které právě vypustili ze školy, Tom a Charles: běželi se kouknout na novou sestru a povědět jí, že Drozd vyplul z přístavu; Charles se narodil, když už Fanny byla z domu, ale o Torna se pomáhala starat, a zvlášť se na něho těšila. Oba kluky něžně zulíbala, ale Torna chtěla u sebe zdržet, aby v jeho tváři hledala rysy toho miminka, které tak milovala, a pověděla mu, že jí jako maličký dával přednost přede všemi. Tom však o žádné takové řeči nedbal: nepřišel domů, aby tu stál a poslouchal ji, ale aby pobíhal a dělal randál; oba hoši jí brzy prchli a práskli za sebou dveřmi, že se jí hlava div nerozskočila.

Tím viděla všechny, kdo byli doma: zbývali pouze dva bratři mezi ní a Susan, jeden byl písařem v londýnském úřadě a druhý plavčíkem na lodi Východoindické společnosti. Všechny členy rodiny sice viděla, ale neslyšela ještě, kolik randálu dovedou nadělat. Další čtvrthodinka ji o tom poučila. William přivolával z odpočívadla ve druhém patře matku a Rebeccu. Zoufale se sháněl po něčem, co tam nechal a teď nemohl najít. Kdosi mu zašantročil klíče, Betsey obvinil, že si hrála s jeho novou důstojnickou čepicí, a na jistý drobný, ale důležitý švadlenský zásah na vestě, který mu přislíbily, dočista zapomněly. ,

Paní Priceová, Rebecca i Betsey běžely nahoru, aby se obhájily, mluvily jedna přes druhou a Rebecca nejhlasitěji, vestu teď musely zašít ve velkém spěchu; William se marně snažil Betsey vypudit anebo ji přimět, aby nahoře aspoň nepřekážela, a tohle všechno, jelikož dveře zůstávaly všude otevřené, jasně doléhalo až dolů do salonu, pokud to občas nepřehlušil Sam, Tom nebo

Charles, kteří se honili po schodech nahoru dolů a hulákali na sebe.

Fanny šla z toho hlava kolem. Dům byl tak malý a zdi ták tenké, že ji ten randál div nezahltil, k tomu přistupovala únava z cesty a prožívané rozrušení, až měla pocit, že už to nevydrží. V salonu samém byl klid, jelikož Susan vyběhla za ostatními, zůstala tam tedy s otcem sama, ten si však vzal noviny – půjčoval si je vždy u sousedů

– a ponořil se do nich, jako by na její existenci docela zapomněl. Jedinou svíčku si držel před očima, aby viděl na noviny, a zdali by jí nepřišla také vhod, na to zřejmě nepomyslel; Fanny tu však neměla co na práci, byla ráda, že jí světlo nejde do očí, jelikož ji bolela hlava, a tak tu jen seděla, zděšená, zdrcená a hlavou jí táhly smutné myšlenky.

Je tedy doma. Želbohu to ale není takový domov a nei? vítali ji jak – zakřikla sama sebe: je nerozumná. Jakým právem očekává, že pro rodinu bude nejdůležitější ona? Vždyť to ani není možné, když jim tak nadlouho sešla z očí! Teď se všichni starají o Williama – bylo to tak odjakživa – a ten má na to také plné právo. Ale že s ní sotva promluvili a na nic se jí nezeptali – ani o Mansfield se nezajímali! Bolelo ji, že Mansfield přehlížejí – ty příbuzné, kteří pro ně tolik udělali – ach, drazí, drazí v Mansfieldu! Ale jedna událost zastínila všechny ostatní. Snad je to nevyhnutelné. Kam popluje Drozd, to je teď nejdůležitější. Za pár dní bude všechno jinak. To ona si vymýšlí hlouposti. Ale stejně by v Mansfieldu nic takového nebylo možné, pomyslela si. Ne, u pana strýčka se dbá na hodiny i roční dobu, všechno má svůj průběh a řád, každému se dostane pozornosti, a to zde není.

V takových a podobných myšlenkách strávila nerušeně dobrou půlhodinku, až je přerušil otcův náhlý výbuch, rozhodně nezaměřený tak, aby ji uklidnil. Na chodbě se ozvalo zvýšené dusání a halekání a otec zasáhl: „Zatracení uličníci! Řvou tu jak na lesy! A Sama je slyšet nejvíc ze všech! Z toho bude bocman! Hej – kluci – Same – koukejte toho nechat, nebo mezi vás vletím!“

Této hrozby zřetelně nikdo nedbal, a když pět minut nato všichni tři vtrhli do pokoje a usadili se tam, Fanny v tom spatřovala pouze důsledek momentálního vyčerpání – tváře jim jen hořely a lapali po

dechu – zvlášť když nadto stále ještě kopali jeden druhého do holení a každou chvíli bolestivě vyjekli přímo otci před očima.

Když se příště rozletěly dveře, naskytl se jí vítanější pohled, a to na čajový servis – právě když už se vzdávala vší naděje, že ho ten večer ještě uvidí. Susan s jakousi pomocnicí, z jejíhož víc než ucouraného zevnějšku Fanny k svému údivu pochopila, že ta předchozí byla hospodyně, přinesly všechno potřebné k stolování, a Susan, zatímco zavěšovala konvici nad oheň v krbu, se ohlédla po sestře, jako by nevěděla, jestli se má hrdě vypínat, že je tak šikovná a pracovitá, anebo to pokládat za pohanu, že se snižuje k takovým službám. „Šla jsem do kuchyně popohnat Sally a pomoct jí opékat topinky a mazat je máslem – jinak byste ten čaj dostali pánbuví kdy – a sestřička je po té cestě jistě hladová.“

Fanny jí byla upřímně vděčná. Ochotně doznala, že by jí trochu čaje přišlo velmi vhod, a Susan ho hned chystala, jako by ji těšilo,– že to může obstarat sama, a až na to, že kolem toho trochu zbytečně pobíhala a neuváženě se snažila spořádat bratry, což nebylo* v jejích silách, si vedla velmi dobře. Fanny se tím osvěžila stejně na duchu jako na těle: v srdci i hlavě se jí tou včasnou laskavostí rozjasnilo. Susan měla upřímnou, otevřenou tvář, podobala se Williamovi – a Fanny doufala, že bude mít i jeho povahu a že jí bude nakloněna.

Za tohoto poklidnějšího stavu věcí se vrátil William, následován matkou a Betsey. V plné parádě nové důstojnické uniformy vypadal vyšší, statnější a pohyboval se ladněji, když se šťastným úsměvem od ucha k uchu vykročil přímo k Fanny – ta vstala, chvíli na něho hleděla v němém obdivu a pak se mu v slzách vrhla kolem krku, aby tak dala průchod svému žalu i štěstí.

Nechiěla ale vypadat stísněně, proto se rychle ovládla, osušila slzy a pak už si mohla prohlížet a obdivovat všechny působivé detaily jeho stejnokroje –poslouchala, a hned jí bylo lehčeji u srdce, když před ní začal spřádat radostné naděje, že se dostane na břeh každý den, než vyplují, a že ji možná i zaveze do spitheadské rejdy, aby si šalupu prohlédla.

Rozruch znovu nastal, když pan Campbell, mladý a velmi zdvořilý lodní lékař z Drozda, přišel pro kamaráda: s jistým úsilím se pro něho našla židle, mladá kuchařinka mu rychle opláchla něčí šálek

a talířek, další čtvrthodinku si pánové vyměňovali důležité informace za doprovodu stoupajícího randálu, shánění a pobíhání, až se nakonec rozhýbali všichni, muži i chlapci, a nadešla chvíle odchodu: Williamovi už nic nechybělo, rozloučil se tedy a všichni odešli – neboť tři chlapci přes matčiny námitky běželi vyprovodit bratra s panem Campbellem do přístaviště a pan Price se svezl s nimi, aby vrátil sousedovi noviny.

Teď vyvstala naděje, že snad bude větší klid, a když se Rebecca dala přimět, aby odnesla nádobí, a paní Priceová přestala pobíhat po pokoji a hledat rukáv, který Betsey nakonec vylovila z nějaké zásuvky v kuchyni, mohla se ženská část rodiny vzpamatovat: matka ještě zalamentovala, že je vyloučeno, aby Sama vypravila včas, a pak měla konečně možnost pomyslet na nejstarší dceru a příbuzné, od nichž přijela.

Začala se jí vyptávat, ale jedna z prvních otázek: „Jak to má sestra Bertramová se služebnictvem? Také si div nezoufá, že nemůže dostat přijatelnou služku?“ jí hned odvedla myšlenky ze zámku v Northamptonshiru k soužení s vlastní domácností, a otřesná povaha všeho portsmouthského lidu služebného, z něhož právě na ni připadly dvě nejhorší holky, na sebe bezvýhradně soustředila její zájem. Bertramovi upadli naprosto v zapomnění, jak vypočítávala, čím vším se prohřešuje Rebecca, proti níž i Susan vznesla nejednu stížnost a malá Betsey ještě mnohem víc: zdálo se, že není obdařena jedinou předností, a proto Fanny nesměle poznamenala, že mamička se s ní patrně hodlá rozloučit, až uplyne její rok.

„Její rok?“ zvolala paní Priceová. „Myslím, že se jí zbavím dřív než do roka, protože to bych musela čekat až do listopadu. Se služkami to v Portsmouthu zašlo tak daleko, holčičko, že je člověk rád, když je udrží přes půl roku. Nemám naději, že bych sehnala něco stálejšího, a kdybych vyhodila Rebeccu, dostanu ještě něco horšího. A přitom se u mě nemají zle – nejsem přece z těch paniček, co jim nic není vhod – vždycky je tu ještě další holka k ruce a polovinu vší práce si stejně dělám sama.“

Fanny mlčela, nikoli však proto, že by nevěděla, jak některá tato zla napravit. Zahleděla se na Betsey a přitom jí v duchu vytanula jiná sestřička, rozkošné děvčátko, které bylo jen o málo mladší, když ona

sama odjížděla do Northamptonshiru, a pár let nato zemřelo. Byla tak miloučká! Fanny ji v raném dětství měla radši než Susan, a když zpráva o její smrti konečně dospěla do Mansfieldu, nakrátko po ní velmi truchlila. Betsey jí malou Mary živě připomněla, ale nebyla by se o tom ani za živý svět zmínila, aby matce nedrásala srdce. Zatímco jí tyhle vzpomínky táhly hlavou, Betsey kousíček od ní jí mlčky ukazovala něco, co držela v ručce tak, aby to neviděla Susan.

„Copak to máš, broučku?“ zeptala se Fanny. „Pojď mi to ukázat.“ Byl to stříbrný nožík. Susan hned vyskočila, domáhala se ho jako svého vlastnictví a snažila se jí ho vytrhnout, ale holčička se uchýlila pod matčina ochranná křídla a Susan mohla pouze spustit proud výčitek, což učinila velmi procítěně a se zřejmou nadějí, že se jí

Fanny zastane.

„Taková nespravedlivost, proč nemůžu mít svůj vlastní nůž, ten nůž patří mně, sestřička Mary mi ho na smrtelné posteli odkázala, a dávno už jsem ho měla mít u sebe. Ale maminka mi ho vzala, pořád ho půjčuje Betsey, nakonec ho Betsey rozbije a bude ho mít pro sebe, a to mi maminka slíbila, že ho Betsey nedostane do ruky.“

Fanny zůstala koukat. Měla trýznivý dojem, že sestra vůbec nebere zřetel na povinnou úctu ani lásku a matka ve své odpovědi také ne.

„Ale, Susan, jak můžeš být tak protivná?“ zanaříkala paní Priceová. „Copak se kvůli tomu nožíku nepřestaneš hádat? Prosím tě, nech toho už. Betsey, ty chudinko malá, jak je na tebe Susan ošklivá! Ale neměla jsi ho brát, zlato moje, když jsem tě poslala do té zásuvky. Dobře víš, že jsem ti říkala, aby ses ho ani nedotkla, protože Susan se pak zlobí. Musím ho příště někam schovat, Betsey. To by si byla Mary, chudinka moje, nepomyslela, že kolem toho nože budou takové rozbroje, když mi ho dávala sotva dvě hodiny před smrtí. Má dušinka ubohá! Mluvila už jen šeptem, sotva ji bylo slyšet, a povídá tak roztomile: Ať si sestřička Susan vezme můj nůž, až budu ležet mrtvá v hrobečku. Ubohá děvečka moje! Měla ho tak ráda, Fanny, že ho chtěla mít vedle sebe na polštáři celou tu dobu, co stonala. Darovala jí ho její kmotra, stará paní admirálova Maxwellová, jen šest neděl předtím, než se nám k smrti rozstonala. Takové roztomilé stvořeníčko to bylo! Nu, nebesa ji uchránila

pozemského soužení. Betsey, děvenko moje,“ (začala se s ní mazlit)

„ty nemáš štěstí na takovou hodnou kmotru. Teta Norrisová žije daleko a na takového malého človíčka jako ty si ani nevzpomene.“

Fanny skutečně neměla co předat od tetičky Norrisové, leda vzkaz, ať je její kmotřenka hodná a pilně si říká v modlitebních knížkách. Jednu chvíli přišla v salonu mansfieldského zámku krátce řeč na to, že by se jí měla poslat Bible, ale pak se to zamluvilo a podruhé o tom už nepadla zmínka. Paní Norrisová, když se vrátila domů, sundala za tím účelem z police dvě staré modlitební knížky po manželovi, ale jak je prohlížela, všechna štědrost z ní vyprchala. Zjistila, že jedna má pro dítě moc malá písmenka a druhá že je příliš těžká, aby ji neteř nosila u sebe.

Fanny, dočista vyčerpaná, vděčně přijala první nabídku, aby si šla lehnout, a ještě než Betsey přestala kňourat, že smí zůstat vzhůru na sestřinu počest jenom o hodinu déle, odešla, zatímco dole znovu zavládl zmatek a randál, jelikož se chlapci vrátili a chtěli opékaný sýr, otec se dožadoval grogu a Rebecca nebyla nikde k nalezení, když jí bylo třeba.

Fanny se příliš neulevilo, když se rozhlédla po stísněné a skoro holé komůrce, kterou měla sdílet se Susan. Ani představit by si byla neuměla tak malé ložničky i pokoje dole a tak úzké chodby a schodiště. Toužebně se rozpomenula na svou vlastní podkrovní ložnici na mansfieldském zámku, kterou tam všichni považovali za příliš skromnou a nepohodlnou.

39.

Kdyby byl sir Thomas věděl, s jakými pocity psala neteř první dopis jeho choti, rozhodně by byl pojal pevnou naději; a to se Fanny po důkladném nočním odpočinku, kdy venku nastal pěkný den a po domě vládlo ticho, jelikož Tom a Charles odešli do školy, Sam za nějakými vlastními záležitostmi a její otec na své obvyklé obchůzky, v očekávání, že brzy přijde William, mohla pod dojmem toho všeho rozepsat o domově docela vesele, ačkoli si musela poctivě přiznat, že se o mnohém schválně zapomněla zmínit. Kdyby býval sir Thomas svědkem jen poloviny toho, co do konce týdne zažila, byl by usoudil, že ji má pan Crawford jistou, a velebil by vlastní moudrost.

Ten týden ji stíhalo jedno rozčarování za druhým. Především se musela rozloučit s Williamem. Drozd dostal rozkazy, vítr se obrátil, a tak čtvrtý den po jejich příjezdu vyplul: během těch dní spatřila Williama jen dvakrát, pokaždé velmi krátce, protože se dostal na břeh služebně a měl napilno. Nemohli si nerušeně popovídat, ani se projít na valech, ani zajít do doků, neukázal jí Drozda, neuskutečnilo se nic z toho, k čemu se chystali a nač spoléhali. Všechno ji zklamalo, jen Williamova bratrská láska ne. Poslední myšlenka, když odcházel z domova, platila jí. Vrátil se ještě ode dveří a naléhal:

„Starejte se tu dobře o Fanny, maminko. Je něžná, není zvyklá na drsné zacházení jako my ostatní. Prosím vás, pečujte o Fanny.“

William odešel – a domov, kde ji zanechal, byl –Fanny si nemohla nic namlouvat – téměř ve všem pravým opakem toho, co by si byla přála. Vládl tu randál, nepořádek a nepatřičnosti. Nikdo se

nechoval, jak měl, nic se nedělo správně. Nemohla si vážit rodičů tak, jak doufala. Od otce ani mnoho neočekávala, ale zanedbával rodinu hůř, měl nepříjemnější zvyky a choval se obhroubleji, než tušila. Nebyl to hloupý člověk, ale o nic se nezajímal, neosvojil si žádné vědomosti přesahující okruh jeho profese, četl pouze noviny a námořní zprávy, mluvil jen o docích, o přístavu, spitheadské rejdě a přístavních hrázích; k tomu klel a pil, byl špinavý a neotesaný. Nevzpomínala si, že by jí byl kdy dal najevo něco aspoň trochu připomínající náklonnost. Předtím jí z něho zůstal mlhavý dojem drsného, hlučného člověka. I teď ji málokdy vzal na vědomí, leda když si na její účet hrubě zažertoval.

Matka ji zklamala ještě hůř: v ni skládala velké naděje, a nenašla téměř nic. Lichotivě si namlouvala, že se k ní matka upne, ale brzy byla vyvedena z omylu. Paní Priceová nebyla zlá – ale místo co by vzájemná náklonnost a důvěra vzrůstala, dcera se od ní nedočkala vřelejšího projevu než v den svého příjezdu. Vrozený mateřský instinkt paní Priceová brzy uspokojila a jinými citovými zdroji nedisponovala. Její srdce i její čas byly plně vytíženy: na Fanny už mnoho nevybylo. Ostatně si paní Priceová na dcerách ani příliš nezakládala. Upnula se k synům, zvlášť k Williamovi, a Betsey byla první z děvčat, které si ji získalo. Tu nemoudře rozmazlovala. Na Williama byla pyšná, Betsey milovala, John, Richard, Sam, Tom a Charles se podělili o zbytek mateřské lásky, byli její starostí i potě*šením. Mezi tyhle děti rozdělila srdce; její čas pak patřil domácnosti a služebným. Trávila dny jakýmsi pomalým šukáním, měla od rána do večera plné ruce práce a nic nebylo hotovo, stále lamentovala, že něco nestačila, ale v ničem svůj postup nezměnila; chtěla být šetrnou hospodyní, jenomže neuměla být nápaditá a důsledná, byla nespokojená se služebnými, ale nenaučila je pracovat lépe, a ať už jim pomáhala nebo lála nebo shovívavě přimhouřila oči, nedokázala si u nich získat vážnost.

Z obou svých sester připomínala paní Priceová mnohem víc lady Bertramovou než paní Norrisovou. Řídila domácnost z nutnosti, nevyžívala se v tom jako paní Norrisová ani neměla její činorodost. Tíhla povahově k pohodlnosti a lhostejnosti jako lady Bertramová, postavení bohaté dámy, od níž se nic nevyžaduje, by jí bylo

vyhovovalo mnohem lépe než potřeba pilné práce a sebeodpírání, k nimž byla nemoudrým sňatkem donucena. Byla by sehrála roli milostivé lady stejně úspěšně jako lady Bertramová, ale paní Norrisová by byla lépe obstála jako matka devíti dětí v rodině se skromnými příjmy.

Fanny si mnohé z toho musela doznat. Nebyla by se asi odhodlala vyjádřit to slovy, ale samozřejmě vycítila, že matka neposuzuje děti spravedlivě, že je líná a nepořádná, že děti od ní nezískají ani vědomosti ani vychování, že domácnost je tak neútulná vinou její nemohoucnosti, že nemá k ničemu vlohy, neumí promluvit a k ní samé nic necítí; netouží ji lépe poznat, nestojí o to, aby si dceru naklonila, nedožaduje se její společnosti, aby u ní měla hezký pocit.

Fanny velmi stála o to, aby se doma užitečně uplatnila a nevzbudila dojem, že se nad ostatní vyvyšuje, anebo v důsledku své odlišné výchovy neumí nebo nechce prakticky přispět k hladkému chodu věcí, a proto se okamžitě chopila šití, aby se Sama podařilo vypravit, pracovala od časného rána až pozdě do večera, pilně a obratně, a dokázala, že bratr, když odcházel na loď, měl nakonec přes polovinu prádla nachystaného.

Radovala, se, že se jí to podařilo, ale vůbec si neuměla představit, co by si byli bez ní počali.

Sam byl sice hlučný a zpupný, ale litovala, že odchází, protože byl šikovný a chytrý, rád vyřizoval posílky ve městě, a třebaže neposlouchal, když mu něco řekla Susan – napomínala ho snad i rozumně, ale v nevhodné chvíli a s neúčinným důrazem – projevoval vděk Fanny za dobré služby a začínal dbát jejího mírného domlouvání, a tak měla pocit, že v jeho osobě odchází ze tří mladších bratrů ten nejmilejší. Tom a Charles, oč byli mladší, o tolik byli vzdálenější věku jistého citu a rozumu, kdy pochopí, že se vyplatí lidi si naklonit, a budou se pak snažit míň zlobit. Jejich nejstarší sestra se brzy vzdala naděje, že by na tyhle dva nějak zapůsobila: byli naprosto nezkrotní, ať se na ně obrátila tak či tak, jak jí síly a čas stačily. Každé odpoledne se znovu a znovu rozléhal randál jejich her po celém domě, a Fanny brzy vítala povzdechem každou sobotu, kdy měli odpoledne prázdno.

I u Betsey, rozmazleného děvčátka, které se už naučilo považovat abecedu za největšího nepřítele, zůstávalo po libosti v kuchyni u služebných a pak se jí ochotně popřálo sluchu, když na ně žalovala, se Fanny téměř už vzdala naděje, že by si ji mohla zamilovat anebo na ni příznivě zapůsobit, a u Susan ji znepokojovala její prudkost. Dívka neustále odmlouvala matce, škorpila se s Tomem a Charlesem a neměla trpělivost s Betsey, až se toho Fanny začala lekat: uznávala, že jí ostatní zavdávají dost příčin, ale obávala se, že stvoření, které se nechá natolik strhnout, nemá v povaze dost.vlídnosti, a proto u ní ona sama pochopení nenajde.

Takový byl tedy domov, který měl Fanny zahnat Mansfield z hlavy a naučit ji myslet na bratrance Edmunda s umírněným citem. Ona ale naopak nemyslela na nic než na Mansfield, na jeho milované obyvatele, na šťastný koloběh tamního života. Měla teď kolem sebe jeho přímý protiklad. Krásné prostředí, vybrané chování, pravidelnost ve všem, harmonické vztahy –a možná že nade všechno ostatní pak mansfieldský klid a pokoj – se jí vlivem zde převládajících opačných okolností připomínaly každou hodinu.

Věčný randál byl pro fyzicky křehkou a nervově přecitlivělou, Fanny zlem největším, kterým by byla trpěla i v krásném prostředí plném harmonie. Na Mansfieldu k ní nikdy nedolehly zvuky hašteřic, žádné halekání, nečekané zvolání ani dusot nohou; všechno probíhalo v pravidelném rytmu uspokojivého řádu, každý byl svým způsobem důležitý, na každého se braly jisté ohledy. Pokud někdy postrádala srdečnost, rozum a uhlazené způsoby ji zastoupily, a drobné mrzutosti, které někdy vyvolala tetička Norrisová, ty neměly dlouhé trvání, byly nedůležité, pouhá kapka vody v oceánu, když je porovnala s neutuchajícím zmatkem svého nynějšího prostředí. Tady každý hlučel, nemluvilo se jinak než hlasitě (až snad na matku, jejíž hlas mírnou bezbarvostí připomínal lady Bertramovou, jen v něm navíc ještě zněla hádavost). Kdo si něco přál, dožadoval se toho halekáním, a služebné na oplátku halekaly z kuchyně výmluvy. Dveře ustavičně třískaly, na schodech nebyl nikdy klid, nic se nedělo bez randálu, nikdo tiše neseděl, a když někdo promluvil, ostatní mu nevěnovali pozornost.

Když Fanny po týdenní zkušenosti porovnávala oba domy, byla v pokušení parafrázovat známý aforismus doktora Johnsona o celibátu a manželství a konstatovat, že Mansfield možná má své nedostatky, ale Portsmouth nenabízí žádné potěšení.

40. KAPITOLA

Fanny správně tušila, že se slečna Crawfordová hned tak neozve, že nevytrvá v rychlém sledu, jakým jejich korespondence začala, a další dopis také přišel po výrazně delší přestávce než ty předchozí; jedno ale netušila: že jí ta delší přestávka nepřijde ani zdaleka tak vhod, jak předpokládala. Takový zvláštní obrat se jí v duši udál! A přijala pak ten dopis s upřímnou radostí. V jejím nynějším exilu, daleko od dobré společnosti a od všeho, co ji zajímalo, po čem z duše prahla, jí byl dopis z okruhu, kam sama srdcem patřila, napsaný s přátelským citem a jistou uhlazeností, velmi vítaný. Mary se nejprve vymluvila na stále četnější společenské závazky, že nenapsala dřív,

„a když jsem se teď do toho dala,“ pokračovala, „nebude Vám můj dopis stát ani za čtení, protože na konci bude chybět obvyklá zástava lásky, tři čtyři řádky od Vám vřele oddaného H. C, protože Henry je v Norfolku; před deseti dny se musel kvůli nějakým správním záležitostem rozjet do Everinghamu, anebo si to možná jen tak vymyslel, aby byl na cestách ve stejném čase jako Vy. Tam tedy právě dlí, a jen tak mimochodem, jeho nepřítomnost patrně dostatečně vysvětluje, že si jeho sestra dala s psaním načas, protože ji nepobízí žádné, Mary, a kdypak budeš psát Fanny?‘ Konečně jsme se po různých marných pokusech sešli s Vašimi sestřenkami, drahou Julií a nejdražší paní Rushworthovou: včera mne zastihly doma a měly jsme ze vzájemného setkání radost. Aspoň se to napohled tak jevilo, že máme radost, a myslím, že jsme trochu radost i měly.

Pověděli jsme si spoustu novinek. Nevím, jestli bych Vám měla líčit, jak se paní Rushworthová zatvářila, když padlo Vaše jméno.

Vždycky jsem si o ní myslela, že se umí ovládat, ale včerejší situace byla příliš náročná, aby jí silou vůle byla práva. Celkem vzato, Julia vypadala lépe, aspoň poté, co přišla řeč na Vás. Pleť ji zradila v tom okamžiku, kdy jsem promluvila ti,Fanny‘ a promluvila o ní se sesterskou náklonností. Ale paní Rushworthová znovu rozkvete do krásy, máme pozvánky na její první večírek 28. t.m. Pak bude zářit a oslňovat, protože otevírá jeden z nejlepších domů na Wimpole Street. Byla jsem tam před dvěma roky, kdy ho měla lady Lascellesová, a líbí se mi snad nejlépe ze všech, které v Londýně znám; jistě si pak v duchu řekne – abych si vypomohla lidovým rčením –, že má za hodně peněz hodně muziky. Henry by jí byl nemohl takový dům poskytnout. Doufám, že si^ to uvědomí a bude pak už spokojená, má k tomu dost důvodů, bude tam jak královna v paláci, i když král se nejlépe vyjímá v pozadí, a jelikož ji nechci zlobit, už ji nebudu nutit, abychom si o Vás povídali. Však ona časem přijde k rozumu. Podle toho, co jsem slyšela, baron Wildenhaim se dál dvoří Julii, ale myslím, že ona mu nevychází zvlášť vstříc. Měla by udělat lepší partii. Chudý druhorozený šlechtický syn není žádná výhra, a nezdá se mi, že by tu hrála roli láska, protože když si odmyslíme bohatý hlasový fond, tak z ubohého barona nic nezbude. Jaký rozdíl někdy jediné slůvko znamená! Považte, kdyby baron měl bohatý jiný fond! – Váš bratránek Edmund si dává načas – patrně ho zdržely pastorské povinnosti. Možná že musí v Thornton Lacey přivést nějakou stařenku na víru pravou. Nerada bych si myslela, že mne zanedbává kvůli nějaké mladici. Žijte blaze*drahá Fanny, tohle je dlouhý dopis z Londýna, a Vy mi v odpověď také pěkně napište, ať se Henry potěší, až se vrátí – a podejte mi zprávu, kolika fešným mladým kapitánům jste už kvůli němu dala košem.“

Obsah slečnina listu skýtal Fauny dost námětů k úvahám, a to převážně k úvahám neradostným, ale navzdory všem zneklidňujícím novinkám ji spojoval s nepřítomnými, pověděl jí o lidech a událostech, na které byla teď neobyčejně zvědavá, a s radostí by byla uvítala, kdyby byla mohla počítat s takovým listem každý týden. Jen dopisování s tetičkou Bertramovou pro ni bylo důležitější.

Co se portsmouthské společnosti týkalo, kde by si byla mohla vynahradit, co postrádala v otcovském domě, nepoznala v okruhu

otcových a matčiných známých nikoho sympatického, nikoho, kvůli němuž by zatoužila překonat vlastní plachost a rezervovanost. Muži jí připadali obhroublí, ženy vtíravé a všichni dohromady nevychovaní – a sama vzbuzovala stejně nepříznivý dojem u dávných i nových známých jako oni u ní. Slečny, které o ni zprvu jevily jistý uctivý zájem, protože přijela od vznešených příbuzných, se brzy cítily dotčeny, že „ze sebe dělá bůhvíco“ – a jelikož nehrála na klavír ani neměla drahou kožešinovou pelerínku, nepřipadalo jim, když si ji důkladně prohlédly, že by měla proč se nad ně vyvyšovat.

První podstatnou útěchu mezi všemi nevýhodami domova – první, kterou jí rozum schválil a která slibovala přinést trvalý prospěch – našla Fanny v Susan, když ji lépe poznala a získala dojem, že by mohla sestře prospět. Susan se k ní chovala vždycky mile, ale svým energickým vystupováním ji zprvu zaskočila a znepokojila, takže trvalo dobrých čtrnáct dní, než začala rozumět dívce, která se od ní povahově tolik lišila. Susan viděla, že doma není všechno v pořádku, a snažila se to napravit. Že čtrnáctileté děvče, které jedná pouze na základě vlastního rozumu a bez pomoci, k tomu zvolí ne právě nejmoudřejší prostředky, na tom nebylo nic divného, a Fanny byla zakrátko ochotna spíše obdivovat sestřin bystrý rozum, že dokáže v tak útlém věku jasnozřivě usuzovat, než aby jí vytýkala nevhodné chování, k němuž se uchylovala. Susan volila odpovídající postup na základě těchto nesporných skutečností, které Fanny sama rozpoznala, ale při své poddajnější a ústupnější povaze by byla váhala se vůči nim prosadit. Susan usilovala o praktickou nápravu tam, kde by Fanny byla jen zalezla do koutka a plakala, a že Susan i leccos užitečného dokázala, to Fanny viděla: poměry v domácnosti, jakkoli nevalné, by bývaly ještě horší, nebýt jejích zásahů, a podařilo se jí zabránit matce i Betsey v nejhorším rozmazlování a poklescích.

Ve všech střetnutích s matkou měla Susan výhodu bystřejšího rozumu a nikdy se neocitla v nebezpečí, že by se dala matčinou přízní koupit. Opičí lásku, která kolem ní napáchala takové škody, nikdy nepoznala, vděčnost za vlídné zacházení minulé ani současné ji nezatěžovala, a proto uměla odsoudit její výstřelky u ostatních.

Tohle všechno časem vyšlo najevo a sestra začala na Susan pohlížet se směsí soucitu i obdivu. Že se chová nevhodně, občas

dokonce velmi nevhodně – že volí špatné prostředky a prosazuje je v nepříhodné chvíli, že pro její vzhled a slovní projev často skutečně není omluvy, to si Fanny stále uvědomovala, ale začínala doufat, že by se to u ní dalo napravit. Zjistila, že k ní Susan vzhlíží a stojí o její dobré mínění, a přestože postavení autority bylo pro Fanny něco docela nového, a stejně tak i pomyšlení, že by dokázala někoho vést a vzdělávat, rozhodla se, že Susan občas trochu napoví a v jejím zájmu se pokusí jí vštípit vhodnější názory na to, co je komu povinována a co by bylo pro ni samu nejmoudřejší, jak Fanny sama díky příznivější výchově uměla rozpoznat.

Její vliv se upevnil, anebo si ho aspoň uvědomila a začala využívat, když Susan prokázala jistou laskavost, k níž se po dlouhém rozpačitém váhání z citových důvodů nakonec odhodlala. Hned v prvních dnech ji napadlo, že vynaložením nepatrné peněžní částky by možná zajistila mír stále jitřený spory kolem stříbrného nožíku, a že byla náramně bohatá – pan strýček jí dal při loučení 10 liber –, nechyběla jí k velkomyslné štědrosti krom dobré vůle ani možnost. Nebyla ale vůbec zvyklá udělovat výsady krom milodarů chudině, neměla zkušenost v přemáhání zla ani v prokazování laskavostí sobě rovným, a tolik se bála, aby to doma nevypadalo, že se velkopansky vyvyšuje, a proto jí trvalo nějaký čas, než se rozmyslela, zdali to není nevhodné, aby takový dar přinesla. Nakonec to ale učinila; koupila stříbrný nožík Betsey, ta ho přijala s jásotem, protože byl nový, a tedy rozhodně lepší než ten původní, Susan se stala nespornou vlastnicí svého majetku, a Betsey se šlechetně zavázala, že teď, když má sama mnohem hezčí, nebude tamten už brát – a ani spokojená matička nevznesla námitky, což Fanny zprvu pokládala téměř za vyloučené. Její počin se osvědčil: zdroj domácích třenic zmizel, Susan tím byla zcela okouzlena a ona sama pak měla koho milovat a o koho pečovat. Susan ukázala, že není nevnímavá: radovala se sice, že se domohla vlastnictví, o něž hnedle dva roky bojovala, ale zároveň měla jisté obavy, jestli se to třeba sestře nelíbilo a tímhle jí nedává najevo, že vyvolala takové tahanice, až se pro klid v domě musel koupit další nožík.

Měla upřímnou povahu. Doznala se ke svým obavám, vyčítala si, že tak zaníceně bojovala, a Fanny od té chvíle, kdy si uvědomila

hodnotu takové osobnosti a seznala, že Susan stojí o její dobré mínění a chtěla by se s ní radit, znovu se přesvědčila,.jakým požehnáním je vřelý citový vztah, a uvěřila, že by mohla být prospěšná duši, která pomoc tolik potřebuje a zaslouží si ji. Radila jí, a byly to rady příliš rozumné, aby je bystrá dívka neuznávala, volila přitom tak mírný a uvážlivý způsob, že to její vznětlivou povahu nepopouzelo, a potom také mohla s radostí zaznamenat, že se zpravidla nemíjejí účinkem, a víc ani nečekala: sama sice citlivě dbala na všechny patřičné povinnosti i působivou ústupnost a trpělivost, ale zároveň si soucitně uvědomovala, co všechno každou hodinu dráždí děvče jako Susan. Brzy dospěla k tomu, že se upřímně podivovala – nikoli tomu, že se Susan navzdory vědomí, co se sluší a patří, dá strhnout k projevům neúcty a netrpělivosti – ale že vůbec ví, co se sluší, a že má tak zdravé názory, když vyrůstala v prostředí, kde na ni nikdo nedbá a prohřešky jsou na denním pořádku, že se dopracovala k správným názorům, co je dobré a co ne – a přitom neměla žádného bratránka Edmunda, aby ji duchovně vedl.

Vzájemné sblížení přineslo prospěch oběma. Když spolu pobývaly v ložničce nahoře, vyhnuly se mnoha zmatkům v domě; Fanny měla klid a Susan se naučila, že to není žádné neštěstí pokojně si hledět práce. V místnosti se netopilo, ale to byla nepříjemnost, na kterou i Fanny byla zvyklá, a přišlo jí to méně zatěžko, protože jí to připomínalo Východní pokoj. Ale to byla také jediná podobnost: co se prostoru, světla, nábytku a vyhlídky týkalo, neměly obě komnaty nic společného a Fanny často unikl povzdech, když si vzpomněla na všechny své knihy a krabice a různé příjemné drobnosti ve svém Mansfieldském království. Děvčata si postupně navykla trávit v pokojíku většinu dne: zprvu si jen povídaly a šily, ale za pár dní se vzpomínka na řečené knihy ozvala tak mocně a podnětně, že to Fanny nedalo, aby se nepokusila znovu se nějakých knih domoci. V otcovském domě žádné nebyly, ale bohatství vyvolává touhu po přepychu i odvahu – a ta ji dovedla až do veřejné knihovny. Stala se členkou – žasla, že je jí in propria persona, žasla, co všechno nepodniká – bude si za poplatek vypůjčovat knihy, bude si je vybírat! A navíc ještě za tím účelem, aby sestru vzdělávala! Ale tak to bylo. Susan v životě nic nečetla a Fanny toužila, aby se s ní podělila o

vlastní poznané potěšení, aby v ní vyvolala zájem o životopisy a verše, jimž sama dávala přednost.

Doufala také, že takovým zaneprázdněním pohřbí v duši některé vzpomínky na Mansfield, které se jí hned vedraly do vědomí, když zaměstnávala pouze prsty, a v tom čase zvlášť stála o to, aby v myšlenkách nepronásledovala Edmunda do Londýna, kam podle tetinčina posledního dopisu už odjel. Nepochybovala, co z toho vzejde. Slíbená zpráva nad ní visela jako Damoklův meč. Denně se hrozila, když zaslechla listonoše zaklepat na některé dveře v sousedství – a pokud jí na to četba dá zapomenout třeba jen na půl hodiny, bude to cenné dobrodiní.

41. KAPITOLA

Uplynul už týden, kdy Edmund údajně dlel v Londýně, a Fanny od něho dosud neměla žádné zprávy. Jeho mlčení se dalo vysvětlit třemi důvody, a mezi nimi v duchu váhala: každý se jí zdál v jistou chvíli nejpravděpodobnější. Buď musel odjezd odložit, nebo se mu ještě nenaskytla příležitost promluvit se slečnou Crawfordovou mezi čtyřma očima – anebo je tak blažený, že nemá na psaní dopisů ani pomyšlení.

Jednoho rána v tomto čase – Fanny byla už čtyři neděle z Mansfieldu: tohle neopomněla den co den zaznamenat a propočítat –, když se chystaly se Susan odebrat jako obvykle nahoru, zaslechly, že někdo klepe na dveře; podle toho, jak bystře Rebecca běžela otevřít (o tuto povinnost měla nelíčený zájem), usoudily, že je to návštěva, které se nebudou moci vyhnout.

Ozval se mužský hlas a Fanny pod dojmem toho hlasu právě stačila zblednout, když do pokoje vstoupil pan Crawford.

Rozum, jakým se vyznačovala, vždy obstojí, když je ho skutečně třeba, a tak seznala, že ho dokáže představit mamince a připomenout jí, že už o něm slyšela jako o „Williamově příteli“, ačkoliv jí ještě před minutou připadalo vyloučeno, že by ze sebe dokázala slůvko vypravit. Vědomí, že ho doma znají pouze jako Williamova přítele, jí bylo v té chvíli jistou oporou. Když ho ale představila a všichni se posadili, propadla takové hrůze, k čemu všemu tahle návštěva třeba povede, že se o ni pokoušely mrákoty.

Zatímco se snažila, aby jí smysly nevypověděly službu, host, jenž k ní zprvu přikročil s takovým zaujetím jako vždy, moudře a laskavě odvrátil pohled, aby měla čas se vzpamatovat, a věnoval se výhradně paní Priceové, rozprávěl s ní velmi uctivě a zdvořile a přitom s jistým přátelským zájmem – nebo přinejmenším pozorností – což všechno svědčilo o jeho dokonalých způsobech.

I paní Priceová si vedla jako dáma. Hřálo ji pomyšlení, že syn má takového přítele, a jelikož se mu chtěla jevit v nejlepším světle, překypovala vděčností, upřímnou mateřskou vděčností, která mu nemohla být nepříjemná. Pan Price želbohu není doma, sdělila mu. Fanny se mezitím vzpamatovala natolik, aby si uvědomila, že ona otcovy nepřítomnosti nelituje, jelikož k celé řadě důvodů pro trapné pocity přistupovalo ještě trýznivé zahanbení, v jakém domově ji to zastal. Vyčítala si v duchu takovou slabost, ale vyčítáním se jí nezbavila. Bylo jí před ním hanba, a za otce by se byla hanbila víc než za všechno ostatní.

Rozhovořili se o Williamovi, a tohoto tématu se paní Priceová nemohla nabažit: pan Crawford se o něm vyjádřil tak vřele a uznale, že si ani její mateřské srdce nemohlo přát víc. Měla pocit, že tak příjemného mladíka v životě nepoznala, a jen užasla, že tak vznešený a ušlechtilý člověk jako on nepřijel do Portsmouthu, aby navštívil zdejšího velícího admirála ani vládního komisaře přístavu, a že nemá v úmyslu přepravit se na ostrov ani prohlédnout si doky. Nic z toho, co si uvykla spojovat s důležitými a bohatými osobnostmi, ho do Portsmouthu nepřivedlo. Sdělil jim, že přijel včera pozdě večer, hodlá se tu den dva zdržet, ubytoval se u Koruny a náhodou tu natrefil pár známých námořních důstojníků, ale kvůli tomu se sem nevydal.

Než tohle všechno vypověděl, mohl už důvodně předpokládat, že Fanny je připravena čelit jeho pohledům a řečem, a také to dokázala: vyslechla, že před odjezdem z Londýna strávil půlhodinku se sestrou, ta že jí posílá vřelé a láskyplné pozdravy, ale na psaní jí névybyl čas, sám měl štěstí, že mu věnovala tu půlhodinku, když se po návratu z Norfolku zdržel den v Londýně, než opět odcestoval; že její bratránek Edmund je v Londýně, přijel už před několika dny, pokud je mu známo; sám se s ním nesešel, ale ví, že se mu daří dobře,

všichni v Mansfieldu se těšili dobrému zdraví, když je opouštěl, a včera měl obědvat u Fraserových.

Fanny vyslechla vyrovnaně i poslední zmíněnou informaci, ba ve své usouzené mysli přijala jako úlevu, že bude mít jistotu; hlavou jí blesklo „tedy je už v této chvíli rozhodnuto“, ale jen lehký ruměnec svědčil o jejím rozrušení.

Když ještě trochu pohovořil o Mansfieldu, tématu, které sledovala se zřetelným zájmem, jal se Crawford trousit narážky, že je nejlépe vyjít na procházku hned po ránu. „Venku je krásně, v této roční době bývá počasí proměnlivé, a proto není moudré odkládat vycházku na pozdější dobu.“ A když takové náznaky k ničemu nevedly, vzápětí rovnou doporučil paní Priceové a jejím dcerám, aby neodkládaly obvyklou procházku. Nato si ujasnili situaci. Ukázalo se, že paní Priceová nevychází z domu, leda v neděli: doznala, že při tak početné rodině si málokdy najde čas, aby se šla projít.

„Neporadila byste tedy dcerám, aby využily pěkného počasí, a nedopřála byste mi to potěšení, že bych je doprovodil?“

Paní Priceová vděčně a ráda souhlasila. „Dcery sedí pořád zavřené doma – v Portsmouthu není kam jít – nedostanou se často na vzduch – chtějí si něco vyřídit ve městě, a proto jistě moc rády půjdou.“ A v důsledku toho Fanny – v životě by to byla neřekla a připadala si hrozně – za deset minut kráčela se Susan po boku pana Crawforda směrem k Hlavní třídě.

A hned tu byla trapnost na trapnost a zmatek na zmatek, protože ledva vkročili na Hlavní třídu, narazili na otce, jehož zjev nebýval o sobotách právě nejlepší. Zůstal stát, a ať už vypadal jak vypadal, Fanny nezbývalo než ho s panem Crawfordem seznámit. Vůbec nebyla na pochybách, jaký dojem v panu Crawfordovi zanechá. Jistě bude mít nepříjemný pocit znechucení. Jistě si na ni brzy přestane myslet a vyhasne v něm všechna touha, aby ji získal, a přestože si tolik přála, aby se ze své lásky vyléčil, tahle léčba jí byla skoro stejně proti mysli jako původní neduh; patrně by se v celém Spojeném království těžko hledala slečna, která by raději necelila neblahé vášni bystrého, příjemného muže, než přihlížela, jak ho odradí její nejbližší příbuzní svým grobiánstvím.

Pan Crawford sotva mohl pokládat budoucího tchána za vzor vší úhlednosti co do zevnějšku, ale (jak Fanny k své nesmírné úlevě okamžitě poznala) otec byl dočista jiný člověk, dočista jiný pan Price ve svém chování vůči tomuto veleváženému cizinci, než jaký býval v okruhu vlastní rodiny. Nechoval se sice vytříbeně, ale přece jen víc než přijatelně, byl vděčný, pln zájmu, promlouval jako milující otec a rozumný muž, jeho hlasitý slovní projev venku působil docela dobře a nedoprovodila jej jediná kletba. Instinktivně se přizpůsobil vybraným způsobům pana Crawforda, a v důsledku toho si Fanny v dané chvíli nesmírně oddecljla.

Výměna zdvořilostí obou pánů vyústila v páně Priceovu nabídku, že ukáže panu Crawfordovi loděnice, a pan Crawford, aby ocenil projevenou laskavost, jak to také bylo myšleno, ačkoli v životě už viděl loděnic ažaž a spíše doufal, že se bude moci věnovat Fanny, vděčně nabízenou výsadu přijal za podmínky, že by to slečny Priceovy příliš neunavovalo; a jelikož se tak či onak zjistilo či předpokládalo, anebo se z toho aspoň nakonec vycházelo, že se té námahy nebojí, bylo rozhodnuto, že se tedy do loděnic půjde, a nebýt pana Crawforda, byl by tam pan Price také rovnou zamířil, bez ohledu na to, že si dcery chtěly cosi vyřídit na Hlavní třídě. Ten se však zasadil o to, aby mohly zajít do obchodů, když se sem výslovně kvůli tomu vydaly, a také je to příliš nezdrželo: Fanny se totiž tak chránila toho, aby vzbudila netrpělivost nebo aby se na ni čekalo, že pánové, kteří postávali u dveří, sotva stačili zavést řeč na nejnovější výnosy o námořní plavbě a spočítat tři válečná plavidla připravená k vyplutí, a už tu byly jejich svěřenkyně, hotovy je provázet.

Nyní tedy zamířili přímo do loděnic, a cesta by byla probíhala velmi osobitým způsobem (podle páně Crawfordova mínění), kdyby se byli všichni řídili jen podle pana Price, protože ten by byl obě dívky nechal, ať si za nimi běží, jak umějí, zatímco muži by byli sami rázovali napřed. Pan Crawford tento styl poopravil, i když ne do té míry, jak by si přál: rozhodně se odmítal od nich vzdálit, a kdykoli přecházeli ulici nebo se dostali do proudu chodců a pan Price na ně zavolal: „Pospěšte si, děvčata, pojď Fan – pojď, Sue – dávejte pozor

– rozhlídněte se pořádně,“ pan Crawford je pozorně chránil před nepříjemnostmi.

Jakmile se ocitli uvnitř v loděnicích, svitla mu naděje, že si s Fanny přece jen pěkně popovídá, protože se k panu Priceovi hned přidružil jeden z jeho kolegů v bloumání, jenž rovněž vyšel na každodenní obhlídku, co je nového, a jehož společnosti zřejmě bude dána přednost, a po chvíli se také oba námořní důstojníci začali procházet spolu a probírat záležitosti vzájemného a neutuchajícího zájmu, zatímco mladí lidé usedli na hromadu složených prken a později si našli místečko na palubě rozestavené lodi, kterou si přišli prohlédnout. Fanny si příhodně potřebovala odpočinout. Crawford si ani nepřál nic víc, než aby byla unavená a chtěla se posadit a odpočinout si, ale byl by si také přál, aby se její sestra vytratila. Čiperné děvče Susanina věku je nejhorší gardedáma na světě – to je něco docela jiného než lady Bertramová – oči a uši na stopkách – na to nejdůležitější před ní řeč zavést nemohl. Musel se spokojit s tím, že bude děvčatům příjemným společníkem a nechá Susan, aby se na zábavě podílela, a sám si dopřeje tu a tam pohled nebo náznak srozumitelný pouze zasvěcené a vnímavé Fanny. Rozhovořil se nejvíc o Norfolku, kde nedávno pobýval a tamní záležitosti nabývaly na důležitosti vzhledem k jeho současným záměrům. Člověk jako pan Crawford, ať přijel odkudkoli a z jakékoli společnosti, vždycky si odvážel látku k vtipnému vyprávění, jeho cestování i jeho známí mu za tím účelem posloužili a Susan se bavila způsobem pro ni dosud nevídaným. Fanny bylo určeno ještě něco víc než líčení náhodných společenských zábav, jichž se zúčastnil. Aby u ní získal uznání, vysvětlil jí, proč vůbec do Norfolku v této nezvyklé roční době zajel. Měl k tomu konkrétní důvod, týkalo se to obnovení nájemní smlouvy v zájmu jisté početné a podle jeho soudu přičinlivé rodiny. Pojal podezření, že s nimi jeho správce nehraje čistou hru – že se u něho snaží očernit slušné lidi –, a proto se rozhodl zajet tam osobně a pořádně ten případ přešetřit. Přijel tedy, prokázal té rodině větší službu a vyplynul z toho užitek pro víc lidí, než by byl tušil, a teď z toho měl sám dobrý pocit: vědomí, že dostál své povinnosti, působilo hřejivě. Představil se některým nájemcům, které dosud neznal, našel přátelské duše v chalupách na svém panství, o jejichž existenci dosud nevěděl. Tímhle mířil, a dobře mířil, Fanny do duše.

Těšilo ji, že o tom tak pěkně mluví: v tomto případě jednal tak, jak se patřilo. Zastal se chudých a utlačovaných! To se jí líbilo, a užuž

ho chtěla odměnit pochvalným pohledem, kdyby ji byl v poslední chvíli neodstrašil příliš výmluvnou narážkou, když dodal, že by si z té duše přál, aby mu v tom brzy někdo poskytl pomocnou ruku, aby ho vedl a byl mu oporou ve snaze být prospěšný a konat dobrodiní v Everinghamu, a kvůli té bytosti by si pak celý Everingham zamiloval víc než dosud.

Odvrátila se a přála si, aby takhle nemluvil. Byla ochotna uznat, že je to asi přece jen lepší člověk, než původně soudila. Začínala připouštět, že u něho nakonec možná ještě převládne dobrý charakter, ale oni dva se k sobě nehodí, na tom budoucnost nic nezmění, a proto by si na ni měl přestat myslet.

Pochopil, že už toho o Everinghamu bylo řečeno dost, že by bylo lépe zavést hovor na jinou kolej, a tak začal o Mansfieldu. Byla to šťastná volba, Fanny hned projevila zájem a obrátila k němu oči. O Mansfieldu poslouchala i mluvila s opravdovou rozkoší. Taková doba už ji dělila od všech, kdo to na zámku znali, že jí každá zmínka byla milá a ráda se nechala dovést k zanícené chvále jeho krás a pohodlí, a když on vzdal čest jeho obyvatelům, mohla si pak sama ulevit v srdci vřelými chvalozpěvy, jak je pan strýček moudrý a dobrotivý a tetinka že má nejmilejší povahu pod sluncem.

I on k Mansfieldu přilnul, aspoň to prohlašoval: prý se těší a doufá, že tam bude trávit mnoho času –stále bude tam anebo někde poblíž. Zvlášť zdůrazňoval, jak blažené léto a podzim tam letos prožije; je o tom přesvědčen; spoléhá na to; léto a podzim, které ve všem předčí to loňské. Stejně zajímavé, stejně pestré, stejně společenské – ale za okolností, které je nepopsatelně předčí.

„Mansfield, Sotherton, Thornton Lacey – jak pozoruhodnou společnost znamenají ty domy!“ pokračoval. „A do svatého Michala k nim možná přibude ještě čtvrtý, třeba nějaká nevelká lovecká chata nedaleko všech těch drahých míst – protože co se spolubydlení v Thornton Lacey týká, jak Edmund Bertram kdysi dobromyslně navrhoval – vyvstanou tu doufejme dvě překážky, dvě půvabné, okouzlující, neodolatelné překážky, které ten nápad zvrátí.“

Fanny tím dvojnásob umlčel, ačkoli dodatečně litovala, že se nepřiměla navázat na polovinu jeho nápovědi a nevyzvěděla od něho něco bližšího o jeho sestře a Edmundovi. Musí se naučit o tomhle rozprávět a ta slabost, která jí v tom brání, bude co nevidět neomluvitelná.

Když si pan Price se svým druhem prohlédli, co si přáli anebo nač měli čas, byli i ostatní hotovi k návratu, a na zpáteční cestě si pan Crawford našel příležitost ke kratičkému nerušenému rozhovoru, aby mohl Fanny sdělit, že přijel do Portsmouthu jen a jen za tím účelem, aby ji spatřil, protože už nemohl déle snášet odloučení. Slyšela to nerada, moc nerada, a přece navzdory tomu a ještě dalším dvěma třem větám, které by byla raději nevyslechla, z něho měla lepší dojem než kdykoli předtím: jevil se jí laskavější, pozornější, ohleduplnější k ostatním lidem než kdy na Mansfieldu; ještě nikdy jí v jeho společnosti nebylo tak příjemně – skoro příjemně; k otci se choval tak, že mu nebylo co vytknout, a v pozornosti, již věnoval Susan, bylo něco zvlášť vlídného a patřičného. Rozhodně se změnil k lepšímu. Přála si, aby už měla zítřek za sebou, přála si, aby byl přijel jen na jeden den – ale nebylo to tak zlé, jak se bála; a tolik ji těšilo povídat si o Mansfieldu!

Než se rozloučili, zavázal si ji ještě dalším laskavým činem, a nebyla to žádná maličkost. Pan Price ho pozval, aby mu prokázal tu čest a povečeřel s nimi, a Fanny se pouze jedinkrát zachvěla hrůzou, než pan Crawford odpověděl, že je bohužel zadán. Přijal už jiné pozvání na dnešní večer i na zítřek, potkal u Koruny nějakého známého, který si to nedal vymluvit; ale kdyby směl, rád by je zítra znovu vyhledal, atd. atd., a s tím se rozloučili – Fanny celá šťastná, že unikla tak hroznému nebezpečí!

Když si pomyslela, že by k nim přišel domů a byl svědkem všech nedostatků v jejich stolování! Ta hrůza! Jak Rebecca vaří a jak obsluhuje u stolu, jak se Betsey cpe a nikdo ji nenapomene, jak se všeho domáhá! Ani Fanny sama se proti tomu ještě neobrnila lhostejností, aby se v klidu najedla. A přitom se ona chová slušně jen z vrozeného jemnocitu, kdežto on je zhýčkán přepychem a vybranými lahůdkami!

42. KAPITOLA

Nazítří se Priceovi právě vypravovali do kostela, když se pan Crawford znovu objevil. Nepřišel, aby je zdržel – ale aby se k nim přidal: byl vyzván, aby s nimi navštívil námořnické bohoslužby, což měl předem v úmyslu, a všichni se tam tedy odebrali společně.

Rodina teď působila dobře. Příroda je vybavila štědrým dílem fyzické krásy, a každou neděli se ukazovali v nejčistší kůži a svátečním odění. Neděle pokaždé přinášela Fanny tuto útěchu a tuto neděli ji ocenila víc než jindy. Její ubohá matka v tento den nebyla svým zevnějškem tak nehodná zvát se sestrou lady Bertramové, jak se obvykle mohlo zdát. Fanny se nad tím často žalem sevřelo srdce, když si uvědomila, jaký je mezi nimi rozdíl – když pomyslela, že příroda jim dala do vínku totéž, ale osud tak spravedlivý nebyl, a její matka, stejná krasavice jako lady Bertramová a ještě o něco mladší, v důsledku toho vypadá tak opotřebovaně a unaveně, tak bezmocně, neupraveně a chudě. Ale neděle z ní vždy udělala velmi pohlednou a docela spokojeně vyhlížející paní Priceovou, která si vyšla se svými pěknými dětmi, aby si oddechla od každodenních starostí, a z míry ji vyvedlo, jen když se synové vystavili nějakému nebezpečí anebo když kolem proplula Rebecca s květinou na klobouku.

V kapli se museli rozdělit, ale pan Crawford si to zařídil, aby se neodtrhl od dámské části, a po bohoslužbách se šel s rodinou projít na šance.

Paní Priceová se chodívala projít na šance každou neděli, pokud počasí přálo, vždy rovnou z kostela, a zdržela se tam až do oběda.

Byla to její společenská doména, kde se scházela se známými, vyslechla, co je nového, postěžovala si na zkaženost portsmouthských služek a povzbudila se na duchu, aby přečkala dalších šest dní.

Tam tedy nyní všichni zamířili; pan Crawford se přeochotně ujal slečen Priceových, a neuplynula ani chvilička a nějak se stalo – kdopak ví jak – Fanny ani vlastním očím nevěřila – ale už do něho byly každá z jedné strany zavěšeny a ona vůbec nevěděla, jak se tomu ubránit, a nevymanila se mu. Zprvu ji to uvádělo do rozpaků – ale ten den na ni čekaly příjemné dojmy i vyhlídky.

Byl to výjimečně krásný den. Počasí jim opravdu přálo. Byl vlastně březen, ale vlahý vzduch, svěží větřík a zářivé slunce, které se občas schovalo za mráček, byly už spíše dubnové; pod jarním nebem všechno zkrásnělo, a jak se honily stíny na lodích zakotvených v Spitheadu a u ostrova za zátokou, moře teď za přílivu měnilo barvu, a jak vlny pleskaly zvučně na hráze, podlehla Fanny mnohostrannému kouzlu svého okolí, že přestala dbát, jaké okolnosti to provázejí. A kdyby jí byl nenabídl rámě, byla by brzy zjistila, že se potřebuje opřít, protože nemá dost sil na takovouhle dvouhodinovou štrapáci, když předtím celý týden nevytáhla paty z domu. Na Fanny už začínalo doléhat, že nemá možnost pohybovat se pravidelně na čerstvém vzduchu, jak byla zvyklá; měla za těch pár týdnů v Portsmouthu otřesené zdraví, a nebýt pana Crawforda a slunného počasí, byla by brzy podlehla vyčerpání.

Krásný den a krásný výhled zapůsobily na pana Crawforda stejně hluboce jako na ni. Často zůstali pod vlivem stejného dojmu stát, opřeli se o kamennou zídku, aby se pár minut vynadívali a obdivovali; nebyl to sice Edmund, ale s tou výhradou Fanny uznávala, že je dost vnímavý ke krásám přírody a umí svůj obdiv i vyjádřit. On zase nejednou využil jejího něhyplného zasnění, aby se nerušeně popásal na její tváři očima, a na základě toho dospěl k závěru, že je sice stejně okouzlující, ale že nekvete zdravím tak jako dřív. Říká, že jí nic nechybí, a on o jejích slovech nechce pochybovat, ale když všechno uváží, vidí přece, že doma nemá žádné pohodlí a že jí tam nesvědčí, proto by ji nejraději viděl už zpátky v

Mansfieldu, kde se cítí lépe, a on se s ní také mnohem raději sejde tam.

„Pobýváte zde už asi celý měsíc, myslím,“ poznamenal.

„Ne, není to ještě měsíc. Zítra tomu budou čtyři neděle, co jsem odjížděla z Mansfieldu.“

„Jste přepečlivá poctivá počtářka. Já bych to nazval měsíc.“

„Přijela jsem teprve v úterý navečer.“

„A hodláte se zdržet na návštěvě asi dva měsíce, viďte?“

„Ano. Pan strýček mluvil o dvou měsících. Předpokládám, že to nebude méně.“

„A jak se budete vracet? Kdo pro vás přijede?“

„Nevím. Tetinka mi o tom ještě nic nepsala. Možná že se zdržím déle. Třeba se to nebude hodit, aby pro mne poslali přesně za dva měsíce.“

Pan Crawford chvíli přemýšlel a pak jí na to řekl: „Znám Mansfield, vím, jak to tam chodí, vím, že středem pozornosti v rodině nejste vy. Hrozí nebezpečí, že na vás pozapomenou a ohled na vás ustoupí pomyslným potřebám kteréhokoli člena rodiny. Umím si představit, že se váš příjezd bude třeba dlouhé týdny odkládat, jestli se to siru Thomasovi nebude hodit, aby pro vás zajel sám anebo poslal komornou paní tetinky, aby se nenarušil běh věcí, tak jak to určil na čtvrt roku dopředu. Takhle to nejde. Dva měsíce je ažaž. Podle mého by bylo stačilo šest neděl. – Mluvím o zdravotním stavu vaší sestřičky,“ obrátil se k Susan. „Podle mého mínění jí v Portsmouthu nesvědčí. Potřebuje hodně pohybu na čerstvém vzduchu, a toho se jí tu nedostává. Kdybyste ji znala tak dobře jako já, jistě byste se mnou souhlasila, že by neměla být nadlouho zbavena čistého vzduchu a volného pohybu na venkově. – Kdybyste seznala,“ (obrátil se znovu k Fanny) „že se necítíte dobře a s návratem do Mansfieldu vyvstávají těžkosti, nečekejte, až uplynou dva měsíce – to nesmí hrát roli, kdybyste se necítila tak silná, zdravá a spokojená jako jindy, stačí, když to sdělíte sestře, nebo třeba jen něco napovíte, a hned spolu přijedeme a odvezeme vás do Mansfieldu. Víte přece, že bychom to mohli lehce zařídit, a udělali bychom to s nesmírnou radostí. Víte, jaké pocity by to provázely.“

Fanny mu poděkovala, ale snažila se to odbýt žertem.

„Myslím to naprosto vážně,“ odpověděl, „a vy to naprosto dobře víte. Doufám, že nebudete tak krutá, abyste zamlčovala, že vám hrozí choroba. Ne, to neuděláte, není to ve vaší moci, a jen tehdy, když napíšete Mary v každém dopisu ‚Cítím se dobře‘, – vím, že nejste schopna vyslovit nebo napsat nepravdu – jen tehdy budeme mít klid, že je všechno v pořádku.“

Fanny mu znovu poděkovala, ale tolik ji to dojalo i rozrušilo, že mu na to ani mnoho neřekla, a vlastně v té chvíli ani nevěděla, co mu na to říci. Tohle se odehrávalo až na konci jejich vycházky. Doprovázel je celou tu dobu a rozloučil se až na prahu jejich domova, když odcházeli k obědu a on proto sám předstíral, že je očekáván jinde.

„Znepokojuje mne, že jste tak vyčerpaná,“ řekl ještě Fanny, když ji zdržel, poté co ostatní už vešli do domu, „přál bych si, abych vás tu zanechával silnou a zdravou. Mohu pro vás v Londýně něco udělat?

Přikláním se k myšlence, že se brzy znovu vypravím do Norfolku. Ten Maddison mi nepřipadá spolehlivý. Tuším, že bude ještě zkoušet, zdali by mne nakonec přece jen neobalamutil, chce získat pro svého bratrance tamní mlýn, kde bych já rád viděl někoho jiného. Musím se s ním nějak dohodnout. Musím mu ukázat, že mi nebude věšet bulíky na nos ani na jihu, ani na severu Everinghamu, že si na svém panství budu rozhodovat sám. Předtím jsem mu to asi neřekl dost jasně. Co takový člověk jako správce napáchá za škody, jak ublíží pověsti svého chlebodárce i zájmům chudiny, to je neuvěřitelné. Mám sto chutí rovnou se vrátit do Norfolku a uvést všechno na pravou míru tak, aby mezi námi bylo navždycky jasno. Maddison je schopný člověk, nechci ho vystrnadit – za předpokladu, že nebude zkoušet vystrnadit mne – ale byla by to hloupost, kdybych sedl na lep člověku, kterému nic nedlužím –a ještě větší hloupost, kdybych si nechal vnutit za nájemce člověka necitelného a chamtivého namísto poctivého dobráka, kterému jsem to napůl už slíbil. Že by to byla velká hloupost? Mám se tam rozjet? Co mi radíte?

„Já vám? Sám přece víte nejlépe, co je správné.“

„Ano. Když mi povíte, jak se na to díváte vy, tak vždycky vím, co je správné. Váš názor je moje měřítko správnosti.“

„Ach ne, to neříkejte. Každý má nejlepšího posuzovatele sám v sobě, jen když mu popřeje sluchu, toho mu nikdo druhý nenahradí. Sbohem; přeji vám, abyste měl zítra příjemnou cestu.“

„Nepotřebujete v Londýně nic zařídit?“

„Ne, děkuji za dobrou vůli.“ ,

„Nemám někomu něco vyřídit?“

„Vaší sestře vřelé pozdravení, budete-li tak laskav, a až uvidíte bratrance – bratrance Edmunda, kdybyste byl tak hodný a řekl mu, aby – aby mi brzy napsal.“

„Jistě, a pokud to z lenosti neučiní, sepíši jeho výmluvy za něho –

“

Víc už jí nepověděl, Fanny se nedala déle zdržet. Stiskl jí ruku,

zadíval se jí do očí, a byl pryč. Odešel, aby další tři hodiny zabil ve společnosti ostatních známých, než jim připraví nejlepší oběd, na jaký se v hlavním místním hostinci zmůžou, zatímco ona zasedla k prostší tabuli hned.

Mezi jejich stolováním byl velký rozdíl, a kdyby byl Crawford tušil, kolikerému strádání krom nedostatečných vycházek je v otcovském domě vystavena, byl by se jen divil, že je to na jejím zevnějšku znát tak málo. Nedokázala čelit Rebečiným pudinkům ani Rebečiným sekaným, podávaným na halabala umytých talířích s příbory neumytými ani halabala, takže často odložila hlavní jídlo dne, až si mohla k večeru poslat některého bratra pro pečivo nebo sušenky. V Mansfieldu v ní vypěstovali jisté zvyky a bylo příliš pozdě, aby ji v Portsmouthu úspěšně zocelili, a kdyby byl sir Thomas měl o všem povědomost, mohl sice usoudit, že neteř vlivem tělesného i duševního strádání začíná velmi slibně oceňovat výhody páně Crawfordovy společnosti i jeho majetku, ale zároveň by asi byl experiment ukončil z obavy, aby léčbu vůbec přežila.

Fanny byla až do večera ve stísněné náladě. Mohla si být sice dost jista, že pana Crawforda už neuvidí, přesto ale byla smutná. Rozloučila se s někým, kdo se blížil postavení přítele, a třebaže na jednu stranu byla ráda, že už odjel, zase jí připadalo, že teď už ji opustili všichni; bylo jí, jako by ji znovu odloučili od Mansfieldu, a když si představila, že se pan Crawford vrátí do Londýna, kde bude

stále s Mary a Edmundem, zmocnil se jí pocit tak blízký závisti, že si to nemohla odpustit.

V tísnivém rozpoložení jí neulehčilo nic z toho, co se dělo kolem ní: pár otcových přátel u nich trávilo večer, jak se zpravidla stávalo, pokud s nimi někam neodešel, a od šesti do půl desáté se trvale prosazoval randál a grog. Bylo jí těžko u srdce. Jediné, co jí v myšlenkách poskytlo cosi podobného útěše, byla obdivuhodná proměna k lepšímu, která se podle jejího mínění stala s panem Crawfordem. Nebrala v úvahu, v jak odlišné společnosti se s ním setkala, ani nakolik tu spolupůsobí kontrasty, ale pevně věřila, že je v něm zázračně víc laskavosti a ohleduplnosti k ostatním než dřív. A když se tak jeví v maličkostech, což teprve v tom podstatném! Má-li takovou starost o její zdraví a blaho, když o tom tak procítěně mluvil, a zřejmě upřímně, může přece doufat, že brzy upustí od námluv, které jí působí takové soužení.

Všichni předpokládali, že pan Crawford odjel na druhý den do Londýna, protože se u Priceových už neukázal, a dva dny nato se to i potvrdilo, když Fanny dostala od jeho sestry následující dopis, který z jiné příčiny roztrhla a četla nanejvýš rozechvěná a zvědavá:

„Musím Vám oznámit, Fanny má nejdražší, že se Henry za Vámi byl podívat v Portsmouthu; že s Vámi v sobotu zažil kouzelnou procházku do loděnic a jednu ještě mnohem pamětihodnější na druhý den, a to na šance, kde vonný vzduch, jiskřící moře, Vaše sladká tvářička a vzájemný rozhovor splývaly v úchvatnou harmonii a vyvolávaly pocity, které se i ve vzpomínkách blíží extázi. Tohle, pokud jsem mu správně rozuměla, má být podstatou mého sdělení. Přinutil mne, abych Vám napsala, ale nevím, o čem se ještě rozepisovat krom zmíněné návštěvy v Portsmouthu, těch dvou procházek, a že byl představen Vaší rodině, především Vaší roztomilé sestřičce, hezkému patnáctiletému děvčeti, které se také procházelo po šancích a nejspíš si tam odbývalo první lekci o lásce. Neměla jsem mnoho času na psaní a stejně by mi to nebylo nic platné, ani kdybych měla času habaděj, protože tohle je dopis výhradně věcný, sestavený za účelem předání nezbytných informací, které by bylo hotové neštěstí pozdržet. Ach, drahá Fanny moje, kéž byste tu byla, to bych Vám toho navyprávěla! – Musela byste poslouchat, až byste z toho byla dočista umořená, a radit mi, což by Vás umořilo ještě víc; jelikož ale není možno ani setinu mých velkolepých myšlenek hodit

na papír, zdržím se toho vůbec a nechám Vás hádat podle libosti. Nemám Vám co nevídaného sdělit. O politice se dočtete v novinách a nechci Vás unavovat jmény lidí a společenských událostí, které vyplňují můj čas. Měla jsem Vám popsat první večírek pořádaný Vaší sestřenkou, ale byla jsem líná a teď už je to pryč: stačí říci, že všechno proběhlo tak, jak se patřilo, s velkolepostí, jakou by všichni její blízcí přijali s uznáním, a její toaleta i vystupování jí získaly všeobecný obdiv. Moje přítelkyně paní Fraserová šílí po takovém domě a ani mně by nebyl proti mysli. Po Velikonocích navštívím lady Stornawayovou. Je ve výborné náladě a zřejmě velmi spokojená. Pochopila jsem, že lord Stornaway je dobromyslný a příjemný v okruhu své vlastní rodiny, a také už mi nepřipadá tak odporný na pohled jako dřív, vždyť člověk vidí ještě horší zjevy. Vašemu bratránkovi Edmundovi se ovšem nevyrovná. Co Vám mám napsat o tomto posledně zmíněném hrdinovi? Kdybych se o něm nezmínila vůbec, působilo by to podezřele. Řeknu tedy, že jsme se několikrát sešli a že na mé zdejší přátele zapůsobil nejlepším dojmem. Paní Fraserová (která věci rozumí) prohlašuje, že zná v Londýně pouze tři kavalíry postavou, výškou a zjevem jemu rovné, a já přiznám, že když tu onehdy obědval, nesahal mu nikdo ani po kotníky, a to nás bylo u stolu šestnáct. Naštěstí dneska oblečení nic neprozradí, ale – ale – ale

Srdečně Vaše M.

P.S. Málem bych zapomněla (za to může Edmund, mám ho plnou hlavu a to není zdrávo) na jednu podstatnou věc, kterou s Vámi mám za Henryho a za sebe vyřídit, totiž že bychom Vás odvezli nazpět do Northamptonshiru. Beruško má zlatá, nezůstávejte v Portsmouthu, abyste nepřišla o svůj pěkný kukuč. Vítr od moře je zlý, škodí zdraví i kráse. N»bohá moje tetinka tím vždy trpěla, už jak se přiblížila moři na deset mil, což admirál samozřejmě neuznával, ale já vím, že je to pravda. Jsem Vám i Henrymu k službám, stačí mi dát vědět hodinu předem. Moc se mi ten nápad zamlouvá, mohli bychom si cestou udělat malou zajížďku a ukázat Vám Everingham, a možná by Vám ani nevadilo, kdybychom jeli přes Londýn a Vy jste nakoukla do Svatého Jiří na Hanoverském náměstí. Jenom mne v tom případě

chraňte před svým bratránkem Edmundem, abych neupadla v pokušení. To jsem toho napsala! – ale ještě slovíčko. Pochopila jsem, že Henry má v úmyslu zajet znovu do Norfolku kvůli nějaké záležitosti, která Vám leží na srdci, ale to rozhodně nesmí dřív než v polovině příštího týdne, můžeme ho postrádat až po 14., protože to zde pořádáme večírek. Ani netušíte, co to znamená, mít v takovém případě po ruce někoho jako Henry, a tak mi musíte věřit, že jeho přínos je neocenitelný. Sejde se tu také s Rushworthovými, což mne vůbec nemrzí – jsem trochu zvědavá – on myslím také, třebaže by se k tomu nedoznal.“

Takový dopis musela dychtivě očima přelétnout a potom znovu bedlivě pročítat, a třebaže jí poskytl dost látky k přemýšlení, zůstavil ji nakonec ve větší nejistotě než předtím. Věděla pouze to, že ještě nic není rozhodnuto. Edmund se dosud nevyjádřil. Co se zatím děje slečně Crawfordové v duši – jak se hodlá zachovat anebo jak se zachová nezávisle na tom, co teď hodlá –zdali je pro ni stejně důležitý jako předtím, než se rozloučili – a pokud náklonnost vyprchává, zdali je pravděpodobné, že vyprchá ještě víc, anebo naopak znovu ožije, to si v hlavě přemílala donekonečna toho dne i řadu dní následujících, aniž dospěla k nějakému závěru. Nejčastěji usoudila, že slečna Crawfordová sice v Londýně ochladne a vrátí se k někdejšímu způsobu života, ale nakonec sezná, že ho přece jen miluje a nemůže bez něho být. Bude se snažit vybičovat v sobě ctižádost, ale srdce jí to nedovolí. Bude váhat, bude ho škádlit, bude si klást podmínky, bude vyžadovat kdovíco, ale nakonec ho vyslyší. Tohle se zdálo Fanny nejpravděpodobnější. Dům v Londýně! – jí se to jevilo jako nesplnitelné přání. Ale kdopak ví, co všechno slečna Crawfordová nebude vyžadovat. Před Edmundem se otevíraly čím dál tím chmurnější vyhlídky. Když se o něm zmíní, věnuje pozornost jen jeho zevnějšku! Je tak nehodná jeho lásky! Spoléhá se na mínění takové paní Fraserové! Ona, která se s ním důvěrně přátelila půl roku! Fanny se za ni hanbila do hloubi duše. Ty pasáže v dopisu, které se týkaly pouze pana Crawforda a jí, na ni v porovnání s tím zapůsobily mnohem méně. Jestli pan Crawford pojede do Norfolku před 14. nebo později, to se jí rozhodně nijak netýká, ačkoli vlastně předpokládala, že se tam vypraví bezodkladně. Ze se slečna

Crawfordová snaží zařídit, aby se setkal s paní Rushworthovou, to odpovídá nejhorším výstřelkům v jejím chování a je to od ní neslýchané kruté a nemoudré; doufala však, že on žádné takové odsouzeníhodné zvědavosti nepodlehne. Když sám o nic takového neusiluje, měla by sestra respektovat jeho uvážlivost.

Po tomhle dopise očekávala další zprávu z Londýna ještě netrpělivěji, a znepokojena z toho, co už přišlo a co ještě přijde, zanedbávala obvyklé čtení a rozhovory se Susan. Nedokázala náležitě soustředit pozornost. Jestli pan Crawford nezapomene vyřídit bratránkovi její vzkaz, pak jí patrně – ne, jistě jí napíše, ať tak či tak; ve své laskavosti nemůže její prosbě nevyhovět, a než se téhle představy zbavila, než z ní vyprchala neodbytná naléhavost, když uplynuly tři čtyři dny a žádný dopis nepřišel, byla zcela pod vlivem úzkostného neklidu.

Nakonec přece jen dosáhla jakés takés vyrovnanosti. Třebas prožívá napětí, nemůže připustit, aby ji to duševně vyčerpalo natolik, že není ničeho schopna. Čas prokázal svou léčivou moc, její vlastní úsilí přispělo svým dílem, a tak se znovu začala věnovat Susan a zajímat se o ni jako dřív.

Susan si ji upřímně zamilovala, a třebaže od začátku nenacházela takovou rozkoš ve čtení jako kdysi Fanny, jelikož měla povahu méně tíhnoucí k sedavému zaměstnání a nejevila vědychtivost jen pro vlastní uspokojení, přece tolik chtěla nepůsobit nevzdělaně, a to spolu s bystrým rozumem z ní činilo pozornou, chápavou a vděčnou žačku. Fanny pro ni byla nejvyšší autoritou. Co jí Fanny vysvětlila nebo pověděla, to bylo u každé psané úvahy či kapitoly z dějin to nejdůležitější. Co jí Fanny vyprávěla o zašlých časech, to jí utkvělo v paměti mnohem víc než stránky z Goldsmitha, a prokazovala sestře tu čest, že hodnotila její písemný projev stylisticky výš než umění kteréhokoli jiného spisovatele.

Chybělo jí, že si nezvykla číst od útlého mládí.

Neprobíraly spolu ovšem vždy témata tak vznešená, jako jsou dějiny nebo morálka. Přišlo na pořad i leccos jiného, a nejčastěji a nejvytrvaleji si povídaly

0 Mansfieldu: Fanny popisovala jeho obyvatele, jejich počínání,

čím se zabavují a jak to na zámku chodí. Susan, která dychtila po

všem pěkném a uhlazeném, se toho vyprávění nemohla nabažit a Fanny si s radostí dopřávala té výsady rozpovídat se o milovaném prostředí. Doufala, že se tím nedopouští ničeho zlého,

1 když po čase Susan zaplála takovým obdivem ke všemu, co se děje a mluví v domě pana strýčka, a tolik si přála spatřit Mansfield na vlastní oči, že si Fanny začala vyčítat, proč v ní vzbudila touhu, kterou nemůže uskutečnit.

Nebohá Susan se necítila doma o nic lépe než starší sestra, a když tohle Fanny pochopila, začala se obávat, že až nadejde chvíle jejího vysvobození z Portsmouthu, zkalí jí všechnu blaženost pomyšlení, že tu zanechává Susan. Ze děvče, z kterého by mohla vyrůst ušlechtilá bytost, zůstane v takových rukou, to ji trápilo víc a víc. Kdyby sama měla vlastní domov, kam by ji mohla pozvat, bylo by to pro ni hotové požehnání! Kéž by dokázala milovat pana Crawforda, ten by jistě měl pro takový záměr pochopení, a ona by to pro sebe považovala za největší ze všech výhod. Věřila, že má laskavé srdce, a představovala si, že by takovému přání s vlídnou ochotou vyhověl.

44. KAPITOLA

Téměř sedm týdnů z určených dvou měsíců už uplynulo, než Fanny konečně držela v ruce ten velevýznamný a dlouho očekávaný dopis, dopis od Edmunda. Jen co jej otevřela a spatřila jeho rozsah, sbírala chviličku síly, aby se připravila na podrobné vylíčení blaženství a výlevy citu a velebení té šťastné bytosti, která je nyní paní jeho osudu. Potom četla takto:

„Drahá Fanny,

Na Mansfieldu

odpusť mi, že jsem nenapsal dříve. Crawford mi vyřídil, že čekáš na můj dopis, ale já z Londýna napsat nedokázal a namluvil jsem si, že pochopíš, proč se neozývám. Kdybych Ti byl mohl poslat pár šťastných řádek, jistě bych to byl udělal, ale k tomu mne nic neopravňovalo. Vrátil jsem se do Mansfieldu s otřesenou vírou. Nemám už tak pevnou naději, jako když jsem odjížděl. Nejspíš o tom i něco víš. Slečna Crawfordová k tobě lne s tak vřelou náklonností, že se ti přirozeně svěřila se svými city, a z toho si jistě vyvodíš dost přesně, jak to vypadá se mnou. Nedám se tím ale odradit a vylíčím Ti to po svém. Jsi důvěrnicí nás obou, ale to není na překážku. Nebudu vyzvídat. Nacházím útěchu v pomyšlení, že máme oba v Tobě přítelkyni, a ať už mezi nás rušivě zasahují jakékoli neblahé názorové rozdíly, láska k Tobě nás spojuje. Když Ti vypovím, jak se věci mají a co zamýšlím, pokud se tomu tak dá říkat, pomůže mi to ztišit neklid v duši.

Vrátil jsem se domů v sobotu. Strávil jsem v Londýně tři neděle a vídal jsem ji tam (na Londýn) dost často. Fraserovi mi vycházeli vstříc. Nebylo ode mne rozumné oddávat se nadějím, že se budeme stýkat tak jako na Mansfieldu, to uznávám. Nejde o to, že bychom se nescházeli dost často, ale spíš jak se chovala. Kdyby se byla při těch setkáních chovala jinak, nestěžoval bych si, ale byla od první chvíle jako vyměněná a přijala mne tak odlišně od toho, več jsem doufal, že jsem se už téměř rozhodl okamžitě z Londýna znovu odjet. Není třeba, abych to rozváděl. Znáš její slabé stránky a domyslíš si, jakými názory a výrazy mne trýznila. Byla v rozjařené náladě, obklopena těmi, kteří její temperament ještě podněcovali vlastními nerozumy.

PaníFraserová se mi vůbec nezamlouvá. Je to necitelná, chamtivá žena, která se vdala jen z hmotného prospěchu, a jelikož v manželství zřejmě není spokojená, připisuje své zklamání nikoli chybnému rozhodnutí nebo věkovému nepoměru, ale tomu, že není tak bohatá jako mnohé její známé, především jako její sestra lady Stornawayová, a všemožně podporuje jakékoli zištné a ctižádostivé záměry, jen když jsou zištné a ctižádostivé v dostatečné míře.

Považuji její důvěrné přátelství s těmito dvěma sestrami za největší neštěstí v jejím životě i mém. Zavádějí ji na scestí už léta. Kéž by se od nich odpoutala! V tomhle se nevzdávám naděje, protože se mi jejich vztah jeví dost jednostranný. Ty dámy si ji všemožně předcházejí, ale ona jim rozhodně neoplácí láskou tak vřelou, jakou chová k Tobě. Když si pomyslím, jak upřímně si Tě oblíbila a jak zaujatě a bezvýhradně se upíná k bratrovi, jeví se mi jako docela jiná bytost, dobrá a ušlechtilá, q já si vyčítám, že posuzuji příliš přísně její hravé způsoby. Nemohu se jí vzdát, Fanny. Je to jediná žena na světě, kterou si umím představit jako svou manželku. Kdybych nevěřil, že i ona ke nyiě cosi cítí, samozřejmě bych to tak neříkal, ale v tohle já věřím. Jsem přesvědčen, že mi dává přednost před ostatními. Na žádného soka nežárlím. Popouzí mne, že tolik podléhá vlivu vznešené společnosti obecně. Bojím se toho, čemu přivyká bohatství.

Netouží po ničem, co by se vymykalo možnostem jejího vlastního jmění, její představy ale přesahují to, co by naše společné příjmy opravňovaly. I v tomhle však nacházím jistou útěchu. Snáze bych

snesl pomyšlení, že jsem ji ztratil, protože nejsem dost bohatý, než kvůli svému povolání. To by jen dokazovalo, že mne nemiluje natolik, aby přinesla jisté oběti, které od ní ve skutečnosti ani nemám právo požadovat, a pokud mne kvůli tomu odmítne, aspoň se zachová poctivě, její předsudky nejsou už myslím tak neotřesitelné jako kdysi. Svěřuji Ti své myšlenky přesně tak, jak mi v duchu vyvstávají, snad si někdy protiřečím, ale tím věrnější představu o mém duševním stavu tak získáš, jakmile jsem se jednou odhodlal, působí mi radost svěřovat se Ti. Nemohu se jí vzdát, jsou mezi námi vztahy už tak blízké, a budou doufám ještě bližší, a kdybych se rozešel s Mary Crawfordovou, znamenalo by to, že se vzdávám společnosti lidí mně velmi drahých, že si uzavřu cestu k domům a přátelům, kde bych za jiných okolností ve všech těžkostech hledal útěchu. Ztratím ji Mary, musím se smířit s tím, že ztratím i Crawforda a Fanny. Kdyby už bylo rozhodnuto, kdyby už byla odmítla, snad bych se s tím vyrovnal a snažil bych se vymazat ji ze srdce –a za několik let – ale co to píši za nesmysly – kdyby mne odmítla, musel bych se s tím smířit; a dokud se to nestane, nepřestanu se o ni ucházet. Tak je to. Otázka zní pouze jak. Který způsob by byl nejvhodnější? Uvažoval jsem, že bych znovu zajel do Londýna po Velikonocích, a jindy soudím, že by bylo nejmoudřejší nepodniknout nic, dokud se ona nevrátí do Mansfieldu. I teď říká, jak se těší, až se v červnu vrátí do Mansfieldu, ale do června je dlouhá doba, a tak si myslím, že jí napíši. Už jsem se téměř rozhodl, že se jí vyznám v dopise. Chtěl bych mít jistotu co nejdříve. Takhle se jen trápím. Když tak všechno uvážím, zdá se mi, že dopis by tu úlohu splnil nejlépe. Mohu jí vypsat mnohé, co bych jí říci nedokázal, poskytnu jí čas na rozmyšlenou, než mi odpoví, a nemám takový strach, k čemu dospěje po úvahách, jako z okamžitého nerozvážného popudu – aspoň se mi to tak jeví. Největší nebezpečí mi hrozí z toho, že by se radila s paní Fraserovou a já byl daleko a nemohl se ujmout vlastní pře. Dopis ovšem je zcela vystaven zlým rádcům, a pokud v duchu ještě nedospěla k nezvratnému rozhodnutí, rádce by mohl v nešťastné chvíli způsobit, čeho by později litovala. Musím si to všechno ještě rozmyslet. Tenhle dlouhý dopis, kde se soustřeďuji jen a jen na vlastní starosti, mi nakonec odradí i duši tak blízkou jako Fanny. Naposledy jsem se setkal s Crawfordem na

večírku u paní Fraserové. Čím dál víc se mi líbí, co vidím a co o něm slyším. Ten zřejmě nezaváhá. Ví přesně, co chce, a jedná podle toho

– nedocenitelný povahový rys. Když jsem ho viděl v jedné místnosti s Marií, vzpomněl jsem si, co jsi mi kdysi pověděla, a uznávám, že se neuvítali právě přátelsky. Ona se k němu chovala vysloveně přezíravě. Sotva mu odpověděla. Viděl jsem, že ho to zarazilo, a mrzelo mne, že paní Rushworthová považuje za nutné nezapomenout na nějakou pomyslnou urážku Marie Bertramové. Bude tě zajímat, co soudím o Mariině manželství. Není na ní vidět, že by byla nějak nešťastná. Doufám, že spolu dobře vycházejí. Obědval jsem dvakrát v jejich domě na Wimpole Street a mohl jsem u nich pobývat i častěji, ale je mi zatěžko sblížit se s Rushworthem jako se švagrem. Julia je zřejmě Londýnem nadšena. Nebylo mi mezi nimi dobře –a tady je mi ještě hůř. Nepřekypujeme dobrým rozmarem. Citelně tu chybíš. Já Tě postrádám víc, než umím vyjádřit. Maminka Tě vřele pozdravuje, prý doufá, že od Tebe brzy dostane dopis. Neuplyne hodina, aby o tobě nemluvila, a je to velká škoda, že se bez Tebe bude muset ještě dost dlouho obejít. Otec pro Tebe hodlá zajet sám, ale nebude to dřív než po Velikonocích, kdy musí obchodně do Londýna. Doufám, že jsi v Portsmouthu spokojená, ale nesmíš tam jezdit každoročně. Chci Tě mít doma, abych se s Tebou mohl radit o Thornton Lacey. Nemohu se vzchopit k podstatnějším úpravám, dokud nebudu mít jistotu, že dům bude mít svou paní. Myslím, že určitě napíši. Grantoví se chystají do Bathu, už se rozhodli, odjíždějí z Mansfieldu v pondělí. Uvítal jsem to. Nejsem v takovém rozpoložení, abych někomu dělal společnost, ale Tvá

tetinka se durdí, že taková mansfieldská novina připadla mně a nepočkala na ni, až Ti bude psát.

Navždy Tvůj, Fanny má drahá, Edmund“

„V životě – ne, už nikdy víc si nebudu přát, abych dostala dopis,“* zaúpěla Fanny tajně v duchu, když tohle dočetla. „Stejně přinášejí jen zklamání a smutek! Až po Velikonocích! Jak to tu vydržím? A tetinka ubohá

0 mně stále mluví!“

Fanny v sobě potlačila takové úvahy, jak nejlépe uměla, protože by byla dospěla k závěru, že je to od pana strýčka bezohledné jak

vůči ní, tak vůči tetince. A co se nejdůležitější zprávy týkalo – nenapsal jí nic, čím by zmírnil její trápení. Rozhořčila se tak, že se skoro začala na Edmunda zlobit. „Odklady ničemu neposlouží,“ říkala si. „Proč už to nevyřešil? Je zaslepený, a nic mu neotevře oči, nic nemá tu moc, vždyť má pravdu před sebou už tak dlouho. Ožení se s ní a bude s ní chudý a nešťastný. Kéž by ho aspoň nedohnala k tomu, aby vedle ní ještě ztratil čest!“ Nahlédla znovu do dopisu „ upřímně si tě oblíbila…‘ Takový nesmysl! Ta nemiluje nikoho než sebe a svého bratra. Že prý ji přítelkyně zavádějí na scestí! Dost možná ona zavádí na scestí jel Možná že se kazí navzájem, ale jestli jim ona neoplácí stejnou náklonností, patrně jí tolik neublížily, leda lichocením. Jediná žena na světě, kterou si umím představit jako svou manželku.‘ Tomu věřím. Propadl téhle lásce a do smrti se z ní nevzpamatuje. Ať si ho vezme nebo ne, jeho srdce jí bude patřit navždy. –,Ztratím-li Mary, musím se smířit s tím, že ztratím

1 Crawforda a Fanny.‘ Jak málo mne znáš, Edmunde! Mezi našimi rodinami nevznikne žádné pouto, pokud je nevytvoříš ty. Jen si napiš, napiš! Rozsekni ten uzel! Ať skončí tohle napětí! Vyřeš to, zavaž se a znič si život.“

Takové pocity se však příliš blížily rozhořčení, aby natrvalo ovládly dívčiny samomluvy. Zanedlouho se obměkčila a převládl v nich smutek. Jeho vřelé přátelství, laskavá slova, a že se k ní obrací s tak bezvýhradnou důvěrou, to všechno na ni citově zapůsobilo. Je příliš dobrý ke všem kolem sebe. Byl to zkrátka dopis, jaký by byla ani za živý svět nechtěla dostat, a přitom si ho nesmírně cenila. Tím to skončilo.

Kdo rád píše dopisy, a přitom nemá mnoho co sdělit, což zahrnuje přinejmenším většinu dámského světa, musí soucítit s lady Bertramovou a uznat, že měla skutečně smůlu, když o takové závažné mansfieldské události jako rozhodnutí Grantových, že pojedou do lázní, byla zpravena ve chvíli, kdy z ní nemohla těžit, a připustí, že jí to muselo pěkně pocuchat nervy, když přihlížela, jak spadla do klína jejímu bezmyšlenkovitému synovi, který o ní stručně podal zprávu na konci dlouhého psaní, namísto aby ji ona rozprostřela na dobrou stránku listu vlastního. Lady Bertramová sice dosti vynikala v umění epistolárním, jelikož si v prvních dobách po

svatbě z nedostatku jiného zaneprázdnění a vzhledem k okolnostem, že sir Thomas byl poslancem a účastnil se zasedání v parlamentu, osvojila dovednost udržovat korespondenci a vyvinula si obdivuhodný prostý a přitom zveličující styl, takže vystačila i s malým množstvím základních fakt, ale zcela bez nich se obejít přece jen nedokázala: musela mít o čem psát, i když psala neteři, a že takhle přišla o všechny výsady příznaků pakostnice u doktora Granta a návštěvy jeho choti a nemohla je písemně zužitkovat, to nesla těžce.

Čekala ji však bohatá náhrada. Lady Bertramová měla zas jednou štěstí. Za pár dní poté, co Fanny dostála Edmundův dopis, měla v ruce tetiččin, začínající takto:

„Drahá Farmy,

chápu se pera, abych Ti sdělila nanejvýš znepokojující zprávu, která Tě jistě poleká.“

Tohle bylo přece něco mnohem lepšího, než kdyby se byla chápala pera, aby ji seznámila se všemi podrobnostmi chystané cesty Grantových: povaha této zprávy totiž slibovala, že zajistí peru činnost na řadu budoucích dní, jelikož se týkala nebezpečného onemocnění staršího syna Bertramových, o němž před něko-likami hodinami dostali spěšnou poštou zprávu.

Tom se vydal ve společnosti dalších mladých pánů z Londýna do Newmarketu, kde pád z koně, jemuž nevěnoval pozornost, a bouřlivé pitky u něho vyvolaly horečku; družina přátel se rozjela dál, a jelikož on sám nebyl schopen dalšího cestování, zůstal pak v domě jednoho ze zmíněných mladých kavalírů pouze v péči služebnictva. Namísto aby se rychle uzdravil a dohonil přátele, jak doufal, seznal, že je mu čím dál tím hůře, a brzy se cítil tak špatně, že ještě rád poslechl lékaře, aby se dopsalo do Mansfieldu.

„Tahle hrozivá zpráva nás nesmírně vyděsila, jak si jistě umíš představit,“ podotkla milostivá lady, když neteři sdělila podstatu věci, „nemůžeme se zbavit strachu, co bude s ubohým nemocným, jehož stav je možná i kritický, jak se sir Thomas obává, a Edmund se laskavě nabídl, že se okamžitě za bratrem rozjede, ale chválabohu sir Thomas mne v této trudné chvíli nehodlá opustit, protože by to pro mne byla příliš drtivá zkouška. Budeme Edmunda doma bolestně

postrádat, ale já věřím a doufám, že nalezne nebohého pacienta v lepším stavu, než se teď obáváme, a bude ho moci zakrátko přepravit do Mansfieldu, jak navrhuje sir Thomas, jelikož to považuje ze všech stran za nejmoudřejší, a já spoléhám, že nebohý trpitel bude brzy moci čelit cestování bez podstatných nesnází a újmy. Vím, že s námi v těchto těžkých chvílích věrně soucítíš, drahá Fanny, a proto Ti velmi brzy podám opět zprávu.“

Fanny přijala sdělení s rozrušením podstatně důsažnějším a upřímnějším než styl tetinčina písemného projevu. Nelíčené se pro všechny rmoutila. Tom ve spárech nebezpečné choroby, Edmund mu jede na pomoc, smutní rodiče sami v Mansfieldu – tohle pomyšlení zahnalo všechny – anebo téměř všechny –vlastní starosti. Zbylo v ní pouze tolik sobectví, že jí ještě blesklo hlavou, zdali Edmund stačil napsat slečně Crawfordové, než přišla tahle zpráva, ale natrvalo v ní převládly jen city ryzí náklonnosti a nesobecké úzkosti. Tetinka ji nezanedbávala, psala často, dostávali pravidelně zprávy od Edmunda, a ty pak věrně tlumočila Fanny v svém osobitém květnatém podání, prošpikovaném vírou, nadějí a obavami, bez ladu a skladu řazenými za sebou na papír, jak jedno z druhého vyplývalo. Byla to spíš taková hra na to, jak máme strach. Utrpení, které lady Bertramová neviděla na vlastní oči, nemělo moc podnítit její představivost, a tak psala pokojně o rozčilení a obavách a nebohém trpiteli, dokud Torna nepřevezli na Mansfield a ona se na vlastní oči nepřesvědčila, jak se změnil. Tím se stalo, že rozepsaný dopis Fanny dokončila zcela jiným stylem, řečí skutečného prožitku a hrůzy; tehdy psala, jak by to byla řekla: „Tom právě přijel, drahá Fanny, a šel si lehnout nahoru do ložnice, a na mne padla taková hrůza, když jsem ho viděla, že to ani vyjádřit neumím, jsem přesvědčena, že upadl do vážné choroby. Nebohý Tom, srdce se mi nad ním svírá a mám o něho hrozný strach a sir Thomas také. Jak ráda bych Tě tu měla a hledala u Tebe útěchu! Sir Thomas ale doufá, že mu snad zítra bude lépe, prý musíme vzít v úvahu, že má za sebou namáhavou cestu.“

Skutečné obavy, které teď vzplály v matčině duši, hned tak nepominuly. Tom si netrpělivě přál, aby ho už převezli do Mansfieldu, kde se bude moci těšit pohodlí domova a péči rodiny, jichž si ve zdraví tak málo cenil, a proto se patrně vydali na cestu

příliš brzy, jelikož se mu horečka vrátila a týden byl v horším stavu než kdy předtím. Měli o něho všichni vážné obavy. Lady Bertramová denně vypisovala neteři svou hrůzu a ta žila jen pro její listy, spoluprožívala s ní každodenní utrpení a nemohla se dočkat toho, které jí přinese zítřek. Starší bratranec jí sice nebyl zvlášť blízký, ale při svém něhyplném srdéčku měla pocit, že by ho těžce postrádala, a silné mravní vědomí se jí vtíralo trýznivým pomyšlením, jak málokomu v životě prospěl a jak sobecky si vedl.

A stejně jako při ostatních běžných záležitostech nemohla se svěřit se svými starostmi nikomu jinému než Susan. Jen ta ji pokaždé ochotně a s účastí vyposlechla. Ostatním připadalo zlo tak mlhavé jako nemoc v rodině přes sto mil daleko málo zajímavé –dokonce i paní Priceová, když spatřila dceru s dopisem v ruce, se nevzmohla než na pár otázek, tu a tam prokládaných nevzrušeným povzdechem:

„Ubohá sestra Bertramová, ta má teď asi velké starosti.“

Tak dlouho se už neviděly a žily tak různým životem, že pouto krve téměř vyprchalo. Sesterská náklonnost, kdysi tak poklidná jako jejich povahy, byla teď pouhým pojmem. Paní Priceová věnovala lady Bertramové asi tolik pozornosti, kolik by jí byla lady Bertramová věnovala paní Priceové. Kdyby byly tři čtyři děti Priceových sešly ze světa, to či to nebo všechny jakbysmet, až na Fanny a Williama, lady Bertramovou by to nevyvedlo z klidu, anebo by byla opakovala po paní Norrisové orákulum, že se stalo to nejlepší, co se stát mohlo, a pro nebohou sestru Priceovou je to hotové požehnání, že je o ně tak dobře postaráno.

45. KAPITOLA

Do týdne po návratu na Mansfield pominulo bezprostřední nebezpečí, které Tomovi hrozilo, a na základě lékařského dobrozdání v tomto smyslu se jeho matka plně upokojila: zvykla si už na jeho utrpení a bezmocnost, a jelikož se k jejímu sluchu donesla pouze nadějná slova a ona nikdy nedomýšlela dál, co slyšela, a rovněž postrádala sklon podléhat obavám i schopnost vyčíst něco z náznaků, byla lady Bertramová přímo ideálně předurčena pro trochu lékařského balamucení. Horečka opadla. Tom stonal na horečku, proto se jistě brzy zase uzdraví; nic jiného lady Bertramovou ani nenapadlo a Fanny sdílela tetinčiny naděje, dokud jí Edmund nenapsal pár řádek za tím cílem, aby měla přesnější představu o bratrově zdravotním stavu, a neseznámil ji s obavami, které spolu s otcem pojali, když lékaři začali hovořit o jistých výrazných dýchacích potížích, které pacienta trápí, přestože horečka ustoupila. Považují za nejmoudřejší neplašit lady Bertramovou, jelikož stále doufají, že se ty obavy ukáží jako bezpodstatné, ale není důvod Fanny zatajovat pravdu. Obávají se souchotin.

Pár řádek jí poskytlo přesnější a názornější obraz o pacientovi a průběhu nemoci než mnohastránková korespondence lady Bertramové. Kdekdo v domě by to byl mohl popsat z bezprostřední zkušenosti lépe než ona sama, všichni také jejímu synovi dříve či později prokázali užitečnější služby. Ona se vzmohla pouze na to, že neslyšně vklouzla do ložnice a beze slova se na něho zahleděla; jakmile však byl schopen mluvit či poslouchat nebo si dát předčítat,

měl u sebe nejraději Edmunda. Teta Norrisová ho znervózňovala svou péčí, sir Thomas neuměl přizpůsobit hovor ani hlas zjitřenému ochablému vnímání nemocného. Edmund mu byl vším. Fanny tomu aspoň pevně věřila a vážila si ho víc než kdy dříve, když pomyslela, jak ošetřuje, povzbuzuje a chlácholí trpícího bratra. Pacient nepřekonával pouze důsledky nedávných horeček, ale i nervového vyčerpání, jak později zvěděla, bylo třeba ho uklidňovat, povzbuzovat, aby přemáhal smutek na duši, a jak Fanny sama v duchu usoudila, je třeba ho naučit i správně uvažovat.

V rodině nikdo souchotinami netrpěl, a proto v ní vítězila naděje nad obavami o bratrance – leda když pomyslela na slečnu Crawfordovou: ta jí totiž vštípila dojem, že má v životě vždycky štěstí, a při své sobeckosti a marnivosti by v tom jistě viděla štěstí, kdyby Edmund zůstal jediným dědicem.

Šťastná Mary! Ani u lože nemocného na ni Edmund nezapomínal. K poslednímu dopisu Fanny připojil tuto doušku:

„Co se zmíněného úmyslu týká, měl jsem už rozepsaný dopis, když přišla zpráva o Tomově nemoci a já se za ním rozjel, ale mezitím jsem si to rozmyslel, jelikož se bojím vlivu přátel. Až bude Tomovi lépe, zajedu do Londýna.“

Takto se tedy měly věci na Mansfieldu, a až do Velikonoc nedoznaly žádné podstatné změny. Edmund občas připsal pár řádek k matčinu dopisu, aby Fanny věděla co a jak. Tom se zotavoval hrozivě pomalu.

Nadešly Velikonoce – mimořádně pozdě v onom roce, jak Fanny smutně zjistila, když se poprvé dozvěděla, že nemá opustit Portsmouth dříve než po nich.

Nadešly a pominuly, a v dopisech stále ještě ani zmínka o jejím návratu – ba ani o strýčkově cestě do Londýna, která tomu měla předcházet. Tetinka často psala, jak ji postrádá, ale nepřipojila k tomu nic určitého, žádný vzkaz od pana strýčka, na němž všechno záleželo. Předpokládala, že dosud nemůže opustit syna, ale pro ni to byly kruté, bolestné průtahy. Duben se chýlil ke konci, brzy už to budou tři měsíce, a ne dva, co se s nimi všemi rozloučila, každý den byl pro ni hotový očistec, a jak je všechny milovala, nečekala, že by

o tomhle měli jasnou představu – a kdoví, kdy budou mít čas na ni pomyslet nebo pro ni přijet?

Z dychtivosti, netrpělivosti a touhy, aby už byla mezi nimi, jí neustále vyvstávalo před očima pár veršů z Cowperova Tirocinia:

„… jak nevýslovně touží po domově!“ říkala si stále, ba připadalo jí to jako nejvýstižnější vyjádření pocitů, které žádný malý žáček nemohl prožívat opravdověji.

Když se chystala do Portsmouthu, ráda o něm mluvila jako o domově; těšila se, že pojede domů; to slovo jí bylo drahé: na tom se sice nic nezměnilo, ale teď označovalo Mansfield. Tam je doma. Portsmouth je Portsmouth; Mansfield je domov. Už delší čas si takové uspořádání dopřávala v niterných úvahách a nesmírně ji těšilo, že i tetinka se vyjadřuje shodně. „Nebudu Ti tajit, jak velice lituji, že dlíš mimo domov právě v této těžké době, kdy duševně tolik trpím! Doufám a věřím a také si to upřímně přeji, aby ses už nikdy nevzdálila na tak dlouhou dobu z domova.“ Podobné věty rozechvívaly Fanny štěstím. Zůstávaly ale jejím soukromým hájemstvím. Z jemnocitu vůči rodičům nechtěla dát najevo, že víc tíhne k strýčkově rodině; vždycky říkala: „Až se vrátím*do Northamptonshiru,“ nebo „až budu zase v Mansfieldu, udělám to a to.“ Dlouhou dobu na to dbala, nakonec ale stesk převládl nad opatrností, a než se vzpamatovala, přistihla se, že mluví o tom, co udělá, až se vrátí domů.

Zarazila se, zrudla a zahleděla se s obavami na otce a matku. Mohla si ale rozpaky ušetřit. Neprojevili ani špetku nelibosti, kdoví, jestli ji vůbec slyšeli. Na Mansfield rozhodně nežárlili. Mohla si po libosti toužit být tam nebo tady.

Fanny trápilo, že přijde o všechny krásy jara. Dosud di nikdy ani nenapadlo, oč by byla ochuzena, kdyby březen a duben strávila ve městě. Neuvědomila si, že sleduje rozpuk a rašení vší květeny jako očarována. S rozdychtěním těla i duše vnímala průběh tohoto ročního období, jemuž rozmary neubírají na kouzlu, a pozorovala, jak se všechno rozvíjí do krásy, od prvních květů na výsluní v tetinčině zahradě až k rozvíjejícímu se listoví na strýčkových záhonech a jeho lesům ve vší jarní slávě! Přijít o takovéhle zážitky nebyla maličkost, a přijít o ně, protože je zavřená v zatuchlém, hlučném prostředí, kde

jí těžký vzduch a těžké pachy nahrazují volnost, svěží povětří, vůni květů a rašící zeleň, bylo zlé, ale horší důvody k zármutku vyplývaly z přesvědčení, že ji postrádají lidé nejdražší, a z touhy, aby mohla být užitečná těm, kdo o ni stojí!

Kdyby byla doma, nalezli by v ní všichni oporu. Věděla, že by jim byla prospěšná. Každému by ušetřila nějakou činnost hlavy či rukou, a kdyby jen chlácholila tetinku Bertramovou, zaháněla od ní zlou samotu a zabránila zlu ještě většímu, že se bude ve svém znepokojení přehnaně vnucovat ostatním a zdůrazňováním nebezpečí vyzdvihovat vlastní důležitost, pak by všem prokázala platnou službu. Ráda si v duchu představovala, jak by tetince předčítala, jak by s ní rozprávěla, jak by jí připomínala všechna dobrodiní minulosti a snažila se ji připravit na to, co přinese budoucnost, kolik schodů by jí ušetřila a kolik vzkazů by za ni vyřídila!

Udivovalo ji, že Tomovy sestry mohou v takové chvíli setrvávat v Londýně – během nemoci, která teď už s různě nebezpečnými výkyvy trvala několik týdnů.

Ty se mohou vrátit do Mansfieldu, kdykoli se jim zachce; cestování pro ně není spojeno s žádnými těžkostmi, a tak nechápala, proč se obě zdržují mimo domov. Pokud paní Rushworthová pociťuje nezbytnost jiných závazků, Julia rozhodně může opustit Londýn, kdykoli se jí zlíbí. Julia prý nabídla, psala tetinka, že se vrátí domů, pokud bude potřeba – a tím to skončilo. Zřejmě mnohem raději zůstala, kde je.

Fanny měla silný dojem, že Londýn je hrobem všech chvályhodných vztahů. Slečna Crawfordová i její sestřenky toho byly důkazem. V lásce k Edmundovi se její povaha projevila z té nejsvětlejší stránky a přátelství vůči ní samé se přinejmenším nedalo nic vytknout. A kam zmizelo z jejího srdce jedno i druhé? Tak dávno už nenapsala, že Fanny rozhodně měla důvod k nedůvěře v její tolik proklamované přátelství. Týdny už neměla zprávy o slečně Crawfordové ani o ostatních příbuzných v Londýně, leda přes Mansfield, a už si začínala myslet, že se nikdy nedozví, jestli se pan Crawford vrátil do Norfolku anebo ne, leda až se znovu sejdou, a že už se jí toho jara jeho sestra neozve, když jí byl doručen list, který oživil staré a vyvolal některé nové dojmy.

„Odpusťte mi, Fanny moje drahá, jakmile to dokážete, že jsem tak dlouho nenapsala, a zachovejte se tak, jako byste mi odpustila rovnou. O to Vás pokorně žádám a pevnou naději skládám ve Vaši dobrotu, že se ke mně zachováte lépe, než si zasloužím – hodlám Vás totiž poprosit, abyste mi na tenhle dopis odpověděla obratem. Chtěla bych vědět, co se děje na mansfieldském zámku, a Vy to jistě budete vědět. Bylo by kruté nesoucítit s nimi v jejich neštěstí slyšela jsem totiž, že ubohý pan Bertram má pramalou naději na uzdravení. Nepřikládala jsem jeho onemocnění zprvu význam. Považuji ho za člověka, s nímž se vždycky nadělá mnoho cavyků a který je nadělá i sám se sebou, jakmile mu trochu i něco chybí, a soucítila jsem spíše s těmi, kdo ho musí ošetřovat; teď mi ale bylo důvěrně sděleno, že mu skutečně ubývá sil, že se choroba projevuje hrozivými příznaky a že aspoň někteří členové rodiny jsou si toho vědomi. A je-li tomu tak, jsem si jista, že musíte být mezi nimi, mezi těmi uvážlivými, a proto Vás naléhavě prosím, abyste mi sdělila, zdali se ta informace zakládá na, pravdě. Nemusím ani dodávat, jak bych se zaradovala, kdyby se ukázalo, že jde o omyl, ale koluje kolem toho tolik řečí, že se chvěji obavami, to přiznávám. Kdyby takový pěkný mládenec zhasl na prahu života, bylo by to nevýslovně smutné. Nebohý sir Thomas to ponese těžce. Jsem z toho celá pryč. Fanny, Fanny, tuším, že se šelmovsky usmíváte, ale na mou čest jsem v životě ještě žádného lékaře nepodplatila. Nebohý mládenec! Kdyby zemřel, bude na světě o dva chudáky méně; a já bych bez bázně všude hrdě rozhlašovala, že se bohatství a titul nemohly dostat do povolanějších rukou. Bylo to bláznivé třeštění loni o Vánocích, ale co těch pár dní napáchalo, to by se zčásti napravilo. Barva a pozlátko skryjí mnohé skvrny. Ztratil by jen přídomek „urozený“. Pravá láska jako ta moje, Fanny, je povznesena i nad leccos horšího. Napište mi obratem, představte si, s jakou úzkostí čekám na odpověď, a neberte to na lehkou váhu. Vyjevte mi otevřeně pravdu, protože Vy ji máte přímo od zdroje. A ještě Vás vyzývám, abyste se netrápila a nehanbila za mé stanovisko ani za své vlastní. Věřte mi, je nejen přirozené, ale i v souladu s lidumilností a ctností. Řekněte sama na čisté svědomí, zdali by ‚sir Edmund‘ neudělal víc dobra se vším bertramovským majetkem než kterýkoli jiný možný ‚sir‘. Kdyby byli doma Grantoví, neobtěžovala

bych Vás, ale Vy jste jediná, u koho mohu zjistit pravdu, jelikož jeho sestry jsou mimo dosah. Paní R. tráví Velikonoce u Aylmerových v Twickenhamu (jak je vám zajisté známo) a ještě se nevrátila, a Julia je u těch příbuzných, co bydlí poblíž Bedfordského náměstí, ale zapomněla jsem, jak se jmenují oni i ta ulice. Avšak kdybych se s touto či tou i mohla okamžitě spojit, stejně bych dala přednost Vám, jelikož se nemohu zbavit dojmu, že jevily pramalou ochotu nechat se rušit v radovánkách, a proto zavírají oči před pravdou. Paní R. si patrně už dlouho nebude užívat velikonočních svátků, nepochybně to pro ni skutečně byly sváteční chvíle. Aylmerovi jsou příjemní lidé, a když manžel odjel, může se plně radovat ze života. Musím jí vyslovit uznání, že ho měla k tomu, aby splnil povinnost vůči matce a dojel pro ni do Bathu, ale jak se budou s tchyní snášet pod jednou střechou? Henry není po ruce, a tak od něho nemám co vyřídit. Nemyslíte, že Edmund by byl přijel do Londýna už dávno, nebýt téhle nemoci? Líbá Vás Mary.

Jen jsem začala skládat tenhle list, vešel Henry, ale nepřináší žádné takové zprávy, abych ho už nemusela posílat. Paní R. prý ví, že se obávají nejhoršího; mluvil s ní dnes, vrací se do Wimpole Street, stará dáma už přijela. Ne abyste se znepokojovala kdovíjakými dohady, protože strávil pár dní v Richmondu. Jezdí tam na jaře pokaždé. Věřte, že mu nezáleží na nikom než na Vás. Právě v tomto okamžiku celý žhavý kuje plány, jak by Vás znovu spatřil a potěšil přitom nejen sebe, ale i Vás. Na důkaz toho znovu opakuje, a ještě naléhavěji, co Vám řekl v Portsmouthu, že Vás doveze domů, a já se k němu z celé duše připojuji. Drahá Fanny, napište nám obratem, abychom přijeli. Všem nám to prospěje. My dva se můžeme uchýlit na faru a přátele na zámku nemusíme vůbec obtěžovat. S potěšením bychom je všechny znovu spatřili, a možná by jim trocha společenského rozptýlení přišla vhod, a co se Vás týká, jistě Vám svědomí napovídá (vždyť máte tak citlivé svědomí), že Vás tam potřebují, a proto se budete chtít vrátit, když se Vám k tomu nabízí možnost. Chybí mi čas i trpělivost, abych Vám vyřídila polovinu Henryho vzkazů, ale spokojte se s tím, že každý je nesen duchem věrné lásky.“

Fanny četla větší část tohoto listu se značným odporem, a když si k tomu přimyslíme ještě nechuť k tomu, aby svedla dohromady pisatelku a bratrance

Edmunda, neudiví nás, že nebyla schopna (jak si sama uvědomovala) nezaujatě zvážit, má-li přijmout nabídku v závěru dopisu, anebo ne. Pro ni samu to bylo velmi lákavé pokušení. Když si představila, že by mohla být do tří dnů na cestě do Mansfieldu, hlava se jí zatočila štěstím – jenomže by to mělo ten podstatný kaz, že by, za to štěstí vděčila lidem, jejichž současné postoje i počínání v ní vzbuzovaly velkou nevoli –slečnin postoj – počínání jejího bratra

– její necitelná ctižádost – jeho bezmyšlenkovitá marnivost. Že se stále ještě stýká a možná i flirtuje s paní Rushworthovou! Zhrozila se. Měla o něm lepší mínění. Naštěstí však byla ušetřena toho, aby musela zvažovat a rozhodovat mezi protichůdnými sklony a nejistými úvahami, co je správné; neměla důvod si stanovit, jestli má Edmunda uchránit Maryiny přítomnosti anebo ne. Měla jisté vodítko, podle něhož se řídila, a tím bylo všechno jasné. Cítila takovou úctu k panu strýčkovi, že by se byla nikdy neopovážila vůči němu si dovolit nějaké požadavky, a proto jí bylo okamžitě jasné, jak se zachová. Musí tu nabídku rázně odmítnout. Bude-li si pan strýček přát, pošle pro ni, ale nabídnout mu, že by se vrátila dřív, to jí připadalo jako neomluvitelná troufalost. Poděkovala tedy slečně Crawfordové a s rozhodností odmítla. Pan strýček, psala, jí vzkázal, že pro ni přijede sám, a jelikož bratranec stůně už tolik týdnů a její přítomnost se zatím nejevila nikomu nezbytná, musí předpokládat, že by její návrat prozatím nevítali a že by spíš na zámku překážela.

Bratrancův současný zdravotní stav vylíčila přesně v souladu s vlastním názorem, vědoma si toho, že adresa tka z toho vyvodí všechno, co si přeje slyšet. Zřejmě by Edmundovi prominula, že je knězem, kdyby byl zámožný; v tom případě přestane váhat, což bude on považovat za své vítězství. Pro ni opravdu nehraje rozhodující úlohu nic než majetek.

46. KAPITOLA

Jelikož Fanny nepochybovala, že její dopis vyvolá nelíčené zklamání, očekávala, jak znala povahu slečny Crawfordové, že na ni bude znovu naléhat, a s tímto očekáváním otevírala její druhý dopis, přestože jí byl doručen teprve po týdnu.

Na první pohled viděla, že jde jen o pár řádek, zřejmě napsaných ve spěchu kvůli jistému sdělení. Nepochybovala o účelu onoho sdělení a v první chvíli byla přesvědčena, že jí pouze oznamují svůj bezprostřední příjezd do Portsmouthu, a už začala rozčileně uvažovat, jak se v takovém případě zachová. Jestliže se v první chvíli zrodí starosti, druhá je umí rozptýlit, a tak ještě než roztrhla dopis, napadlo ji, že sourozenci Crawfordovi požádali pana strýčka o svolení, a hned se jí ulevilo. Toto však byl obsah dopisu:

„Právě se ke mně donesly neslýchané zlomyslné pomluvy, a tak píši, drahá Fanny, abych Vás varovala: nepopřávejte jim vůbec sluchu, kdyby se ty zvěsti rozšířily i na venkov. Věřte, že jde o omyl, za pár dní se všechno vysvětlí – ale v každém případě je Henry bez viny, a navzdory snad nějakému přechodnému pominutí smyslů nemiluje nikoho než Vás. Neříkejte k tomu ani slůvko – nic neposlouchejte, kdyby Vám šeptali kdovíco, niěeho se nedohadujte, dokud znovu nenapíši. Jsem přesvědčena, že se všechno ututlá a prokáže se jen to, že je Rushworth hlupák. Jestli skutečně odjeli, krk na to dám, že jsou na Mansfieldu, a Julia je s nimi. Proč jste nám nedovolila, abychom pro Vás přijeli? jen abyste toho pozdě nelitovala!

Vaše, atd. Mary.“

Fanny nad tím zůstala celá zkoprnělá. Jelikož se k ní žádné neslýchané zlomyslné pomluvy nedonesly, nebyla z toho podivného dopisu vůbec moudrá. Tušila, že se to týká panstva z Wimpole Street a pana Crawforda, a pouze se dohadovala, že patrně došlo k nějaké závažné nepředloženosti, když se o tom šíří klepy a slečna Crawfordová se domnívá, že by žárlila, kdyby se to doslechla. O ni si slečna Crawfordová starosti dělat nemusí. Litovala všechny zúčastněné a také všechny na Mansfieldu, kdyby se ta zpráva donesla až tam, doufala však, že se tak nestane. Jestliže se Rushworthovi sami odebrali na Mansfield, jak z dopisu slečny Crawfordové vyplývá, nebylo pravděpodobné, že by je předcházely nějaké nepříjemné zvěsti, anebo aspoň nic závažného.

A co se pana Crawforda týkalo, Fanny zadoufala, že mu to pomůže pochopit vlastní povahu: až sám pozná, že není schopen trvale milovat žádnou ženu na světě, zastydí se a přestane ji pronásledovat svými námluvami.

Podivné! Už začínala věřit, že ji má opravdu rád, že to u něho není jen prchavé okouzlení – a jeho sestra stále tvrdí, že nemiluje než ji. A přitom jistě flirtoval se sestřenkou Marií, muselo mezi nimi dojít k nějaké donebevolající nerozvážnosti, protože pisatelka dopisu není z těch, které by menší nediskrétnost vyvedla z míry.

Měla z toho ale velmi nepříjemný pocit, a nezbaví se ho, dokud slečna znovu nenapíše. Dopis jí ležel v hlavě a nemohla si o tom popovídat s živou duší, aby si ulevila. Slečna Crawfordová ji ani nemusela tolik nabádat, aby se o ničem nešířila, sama přece ví, co se vůči sestřence patří.

Na druhý den ale žádný dopis nepřišel. Fanny pocítila zklamání. Od rána na nic jiného nemyslela, ale když se její otec odpoledne vrátil domů s novinami v ruce jako obvykle, vůbec ji nenapadlo, že by se mohla dočkat zpráv z tohoto zdroje, a tak to všechno prozatím pustila z hlavy.

Ponořila se do jiných úvah. Vzpomněla si, jak trávila svůj první večer v tomto pokoji a jak otec přišel s novinami. Teď už svíčku nepotřeboval. Slunce bude ještě dobré půldruhé hodiny nad obzorem. Uvědomovala si, že už jsou to tři měsíce, a sluneční paprsky, dopadající hřejivě do salonu, nejenže nepůsobily povzbudivě, ale jen

ji ještě víc roztesknily: připadalo jí, že sluníčko svítí docela jinak ve městě než na venkově. Tady umí jen pražit, zatuchle, nemohoucně praží a vytahuje na světlo prach a špinavé skvrny, které by jindy tiše spaly. Ve městě nepřinášejí sluneční paprsky zdraví ani dobrou náladu. Seděla oblévána dusivým horkem, v oblaku zvířeného prachu, a oči jí bloudily pouze od stěny poznamenané otcovou hlavou ke stolu pořezanému a otlučenému jejími bratry, na němž stál čajový servis nikdy pořádně neumytý, s šálky a talířky zahnědle šmouratými, v řídkém namodralém mléku plavala po hladině zrnéčka prachu a chlebíčky s máslem Rebeccou upatlané se čím dál tím víc roztěkaly. Otec četl noviny a matka jako obvykle lamentovala nad prošlapaným kobercem, zatímco se čaj v konvici louhoval, a vyjadřovala přání, aby ho Rebecca zašila; vtom Fanny vytrhl ze zasnění otec, skloněný nad jistým článkem, jenž vzbudil jeho pozornost: „Jak se vlastně jmenují ti tvoji vznešení příbuzní v Londýně, Fan?“

Vzpamatovala se a odvětila: „Rushworthovi, papá.“

„A nebydlí oni na Wimpole Street?“

„Ano, papá.“

„Tak se tam strhla nějaká čertovská mela. Podívej –“ (podával jí noviny), „k čemu ti to fajnový příbuzenstvo bude. Nevím, jak sir Thomas – možná takový dvořan a urozený panáček to dceři nebude mít za zlý. Ale bejt to moje holka – mordsec hadry! Já bych jí zmaloval hřbet, dokud by mi ruka neumdlela! Devítiocasá kočka na takového chlapa i na ženskou, to je nejlepší meducína.“

Fanny mezitím četla, že „… s hlubokým politováním je náš list nucen zaznamenat, že došlo k manželským neshodám v rodině pana

R. z Wimpole Street, když krásná madam R., jež teprve přednedávnem přijala toto jméno a slibovala zářit co jedna z nejskvělejších hvězd na společenském nebi, opustila dům svého manžela ve společnosti proslulého okouzlujícího kavalíra pana C, důvěrného přítele a druha pana R., a není známo, a to ani redakci našeho listu, kam se uchýlili.“

„To bude nějaký omyl, papá,“ řekla Fanny okamžitě, „jistě jde o omyl – to přece nemůže být pravda –týká se to někoho jiného.“

Instinktivně chtěla oddálit hanbu, pronesla ta slova s rozhodností zrozenou v zoufalství, neboť tvrdila to, čemu sama nevěřila. Otřásla jí právě věrohodnost toho, co četla. Pravda jí vzala půdu pod nohama, a že vůbec promluvila a vlastně ani nepřestala dýchat, tomu se později velmi podivovala.

Panu Priceovi na celé události natolik nezáleželo, aby se příliš namáhal s odpovědí. „Dost možná, že je to samá lež,“ připustil, „ale dneska kdekterá nóbl dáma vyvádí, až bůh brání, a tak jeden nikdy neví.“

„Upřímně doufám, že to není pravda,“ zalkala paní Priceová, „to by byla přece hrůza hrůzoucí! –Kolikrát jsem už té Rebecce říkala kvůli tomu koberci, to bych ani nespočítala – viď, Betsey? A byla by to práce sotva na deset minut.“

Slova jsou slabá, aby vystihla děs, jaký padl Fanny při její povaze na duši, když přestala pochybovat a pochopila, jaké neštěstí z toho plyne. Nejdřív byla jako omámená, ale každým okamžikem se zlo rychle vyjevovalo v celé své hrůze. Netroufala si živit v sobě naději, že noviny lžou. Dopis slečny Crawfordové, který četla tolikrát, že ho uměla nazpaměť, s tím hrozivě ladil. Jak snaživě bratra hájila, jak doufala, že se všechno ututlá, i její očividné rozrušení – to všechno nasvědčovalo, že se stalo něco moc zlého, a pokud se na světě najde počestná žena, která by tomuhle smrtelnému hříchu nepřikládala důležitost a byla ochotna ho přehlédnout a starat se, aby zůstal nepotrestán, pak je to slečna Crawfordová! Teď viděla, že pochopila mylně, kdo odjel anebo o kom se to šuškalo. Nikoli manželé Rushworthovi, ale paní Rushworthová s panem Crawfordem.

S tak otřesnou skutečností se Fanny ještě nikdy nemusela vypořádat. Nemohla se uklidnit. Večer ubíhal, ale trýzeň nepovolovala, v noci oka nezamhouřila. Pocit nevolnosti střídaly záchvěvy hrůzy, horkost, zimnice. Byla to událost tak drtivá, že tomu srdcem někdy odmítala uvěřit – byly chvíle, kdy si byla jista, že je to vyloučeno. Žena, která se vdávala teprve před půl rokem, muž, který tolikrát prohlašoval, že miluje jinou, ba že se jí zaslíbil, a ta jiná její blízká příbuzná – obě rodiny váže tolik pout, všichni se blízce, důvěrně stýkali! Tak hrozné změti hříchů, tak neslýchaného propletence zla přece lidská přirozenost, pokud není ve stavu

prvotního barbarství, snad ani není schopna! A přitom jí rozum napovídal, že tomu tak je. Jeho přelétavé city, stále ve vleku jeho domýšlivosti, Mariina nesporná láska k němu a bezzásadovost na jedné i druhé straně to připouštějí – a dopis slečny Crawfordové tomu dává pečeť skutečnosti.

Co to bude mít za důsledky? Komu všemu tím ublíží? Čí budoucnost to poznamená? Koho to navěky připraví o klid na duši? Slečnu Crawfordovou samu –Edmunda; ale to je nebezpečná půda, na tu aby se snad raději nepouštěla. Omezila se, anebo se snažila omezit pouze na prosté, nesporné neštěstí, které postihne celou rodinu, jestliže se jejich vina potvrdí a vyjde veřejně najevo. Jak drtivě to zasáhne matku, jak otce – nenacházeku slov. Co Julia, Tom, Edmund – slova jako by v ní odumřela. Dva to zdrtí nejhůř. Sira Thomase při jeho otcovské starostlivosti a vytříbeném smyslu pro mravnost a čest a Edmunda při jeho zásadovosti, nepodezíravé povaze a vřelé vnímavosti – ti dva snad ani nedokážou překonat takové zneuctění se zdravým rozumem; a tu se jí jevilo, že co se vezdejšího světa týká, byl by pro všechny příbuzné náhlý skon paní Rushworthové největším požehnáním.

Nazítří ani další den se nestalo nic, co by v ní hrůzu oslabilo. Dvakrát byla pošta doručena, nepřišlo však nic, co by událost veřejně či soukromě vyvracelo. Slečna Crawfordová druhý dopis na vysvětlenou nenapsala, nepřišly žádné zprávy z Mansfieldu, ačkoli v tomto čase tetinka obvykle psávala. To bylo zlé znamení. Neupínala se už ani k stínu naděje, aby ukonejšila rozbouřenou mysl, a projevilo se to u ní takovou bledostí a rozechvělostí a vypadala celkově tak špatně, že by to byla žádná matka, pokud nechovala v srdci zášť, krom paní Priceové nepřehlédla. Až třetí den se ozvalo hrozivé zaklepání a jí se ocitl v rukou dopis. Měl londýnské razítko a byl od Edmunda.

„Drahá Fanny,

jsi už zpravena, jaké neštěstí nás potkalo. Nechť Ti Bůh dá sílu překonat, čím jsi byla postižena Ty. Jsme ve městě už dva dny, ale nic jsme nepořídili. Zmizeli beze stopy. Možná že jsi se dosud nedoslechla o poslední ráně – Julia utekla s Yatesem do Skotska.

Odjeli z Londýna pár hodin před naším příjezdem. Kdykoli jindy bychom to těžce prožívali.

Teď se to ve srovnání s tím ostatním jeví nicotné, je to však další velká starost. Otec se statečně drží. Víc ani nemůžeme doufat. Je stále ještě schopen uvažovat a jednat; mám tě jeho jménem požádat, aby ses vrátila domů. Velmi by si to přál kvůli matce. Přijedu do Portsmouthu den poté, co dostaneš tenhle list, a doufám, že budeš připravena odjet se mnou do Mansfieldu. Otec si přeje, abys k nám pozvala na pár měsíců Susan. Zařiď to, jak tobě libo; tlumoč to pozvání po svém; jistě oceníš, co to znamená, že Ti v takové chvíli chce udělat radost. Oceníš jeho dobrou vůli, třebas ji tlumočím zmateně. Tušíš, jak mi asi je. Přitrhlo na nás neštěstí, které nemá konce. Čekej mne brzy ráno poštovním dostavníkem.

Tvůj Edmund“ Takový hojivý balzám Fanny potřebovala. Zaúčinkoval na ni přímo podivuhodně. Už zítra! Zítra opustí Portsmouth! Srdce jí překypovalo, ano, uvědomovala si to nebezpečí, že jí srdce bude překypovat štěstím, zatímco tolik ostatních kolem ní trpí. Ze právě jí to zlo přinese takové dobro! Zhrozila se, aby si to nepřestala uvědomovat. Tak brzy už pojede, posílají pro ni, aby byla doma co platná, a smí s sebou vzít Susan! Z takového souběhu nebeských darů se jí srdce rozhořelo blahem, načas přehlušilo všechny trýzně a znemožnilo jí sdílet s patřičnou účastí i trápení těch, na něž přitom myslela nejvíc. Ze Julia utekla s panem Yatesem, to ji zasáhlo v porovnání s ostatním pramálo; překvapilo ji to i rozhořčilo, ale neprobírala to v duchu dlouze, nedokázala se na to soustředit. Musela se donutit, aby se nad tím zamyslela, uznala, že je to politováníhodná událost, ale při všem tom rozrušení a naléhavých radostných

starostech kolem Edmundovy výzvy to brzy pustila z hlavy.

Nic tak účinně nezahání žal jako zaneprázdnění, činorodé, neodkladné zaneprázdnění. I smutná činnost rozptyluje smutek, a dívčino konání bylo radostné.

Měla toho rázem tolik na práci, že ani hrozivá událost s paní Rushworthovou (teď už nezvratně potvrzená) na ni nepůsobila tak drtivě jako předtím. Neměla na zoufalství čas. Do čtyřiadvaceti hodin bude na cestě: musí promluvit s otcem a matkou, připravit Susan,

všechno přichystat. Začala vyřizovat jedno po druhém: byla by potřebovala, aby den měl dvakrát tolik hodin. Radostné zprávy, které přinášela, jen nepatrně zkalené černým sdělením jim ve vší stručnosti nevyhnutelně předcházejícím – ochotný souhlas obou rodičů, jen ať Susan jede s ní – obecná spokojenost, kterou odjezd obou děvčat zřejmě vzbuzoval – a úchvatná blaženost Susanina, to byly zdroje, z nichž čerpala síly.

Pohromu Bertramových přijali jejich příbuzní nevzrušeně. Paní Priceová chvíli mluvila o ubohé sestře – ale do čeho zabalit Susaniny věci, když Rebecca sebrala všechny krabice a ztopila je, to jí leželo v hlavě mnohem víc, a co se Susan týkalo, té se nečekaně splnilo nejtoužebnější přání a osobně neznala ani ty, co zhřešili, ani ty, co truchlili, a pokud hlasitě nejásala, byl to vrchol sebeovládání, jaké lze rozumně od čtrnáctileté moudrosti očekávat.

Jelikož skutečně nic nezůstalo na rozhodnutí paní Priceové ani na ochotných službách Rebečiných, podařilo se všechno rozumně a náležitě zařídit a děvčata byla na zítřek včas připravena. Jen jim byla odepřena výhoda, aby se na cestu pořádně vyspaly. Obě měly plnou hlavu bratrance, který je na cestě k nim: jedné se z toho hlava točila štěstím, druhá prožívala rozličné, těžko popsatelné stavy vzrušení.

Nazítří v osm vešel Edmund do domu. Dívky ho nahoře zaslechly a Fanny běžela dolů. Při představě, že ho uvidí, a s vědomím, co asi prožívá, v ní opět ožily prvotní pocity. Je tu, a trpí. Mdloby se o ni pokoušely, když vstupovala do salonu. Byl tam sám a vykročil jí vstříc; přitiskl si ji k srdci a zřetelně zazněla pouze slova: „Fanny drahá – má sestro jediná – jen u tebe najdu útěchu.“ Nemohla promluvit a ani on pár minut víc neřekl.

Odvrátil se, aby se vzpamatoval, a když k ní znovu promluvil, chvěl se mu sice hlas, ale jeho chování prozrazovalo snahu o sebeovládání a rozhodnutí vystříhat se dalších narážek. „Snídala jsi už? – Kdy můžeš být připravena? – Pojede i Susan?“ Tyto otázky následovaly rychle po sobě. Přál si, aby vyjeli co nejdřív. S ohledem na Mansfield byla každá minuta drahá, a on sám byl v takovém duševním stavu, že mu pouze jízda přinášela jistou úlevu. Dohodli se, že zařídí, aby kočár předjel za půl hodiny; Fanny ho ujistila, že už se sestrou posnídaly a že budou za půl hodiny určitě přichystány. I on

už pojedl a nechtěl se zdržet na snídani. Pravil, že se projde na šancích a za půl hodiny se vrátí. Odešel, zřejmě potřeboval být sám, a ani Fanny na tom nic nezměnila.

Vypadal velmi špatně; očividně trpěl prudkou citovou trýzní, již byl odhodlán překonat. Chápala, že není vyhnutí, ale při pohledu na něj jí bylo strašně.

Kočár předjel a v téže chvíli Edmund vešel do domu, právě včas, aby strávil pár minut s příbuznými a byl svědkem toho – jenomže to v té chvíli ani nevnímal –, jak lehce se rodina loučí s oběma dcerami, a také právě včas, aby nemohli zasednout k snídani, která po vyvinutí nezvykle rušné činnosti byla zcela hotová a nachystaná hned poté, co se povoz rozjel. Fannyino poslední jídlo v otcovském domě proběhlo stejně jako to první: rozžehnali se s ní stejně pohostinně, jako ji přivítali. #

Srdce se jí rozbušilo radostí a vděkem, když minuli poslední portsmouthské domy, a Susaniny rozzářené úsměvy od ucha k uchu si jistě každý umí představit. Seděla ale vpředu a její úsměvy zakrýval veliký čepec.

Zdálo se, že cesta proběhne mlčky. Fanny často zaslechla, jak si Edmund zhluboka povzdechl. Kdyby s ní býval sám, byl by jí navzdory všemu odhodlání jistě otevřel srdce, ale v Susanině přítomnosti se uzavřel do sebe, a kdykoli se pokusil nezávazně se rozpovídat, brzy toho zanechal.

Fanny ho pozorovala s neutuchající starostlivostí, a když někdy zachytil její pohled, oplatil jí milým úsměvem, jímž ji vždy potěšil; celý první den se však ani slovem nezmínil o událostech, které ho tak zdrtily. Nazítří na to ale přece jen přišla řeč. Krátce předtím, než vyjeli z Oxfordu, zaujala Susan místo u okna a s dychtivým zájmem přihlížela, jak se z hostince vypravuje na cestu početná rodina, zatímco ostatní dva zůstali stát u krbu; teprve teď Edmund postřehl, jak se Fanny ve tváři změnila, a jelikož nevěděl, čemu všemu byla v otcovském domě vystavena, přisoudil tu změnu z převážné části, vlastně ji přisoudil výhradně nedávným událostem, vzal ji za ruku a pronesl k ní tiše, ale velmi procítěně: „Není divu, že to hluboce prožíváš – že trpíš. Jak na tebe mohl zapomenout muž, který tě kdysi

miloval! Ale tvůj – tvůj vztah byl poměrně nedlouhý – Fanny, vžij se do mé situace!“

První úsek cesty trval až dlouho do večera, kdy na pokraji vyčerpání dospěli do Oxfordu, ale druhý skončil mnohem dříve. Blížili se k Mansfieldu dlouho před obvyklou dobou oběda, a s cílem cesty na dohled bylo náhle oběma sestrám těžko u srdce. Fanny se začala hrozit setkání s oběma tetičkami a s Tomem ve stínu té hanby, a Susan měla nahnáno, jak to dopadne, až bude muset osvědčit své dobré vychování na základě čerstvě načerpaných znalostí, jak to na zámku chodí. Před očima jí vyvstávaly rozdíly mezi vychováním a nevychovaností, starými drsnými způsoby a novými vybranými, a myšlenky se jí plně soustředily na stříbrné vidličky, ubrousky a misky na oplachování prstů. Fanny všude kolem sebe viděla, jaká změna tu od února nastala, ale nejzřejmější se jí to jevilo a nejvíc se zaradovala, když vjeli do parku. Tři měsíce už uplynuly, plné tři měsíce, co to zde opustila, mezitím zimu vystřídalo léto. Popásala se očima na svěží zeleni trávníků a záhonů, a stromy, plně ještě neolistěné, procházely právě tou líbeznou proměnou, kdy víme, že se co nevidět rozvinou do krásy, kdy sice je už nač koukat, ale více prostoru zůstává ještě vyhrazeno představivosti. Radovala se z toho však jen sama. Edmund se na tom nemohl podílet. Obrátila se k němu, on se ale opíral dozadu, tvářil se pochmurněji než předtím, oči zavřené, jako by ho radostná příroda kolem deprimovala a krásné prostředí domova mu bylo odepřeno.

Znovu z toho zesmutněla a vědomí, co se tam odehrává, dodalo celému sídlu, modernímu, vzdušnému, dobře položenému, rázem melancholickou atmosféru.

Jedna z trpitelek uvnitř je vyhlížela s nedočkavostí, jakou dosud nepoznala. Jen Fanny prošla kolem zachmuřených sloužících, objevila se lady Bertramová ve dveřích salonu, aby ji přivítala: kroky nikoli ztěžklými smutkem jí spěchala vstříc, padla jí kolem krku a zvolala: „Fanny moje zlatá! Teď už mi bude dobře.“

Byla to věru truchlivá skupinka a každý z těch tří považoval své trápení za nejhorší. Paní Norrisová, která Marii z celého srdce milovala, to nesla nejtíž: Maria byla její miláček ze všech nejdražší,

tu svatbu dávala dohromady ona, jak často hrdě prohlašovala, a když to takhle najednou skončilo, div pod tou ranou neklesla.

Byla z ní docela jiná osoba, zaražená, otupělá, lhostejná ke všemu, co se kolem ní děje. Ze dostala sestru se synovcem a celý dům na starosti, to byla promarněná šance: nedokázala komandovat ani sekýrovat, dokonce ani sama neměla pocit, že se bez ní nic neobejde. Zasažena skutečnou pohromou, zůstala její činorodá povaha jakoby ochromena, ani lady Bertramové, ani Tomovi nebyla nic platná, ba nevyvinula v tom směru sebemenší úsilí. Neudělala pro ně víc než to, co udělali jeden pro druhého. Každý se trápil zvlášť, bezmocní ztracenci jeden jako druhý, a když teď přijeli další členové rodiny, v paní Norrisové to jen posílilo vědomí, že je nejnešťastnější bytost na světě. Ostatním se ulevilo, ona v tom ale žádné dobrodiní neviděla. Edmunda uvítal bratr stejně vřele jako lady Bertramová Fanny, ale paní Norrisová, namísto aby u někoho z nich hledala oporu, jen se ještě rozčilila při pohledu na osobu, jíž v zaslepeném hněvu neváhala přisoudit roli intrikánky dramatu. Kdyby si byla Fanny vzala pana Crawforda, nemuselo se tohle stát.

I Susanina přítomnost ji popouzela. Neměla sílu věnovat jí víc než pár nevraživých pohledů, ale viděla v ní špeha, vetřelkyni, chudou příbuznou a vůbec nepříjemné nadělení. Druhá teta přijala Susan s neokázalou vlídností. Lady Bertramová neměla čas se s ní příliš zabývat, ale cítila, že jako sestra Fanny má právo pobývat v Mansfieldu, a byla hotova ji zlíbat a mít ráda, což Susan stačilo ke spokojenosti ažaž, protože přijela připravena na to, že od tetičky Norrisové ji nic než nevraživost nečeká; byla vybavena takovou dávkou štěstí a prožívala tak silně jako veliké požehnání, že unikla tolikerému neodvratnému zlu, že by byla hravě překonala i mnohem lhostejnější nezájem, než s jakým ji ostatní přijali.

Nikdo se jí teď nemohl věnovat, a tak se musela seznámit s domem i okolím sama podle svého, což dělala celá blažená, zatímco ti, kdo by ji byli jinak provedli, zůstávali doma, plně zaneprázdněni svými svěřenci, kteří u nich hledali útěchu: Edmund se snažil přemoci vlastní rozhárané city péčí o trpícího bratra a Fanny se plně věnovala tetince Bertramové, zase se ujala všech úkolů jako dřív a

vykonávala je s nebývalým zápalem, srdce překypující vděčností k té, která o ni tolik stála.

Když lady Bertramová mohla probírat s Fanny ty hrozné události a zanaříkat si, hned se jí ulevilo. Fanny pro ni nemohla udělat nic než ji nechat trpělivě vypovídat a laskavě a soucitně jí odpovídat. Ničím jiným ji potěšit nemohla. Případ jí více možností neposkytoval. Lady Bertramová nebyla žádná myslitelka, ale pod vlivem sira Thomase posuzovala všechny důležité okolnosti správně: chápala, že se stalo něco neslýchaného, nesnažila se zlehčovat hanebné dceřino provinění ani nežádala po Fanny, aby jí k tomu radila.

Neuměla vášnivě milovat ani stát tvrdošíjně na svém. Časem se Fanny podařilo, že jí odvrátila myšlenky i k jiným věcem a probudila v ní trochu zájmu o obvyklé ruční práce, ale kdykoli se lady Bertramová k té události vrátila, viděla ji pouze v jediném světle, totiž jako ztrátu dcery a zneuctění, které nic nevymaže.

Fanny se od ní dozvěděla podrobněji, co se událo. Tetinka nebyla schopna to výstižně vypovědět, ale na základě několika dopisů od sira Thomase a jemu adresovaných spolu s tím, co už Fanny věděla, si brzy domyslila všechno, co o okolnostech případu chtěla vědět.

Paní Rushworthová odjela na Velikonoce do Twickenhamu k rodině, s níž se právě velmi sblížila –byli to podnikaví, zábavní lidé s mravními zásadami a taktem patrně tomu odpovídajícími –, jelikož u nich měl pan Crawford vždy dveře otevřené. Že pobýval tam poblíž, Fanny už věděla. Pan Rushworth mezitím odjel na několik dní do Bathu, aby tam navštívil matku a přivezl ji s sebou do Londýna. Maria se tedy u zmíněných přátel těšila naprosté volnosti, ba nebyla s ní ani Julia, protože ta odjela z Wimpole Street už dva tři týdny předtím k jistým příbuzným sira Thomase; její rodiče nyní připisovali tuhle návštěvu záměru dát panu Yatesovi víc příležitostí. Krátce potom, co se Rushworthovi vrátili do londýnského domu, dostal sir Thomas dopis od jednoho dávného blízkého přítele, který toho slyšel a viděl na vlastní oči dost, aby ho to znepokojilo, a proto písemně doporučil siru Thomasovi, ať osobně přijede do Londýna a zapůsobí na dceru, aby přerušila důvěrné přátelské styky, které ji vystavují nepříjemným řečem a panu Rushworthovi zřejmě nejsou po chuti.

Sir Thomas se chystal, že se podle toho zařídí, aniž se o obsahu dopisu komukoli z rodiny zmínil, když dostal od téhož přítele expresní poštou další list, v němž mu přítel sděloval, že mezitím došlo mezi mladou dvojicí k vážnému rozkolu. Paní Rushworthová utekla manželovi, pan Rushworth, navýsost rozhořčený a zoufalý, se přišel k němu (panu Hardingovi) poradit, co má dělat; pan Harding vyjadřoval obavu, že došlo přinejmenším k trestuhodné neopatrnosti. Komorná paní Rushworthové starší hrozí, že bude mluvit. On sám dělá, co je v jeho silách, aby se rozbouřené vody utišily, neboť nepřestává doufat, že se paní Rushworthová vrátí, ale všechno jeho úsilí naráží na odpor matky pana Rushwortha, a tudíž nelze bohužel vyloučit, že to dopadne špatně.

Tuhle hroznou zprávu nemohl už sir Thomas ostatním zatajit. Vypravil se hned do Londýna a Edmund jel s ním; ostatní zanechali doma ve stavu zoufalství, které následující dopisy z Londýna jen ještě prohloubily. Všechno se rozkřiklo. Komorná paní Rushworthové starší měla v ruce důkazy, a podněcována svou paní se nedala umlčet. Obě dámy se stačily i za tu krátkou dobu znepřátelit, a tchyně nevrazila na snachu možná ještě víc proto, že jí neprokazovala patřičnou úctu, než kvůli synovi.

Ať už tak či tak, nedala se oblomit. Ale i kdyby bývala povolnější a neměla takový vliv na syna, který vždycky přijal za své názory toho, kdo s ním mluvil jako poslední, veškeré úsilí by stejně bylo marné, protože Maria Rushworthová se nevrátila, a všechno nasvědčovalo tomu, že se někam uchýlila s panem Crawfordem: ten odjel ze strýcova domu prý kamsi na výlet právě toho dne, kdy začali postrádat ji.

Sir Thomas se však ještě zdržel v Londýně v naději, že ji vypátrá a vytrhne z hříchu, když už nemohl zachránit její pověst.

Jak mu přitom je, na to nechtěla Fanny ani pomyslet. Jen jedno z jeho dětí mu v té chvíli nepůsobilo těžké starosti. Tomova choroba se po té otřesné zprávě o sestře prudce zhoršila a v jeho zotavování došlo k tak nepříznivému obratu, že si toho všimla i lady Bertramová, a ta všechny své obavy pravidelně sdílela s manželem; a když se hned po příjezdu do Londýna dozvěděl, že Julia utekla s panem Yatesem a zasadila mu tak další ránu, možná to v první chvíli

vnímal jen otupěle, ale teď se kvůli tomu jistě trápí. Fanny to vytušila a jeho dopisy jí potvrdily, že je mu ten sňatek silně proti mysli. Ani za jiných okolností by takového zetě nevítal, ale že mu Julia podala ruku potají a zvolila si k tomu takový čas, to svědčilo o její bezohlednosti a ještě podtrhovalo pošetilost její volby. Nazýval to špatným rozhodnutím, uskutečněným nejhorším možným způsobem v nejhorší době, a třebaže se Julia zatím na rozdíl od Marie provinila pouze pošetilostí a neklesla do neřesti, považoval její počin za začátek, z něhož mohou vyplynout stejně tragické konce jako u její sestry. Takové mínění měl o rodině, do níž se přivdala.

Fanny s ním celým srdcem soucítila. Nemá spolehnutí na nikoho než na Edmunda. S druhými dětmi má jen soužení. Čím ho ona rozzlobila, to už jí jistě odpustil, usoudila na rozdíl od paní Norrisové. Ukázalo se, že se nemýlila. Pan Crawford ji plně zprostil obvinění, že ho bezdůvodně odmítá, a třebaže ona je tomu ráda, siru Thomasovi to bude slabou útěchou. Hrozně ji trápilo, když se na ni pan strýček hněval, ale co je mu platné, že se ospravedlnila, co pro něho může ona udělat ze vší vděčnosti a lásky? Jedinou oporou je mu Edmund.

Mýlila se však, když soudila, že Edmund nedělá otci těžkou hlavu. Nepřipravil mu sice takové bolestné překvapení jako ostatní, ale sir Thomas nepochyboval, že synovo štěstí je úzce spjato s prohřeškem jeho sestry a přítele, že ho to nevyhnutelně odloučí od dívky, o niž se ucházel nepochybně z lásky a velmi pravděpodobně by byl uspěl, a již by byl z řady důvodů, kdyby toho ohavného bratra nebylo, sám uvítal do rodiny. Uvědomoval si, co Edmunda osobně trýzní ještě navíc ke všemu ostatnímu, když spolu byli v Londýně, viděl a domyslil si, co prožívá, a když pochopil, že došlo k setkání se slečnou Crawfordovou, z něhož se Edmund vrátil ještě zdrcenější než předtím, měl snahu z této příčiny stejně jako z ostatních dostat ho co nejdříve z města; proto ho pověřil, aby dovezl Fanny domů k tetince: chtěl ulehčit situaci nejen jim, ale i jemu. Fanny netušila, jak na to pan strýček hledí, sir Thomas nic netušil o pravé povaze slečny Crawfordové. Být svědkem rozhovoru mezi ní a svým synem, rozhodně by si ji byl nepřál za snachu, i kdyby mu přinesla věnem ne dvacet tisíc liber, ale dvakrát tolik.

Fanny měla za to, že Edmund se musí se slečnou Crawfordovou rozejít; dokud ale nezjistí, že je o tom přesvědčen i on, nemohla na své mínění spoléhat. Myslela si, že k takovému závěru dospěje, ale chtěla mít jistotu. Kdyby jí tak zase otevřel srdce jako dřív, kdy pod tou tíhou někdy div neklesla – teď po tom prahla, ale seznala, že jí to není souzeno. Vídala ho málokdy –vždy za přítomnosti ostatních – patrně s ní nechtěl zůstat sám. Jak tomu má rozumět? Vyvodil důsledky ze svého osobitého hořkého podílu na rodinném neštěstí, ale prožívá to tak těžce, že o tom nedokáže mluvit. Tak to nejspíš bude. Podrobil se okolnostem, ale zasadilo mu to ránu tak hlubokou, že se vymyká slovům. Dlouho, dlouho potrvá, než mu opět jméno slečny Crawfordové splyne ze rtů a než se znovu uchýlí k tak důvěrným rozhovorům jako dřív.

Trvalo to dlouho. Přijeli do Mansfieldu ve čtvrtek, a teprve v neděli večer se s ní Edmund rozhovořil. Seděli spolu onoho nedělního večera – venku pršelo –takový čas to byl, kdy se srdce otvírají, a pokud je blízká duše po ruce, nešťastný člověk se vypovídá –, byli v salonu sami, až na jeho matku, která vyslechla dojemné kázání a tak ji to rozrušilo, že se rozplakala a usnula – bylo vyloučeno nepromluvit; a tak po obvyklém počátečním zdráhání, kdoví, jak to vlastně začalo, a obvyklém ujištění, věnujeTi mu pár minut, že bude stručný a rozhodně už její laskavosti nikdy znovu takhle nezneužije – nemusí se obávat, že by se k tomu vracel –bude to mezi nimi tabu – oddal se rozkoši vylíčit okolnosti a zážitky pro něho prvořadého významu té, o jejíchž sympatiích a pochopení byl přesvědčen.

Jak mu Fanny naslouchala, s jakou zvědavostí i obavami, s jakou bolestí a rozkoší, jak napjatě sledovala rozechvění jeho hlasu a jak bedlivě upírala oči všude možně jen ne na něho, to si každý umí představit. První věta zněla hrozivě. Sešel se se slečnou Crawfordovou. Dala ho pozvat. Byl mu doručen lístek od lady Stornawayové, aby je laskavě navštívil; a pod dojmem toho, že ho čeká poslední cituplný rozhovor, kdy jí předem přisoudil hanbu a zoufalství, které by jako Crawfordova sestra měla prožívat, k ní šel v rozpoložení tak něhyplném a oddaném, že rozčilené Fanny v té chvíli připadalo vyloučené, aby to býval rozhovor poslední. Jak ale

vyprávěl dál, všechny takové obavy pominuly. Přijala ho, pravil, s vážným – rozhodně vážným – ba rozrušeným výrazem; než ale stačil vyřknout první souvislou větu, navodila téma rozhovoru způsobem, který mu, jak doznával, vyrazil dech. „‚Doslechla jsem se, že jste v Londýně,‘ pravila, ‚a chtěla jsem se s vámi sejít. Promluvme si o té tristní záležitosti. Větší hloupost ti naši příbuzní už ani vyvést nemohli.‘ Nevzmohl jsem se na odpověď, ale viděla, jak to na mne zapůsobilo. Přijala to jako výtku. Je tak bystrá! Zvážněla a dodala:

‚Nehodlám obhajovat Henryho na úkor vaší sestry.‘ Tak začala – ale co řekla dál, to ti, Fanny, ani nemohu – váhám to před tebou opakovat. Nevzpomínám si přesně na její slova, ale necitoval bych je, ani kdybych si je pamatoval. V podstatě vyjadřovala rozhořčení, že ti dva dokázali provést takovou hloupost. Odsuzovala bratra za to, že je takový hlupák a nechá se zvábit ženou, o kterou nikdy nestál, a tím ztratí tu, kterou zbožňuje, ale s rozhořčením ještě větším horlila – na ubohou Marii, že pošetile obětuje takové zaopatření a uvrhne se do nesnází v domněnce, že jí patří láska muže, který jí už dávno dal najevo, že k ní nic necítí. Představ si, co jsem přitom prožíval. Žena, kterou – a ona to nazve pouhou hloupostí! –O své vlastní vůli, bez zábran – chladnokrevně to se mnou probírá! – Nezdráhá se, nezhrozí

– necítí žádné –jak bych to nazval – ženský jemnocit se v ní nevzbouří. – Tohle má na svědomí společnost. Mladá žena, která dostala od přírody tolik do vínku! – Zkazili ji, zkazili!“

V zamyšlení se odmlčel. Po chvíli pokračoval s jakýmsi zoufalým klidem: „Povím ti všechno, a pak to navěky pohřbím. Viděla v tom pouhou pošetilost, a to ještě jen proto, že to vyšlo najevo. Ze zanedbali nutnou opatrnost – on odjel do Richmondu na celou tu dobu, kdy ona dlela v Twickenhamu – že se ona vydala všanc služebné – zkrátka že byli odhaleni! – Ach, Fanny, odsuzovala je za neopatrnost, ne za provinění! Z pouhého nerozumu nechal prý bratr dojít věci do krajnosti, až se pak musel vzdát všech tužeb jeho srdci drahých a prchnout s ní.“

Domluvil. „A cos jí na to řekl ty?“ zeptala se Fanny v domnění, že to od ní očekává.

„Nic, nic, čemu by porozuměla. Stál jsem tam jako ochromený. Ona mluvila dál a začala o tobě – ano, potom se rozhovořila o tobě a

začala litovat, jistě právem, že ztratí takovou… V tom mluvila velmi rozumně. Ale ona tě vždycky uměla ocenit. ‚Zahodil šanci získat ženu, jakou už nikdy nepotká,‘ řekla. ‚Po jejím boku by se byl usadil, s ní by býval nadosmrti šťasten.‘ – Fanny drahá, doufám, že tě víc potěší než zabolí, když se takhle ohlédneme za tím, co mohlo být – a teď už být nemůže. Nepřeješ si, abych to přešel mlčením? Stačí slůvko nebo pohled, a už se o tom nezmíním.“

Slůvka ani pohledu se od ní nedočkal.

„Chválabohu!“ řekl. „Všichni jsme uvažovali – ale milostivá prozřetelnost nedopustila, aby bezelstné srdce trpělo. Velebila tě s vřelou láskou; ale i v tom zazněl falešný tón, ukáplo zlo – když uprostřed těch řečí zalamentovala: ‚Proč jen ho nechtěla? Je to všechno její vina. Duše prostinká? Tohle jí neodpustím. Kdyby ho byla vyslyšela, jak se patřilo, byli by teď měli před svatbou a Henry by byl příliš blažený a zaneprázdněný, aby koukal po jiné. Nebyl by se namáhal znovu zmámit paní Rushworthovou. Byl by se z toho vyvinul takový trvalý flirt, jednou do roka by se byli setkali v Sothertonu nebo v Everinghamu.‘ Věřila bys tomu? – Ale kouzlo je zlomeno. Supiny mi spadly z očí.“

„To od ní bylo kruté, hrozně kruté!“ zvolala Fanny. „V takové chvíli se uchýlit k žertování a lehkovážným řečem, a vůči tobě! Neslýchaná krutost.“

„Krutost říkáš? Já mám na tohle jiný názor. Ne, ona nemá v povaze krutost. Nemyslím, že mne chtěla ranit. Zlo je v ní zakořeněno hloub, ona vůbec neví, ani netuší, že je možno usuzovat jinak, má rozum tak znetvořený, že jí stanovisko, jaké zaujala, připadá přirozené. Mluvila o tom pouze tak, jak je zvyklá slýchat mluvit ostatní, jak se domnívá, že by o tom mluvil každý. Nemá špatné povahové vlastnosti. Jistě by se o své vůli nechtěla nikoho dotknout, a mohu se sice mýlit, ale myslím, že kvůli mně by dokázala… Osvojila si špatné zásady, Fanny, má otupělý jemnocit a narušenou, zkaženou duši. Pro mne je to snad i dobře – nemám aspoň čeho litovat. Ne, ne, tak to není. Raději bych se s rozchodem vyrovnával bolestněji, než abych si o ní musel tohle myslet. Také jsem jí to řekl.“

„Skutečně?“

„Ano, na odchodu jsem jí tohle řekl.“

„Jak dlouho jste spolu hovořili?“

„Pětadvacet minut. Ona mluvila dál, a že prý zbývá jen jediná cesta: přimět je, aby se vzali. Říkala to klidnějším hlasem, než jsem toho schopen já.“ Mluvil přerývaně, nejednou chvíli trvalo, než se vzchopil a mohl pokračovat. „‚Musíme přemluvit Henryho, aby si ji vzal/ řekla, ‚Fanny navždy ztratil, jak dobře ví, a když budeme apelovat na jeho čest, možná se to i podaří. Na Fanny si musí přestat myslet. Podle mého ani on nemůže doufat, že prosadí svou u dívky jejího charakteru, a proto soudím, že nenarazíme na nepřekonatelné těžkosti. Já v tom směru využiji veškerého svého vlivu, a ten není malý. Až se vezmou, a když se za ni postaví její rodina, takoví vážení lidé, získala by znovu do jisté míry přístup do společnosti.

Některé kruhy ji ovšem budou ignorovat, to je jasné, ale povede-li dům se štědrou tabulí a bude-li pořádat veliké večírky, vždycky se najdou takoví, kteří se s ní budou ochotně stýskat, protože v dnešních dobách se takové záležitosti nepochybně posuzují velkodušněji a neformálněji než dřív. Hlavně bych radila, aby váš pan otec byl zticha. Nedovolte mu, aby zasáhl v rozporu se svými nejvlastnějšími zájmy. Přemluvte ho, ať nechá událostem volný průběh. Kdyby ji ve své přehnané horlivosti přinutil, aby se vzdálila z Henryho doprovodu, klesnou tím vyhlídky, že si ji vezme. Vím, jak lehko se dá bratr ovlivnit. Ať se sir Thomas spolehne na jeho čest a soucítění, a všechno ještě může dobře dopadnout, ale kdyby dceru odvezl, připravil by se o hlavní oporu.‘“

Když jí Edmund tohle zopakoval, podlehl očividně prudkému rozrušení, a Fanny, která ho pozorovala s nevyslovenou, ale tím hlubší starostí, skoro litovala, že o tom vůbec začal hovořit. Trvalo dlouho, než se znovu vzchopil. „Už toho brzy necháme, Fanny,“ řekl nakonec. „Pověděl jsem ti v podstatě už všechno. Jakmile jsem byl mocen slova, odvětil jsem jí, že při duševním rozpoložení, v jakém jsem překročil práh zdejšího domu, bych byl pokládal za vyloučené, aby mne tu potkalo něco, co by mne zasáhlo ještě bolestněji, ale že mi zasazovala kruté rány téměř každou větou. Že jsem sice v průběhu té doby, co se známe, často zpozoroval jisté názorové rozdíly mezi námi, týkající se i důležitých otázek, ale nikdy mne ani nenapadlo, že

by mohlo jít o tak zásadní odlišnost, jak nyní vychází najevo. Že postoj, jaký zaujala vůči hroznému činu, spáchanému jejím bratrem a moú sestrou – kdo k němu svedl koho že nechci soudit – ale i způsob, jakým o něm mluví, když pachatelům vytýká všechno možné jen ne to podstatné, když uvažuje o zlých důsledcích pouze v tom smyslu, jak je překonat či se jim vyhnout na úkor vší slušnosti, se smířlivostí vůči špatnosti, a nakonec k dovršení všeho nám doporučuje, abychom ustoupili a zavřeli oči nad hříšnou neřestí v zájmu naděje na sňatek, jemuž bychom se měli – vzhledem k tomu, jak o jejím bratrovi nyní smýšlíme – spíše snažit zabránit než o něj usilovat, tohle všechno mi k mému zármutku ukazuje, že jsem jí doposud nerozuměl, a co se duševního světa týká, byl jsem po řadu měsíců v zajetí kouzla nikoli slečny Crawfordové, ale imaginárního přeludu, který jsem si vybájil. A že je to tak pro mne možná dobře, jelikož mi nepřijde tolik zatěžko obětovat vztah – city –naděje, které si musím za daných okolností vyrvat z duše. A přitom musím a chci doznat, že bych mnohonásobně dal přednost bolestnějšímu rozchodu, kdybych si o ní mohl myslet opět to co dříve, protože bych si v srdci odnášel právo ji dále milovat a ctít. Tohle jsem jí řekl – něco v tom smyslu – ale chápeš, že jsem nemluvil tak vyrovnaně a logicky, jak to teď tobě opakuji. Užasla – nesmírně užasla – užasla tak, že se to ani popsat nedá. V obličeji doznala proměny: zrudla do krvavá. Měl jsem dojem, jako by se v ní svářely protichůdné pocity v mocném, i když krátce trvajícím zápase – na jednu stranu by byla chtěla přijmout pravdu a trochu se zastyděla – ale navyklé způsoby nakonec přece jen zvítězily. Byla by se mi nejraději vysmála. Bylo jí to slyšet na hlase, když mi odpověděla: ‚Vynikající kázání, to musím uznat. Použil jste je při minulých bohoslužbách? Jen tak dál, a brzy napravíte kdekoho v Mansfieldu i Thornton Lacey, a až o vás příště uslyším, to už možná budete slavným metodistickým kazatelem anebo misionářem v dalekých zemích.‘ Snažila se mluvit lehkovážně, ale nebylo jí tak lehko u srdce, jak předstírala. Já jí pouze odvětil, že jí z celého srdce přeji jen to nejlepší a upřímně doufám, že se brzy naučí přemýšlet méně povrchně a že nebude vděčit za nejcennější poznání, jehož se každý z nás může domoci, totiž sebepoznání a pochopení našich povinností, osudové lekci

utrpení – a hned nato jsem ji opustil. Sotva jsem ušel pár kroků, Fanny, zaslechl jsem, že se za mnou otevřely dveře. ‚Pane Bertrame,‘ řekla. Ohlédl jsem se. ‚Pane Bertrame!‘ pronesla s úsměvem, ale byl to úsměv, jaký se vůbec nehodil k právě ukončenému rozhovoru, šibalský, hravý úsměv, vyzývavý, jako by se za tím skrýval úmysl podrobit si mne – anebo mi to tak aspoň připadlo. Odolal jsem; v té chvíli mi všechno velelo, abych odolal, a vzdálil jsem se. Od té doby mne občas přepadla – chvilková – lítost, že jsem se nevrátil, ale vím, že jsem jednal správně, a tím naše známost skončila. Ach, to byla známost! Jak jsem se v ní zmýlil! Zmýlil jsem se stejně v bratrovi jako v sestře. Děkuji ti, že jsi mne s takovou trpělivostí vyslechla, Fanny. Přineslo mi to velkou úlevu, a tím jsem skončil.“

Jak byla Fanny zvyklá spoléhat na jeho slova, skutečně si chvíli myslela, že s tím skoncovali. Později však přišlo všechno znovu na přetřes anebo cosi velmi podobného: ukázalo se, že takový rozhovor dokáže uzavřít pouze lady Bertramová, když se probrala ke zcela bdělému stavu. Ale dokud k tomu nedošlo, hovořili dál o slečně Crawfordové, a jak se do ní zamiloval, jak ji příroda štědře obdařila a jaká by z ní byla skvělá dívka, kdyby se jí bylo dostalo jiné výchovy. Farmy, která teď mohla mluvit otevřeně, se cítila zcela oprávněna přispět k jeho poznání a odhalit mu její skutečnou povahu, a naznačila mu proto, že zdravotní stav jeho bratra jistě podstatně ovlivnil její přání se s ním usmířit. Tohle nebylo příjemné pomyšlení. Chvíli se v něm všechno proti tomu vzpíralo. Daleko raději by jí byl přisoudil nezištnou lásku, ale ješitnost nevydržela dlouho bránit se rozumu. Podrobil se a uvěřil, že Tomova nemoc na její uvažování zapůsobila; vyhradil si pro sebe pouze to útěšlivé pomyšlení, že vezme-li v úvahu, kolik navyklých tužeb se jí v duši svářelo, rozhodně ho měla ráda víc, než se u ní dalo čekat, a kvůli němu se neobvykle přiblížila správnému počínání. Fanny byla přesně téhož mínění a rovněž se shodli v názoru, že takové zklamání se mu vtiskne do duše nesmazatelně a trvale. Čas trochu zmírní jeho utrpení, ale rozhodně je nikdy nepřekoná, a že by někdy poznal jinou ženu, která by – to bylo natolik vyloučeno, že to bez rozhořčení ani vyslovit nemohl. Nezbývá mu než se spolehnout na Fanny a její

přátelství.

48. KAPITOLA

Nechť se jiní rozepisují o vině a neštěstí. Já opouštím taková nepříjemná témata co nejrychleji, netrpělivě snovám každému, kdo se příliš neprohřešil, spokojený osud, a ostatních se koukám zbavit.

Moje milá Fanny, jak s uspokojením zaznamenávám, musela být v tomto čase prese všechno šťastna. Jistě byla šťastna navzdory tomu, že soucítila, jak o tom byla přesvědčena, se zármutkem ostatních. Měla tolik důvodů k blaženosti, že u ní musely převládnout. Byla zase v Mansfieldu, kde byla co platná a kde ji měli rádi; nehrozil jí už pan Crawford; a když se vrátil sir Thomas, dal jí i při své stísněnosti, jaké tehdy podléhal, dostatečně najevo, že si získala jeho uznání a že na ni zhlíží s rostoucí náklonností, a jak ji tohle všechno těšilo, bývala by šťastna i bez toho už jen proto, že Edmund víckrát nesedne na lep slečně Crawfordové.

Pravda, Edmund sám měl k blaženosti hodně daleko. Musel si protrpět zklamání a lítost, želel toho, co je, a toužil po tom, co už nikdy nebude. Věděla to a trpěla s ním, ale byl to žal tak pevně zakotvený v zadostiučinění a duševním klidu a v takovém souladu se všemi něhyplnými city, že by ho jen málokdo rád nevyměnil za bujaré rozjaření. ,

Sir Thomas, nebohý sir Thomas, otec vědomý si své otcovské nedostatečnosti, trpěl nejdéle. Vyčítal si, že neměl ten sňatek připustit, když vytušil, jaký vztah má dcera k snoubenci, že se stal spoluviníkem, když souhlasil, na úkor rozumu zvolil hmotný prospěch a dal se strhnout vypočítavým sobectvím. Trvalo dost

dlouho, než takovéhle úvahy přestaly bolestně dotírat, ale čas zmůže skoro vše, a třebaže se od paní Rushworthové dočkal pramalé útěchy za tu pohromu, co způsobila, a s ostatními dětmi to dopadlo lépe než očekával. Ukázalo se, že Julia neuzavřela sňatek tak nemoudrý, jak se mu zprvu zdálo. Byla pokorná, moc jí záleželo na rodičovském odpuštění a pan Yates, který si velmi přál, aby byl skutečně přijat do rodiny, byl hotov k tchánovi vzhlížet a dát si poradit. Nebyl to člověk ryzího charakteru, ale zdálo se, že by se mohl oprostit od své povrchnosti – že přinejmenším bude mít smysl pro klidný rodinný život. Sira Thomase také potěšilo, když se ukázalo, že zeť má větší majetek a podstatně menší dluhy, než se zprvu obával, že chce dbát jeho rad a jeho přízně že si bude vážit nade všecko na světě. Potěšil ho i Tom, který pozvolna opět nabyl ztraceného zdraví, aniž se v něm znovu ozvala bývalá lehkomyslnost a sobeckost. Nemoc z něho udělala lepšího člověka. Poznal, co je to utrpení, a naučil se přemýšlet, kteréžto dvě schopnosti mu předtím nebyly dány. Výtky, jimiž sám sebe zahrnul v souvislosti s politováníhodnými událostmi v domě na Wimpole Street, jelikož si přičítal vinu za nebezpečně důvěrné vztahy, jaké zrodilo jeho nezodpovědné divadlo, se tomuhle šestadvacetiletému mladíkovi, jemuž nechyběla inteligence ani dobré prostředí, vryly do duše k trvalému užitku. Stal se z něho řádný mladý muž, rozvážný a klidný, který byl otci oporou a nesledoval v životě výhradně vlastní zájmy.

Tohle bylo hotové dobrodiní! A jakmile si sir Thomas všechny tyto zdroje útěchy uvědomil, přispěl i Edmund k otcově duševnímu klidu, když se zřejmě začal vyrovnávat s tím jediným, čím mu kdy dělal starosti – se svým smutkem. Všechny letní podvečery trávil s Fanny, procházeli se nebo vysedávali pod stromy, a v průběhu té doby sám sebe přesvědčil, že se musí se vším smířit, a docela se mu pak vrátila dobrá nálada.

Za těchto okolností, kdy znovu ožívala naděje, sir Thomas pozvolna přestával pociťovat tak jitřivě své pohromy a do jisté míry i sám sobě odpustil, přestože se nikdy úplně nezprostil výčitek za omyly, jichž se dopustil při výchově svých dcer.

Příliš pozdě si uvědomil, jak neblahým vlivem by musel zasáhnout povahu kteréhokoli mladého člověka dvojí diametrálně

odlišný přístup, jemuž byly Maria a Julia doma vystaveny, když tetina slepá láska a lichotky věčně kontrastovaly s jeho vlastní přísností. Pochopil, jak hluboce se mýlil, když si říkal, že vyváží všechny pošetilosti paní Norrisové vlastním opačným působením, a jasně teď viděl, kde se stala chyba: dcery se naučily před ním svůj temperament potlačovat, nedaly mu tak poznat své pravé povahy, a kdykoli si něco zamanuly, obrátily se k osobě, která si je získala pouze opičí láskou a přehnaným vychvalováním.

V tomhle zásadně pochybil, postupně však docházel k poznání, že to nebyl nejhorší omyl jeho vychovatelských záměrů. Dcery postrádaly cosi v nitru, jinak by byly časem většinu nepříznivých důsledků překonaly. Nerad si musel přiznat, že jim zapomněli vštípit pevné zásady, a proto se nenaučily přemáhat své rozmary, k čemuž by jim bylo dopomohlo jen vědomí povinnosti. Teoretického poučení o křesťanských ctnostech se jim dostalo habaděj, ale nikdo po nich nežádal, aby je osvědčily v každodenním životě. Ze vynikaly půvabem a znalostmi – o to při svém mládí pochopitelně usilovaly –, to ještě nestačilo usměrnit je žádoucím způsobem, nenalezly v tom duchovní ani mravní vodítko. Otec si přál, aby byly dobré, ale zaměřil se na rozvíjení jejich rozumu, na vytříbené chování, nikoli na jejich povahové vlastnosti; o nutnosti sebekázně a pokory bohužel nezaslechly slova od nikoho, komu by musely věnovat pozornost.

Hořce si vyčítal opomenutí, které se mu nyní jevilo nepochopitelné. Těžce na něho doléhalo poznání, že při vší péči a nákjadech na drahou výchovu jeho dcery v dospělosti ani nevědí, co je jejich hlavní povinností, a on jako otec nezná jejich pravou povahu.

Především temperamentní a vášnivou paní Rushworthovou pochopil až v důsledku jejích smutných konců. Nedokázal ji přemluvit, aby opustila pana Crawforda. Hýčkala naději, že si ji vezme, a zůstala s ním, dokud se nepřesvědčila, že je to naděje marná, a pak ji zklamání a zoufalství uvrhlo do takového duševního stavu, že se všechna láska změnila v cosi velmi blízkého nenávisti a vzájemné soužití se načas stalo pro oba holým utrpením, až se dohodli na rozchodu.

Dočkala se od něho, že jí kladl za vinu zhroucení všech nadějí na štěstí s Fanny, a odcházela od něho jen s tou útěchou, že je rozloučila. Co předčí hloubku zoufalství takové povahy v takovém postavení?

Pan Rushworth bez obtíží dosáhl rozvodu, a tak skončilo manželství uzavřené za takových okolností, že lepší výsledek by býval velký div. Ona jím opovrhovala a milovala jiného – a on dobře tušil, jak se věci mají. Nedůstojná pošetilost a sobecká vášeň soucit u druhých zrovna nevyvolávají. Pan Rushworth si svůj trest vysloužil a jeho manželce vyneslo závažnější provinění přísnější trest. On se zprostil závazků a zdrceně se pak oddával svému neštěstí, dokud ho nějaké jiné hezké děvče znovu nezláká k oltáři a on se neodhodlá k druhému a doufejme úspěšnějšímu manželskému pokusu – bude-li znovu klamán, snad aspoň líbezněji a úspěšněji; zatímco paní Rushworthová se musí uchýlit do ústraní s pocity a výčitkami bouřlivějšími, kdy v nové vyhlídky a novou úctu sotva může doufat.

Kam by se měla uchýlit, to se stalo předmětem smutných zásadních úvah. Paní Norrisová, jejíž láska k neteři jako by jejím proviněním ještě vzrostla, žádala, aby ji přijali doma a všechni při ní stáli. Sir Thomas o tom nechtěl ani slyšet, a paní Norrisová dštila zášť na Fanny, neboť pokládala její přítomnost za pravý důvod takového rozhodnutí. Když jí to nepřestávala předhazovat, ujistil ji sir Thomas velmi přesvědčivě, že kdyby v rodině i žádnou mládež neměli, ať už dívky, nebo chlapce, které by paní Rushworthová mohla svým vlivem ohrozit, neurazil by sousedy požadavkem, aby ji přijali mezi sebe. Jako svou dceru – kající dceru, doufá – ji zaštítí a postará se, aby žila v dostatku, a bude ji podporovat ve snaze vést řádný život, ale víc než to neučiní. Maria se sama zneuctila, a on se nebude snažit napravit, co se napravit nedá, nevystoupí jako obránce neřesti ani nebude tu hanbu zastírat, a rozhodně nepřispěje svým dílem k tomu, aby jinou rodinu uvrhl do neštěstí, jaké zakusil sám.

Nakonec se paní Norrisová rozhodla, že opustí Mansfield a bude se věnovat své nešťastné Marii, i našel se pro ně domov v jiném kraji

– a tam pak žily v odloučenosti a soukromí, bez náklonnosti na jedné straně a bez soudnosti na druhé, téměř s nikým se nestýkaly, a při svých povahách si jistě ani nemusely říkat „pámbu mě netrestej!“

Jakmile se paní Norrisová odstěhovala z Mansfieldu, siru Thomasovi se hned život víc rozjasnil. Co se vrátil z Antiguy, měl o ní čím dál tím horší mínění: / dennodenně při vzájemných stycích, ať jednali o konkrétních záležitostech, ať si jen tak povídali, pozbývala u něho vážnosti, až dospěl k názoru, že ji buď Čas nepříznivě poznamenal, anebo že kdysi přecenil její uvážlivost a s obdivuhodnou tolerancí čelil jejím způsobům. Nyní v ní viděl tíživé břemeno, o to horší, že neměl naději se ho zprostit, dokud je smrt nerozloučí: připadalo mu, že k němu patří a že už to s ní musí vydržet. Byl tak šťastný, že se jí zbavil, až hrozilo nebezpečí, kdyby po sobě nebyla zůstavila tak hořké vzpomínky, že by snad i velebil to zlo, které přineslo takové dobrodiní.

Nikomu na Mansfieldu se po ní nestýskalo. Nedokázala si získat ani ty, které nejvíc milovala, a co paní Rushworthová utekla manželovi, projevovalo se u ní takové nervové podráždění, že byla všem jen a jen na obtíž. Dokonce ani Fanny neuronila pro tetinku Norrisovou slzičku – přestože se s ní loučila nadobro.

Ze Julia dopadla lépe než Maria, za to vděčila jednak odlišné povaze i okolnostem, ale ještě víc skutečnosti, že nebyla takovým miláčkem téhle tetinky, a proto ji tolik nezahrnovala lichocením a nerozmazlovala. Její půvab a dovednosti zaujímaly vždycky až druhé místo. Zvykla si stát v sestřině stínu. Měla tvárnější povahu, a třebaže se i u ní projevoval vášnivý temperament, uměla se víc ovládat: výchovou se v ní nevypěstoval tak škodlivý pocit vlastní důležitosti.

Zklamání z Henryho Crawforda dokázala překonat. Zprvu to prožívala hořce, když viděla, že ho nezaujala, ale brzy na něho přestala myslet, a když v Londýně znovu navázali přátelství a Crawford začal docházet k Rushworthovým, moudře se uklidila z cesty a rozhodla se v tom čase navštívit další příbuzné, aby se nevystavovala nebezpečí, že znovu podlehne jeho šarmu. Tohle byl pravý důvod, proč odjela k sestřenkám. Kvůli panu Yatesovi to nebylo. Přijímala nějaký čas jeho dvoření, neměla ale v úmyslu ho vyslyšet, a kdyby ji sestra nebyla svým činem zaskočila a nevyvolala v ní hotový děs z otce a domova – představovala si, že v důsledku toho dozajista zavládne větší přísnost a omezování svobody –, nebyla

by se patrně tak ukvapeně rozhodla vyhnout se nebezpečí zmíněných hrůz za každou cenu a pan Yates by třeba nebyl uspěl. Utekla s ním výhradně ze sobeckého strachu. Maria svým proviněním dohnala Julii k té hlouposti. V dané chvíli jí to připadalo jako jediné možné řešení.

Henry Crawford trpěl tím, že byl od velmi mladého věku finančně nezávislý a měl před očima špatný příklad v rodině: z marnivosti se pak chladnokrevně dopouštěl bláznivých kousků trochu příliš dlouho. Jedenkrát bezděčně a nezaslouženě narazil na možnost dojít v životě štěstí. Kdyby se byl spokojil tím, že získá lásku jedné milé dívky, kdyby mu bylo poskytlo dost vzrušení, že překoná její zdráhání, že si dobude úcty a něhy Fanny Priceové, byl by velmi pravděpodobně uspěl a byl by ho čekal spokojený život. Svou láskou si už vydobyl jisté pozice. Podmanila si ho, a tím si do jisté míry podmanil i on ji. Kdyby si byl zasloužil víc, nepochybně by byl i víc získal, zvlášť až by došlo ke sňatku, po němž by byla svědomitě přemohla své první vzplanutí, a až by pobývali často spolu. Kdyby byl vytrval a vzorně se choval, byl by dostal Fanny – sama by mu byla tu odměnu přiřkla – po jisté době od Edmundova sňatku s Mary.

Kdyby byl učinil, co bylo jeho povinností, jak dobře věděl, totiž zajel po návratu z Portsmouthu do Everinghamu, byl by rozhodl o svém šťastném osudu. Jenomže na něho ze všech stran naléhali, aby se zdržel na soaré paní Fraserové, lichotilo se mu, že se to bez něho neobejde, a měl se tam setkat s paní Rushworthovou. Vzplála v něm zvědavost i marnivost, nadcházející zábava mocně lákala a on nebyl zvyklý něco si odepřít kvůli povinnostem; rozhodl se tedy, že cestu do Norfolku odloží, že stačí vyřídit to písemně, anebo že to vlastně ani není tak důležité – a zůstal. Sešel se s paní Rushworthovou, ta ho přijala chladně, což ho mělo odradit a navždy mezi nimi utvrdit vzájemnou lhostejnost. Jeho se to však dotklo, nesnesl pomyšlení, že by ho přezírala ta, která na něho dříve plýtvala úsměvy, řekl si, že si tu hrdou nepřístupnost přece nedá líbit, že se dáma hněvá jen kvůli Fanny, že to v ní zlomí a dokáže, aby se k němu paní Rushworthová chovala opět jako Maria Bertramová.

V tomto duchu zahájil útok a při svém temperamentu^ vytrvalosti brzy opět navázal někdejší důvěrné vztahy v galantním flirtu, jaký mu vyhovoval. Avšak sotva přemohl její rezervovanost, živenou sice zpočátku hněvem, který je oba mohl zachránit, rozpoutal v ní cit mocnější, než tušil, a tomu pak už nebyl s to čelit. Milovala ho; jeho zájem jí byl příliš drahý, aby se ho dokázala vzdát. Zapletl se s ní vinou vlastní domýšlivosti, z jeho strany v tom nehrála roli láska, která by stála za řeč, v duchu vytrvale toužil po její sestřence. Aby se Fanny a Bertramovi nedoslechli, co se děje, na to se soustředil především. Šlo mu o utajení jejich vztahu přinejmenším stejně kvůli sobě jako kvůli pověsti paní Rushworthové. Když se vrátil z Richmondu, ochotně by se byl s paní Rushworthovou už v životě neviděl. Co následovalo, to všechno způsobila její nemoudrost: odjel s ní nakonec, protože mu nic jiného nezbývalo, ale už tenkrát truchlil pro Fanny, a truchlil pro ni ještě daleko víc, když průvodní vzrušení kolem eskapády pominulo a jemu se za několik málo měsíců začala na kontrastním pozadí její milá povaha, čistá duše a ušlechtilá zásadovost jevit cennější než kdy dřív.

Ze by sám za svůj díl provinění sklidil trest, trest veřejného odsouzení, to, jak víme, nebývá v naší společnosti zvykem: tímto způsobem ctnost nestřeží. Vezdejší svět neměří spravedlivým loktem, a aniž očekáváme patřičnější odplatu v tom příštím, můžeme přece jen snad usoudit, že muž tak nadaný bystrým rozumem jako Henry Crawford si sám udělil nemalé břímě trápení a lítosti – trápení, které ho někdy dovedlo k výčitkám svědomí, a lítost k zoufalství – že se takhle odvděčil za pohostinnost, narušil klid v rodině, lehkomyslně obětoval dobré, hodnotné a jemu drahé přátelství a ztratil dívku, kterou rozumem i srdcem vášnivě miloval.

Po událostech, které tak bolestně zasáhly obě rodiny a odcizily je navzájem, bývalo by pro Bertramovy i Grantový dost těžké žít nadále v těsném sousedství, ale pobyt farářových v lázních, úmyslně protahovaný do několikaměsíční nepřítomnosti, ukončila nakonec šťastná nutnost nebo aspoň možnost trvalého rozloučení. Vlivem příznivce, v jehož přímluvu už přestal skládat naděje, bylo doktoru Grantoví nabídnuto děkanské křeslo ve Westminsterské katedrále: takto mohl opustit Mansfield a usídlit se v Londýně, díky větším

příjmům si mohl výdaje s tou změnou spojené dovolit, a bylo to

řešení velmi vítané těm, kdo odjeli, i těm, kdo setrvali.

Paní Grantová, která tak uměla lásku rozdávat i získávat, dozajista opouštěla s lítostí místa a lidi, jimž přivykla, ale při své šťastné povaze se jistě dobře zabydlela v jiné společnosti a našla si tam, co by ji těšilo; navíc takhle mohla znovu nabídnout domov Mary, a Mary, která už měla dost svých přátel a za posledního půl roku i víc než dost marnivosti, ctižádosti, lásky a zklamání, teď věru potřebovala nezištnou, láskyplnou sestru a mohla ocenit rozumný a klidný způsob jejího života. Žili spolu, a když si doktor Grant třemi slavnostními bankety v jediném týdnu přivodil záchvat mrtvice a zemřel, žily spolu dál; Mary se sice napevno rozhodla, že už se nikdy nezamiluje do mladšího syna, ale dlouho hledala mezi nadějnými mladými politiky a budoucími majorátními pány, které zaujala její krása a dvacetitisícové věno, někoho, kdo by svým charakterem a vychováním opravňoval naději, že jí vyžene Edmunda Bertrama z hlavy a že s ním bude šťastna.

V tomhle měl Edmund proti ní výhodu. Nemusel čekat a toužebně vyhlížet tu, která by byla hodna zaujmout uprázdněné místo v jeho srdci. Sotva přestal tesknit po Mary Crawfordové a vykládat Fanny, že je vyloučeno, aby poznal druhou takovou dívku, když tu ho napadlo, zdali by úplně jiná nevyhovovala jeho účelu stejně dobře

– anebo ještě lépe; zdali by Fanny, která je mu den ode dne dražší a její úsměvy a způsoby pro něho znamenají stejně tolik jako kdysi úsměvy a způsoby Mary Crawfordové, třeba nepřesvědčil, že vřelá sesterská náklonnost je dobrým základem manželské lásky.

Úmyslně se zde zdržuji přesného časového určení, aby se každý cítil oprávněn domyslit si to podle svého, vědoma si toho, že léčba osudové vášně a proměny v lásce až za hrob trvají u různých lidí různě dlouho. Se vší vážností jen všechny ujišťuji, že přesně v tom čase, kdy se to tak patřilo, Edmund přestal myslet na slečnu Crawfordovou a zatoužil celým srdcem, že si ani Fanny nemohla přát víc, aby se ona stala jeho ženou.

Měl ji přece už dlouho rád: zprvu ho zaujala svou dojemnou nevinností a bezbranností, toto citové pouto se v průběhu let utužilo četnými důkazy, že z ní roste cenná bytost, a proto ta změna byla

docela přirozená. Měl Fanny rád, vedl ji a chránil od jejích deseti let, utvářel její duševní svět, v jeho vlídnosti měla oporu, věnoval se jí vždy se zvláštní bedlivou péčí, byla mu dražší než kdo jiný z rodiny, pro ni byl nejdůležitějším člověkem na světě, a tak stačí dodat, že po čase se mu něžné světlé oči začaly líbit ještě víc než jiskrné černé. A že byli stále pohromadě a stále v důvěrných hovorech, a on ve vnímavém rozpoložení, jaké zpravidla následuje po zklamání, netrvalo dlouho a ty něžné oči zvítězily.

A jakmile se jednou vydal na tuto cestu ke štěstí a uvědomil si to, nekladla mu moudrá prozíravost do cesty žádné překážky, aby jeho postup zbrzdila: nepochyboval o jejích přednostech, neobával se protichůdných zálib, neupínal se k nadějím, že šťastný soulad může pramenit i z povahových růzností. Nepotřeboval odvracet oči od jejího duševního světa, vlastností, názorů a zvyků, nepotřeboval si nic namlouvat pro přítomnost ani si říkat, že se to v budoucnu srovná. I když ještě planul pro slečnu Crawfordovou, uznával, že Fanny je jí duševně nadřazena. Jak by ji teď nehodnotil s uznáním ještě vřelejším? Říkal si, že je pro něho až příliš dobrá. Jenomže nikdo neváhá přijmout příliš dobré dary: začal se o ni vážně ucházet, a je vyloučeno, aby mu byla vzápětí sama nevyšla vstříc. Přes její plachost, nesmělost a malou sebedůvěru u ní často převážila něha, a z té čerpal pevnou naději, ačkoli mu celou úchvatnou a nečekanou pravdu doznala až později. Když pochopil, že už ho dlouho z celého srdce miluje, zaplavilo ho štěstí tak mocné, že se nemusel bát, aby je nevyjádřil sobě i jí příliš květnatě – tak omamné štěstí to bylo! A ještě jiné štěstí vykvetlo vedle něho, a na to žádný popis nestačí. Ať se nikdo nepokouší do slov vtělit city mladé dívky, když se přesvědčí o lásce, v niž se sotvakdy odvážila doufat.

A také kolem nich nevyvstaly žádné těžkosti, jakmile si jednou ujasnili své vztahy, žádné nesnáze se zaopatřením nebo rodiči. Sir Thomas už předtím začal takovému svazku přát. Zavrhl prospěchářské hledisko výnosných partií: charakter a povahové vlastnosti se mu teď jevily nejdůležitější. Chtěl zabezpečit silnými pouty domácí pohodu té rodiny, která mu zbyla, a proto sledoval s upřímným zadostiučiněním víc než pravděpodobnou možnost, že by oba mladí lidé nalezli jeden ve druhém útěchu za zklamání, které

nedávno zažili. Radostný souhlas, s nímž přivítal Edmundovu žádost, pevné přesvědčení, že Fanny jako snacha je pro něho hotová výhra, tvořily právě takový protiklad k jeho původnímu názoru v té věci, když se poprvé začalo mluvit o tom, že by se ubohého děvčátka ujal, jaký osud často vytváří mezi záměry a rozhodnutími smrtelníků jim k poučení a jejich bližním pro pobavení.

Fanny byla přesně snacha podle jeho představ. Díky svému milosrdenství si vychoval vlastní potěšení. Jeho velkorysost se mu štědře vyplatila, a protože jednal vždycky v dobrém úmyslu, zasloužil si to. Mohl se snad přičinit,* aby Fanny prožila šťastnější dětství; pouze mylný úsudek ho však vedl k tomu, že vůči ní vystupoval navenek přísně, a tím se v prvních letech připravil o její lásku, ale teď, když se navzájem skutečně poznali, vzniklo mezi nimi velmi silné citové pouto. Když ji usadil v Thornton Lacey a s vlídnou péčí se předem postaral, aby jí tam bylo dobře, nelenoval a každý druhý den ji tam vyhledal nebo ji odtamtud odlákal.

Lady Bertramová ji také dlouho sobecky milovala, a proto se s ní odmítala rozloučit. Žádné ohledy na synovo či neteřino štěstí v nepřevážily natolik, aby jejich sňatku přála. Ale posléze se s ním přece jen smířila, protože Fanny nahradila Susan. Susan se stala domácí neteří – a jak ráda! Bylo to bystré děvče, snažila se být užitečná, a proto vyhovovala stejně dobře jako Fanny svou mírností a vděčností. Bez Susan se lady Bertramová zakrátko neobešla. Nejprve Fanny odlehčovala, pak jí pomáhala, až ji docela nahradila, a tak se zavedla na Mansfieldu zřejmě natrvalo. Měla víc kuráže a pevnější nervy, a proto se lehčeji přizpůsobila. Rychle prokoukla všechny, s nimiž přicházela do styku, nemusela překonávat plachost, když chtěla něco prosadit, brzy se všem zalíbila, svou šikovností si získala uznání, a když se Fanny odstěhovala, převzala naprosto přirozeně stálou péči o tetinčino blaho, až si postupně získala její možná ještě vřelejší náklonnost. V její účin-livosti, ve Fannyině zářném příkladu, a že si William stále řádně vedl a rychle postupoval v kariéře, a v dobrém a úspěšném životě ostatních členů rodiny, kteří si navzájem pomáhali a sloužili siru Thomasovi ke cti, nacházel sir Thomas zas a znovu důvod k radosti, že se o ně celý život poctivě staral, a dospíval k poznání, že je dobře, když člověk v mládí pozná tvrdý úděl a naučí

se sebekázni a pochopí, že v životě je potřeba se bít i snášet rány osudu.

Když do manželství vstupují dva hodnotní mladí lidé, kteří se upřímně milují, a nehrozí jim nedostatek ani hmotných statků, ani blízkých duší, mají všechny předpoklady k tomu, aby byli spolu šťastni. Edmund i Fanny tíhli oba k rodinnému životu a měli rádi venkov, a proto u nich byla láska a spokojenost domovem; a aby jim ke štěstí nic nechybělo, získali po smrti doktora Granta mansfieldskou prebendu – v té době už byli nějaký čas svoji a byly by jim přišly vhod vyšší příjmy a menší vzdálenost od otcovského domu.

Poté se přestěhovali do Mansfieldu a tamní fara, kterou Fanny za bývalých dvou majitelů navštěvovala vždy s jistými tísnivými pocity či obavami, jí brzy přirostla k srdci a nenacházela na ní chybičku, jako ostatně odedávna na ničem, co patřilo k panství Mansfield a do sféry jeho vlivu.