Jane Austen

Sanditon

1. . KAPITOLA

Jistý pán a dáma, cestující z Tunbridge směrem k sussexskému pobřeží mezi Hastingsem a Eastbournem, svým záměrem přinucení opustit silnici, se pokusili projet velmi hrbolatým úvozem a na dlouhém stoupání mezi kameny a pískem se převrhli s kočárem.

K nehodě došlo kousíček za jediným panským domem u té cesty – domem, který kočí, když ho požádali, aby se vydal tím směrem, považoval za jediný možný cíl jejich putování a jen velmi neochotně jej minul. Bručel, krčil rameny, stýskal si a šlehal koně tak ostře, až by ho člověk podezříval, že kočár převrhl schválně (zejména proto, že nepatřil jeho pánovi), kdyby se cesta opravdu nezhoršila, jakmile nechali zmíněný dům za sebou – a kdyby se s nejzlověstnějším výrazem nevyjádřil v tom smyslu, že dál nemůže bezpečně projet nic kromě žebřiňáku.

Pád trochu zmírnila pomalá jízda a to, že byl úvoz tak úzký, a když se pán jako první vysoukal ven a pomohl své společnici, cítili se zprvu jen otřesení a pohmoždění. Pán si však při vylézání vymkl kotník. Brzy to pocítil a nezbylo mu než rychle ukončit výčitky kočímu i blahopřání manželce a sobě a usednout na břeh, protože nevydržel stát.

„Tady je něco v nepořádku,“ pravil a dotkl se kotníku.

„Ale to nic, má drahá,“ vzhlédl s úsměvem k manželce,

„nemohlo se to stát na lepším místě. Každé zlo je k něčemu dobré. Možná že jsme zrovna tohle potřebovali. Brzy se dočkáme úlevy. Myslím, že tamhle je můj lék,“ ukázal na úhledný štít chaloupky romanticky stulené mezi

5

lesy opodál na vyvýšenině. „Co myslíš, nebude tohle to místo?“

Manželka horoucně doufala, že ano, stála však celá zděšená a ustaraná, neschopná cokoli udělat nebo navrhnout a ulevilo se jí, teprve když zahlédla, jak k nim na pomoc spěchá několik osob.

Nehoda byla zpozorována na louce vedle domu, kolem něhož projeli, a ti, kdo se nyní blížili, byl pohledný pán v nejlepších letech a v nejlepším zdraví, majitel statku, který se náhodou právě účastnil senoseče, a tři nebo čtyři nejzdatnější sekáči, které si vzal na pomoc – nemluvě o všech ostatních, kdo byli na poli, mužích, ženách i dětech, kteří následovali kousek za nimi.

Pan Heywood – tak se totiž řečený majitel jmenoval – přistoupil s velmi zdvořilým pozdravem, vyjádřil velkou starost kvůli té nehodě, trochu se podivil, že se někdo pokusil projet takovou cestou v kočáře, a pohotově nabídl pomoc.

Jeho zdvořilosti byly přijaty způsobně a s povděkem, a zatímco pár mužů pomáhalo kočímu narovnat kočár, cestující promluvil:

„Jste nesmírně laskav, pane, a já vás vezmu za slovo. Poranění mé nohy je, doufám, nepatrné. V takových případech je ovšem vždy nejlepší bezodkladně si vyžádat výrok lékaře, a protože cesta se nezdá příhodná k tomu, abych se do jeho domu dopravil sám, budu vám vděčný, pošlete-li pro lékaře někoho z těchto dobrých mužů.“

„Lékaře!“ zvolal pan Heywood. „Lituji, ale tady lékaře neseženete. Doufám, že to zvládneme i bez něho.“

„Ne, pane, není-li doma lékař, poslouží i jeho zástupce

– možná dokonce lépe. Raději bych viděl jeho zástupce. Ano, dal bych přednost službám jeho zástupce. Jeden z vašich dobrých mužů k němu jistě za pár minut doběhne. Nemusím se ani ptát, zda vidím jeho dům,“ pohlédl

6

směrem k chaloupce, „protože kromě vašeho domu jsme zde neviděli žádné sídlo, kde by mohl bydlet džentlmen.“

Pan Heywood žasl.

„Cože? Vy očekáváte, pane, že v té chalupě najdete lékaře? Ujišťuji vás, že v celé farnosti nemáme ani lékaře, ani zástupce.“

„Promiňte, pane,“ opáčil druhý. „Nerad bych vám odporoval, ale třeba si toho nejste vědom vzhledem k rozloze farnosti nebo z nějakého jiného důvodu, anebo – počkejte – nezmýlil jsem se v místě? Že bychom nebyli ve Willingdenu? Tohle není Willingden?“

„Ale ovšem, pane, tohle rozhodně je Willingden.“

„Potom vám, pane, mohu předložit důkaz, že ve vaší farnosti lékaře máte, ať to víte, nebo ne. Zde, pane,“ vytáhl náprsní tašku, „učiníte-li mi tu laskavost a pohlédnete na tyto inzeráty, které jsem si včera ráno v Londýně sám vystřihl z Morning Post a Kentish Gazette, myslím, že se přesvědčíte, že nemluvím do větru. Naleznete tam oznámení o rozchodu společnictví v lékařském oboru… ve vaší vlastní farnosti… rozsáhlá praxe… nenapadnutelná pověst… úctyhodné reference… přání zařídit si samostatnou praxi. Najdete to tu v plné délce,“ podával mu dva vystřižené obdélníčky.

„Pane, i kdybyste mi ukázal všechny noviny, které za týden vyšly v celém království, nepřesvědčil byste mě, že je ve Willingdenu lékař,“ odpověděl pan Heywood s dobromyslným úsměvem. „Žiji tu od narození už sedmapadesát let, a tak si myslím, že bych o někom takovém musel vědět. Snad se alespoň mohu odvážit říci, že tu nemá moc práce. Zajisté, kdyby pánové často projížděli kočárem tímhle úvozem, nemusel by být pro lékaře špatný tah pořídit si nahoře dům. Ale pokud jde o tu chalupu, mohu vás ujistit, pane, že sice na dálku vypadá pěkně, ale je to obyčejný dvojdomek jako každý jiný ve

7

farnosti, v jedné půlce bydlí můj ovčák a ve druhé tři stařenky.“

Mezi řečí uchopil výstřižky, a když si je prohlédl, dodal:

„Myslím, že vám to mohu vysvětlit, pane. Spletl jste si místo. V našem kraji jsou Willingdeny dva a váš inzerát se musí týkat toho druhého, Velkého Willingdenu neboli Opatského Willingdenu, který leží sedm mil odtud na druhé straně řeky, až dole ve Wealdu. A my, pane,“ dodal hrdě, „ve Wealdu nejsme.“

„Rozhodně ne dole ve Wealdu,“ zažertoval cestující.

„Trvalo nám půl hodiny, než jsme k vám do kopce vyjeli.

Nu, asi to bude tak, jak říkáte, a udělali jsme nehorázně hloupou chybu. To ten spěch. Inzerátu jsem si všiml až půl hodiny před odjezdem z Londýna – samý shon a zmatek, jak to bývá, když tam člověk na pár dní zaskočí. Člověk nikdy není s ničím hotov, dokud mu přede dveřmi nestojí kočár. Tak jsem se spokojil jen s krátkým dotazem, a když jsem zjistil, že budeme projíždět jen míli nebo dvě od nějakého Willingdenu, dál jsem nehledal… Má drahá,“ obrátil se k manželce, „hrozně mě mrzí, že jsem tě dostal do této svízelné situace. Neměj však obavy o mou nohu. Když jsem v klidu, vůbec mě nebolí. A jakmile tito dobří lidé postaví kočár na kola a obrátí koně, nejlépe uděláme, když se vrátíme na krajskou silnici a pojedeme dál k Hailshamu a odtud bez dalších zajížděk domů. Za dvě hodiny jsme z Hailshamu až tam. A jen co budeme doma, budeme mít po ruce ten nejlepší lék: trochu našeho vlastního posilujícího mořského povětří mě zakrátko postaví na nohy. Spolehni se, má drahá, je to přesně případ pro moře. Slaný vzduch a koupání budou to pravé. Už to cítím.“

Zde se do věci velice přátelsky vložil pan Heywood a snažně je prosil, aby nepomýšleli na další cestu, dokud

8

nebude kotník ohledán a nedostanou nějaké občerstvení, a velmi srdečně jim pro oba účely nabídl svůj dům.

„Vždycky máme dobrou zásobu všech běžných léků na vykloubeniny a pohmožděniny,“ ujistil je. „A ručím za to, že manželce a dcerám udělá velikou radost, budou-li vám moci všemožně posloužit.“

Bolest, která projela nohou při pokusu pohnout jí, naladila cestujícího vůči okamžité pomoci docela jinak. Obrátil se na manželku slovy: „Nu, má drahá, myslím, že to bude pro nás oba lepší,“ a otočil se zpátky k panu Heywoodovi.

„Než přijmeme vaše pohostinství a abychom rozptýlili jakýkoli nepříjemný dojem, který ve vás mohla vyvolat naše honba za bludičkou, dovolte mi, abych vám řekl, kdo jsme. Jmenuji se Parker, pan Parker ze Sanditonu, a tato dáma je má choť, paní Parkerová. Jsme na cestě domů z Londýna. Mé jméno – třebaže nejsem zdaleka první toho jména, kdo vlastní pozemky v sanditonské farnosti – snad není tak daleko od pobřeží známo. Avšak Sanditon – o Sanditonu slyšel každý. Nejpopulárnější místo – mladé a rozrůstající se mořské lázně – ze všech, která se nalézají na sussexském pobřeží, místo, jemuž příroda nejvíce přála a jež slibuje, že bude mezi lidmi nejvyhledávanější.“

„Ano, o Sanditonu jsem slyšel,“ přisvědčil pan Heywood. „Každých pět let slyší člověk o nějakém novém místě u moře, které se rozrůstá a přichází do módy. Je to div, jak se mohou všechna uživit! Kde se najdou lidé, kteří mají peníze a čas, aby tam jezdili? Pro kraj je to zlá věc – spolehlivě to zvyšuje ceny potravin a z chudých dělá lenochy. To jste jistě také shledal, pane.“

„Kdepak, pane, kdepak!“ dychtivě zvolal pan Parker.

„Právě naopak, ujišťuji vás. Je to názor běžný, ale mylný. Možná to platí pro velká přerostlá letoviska jako Brighton, Worthing nebo Eastbourne, ale ne pro vesničku jako

9

Sanditon, jejíž velikost předem vylučuje výskyt každého civilizačního zla, zatímco růst obce, budov, lesní školky, požadavky na veškeré zboží a spolehlivá přítomnost nejlepší společnosti – těch spořádaných, pokojných, do sebe uzavřených rodin ušlechtilého chování a charakteru, jež jsou všude požehnáním –, to podněcuje pracovitost chudých a šíří mezi nimi pohodlnější a dokonalejší poměry. Ne, pane, ujišťuji vás, že Sanditon není…“

„Nechci se vyslovovat proti žádnému jednotlivému místu,“ odpověděl pan Heywood. „Jenom si myslím, že je jimi naše pobřeží celkově přeplněné. Neměli bychom vás však raději…“

„Naše pobřeží přeplněné?“ opakoval po něm pan Parker. „V tom ohledu snad mezi námi není naprostá neshoda. Je jich přinejmenším dost. Víc jich není zapotřebí. Lze vyhovět každému vkusu a jakýmkoli finančním možnostem. A ti dobří lidé, kteří se snaží jejich počet rozhojnit, jsou podle mého mínění zcela pošetilí a brzy zjistí, že se stali oběťmi vlastního chybného uvažování. Takové místo jako Sanditon, pane, bylo potřebné, po něm se přímo volalo, to mohu říci. Příroda je sama označila, vyslovila se naprosto zřetelně. Nejskvělejší, nejčistší vzduch na pobřeží, skvostné koupání, výborný tvrdý písek, hluboká voda deset metrů od břehu, žádné bahno, žádné chaluhy, žádné oslizlé balvany. Žádné místo příroda nikdy tak zřetelně neoznačila jako lázně pro churavé – to pravé místo, jaké potřebují tisíce lidí! V nejžádoucnější vzdálenosti od Londýna! O celou dobře měřenou míli blíž než Eastbourne. Jen si představte, pane, jak výhodné je na dlouhé cestě ušetřit celou míli. Ale Brinshore, pane, který, jak se domnívám, máte na mysli… Pokusy dvou či tří spekulantů v loňském roce vynést tu ubohou dědinu – mimochodem se rozkládá mezi stojatou bažinou,

10

nehostinným vřesovištěm a neustálými výtoky z hromady hnijících mořských chaluh – nemohou skončit jinak než jejich vlastním zklamáním. Jak může zdravý rozum někomu doporučit Brinshore? Naprosto nezdravé ovzduší, pověstně hanebné silnice, bezpříkladně slaná pramenitá voda, takže se na tři míle kolem nesežene pořádný šálek čaje. A půda – je tak studená a jalová, že se tam nerodí ani zelí. Spolehněte se, pane, že je to věrné líčení Brinshoru, ani v nejmenším nepřehnané, a jestli jste slyšel něco jiného…“

„Pane, v životě jsem o něm neslyšel,“ odvětil pan Heywood. „Nevěděl jsem, že takové místo vůbec existuje.“

„Neslyšel! Tak vidíš, má drahá,“ rozjásaně se otočil k manželce, „tak to vidíš. To je ta sláva Brinshoru! Tento pán ani nevěděl, že takové místo existuje. Není-liž pravda, pane, že na Brinshore můžeme použít verš básníka Cowpera z jeho popisu zbožné vesničanky v porovnání s Voltairem – ‚ta, o níž míli od domova nikdo neslyšel‘.“

„Ale zajisté, pane – použijte na ně verše, jaké chcete. Ale rád bych, aby se něco udělalo s vaší nohou. A podle výrazu vaší paní choti vidím, že zcela sdílí můj názor a lituje další ztráty času. Vida, tady jdou mé dcery, aby se vyslovily za sebe a za svou matku.“ Z domu právě vycházely dvě nebo tři mladé ženy vybraného vzhledu a za nimi stejný počet služek. „Však jsem se divil, že by se k nim ta novina nedonesla. Něco takového na osamělém místě brzy vyvolá rozruch. Tak pojďte, pane, pokusíme se vás co nejlépe dopravit do domu.“

Mladé dámy přišly a pronesly vše, co se slušelo, aby podpořily otcovu nabídku, a pronesly to se vší upřímností, aby se hosté cítili volně. Jelikož paní Parkerová nesmírně toužila po úlevě – a její choť tomu byl již také nakloněn –, stačilo jen trochu zdvořilostního otálení, zejména když se

11

po vyzdvižení kočáru zjistilo, že na straně, na kterou dopadl, utrpěl takové škody, že se nedá bezprostředně použít. A tak pana Parkera odnesli do domu a jeho kočár odtlačili do prázdné stodoly.

12

2. . KAPITOLA

Známost takto zvláštně započatá nebyla ani krátká, ani nedůležitá. Cestující uvízli ve Willingdenu na celých čtrnáct dní, protože páně Parkerova vykloubenina se ukázala vážnější, než čekali, a dříve nemohl být přestěhován. Padl do velmi dobrých rukou. Heywoodovi byli velmi úctyhodná rodina a manželovi i manželce věnovali veškerou možnou pozornost tím nejlaskavějším a nejpřirozenějším způsobem. Jeho obsluhovali a opečovávali, ji rozveselovali a utěšovali s neutuchající vlídností, a protože každá pohostinná a přátelská služba byla přijímána, jak se sluší, protože na jedné straně nescházela dobrá vůle a na druhé vděčnost a u jedněch ani druhých celkově příjemné způsoby, během těch čtrnácti dnů se jedni druhým velice zalíbili.

Povaha i osudy pana Parkera byly zakrátko jasné. Vše, co o sobě věděl, ochotně sděloval, neboť měl srdce na dlani, a těm z Heywoodových, kdo uměli pozorovat, podával informace i o tom, co sám o sobě netušil. Ti poznali, že před sebou mají nadšence – a pokud šlo o Sanditon, bezmezného nadšence. Sanditon, úspěch Sanditonu jako malých módních lázniček, to byl, jak se zdálo, smysl jeho života.

Před pár lety to byla klidná, skromná vesnička. Jisté přirozené přednosti její polohy a jisté náhodné okolnosti přivedly jeho a druhého hlavního majitele tamních pozemků k myšlence, že by se mohla stát výnosnou spekulací, a tak se do toho pustili, plánovali, stavěli, vychvalovali a oslavovali, až dosáhli zárodku jakéhosi

13

věhlasu; pan Parker nyní pomalu nedovedl myslet na nic jiného.

Přímo jim sdělil, že je mu pětatřicet, je sedm let ženat

– velmi šťastně – a má doma čtyři roztomilé děti; pochází z vážené rodiny a má zajištěný, ač ne příliš velký příjem; nemá žádné povolání, protože jako nejstarší syn zdědil majetek, který před ním držely a hromadily dvě nebo tři generace; má dva bratry a dvě sestry, všechny svobodné a nezávislé – nejstarší z nich je vlastně díky dědictví z jiné strany stejně dobře zaopatřen jako on.

To, proč opustil silnici a vydal se na hon za lékařem hledajícím místo, bylo také objasněno. Nevyplynulo to ze žádného záměru vymknout si kotník nebo si způsobit nějaké jiné zranění pro dobro zmíněného lékaře, ani z toho (jak se domníval pan Heywood), že by se chtěl stát jeho společníkem. Bylo to pouze přání získat pro Sanditon nějakého lékaře a po přečtení inzerátu doufal, že se mu ho podaří najít ve Willingdenu. Byl přesvědčen, že lékař v místě by velmi podpořil vzestup a blahobyt lázní, že by dokonce způsobil ohromný příliv hostí; nic jiného nescházelo. Měl vážný důvod věřit, že jedna rodina se kvůli tomu před rokem dala od pobytu v Sanditonu odradit

– a pravděpodobně bylo takových mnohem víc –, a od svých vlastních sester, jež žalostně churavěly a jež si úzkostně přál to léto přilákat do Sanditonu, stěží mohl očekávat, že by si troufly do místa, kde by neměly možnost okamžitě se poradit s lékařem.

Celkem vzato byl pan Parker očividně nakloněn rodinnému životu: měl rád manželku, děti, bratry a sestry a vůbec to byl dobrosrdečný člověk; štědrý, šlechetný, snadno spokojený; povahou sangvinik, vynikající spíš obrazotvorností než úsudkem. Paní Parkerová byla na první pohled mírná, přívětivá, hodná ženuška, nejlepší manželka pro muže vyhraněných názorů, ale neschopná

14

doplnit ho střízlivější úvahou, což by byl její choť občas potřeboval; tak naprosto se v každé situaci spoléhala na vedení, že byla stejně nepoužitelná, ať riskoval svůj majetek, nebo si vymkl kotník.

Sanditon byl jeho druhou manželkou a dětmi, stejně milovaný a rozhodně ho mnohem víc zaměstnával. Dovedl o něm vykládat donekonečna. Vskutku, vesnička měla nejvyšší nárok na jeho pozornost: nebylo to jen rodiště, majetek a domov, byl to jeho zlatý důl, sázka, spekulace a koníček, jeho zaměstnání, naděje a budoucnost.

Nesmírně toužil přilákat tam své nové přátele z Willingdenu a jeho usilování o to bylo stejně vděčné a nezištné jako horoucí. Chtěl si vymoci slib, že přijedou na návštěvu, přesvědčit je, aby tolik členů rodiny, kolik se do jeho domu vejde, za ním co nejdřív přijelo do Sanditonu, a přestože všichni nesporně kvetli zdravím, předpovídal, že jednomu každému z nich moře prospěje.

Považoval skutečně za jisté, že nikdo nemůže být zcela zdráv, nikdo (přestože si v dané chvíli náhodou udržuje zdánlivé zdraví pomocí pohybu a dobré nálady) nemůže být skutečně spolehlivě a trvale zdráv, pokud každoročně nestráví aspoň šest týdnů u moře. Mořský vzduch a k tomu koupání v moři jsou prostě nenahraditelné, jedno či druhé dokáže zdolat každý neduh žaludku, plic nebo krve. Působí proti křečím, plicním chorobám, nákaze, žlučníkovým chorobám a proti revmatismu. U moře se nikdo nemůže nastydnout, u moře nikomu neschází chuť k jídlu, dobrá nálada ani síla. Mořský vzduch uzdravuje, uhlazuje, ulevuje, posiluje a podporuje, prostě dělá, co právě potřebujete – jednou to, jednou ono. Kdyby zklamalo mořské povětří, jistě vše napraví mořská koupel, a kde nevyhovuje koupání, tam příroda zcela zřejmě určila jako jediný lék mořský vzduch.

15

Jeho výmluvnost však nedosáhla ničeho. Pan a paní Heywoodovi nikdy neopouštěli domov. Brali se mladí a měli velmi početnou rodinu, takže jejich pohyb se již dlouho omezoval na jediný malý kroužek a mimoto byli starší svými návyky než věkem. S výjimkou dvou každoročních cest do Londýna pro dividendy se pan Heywood nevydával nikam dál, než kam ho donesly nohy nebo věrný starý kůň, a paní Heywoodová se vydávala za dobrodružstvím jen tu a tam: na návštěvu k sousedům ve starém kočáře, který byl nový, když se brali, a renovovaný, když jejich nejstarší syn před deseti lety dosáhl plnoletosti.

Měli velmi pěkný majetek; kdyby měli rodinu rozumné velikosti, mohli by si dopřát přepychu i změny jako praví šlechtici, mohli by si dopřát nový kočár, lepší silnice, tu a tam měsíc v Tunbridge Wells, příznaky pakostnice a zimu v Bathu. Avšak živit, vzdělávat a šatit čtrnáct dětí, to vyžadovalo velmi klidný, usedlý a opatrný způsob života a nutilo je, aby setrvávali v dobrém zdraví ve Willingdenu. Co byla zprvu prozíravá nutnost, se s léty stalo příjemným návykem. Nikdy neopouštěli domov a říkali to s potěšením.

Rozhodně však nežádali totéž od svých dětí, naopak je podporovali, aby se co nejčastěji vypravovaly do světa. Zůstávali doma, aby jejich děti mohly vyjíždět; zajišťovali jim mimořádně pohodlný domov, ale vítali každou změnu, která mohla synům nebo dcerám opatřit užitečné styky nebo úctyhodné známosti.

Když se tedy Parkerovi přestali dožadovat návštěvy celé rodiny a spokojili se s tím, že si s sebou odvezou jen jednu dceru, nezpůsobilo to žádné těžkosti, ale všichni ochotně souhlasili.

Pozvání dostala slečna Charlotta Heywoodová, velmi příjemná dvaadvacetiletá mladá žena, nejstarší z dcer

16

domu a ta, jež byla pod matčiným vedením hostům zvláště užitečná a ochotná vyhovět, jež se jim nejvíc věnovala a nejlépe je poznala.

Takže Charlotta se měla vydat na cestu. Měla skvělé zdraví, mohla se tedy koupat a cítit se pak pokud možno ještě lépe, využít každého potěšení, jež nabízel Sanditon, i vděčnost těch, s nimiž jela, a nakoupit sestrám i sobě nové slunečníky, rukavice a brože v krámku při městské knihovně, kterou si pan Parker usilovně přál podpořit.

Pan Heywood sám se dal přimět jen ke slibu, že každého, kdo se ho zeptá na radu, pošle do Sanditonu a že ho nikdy nic nepřiměje (nakolik se dá za budoucnost ručit), aby utratil třeba jen pět šilinků v Brinshoru.

17

3. . KAPITOLA

Každé sousedství by mělo mít svou velkou dámu. V Sanditonu ji představovala lady Denhamová a během cesty z Willingdenu na pobřeží o ní pan Parker Charlottě poskytl podrobnější poučení, než bylo doposud třeba. Zmínil se o ní pochopitelně už ve Willingdenu – vždyť byla jeho spolupodnikatelkou, a tak se o Sanditonu nedalo dlouho mluvit, aniž by na lady Denhamovou nepřišla řeč. Už se vědělo, že je to velmi bohatá stará dáma, která pochovala dva manžely, zná hodnotu peněz, je ve velké vážnosti a má u sebe chudou neteř; další podrobnosti o jejích osudech a povaze však ukrátily únavně dlouhou jízdu do kopce nebo uhladily nerovný úsek silnice a poskytly mladé návštěvnici příhodné poučení o osobě, s níž se pravděpodobně bude denně stýkat.

Lady Denhamová bývala bohatou slečnou Breretonovou, obdařenou slušným jměním, ale ne vzděláním. Její první manžel se jmenoval Hollis a měl v kraji značný majetek, k němuž patřila velká část sanditonských pozemků se statkem a zámečkem. Když se s ní oženil, byl to už starší člověk a jí bylo kolem třiceti. S odstupem čtyřiceti let se daly její pohnutky k takovému sňatku těžko posoudit, ale starala se o pana Hollise tak pečlivě a tak se mu zalíbila, že jí všechno odkázal – všechny své statky jí dal zcela k dispozici.

Po několika letech vdovství se dala zlákat k novému sňatku. Zesnulému siru Harrymu Denhamovi z Denham Parku v sousedství Sanditonu se podařilo přestěhovat ji i její značný příjem do svého hájemství, avšak nepodařilo se mu uskutečnit záměr trvalého obohacení své rodiny, jenž

18

se mu připisoval. Lady byla příliš opatrná na to, aby něco vydala ze svých rukou, a když se po smrti sira Harryho vrátila do svého domu v Sanditonu, údajně se pochlubila jedné přítelkyni, že sice od té rodiny nedostala nic než titul, ale také za něj nic nedala. Předpokládalo se, že se kvůli titulu vdávala, a pan Parker uznával, že to přirozené vysvětlení jejího chování odpovídá tomu, jak si nyní titulu očividně cení.

„Chvílemi se chová trošičku důležitě,“ připustil, „ale ne nějak urážlivě – a jsou okamžiky, situace, kdy to hodně přehání se svou láskou k penězům. Je ale dobrosrdečná, velmi dobrosrdečná – velmi ochotná, přátelská sousedka; dobře naladěná, nezávislá, rázovitá – a její chyby lze připsat výlučně nedostatku vzdělání. Je od přírody chytrá, ale naprosto nekultivovaná. Má bystrou, činorodou mysl a na sedmdesátnici je neobyčejně zdravá a do rozvíjení Sanditonu se vrhla s opravdu obdivuhodným elánem. Ovšem tu a tam se přece jen projeví jistá malost. Neumí se dívat dopředu tak, jak bych rád, leká se nepatrných současných výloh a neuvědomí si, jak se jí to do roka do dvou vrátí. Smýšlíme prostě každý jinak. Tu tam se rozcházíme v názorech, slečno Heywoodová. Když vám někdo něco líčí po svém, musíte si samozřejmě dávat pozor. Až nás uvidíte spolu, uděláte si vlastní úsudek.“

Lady Denhamová byla skutečně velká dáma, jíž rozhodně nescházela společnost, protože měla mnoho tisíc ročně, které mohla odkázat, a tři samostatné skupiny lidí, kteří se jí snažili zalíbit: své vlastní příbuzné, kteří mohli zcela oprávněně toužit po jejích původních třiceti tisících librách, aby si je mezi sebou rozdělili, zákonné dědice pana Hollise, kteří museli doufat v její smysl pro spravedlnost, když je zklamal jeho, a členy Denhamovy rodiny, pro které doufal uzavřít dobrý obchod její druhý manžel.

19

Ti všichni – nebo některé jejich větve – na ni bezpochyby už dlouho a vytrvale útočili, a pan Parker neváhal říci, že příbuzní pana Hollise měli její nejmenší přízeň a příbuzní sira Harryho Denhama největší. Domníval se, že ti první si to u ní nenapravitelně pokazili, když vyjádřili velmi nemoudré a neoprávněné pohoršení po úmrtí pana Hollise, a ti poslední měli tu výhodu, že byli pozůstatkem příbuzenství, jehož si rozhodně cenila, znali ji od dětství a byli stále nablízku, aby mohli různými pozornostmi připomínat své zájmy.

Současný baronet, sir Edward, synovec sira Harryho, trvale sídlil v Denham Parku a pan Parker příliš nepochyboval, že on a jeho sestra, slečna Denhamová, která s ním bydlela, budou hlavními dědici. Upřímně v to doufal. Slečna Denhamová měla velmi malý příjem a její bratr byl na své postavení ve společnosti chudák.

„Je vřelým přítelem Sanditonu,“ pravil pan Parker, „a kdyby měl možnost, jeho ruka by byla stejně štědrá jako jeho srdce. Byl by to ušlechtilý spolupracovník. V dané situaci dělá, co může, a na kousku úhoru, který mu lady Denhamová svěřila, buduje vkusnou malou cottage orné, o kterou se jistě bude ucházet nejeden zájemce, dříve než skončí letošní sezona.“

Ještě před rokem se pan Parker domníval, že sir Edward nemá soupeře a má nejlepší šanci zdědit většinu toho, co může lady Denhamová odkázat; nyní se však musely vzít v úvahu také nároky jiné osoby – mladé příbuzné, kterou se lady uvolila přijmout do své domácnosti. Vždycky se každému takovému přírůstku bránila a dlouho a často se bavila tím, jak mařila veškeré pokusy svých příbuzných vnutit jí jako společnici do Sanditonu tu nebo onu mladou dámu, ale vloni v září si přivezla z Londýna jistou slečnu Breretonovou, která svými kvalitami mohla úspěšně soutěžit se sirem

20

Edwardem a zajistit sobě a své rodině onen podíl na nahromaděném kapitálu, který měli rozhodně největší právo zdědit.

Pan Parker hovořil o Kláře Breretonové vřele a po uvedení této postavy se jeho vyprávění stalo ihned zajímavějším. Charlotta nyní naslouchala nejen s pobavením, ale se zaujetím a s potěšením přijímala líčení, jak je hezká, milá, umná, nevtíravá, chová se vždy velmi rozvážně a svou vnitřní hodnotou si očividně získává náklonnost své dobroditelky. Krása, milá povaha, chudoba a závislost nepůsobí jen na obraznost mužů; až na jisté výjimky soucítí žena s ženou velmi ochotně. Události, jež vedly k příchodu Kláry do Sanditonu, uvedl pan Parker jako výborný příklad smíšenosti charakteru – toho spojení malosti s laskavostí a rozumností, dokonce i štědrostí, které pozoroval u lady Denhamové.

Potom, co se mnoho let vyhýbala Londýnu především kvůli sestřenkám, které jí ustavičně psaly, zvaly ji a sužovaly a jež si byla odhodlána držet pěkně od těla, tam nakonec musela loni v září jet a bylo jisté, že se tam zdrží nejméně čtrnáct dní.

Ubytovala se v hotelu a žila podle vlastních slov tak opatrně, aby pokud možno odolala proslulé drahotě takového bydlení. Po třech dnech požádala o účet, aby mohla situaci posoudit. Jeho výše byla taková, že se rozhodla nezůstat pod tou střechou už ani hodinu, a rozhněvaná a rozčilená v představě, že ji nehorázně ošidili, se chystala hotel za každou cenu opustit, přestože nevěděla, kde hledat lepší zacházení. Tu se objevily sestřenky, obmyslné, šťastné sestřenky, které jako by u ní neustále měly svého zvěda, a jakmile se dověděly o její situaci, přemluvily ji, aby na zbytek svého pobytu v Londýně přijala pohostinství, jaké mohl nabídnout jejich skromnější dům ve velmi podřadně části Londýna.

21

Šla, byla nadšena jejich uvítáním, pohostinností a pozorností, jichž se tam ode všech dočkala, zjistila, že její příbuzní Breretonovi jsou lepší, než předpokládala, a nakonec ji osobní seznámení s jejich hubenými příjmy a finančními těžkostmi přimělo pozvat jednu dívku z rodiny na zimu k sobě.

Pozvána byla jedna, na půl roku, a existovala jistá pravděpodobnost, že po ní nastoupí jiná, ale když si tu jednu vybírala, projevila lady Denhamová své dobré stránky. Pominula totiž vlastní dcery domácích a vybrala si Kláru, neteř, bezmocnější a ubožejší než všechny ostatní, příživnici chudých – další břímě již dostatečně obtížené rodiny, dívku stojící v každém světském ohledu tak nízko, že se přes všechno své přirozené nadání a schopnosti připravovala na postavení pouhé slečny k dětem.

Klára přijela s ní a svou rozumností a vnitřními kvalitami si nyní, jak to aspoň vypadalo, získala v očích lady Denhamové velmi silné postavení. Šest měsíců dávno uplynulo a o změně nebo výměně nepadlo ani slůvko. Všichni ji měli rádi a všichni cítili vliv jejího vyrovnaného chování a vlídné, jemné povahy. Předsudky, s nimiž ji někteří zpočátku přijímali, se naprosto rozplynuly. Soudilo se, že si zaslouží důvěru, že je tou pravou společnicí, která lady Denhamovou povede a zušlechtí, která rozšíří její obzory a otevře její ruku. Byla stejně milá jako krásná a díky tomu, že se mohla těšit ze sanditonských vánků, dospěla její krása k dokonalosti.

22

4. . KAPITOLA

„A čí je tohle roztomilé hnízdečko?“ zeptala se Charlotta, když v chráněném údolíčku asi dvě míle od moře míjeli dům rozumné velikosti, dobře oplocený, se zahradou, sadem a lukami, jaké jsou nejlepší ozdobou takového sídla. „Vypadá stejně útulně jako Willingden.“

„Ale to je můj starý dům,“ vysvětlil pan Parker, „dům mých předků, dům, kde jsme se já a všichni mí bratři a sestry narodili a kde se narodily i moje nejstarší tři děti. Bydleli jsme tu s paní Parkerovou ještě přede dvěma lety, než nám dokončili nový dům. Jsem rád, že se vám líbí. Je to poctivé staré stavení a Hillier je udržuje v dobrém stavu. Nechal jsem je totiž člověku, který má najatou většinu mé půdy. On vyzískal lepší dům a já mnohem lepší polohu! Ještě jede-n kopeček a jsme v Sanditonu, v moderním Sanditonu – překrásné místo. Víte, naši předkové vždycky stavěli v dolíku. Vidíte to, jsme tu v tom zákoutí zavření bez vzduchu a bez výhledu, sotva míli a tři čtvrtě od nejskvostnějšího pohledu na oceán mezi South Forelandem a Lanďs Endem a nic z něho nemáme. Určitě si nebudete myslet, že jsem vyměnil špatně, až dojedeme k Trafalgarskému zámečku – skoro mě mrzí, že jsem ho tak pojmenoval, protože teď je modernější Waterloo. Konečně, Waterloo mám v rezervě. Jestli bude letošní rok dostatečně povzbudivý, abychom si troufli na celou ulici – a v to doufám –, budeme ji moci pojmenovat Waterlooský Oblouk – a když se k názvu přidá tvar ulice, což vždycky upoutá, budeme mít nájemníků habaděj. Za dobré sezony si budeme moci vybírat.“

23

„Vždycky to byl velmi pohodlný dům,“ prohodila paní Parkerová a ohlížela se zadním okénkem s jistou láskyplnou lítostí. „A taková krásná zahrada – taková skvělá zahrada.“

„Ano, má drahá, ale tu jsme si vlastně vzali s sebou. Dodává nám všechno ovoce a zeleninu, které potřebujeme, jako dřív, takže vlastně máme veškeré pohodlí skvělé zeleninové zahrady bez toho, že bychom se museli pořád dívat na záhony a každoročně vidět, jak ošklivě uvadají. Copak se dá snést pohled na záhon zelí v říjnu?“

„Ale ovšem, můj milý. Jsme na tom se zeleninou stejně dobře jako předtím, a když se něco zapomene, tak si to vždycky můžeme koupit v Sanditonském zámečku. Tamější zahradník nám to rád dodá. Ale bylo tam v létě tak hezky stinno pro děti!“

„Má milá, za pár let budeme mít na kopci stínu dost a víc než dost. Všichni žasnou, jak mi školka roste. A prozatím máme na okně plátěnou žaluzii, takže je nám v domě výborně. Pro Márinku přece můžeš u Whitbyové koupit slunečník nebo u Jebbové klobouk. A pro kluky je podle mě lepší, když běhají na sluníčku. Přece také chceš, aby byli otužilí!“

„Ale jistě. A koupím Márince slunečník. Ta bude pyšná! Bude se s ním nosit jako malá dáma. Vůbec nepochybuji, že jsme teď na tom mnohem lépe. Když se chce někdo z nás jít koupat, nemá to ani čtvrt míle. Ale to víš,“ ještě stále se ohlížela, „že se člověk rád podívá na starého přítele, na místo, kde byl šťastný. Hillierovi zřejmě loni v zimě vůbec nepocítili ty vichřice. Vzpomínám si, že jsem potkala paní Hillierovou po jedné takové hrozné noci, kdy nás vítr div neodfoukl, a ona vůbec nevěděla, že nějaký vítr byl.“

„Ano, to je docela pravděpodobné. My si užíváme celou velkolepost bouře a vlastně bez nebezpečí, protože

24

vichr kolem našeho domu nemá na co narazit, a tak prostě zabouří a letí dál, kdežto tady v té díře nemají potuchy, že se nad korunami stromů něco děje, a může je přepadnout některá z těch hrozných smrští, které v údolí nadělají větší pohromu než ta nejsilnější bouře v otevřené krajině. Mimochodem, má drahá, říkala jsi, že zeleninu nám vždycky okamžitě dodá zahradník lady Denhamové, když náhodou zapomeneme. Napadá mě, že bychom měli raději chodit jinam, že by si to víc zasloužil starý Stringer se synem. Víš přece, že jsem ho nalákal, aby si zařídil krám, a nějak se mu nedaří. Totiž – ještě neměl dost času. Určitě si povede velmi dobře. Ale začátky jsou krušné, a proto mu musíme pomáhat, jak umíme. Když bude náhodou chybět nějaké ovoce nebo zelenina – a nebude na škodu, když bude něco chybět často, když se pokaždé na něco zapomene; když budeme od nás brát jen tak symbolicky – aby chudák Andrew nepřišel o zaměstnání –, ale většinu zboží budeme nakupovat u Stringerů.“

„Dobře, miláčku, to se dá snadno zařídit. Kuchařka bude ráda, pořád si stěžuje, že jí Andrew nikdy nepřinese to, co chce. Tak – starý dům už je úplně za námi. Co to tvůj bratr Sidney říkal? Že by z něj měla být nemocnice?“

„Ale, Mary, to si jen dělal legraci. Schválně mi radí, abych z něj udělal nemocnici. To si dělá legraci z mých vylepšení. Znáš Sidneyho, ten je hned hotov. Vždycky říkal o nás všech, co ho jen napadlo, a rovnou do očí. Myslím, že ve většině rodin se někdo takový najde, slečno Heywoodová. Ve většině rodin je někdo, komu pro jeho vynikající schopnosti nebo roztomilost všechno projde. U nás je to Sidney, ohromně chytrý mládenec, který navíc umí být nesmírně milý. Je příliš do světa, nikde se neusadí, to je jeho jediná chyba. Byl bych rád, kdybychom ho dostali k nám do Sanditonu. Rád bych vás s ním seznámil. A byla by to pro město znamenitá věc! Takový

25

mladý pán jako Sidney, s jeho parádním kočárem a vždycky podle módy… Však víme, viď, Mary, jak by to mohlo zapůsobit. Mohlo by nám to přivést spoustu slušných rodin, spoustu starostlivých matek a hezkých dcer, místo aby jely do Eastbourne nebo do Hastingsu.“

Již se blížili ke kostelu a úpravné vesničce, starému Sanditonu, stojícímu na úpatí kopce, který ještě museli zdolat kopce, jehož úbočí bylo zarostlé lesem a oborami Sanditonského zámečku a na jehož holém temeni se daly brzy čekat nové domy. Jednou průrvou, která se vinula šikmo k moři, protékal potok a v jeho ústí bylo třetí sídliště, shluk rybářských domků. V původní vesnici byly skoro samé chaloupky, ale pan Parker radostně ukazoval Charlottě, jak jdou s duchem doby a dvě tři nejlepší jsou vyparáděné bílými záclonkami a nápisem „pokoj k pronajmutí“. O kus dál, na travnatém dvorku starého statku, bylo dokonce vidět dvě ženy oblečené v elegantní bílé, s knihou v ruce, na plátěných stoličkách. Když zahýbali kolem pekařství, z okna v patře k nim dolehl zvuk harfy.

Takové pohledy a zvuky pana Parkera nesmírně blažily. Ne že by mu šlo o prospěch samotné vesnice, tu považoval za příliš vzdálenou od pobřeží, a tak tam nic nepodnikal. Byl to však kýžený doklad toho, že místo jako celek přichází do módy. Když mohla lidi přilákat vesnice, na kopci bude určitě skoro plno. Očekával ohromnou sezonu. Loni touto dobou (ke konci července) nebyl ve vesnici ani jediný letní host! Vlastně si za celé léto nevzpomínal na nikoho kromě jedné rodiny s dětmi, které přivezli z Londýna na mořský vzduch po černém kašli a matka je blíž k pobřeží nepustila, aby nespadly do vody.

„Civilizace! To je civilizace!“ jásal pan Parker.

„Podívej se, Mary, má drahá, podívej se do výlohy kWilliamu Heeleyovi. Modré střevíčky a nankinky! Kdo

26

by čekal takovou podívanou u ševce ve starém Sanditonu! To je novinka z posledního měsíce. Když jsme tudy před měsícem projížděli, žádné modré střevíce tam nebyly. To je nádhera! Ano, myslím, že jsem opravdu něco dokázal. A teď nahoru na náš kopec, na náš kopec dýchající zdravím.“

Cestou nahoru minuli vrátnici a bránu Sanditonského zámečku a v hájku zahlédli i střechu zámku samotného. Byl to poslední dům ze starých časů v oné části farnosti. O něco výš začínaly moderní domy. Když jeli po návrší, musela se Charlotta s tichým pobavením podívat na Vyhlídku, chatu Bellevue a Denhamský dvorec, jež pan Parker obhlížel dychtivým okem s nadějí, že neuvidí ani jeden dům prázdný. V oknech bylo víc vývěsek, než čekal, a lidí bylo méně – méně kočárů, méně chodců. Domníval se, že právě mají čas na návrat z vycházek na večeři, ale některé vždycky zláká pláž a terasa, zejména když je příliv

– teď bude asi v polovině. Dychtil být na pláži, na skalách, doma a všude jinde najednou. Při samotném pohledu na moře se mu zvedala nálada a téměř cítil, jak se mu kotník uzdravuje.

Trafalgarský zámeček na nejvyšším bodě návrší byla lehká, elegantní stavba na palouku obklopeném mladičkou lesní školkou, asi sto metrů od temene strmého, ale ne příliš vysokého srázu. Stál k němu nejblíže ze všech budov s výjimkou krátké řady výstavných domů nazvaných Terasa se širokým vydlážděným prostorem před průčelím, jenž si dělal nárok být zdejší promenádou. V té řadě byla nejlepší modistka a knihovna, kousek stranou stál hotel a kulečníkový sál. Tam začínal sestup k pláži a koupacím kabinám. Proto to bylo oblíbené místo krásy a módy.

U Trafalgarského zámečku, který čněl kousek nad Terasou, byli cestující bezpečně vysazeni, maminka, tatínek a děti se radostně vítali a Charlotta, když ji uvedli

27

do jejího pokoje, se spokojeně bavila pohledem ze širokého okna přes rozmanité rozestavěné budovy, vlající prádlo a střechy domů na moře, jež tančilo a jiskřilo na slunci ve svěžím vánku.

28

5. . KAPITOLA

Když se před obědem sešli, pan Parker prohlížel dopisy.

„Ani řádek od Sidneyho!“ poznamenal. „Je to lenoch. Poslal jsem mu zprávu o své nehodě ve Willingdenu a myslel jsem si, že mi aspoň odpoví. Ale třeba to znamená, že přijede sám. Aspoň doufám. Vida, tady je dopis od jedné z mých sester. Ty mě nikdy nezklamou. Ženy jsou jediné dopisovatelky, na které se dá spolehnout. Schválně, Mary,“ usmál se na manželku, „než to otevřu, máme hádat, v jakém zdravotním stavu se nacházejí – nebo co by řekl Sidney kdyby tu byl? Sidney je uštěpačný chlapík, slečno Heywoodová. Abyste věděla, tvrdí, že si sestry své nemoci vymýšlejí. Ale není to tak – nebo jen trošku. Mají bídné zdraví, jak jste už od nás slyšela, a trpí nejrůznějšími vážnými chorobami. Myslím, že vůbec nevědí, co to je jeden den v plném zdraví. A přitom jsou to takové skvělé, užitečné osoby a mají ohromnou energii; když je třeba vykonat nějaký dobrý skutek, přinutí se k takovému vypětí sil, že to ohromí každého, kdo je pořádně nezná! Ale vůbec nic nepředstírají! Prostě jen mají konstituci slabší a vůli silnější, než se běžně vidí. A náš nejmladší bratr, který bydlí u nich a je mu jen něco přes dvacet, ten je k mé lítosti skoro stejný invalida jako ony. Je tak křehký, že se nemůže věnovat žádnému povolání. Sidney se mu směje. Ale opravdu to není žádná legrace, přestože mě Sidney někdy proti mé vůli přinutí, abych se jim také smál. Kdyby byl tady, určitě by se sázel, že buď Zuzana, nebo Diana, nebo Artur byli za poslední měsíc aspoň jednou na pokraji smrti.“

29

Když přelétl dopis okem, potřásl hlavou a začal: „Ani nápad, že by se vypravily do Sanditonu. To mě mrzí. Velmi nevalná zpráva. Opravdu, velmi nevalná. Mary, tobě bude moc líto, až uslyšíš, jak stonaly. Dovolíte-li, slečno Heywoodová, přečtu Dianin dopis nahlas. Byl bych rád, kdyby se mí přátelé všichni znali, a bojím se, že tohle bude jediná možnost, jak vás s nimi seznámit. A kvůli Dianě se nemusím ostýchat, protože dopisy ji ukazují přesně takovou, jaká je, jako nejčilejší, nejpřátelštější, nejsrdečnější osobu pod sluncem, a proto nutně budí dobrý dojem.“ Dal se do čtení:

Milý Tome,

velmi nás trápí Tvá nehoda, a kdybys nepsal, že ses dostal do tak dobrých rukou, byla bych za každou cenu druhý den poté, co Tvůj dopis přišel, u Tebe, přestože mě zastihl v jednom z nejtěžších záchvatů mého starého soužení, žlučových kamenů. Sotva jsem se doplazila z postele na pohovku.

Ale jak Tě léčili? Příště mi to musíš podrobně popsat. Jestli to bylo obyčejné vymknutí, jak to označuješ, nic by nebylo tak moudré jako tření, tření holou rukou, pokud by mohlo být okamžitě provedeno. Přede dvěma lety jsem byla náhodou na návštěvě u paní Sheldonové a její kočí si vymkl nohu, když myl kočár, a sotva se dobelhal do domu, ale dík okamžitému vytrvalému tření (a masírovala jsem mu kotník vlastní rukou nepřetržitě šest hodin) byl za tři dny v pořádku.

Mnohokrát Ti děkuji, milý Tome, za tvou laskavost k nám, která měla tak velký podíl na vzniku tvé nehody. Prosím Tě, víckrát se nevypravuj do nebezpečí, abys pro nás opatřil lékárníka, i kdybys totiž do Sanditonu dostal toho nejzkušenějšího, pro nás by to nebylo žádné doporučení. Úplně jsme skoncovaly s celou lékařskou

30

bandou. Radily jsme se s jedním lékařem po druhém a k ničemu to nebylo, takže jsme úplně přesvědčené, že pro nás nemohou nic udělat a že se musíme spolehnout na vlastní znalost naší ubohé konstituce a pomáhat si samy.

Pokud ovšem myslíš, že by bylo radno sehnat lékaře v zájmu města, ráda se toho ujmu a nepochybuji, že se mi to zdaří. Během pár dní bych na nějakého políčila. Pokud jde o cestu do Sanditonu, je úplně vyloučená. Trápí mě, že Ti musím říci, že se neodvážím, ale mé pocity mi docela jasně říkají, že v mém současném stavu by mě mořský vzduch nejspíš zabil. A nikdo z mých drahých nejbližších mě nechce opustit, jinak bych jim doporučila, aby se k vám na čtrnáct dní podívali. Abych řekla pravdu, mám trochu pochyby, jestli by to Zuzana nervově zvládla. Poslední dobou hodně trpí bolestmi hlavy a šest pijavic denně po deset dní za sebou jí ulevilo tak málo, že jsme se rozhodly změnit léčbu. Po prohlídce jsem se ujistila, že zdroj musí být v dásních, a přesvědčila jsem ji, aby zaútočila na tu chorobu tam. Nechala si tedy vytrhnout tři zuby a je jí rozhodně lépe, ale nervy má celé poničené. Mluví jen šeptem a dnes dopoledne dvakrát omdlela, když se chudinka Artur pokoušel zdusit kašel. Jsem šťastná, že aspoň jemu je snesitelně, přestože je trochu malátnější, než by se mi líbilo – a mám starost o jeho játra. O Sidneym jsem neslyšela od té doby, co jste byli spolu v Londýně, ale usuzuji, že jeho nápad s ostrovem Wight nevyšel, jinak bychom ho byly po cestě tam viděly.

Nejupřímněji vám přejeme pěknou sezonu v Sanditonu, přestože k vašemu elegantnímu světu nemůžeme přispět osobní přítomností, ale děláme, co můžeme, abychom vám poslaly společnost, která stojí za to, a myslíme, že vám spolehlivě zajistíme dvě velké rodiny: jednoho boháče ze Západní Indie, který bydlí v Surrey, a jednu naprosto úctyhodnou dívčí školu neboli Akademii z Camberwellu.

31

Nepovím ti, kolik lidí jsem do toho zapojila – celé soukolí. Ale úspěch je nejlepší odměna.

Tvá milující – a tak dál.

„Tak,“ řekl pan Parker, když dočetl. „Troufám si říci, že Sidney by v tom dopise našel něco mimořádně zábavného a na půl hodiny by nás rozesmál, ale já osobně v něm nevidím nic než samé věci hodné politování nebo úcty. Vidíte, jak se při všem svém utrpení namáhají pro dobro druhých! Takovou starost o Sanditon! Dvě velké rodiny – jedna asi najme Vyhlídku a druhá Denhamský dvorec číslo dvě nebo poslední dům na Terase a část se ubytuje v hotelu. Říkal jsem vám, slečno Heywoodová, že jsou mé sestry výborné ženy.“

„Určitě jsou naprosto mimořádné,“ přisvědčila Charlotta. „Žasnu nad dobrou náladou, která z toho dopisu vyzařuje, když uvážím, v jakém stavu obě sestry zřejmě jsou. Tři zuby najednou – hrůza! Vaše sestra Diana je zřejmě nemocná málem na smrt, ale ty tři zuby vaší sestry Zuzany mi připadají hroznější než všechno ostatní.“

„Ale ony jsou na takové zákroky zvyklé – na jakékoli zákroky – a mají nesmírnou duševní sílu!“

„Jistě vědí, co dělají, ale jejich metody mi připadají trochu výstřední. Mám pocit, že bych při každém onemocnění sháněla odbornou poradu a netroufala bych si se sebou nebo s někým, koho mám ráda, něco podnikat sama. Ale my jsme taková zdravá rodina, že nedovedu posoudit, k čemu může být samoléčení dobré.“

„Abych pravdu řekla,“ ozvala se paní Parkerová,

„myslím si, že slečny Parkerové někdy zacházejí příliš daleko. A ty si to myslíš také, můj milý. Často si myslíš, že by jim bylo lépe, kdyby si sebe tolik nevšímaly – a zejména ne Artura. Vím, že tě mrzí, že v něm vypěstovaly takovou zálibu v nemocech.“

32

„Dobře, dobře, Mary, uznávám, že je pro Artura v jeho věku nešťastné, když ho podporují vtom, aby se poddával nemocem. Je špatné, že se považuje za chudinku, který by žádné povolání nezvládl, a v jednadvaceti sedí doma, žije z úroků svého kapitálku a ani ho nenapadne, aby se pokusil něco s ním udělat nebo se věnoval jakékoli činnosti, která by byla užitečná pro něho nebo pro druhé. Ale mluvme o příjemnějších věcech. Takové dvě velké rodiny tu zrovna potřebujeme. A tady máme něco ještě příjemnějšího – Morgan nás jde pozvat k obědu.“

33

6. . KAPITOLA

Společnost se po jídle brzy vypravila ven. Pan Parker se nemohl dočkat návštěvy v knihovně a jmen v seznamu čtenářů, kdežto Charlotta byla ráda, že toho uvidí tolik a tak brzy, když tu všechno pro ni bylo nové.

Vyšli v nejklidnější dobu lázeňského dne, kdy se skoro v každém obydleném domě právě odbýval oběd nebo odpočinek po obědě. Tu a tam bylo vidět osamělého staršího muže, který byl nucen vydat se záhy na zdravotní procházku, ale celkově se venku nevyskytoval nikdo. Na Terase, na skalách i na pláži bylo pusto a klidno. Obchody zely prázdnotou. Slamáky a krajky byly v domě i venku ponechány osudu a paní Whitbyová z knihovny seděla ve své kanceláři a z nedostatku zaměstnání četla jeden z tamních románů.

Seznam čtenářů byl dost obyčejný. Lady Denhamová, slečna Breretonová, pán a paní Parkerovi, sir Edward Denham a slečna Denhamová, jejichž jména sezonu odstartovala, byli následováni pouze paní Mathewsovou, slečnou Mathewsovou, slečnou E. Mathewsovou, slečnou

H. Mathewsovou, doktorem Brownem s chotí, panem Richardem Prattem, poručíkem Smithem, kapitánem Littlem z Limehouse, paní Jane Fisherovou, slečnou Fisherovou, slečnou Scroggsovou, důstojným pánem Hankingem, panem Beardem, právníkem sídlem v Gray’s Inn, paní Davisovou a slečnou Merryweatherovou.

Pan Parker se neubránil pocitu, že je seznam nejen málo význačný, ale také méně početný, než doufal. Ale vždyť byl teprve červenec a hlavní měsíce jsou srpen a

34

září. Navíc měl po ruce jako útěchu slíbené velké rodiny ze Surrey a Camberwellu.

Paní Whitbyová bez otálení vyšla ze svého literárního zákoutí, nadšená, že vidí pana Parkera, který se všem doporučoval svým vychováním, a ihned se zabrali do výměny zdvořilostí a zpráv, zatímco Charlotta připojila své jméno na seznam jako první závdavek úspěšné sezony a pak se zabývala drobnými nákupy pro radost všech svých známých, jen co se podařilo přimět slečnu Whitbyovou s jejími lesklými lokýnkami a módními ozdůbkami, aby nechala krášlení a šla obsluhovat.

Knihovna samozřejmě nabízela kdeco: všechny neužitečné věci, bez nichž by se svět neobešel, a uprostřed tolika roztomilých pokušení a při tak dobré vůli pana Parkera podpořit útratu začala mít Charlotta pocit, že se musí krotit – přesněji řečeno, že ve dvaadvaceti letech by od ní bylo neomluvitelné, kdyby si počínala jinak – a že by se nehodilo, aby všechny své peníze utratila hned první večer. Vzala do ruky knihu. Náhodou to byl jeden díl Camilly. Camillino mládí neměla, a tak si nehodlala pořizovat její strasti. Odvrátila se tedy od zásuvek s brožemi a prstýnky, odmítla další nabídky a zaplatila za to, co nakoupila.

Nyní se měli speciálně pro její potěšení projít po skalách; když však vykročili z knihovny, narazili na dvě dámy, jejichž příchod je donutil změnit plány: lady Denhamovou a slečnu Breretonovou. Zaskočily do Trafalgarského zámečku a odtamtud je poslali do knihovny, a přestože byla lady Denhamová příliš čilá na to, aby si po jednomílové vycházce potřebovala odpočinout, a mluvila o tom, že se hned zase vrátí domů, Parkerovi věděli, že jí bude milé, když ji přesvědčí, aby šla na svačinu k nim. Proto musela procházka po skalách ustoupit okamžitému návratu domů.

35

„Ani nápad,“ pravila lady, „nesmíte se svačinou spěchat kvůli mně. Já vím, že rádi svačíte pozdě. Moje časné zvyky nesmějí působit mým sousedům žádné nepohodlí. Ne, ne, půjdeme se slečnou Klárou na svačinu domů. Na nic jiného jsme ani nepomyslely. Jen jsme vás chtěly vidět a ujistit se, že jste se opravdu vrátili – ale svačit půjdeme domů.“

Přesto šla do Trafalgarského zámečku a klidně se uvelebila v salonu, přičemž jako by neslyšela, že paní Parkerová vybízí služebnou, aby okamžitě přinesla svačinu. Charlotta vycházku snadno oželela, když se tak najednou octla ve společnosti dam, na něž byla po ranním rozhovoru velmi zvědavá. Důkladně si je prohlédla.

Lady Denhamová byla středně velká, zavalitá, vzpřímená a pohyblivá. Měla chytré oči a samolibý výraz, ale nepůsobila nepříjemně. Přestože se chovala poněkud rázně a bez okolků, jako by si libovala ve své přímočarosti, měla v sobě i jistou přívětivost a srdečnost – byla zdvořile ochotná seznámit se s Charlottou a staré přátele srdečně vítala, což vnukalo stejně dobrou vůli, jakou zřejmě sama cítila.

Pokud šlo o slečnu Breretonovou, její vzhled tak úplně potvrdil ódy pana Parkera, že Charlottě připadalo, jako by nikdy neviděla půvabnější nebo zajímavější mladou ženu. Byla elegantně urostlá, měla pravidelný hezký obličej, velmi jemnou pleť a mírné modré oči, příjemně skromné a přitom přirozeně půvabné vystupování, takže v ní Charlotta viděla dokonalé ztělesnění té nejkrásnější a nejkouzelnější hrdinky ze všech románů – a bylo jich mnoho –, jež nechali stát na policích u paní Whitbyové. Snad to bylo tím, že právě vyšla z knihovny, ale nedokázala představu dokonalé hrdinky od Kláry Breretonové oddělit. Její postavení u lady Denhamové tomu tak přálo! Zdálo se, že je u ní jen kvůli tomu, aby se

36

s ní špatně zacházelo. Taková chudoba a závislost ve spojení s takovou krásou a dobrotou snad vůbec nic jiného nepřipouštěly.

Tyto pocity nevyplynuly z nějakého Charlottina vrozeného romantismu. Ne, byla to velmi střízlivá mladá dáma a přečetla už dost románů na to, aby sloužily její obrazotvornosti pro pobavení, ale přespříliš ji neovlivňovaly, a zatímco se prvních pět minut bavila představami ústrků, jimž by měla být vystavena zajímavá Klára, zejména barbarského chování lady Denhamové, po chvíli pozorování ochotně připustila, že jejich vztah je zřejmě docela přijatelný. U lady Denhamové nevypozorovala nic horšího než starosvětskou formálnost, s níž ji soustavně oslovovala slečno Kláro, a v pozornostech a úsluhách, které jí Klára prokazovala, neviděla nic nepěkného. Na jedné straně se zračila ochranitelská laskavost, na druhé vděčná náklonnost a úcta.

Mluvilo se výlučně o Sanditonu, o současném počtu návštěvníků a o nadějích na vydařenou sezonu.

Bylo zřejmé, že lady Denhamová má větší starost, větší obavy ze ztráty než její spolupodnikatel. Chtěla, aby se lázně plnily rychleji, a zdálo se, že ji sužuje pomyšlení, že nájemníci někdy své pokoje dále pronajímají. Nezapomnělo se ani na dvě velké rodiny slečny Diany Parkerové.

„Výborně, výborně,“ pochvalovala si lady.

„Západoindická rodina a škola. To zní dobře. Z toho koukají peníze.“

„Myslím, že nikdo neutrácí tak štědře jako lidé ze Západní Indie,“ prohodil pan Parker.

„Taky jsem to slyšela. A protože mají plné peněženky, považují se možná za rovné našim starým venkovským rodinám. Ale lidi, co rozhazují, nikdy neuvažují o tom,

37

jestli nepoškodí druhé a nezvýší ceny. Slyšela jsem, že právě Západoindové jsou takoví. A jestli nám tu zvednou ceny základních potřeb, nebudeme jim za to vděční, pane Parkere.“

„Má drahá lady, ti by mohli zvednout ceny spotřebního zboží jedině mimořádnou poptávkou a rozšíří mezi nás tolik peněz, že nám to může jedině prospět, a ne uškodit. Není možné, aby naši řezníci, pekaři a jiní obchodníci zbohatli a nepřineslo by to blahobyt i nám. Když oni nebudou mít výdělky, ceny nájemného budou nejisté, a když budou mít zisk oni, náš zisk bude nakonec úměrný jejich, protože se zvýší hodnota našich domů.“

„No dobře. Přesto bych nebyla ráda, kdyby zdražilo maso. A dokud to půjde, budu držet ceny dole. Aha, ta mladá dáma se usmívá. Asi si říká, to je ale podivínka, ale časem se bude o takové věci také starat. Ale ano, má milá, časem budete myslet na ceny masa, i kdybyste nemusela živit tolik sloužících jako já. Opravdu věřím, že nejlépe je na tom ten, kdo má nejmíň služebnictva. Všichni vědí, že si na okázalost nepotrpím, a nebýt toho, čím jsem povinována památce pana Hollise, nikdy bych Sanditonský zámeček nevedla v takovém stylu, jak ho vedu. Dobrá, pane Parkere, ta druhá společnost je dívčí penzionát? Francouzský penzionát? To není na škodu. Ty tu vydrží šest neděl. A z tolika děvčat může být některá slabá na plíce a bude potřebovat oslí mléko a já mám zrovna dvě dojné oslice. Ovšem slečinky by mohly poškodit nábytek. Doufám, že budou mít pěkně ostrou guvernantku, která na ně bude dohlížet.“

Nebohý pan Parker se od lady Denhamové nedočkal o nic většího uznání za svou výpravu do Willingdenu než od svých sester.

„Propána!“ zvolala. „Co vás to napadlo? Je mi líto, že vás potkala ta nehoda, ale řeknu vám, že jste si ji zasloužil.

38

Shánět doktora! Prosím vás, co bychom si tu s doktorem počali? Jedině by to vedlo služebnictvo a chudé k tomu, aby si vymýšleli nemoci. Prosím vás, jen ne doktora! Daří se nám docela dobře i bez něho. Je tu moře, duny a moje dojné oslice. Už jsem říkala paní Whitbyové, kdyby se někdo ptal na dřevěného koně, tak jim ho za slušnou cenu dodám; zůstal mi po nebožtíku panu Hollisovi, je jako nový – a co víc by lidi mohli chtít? Podívejte se na mě. Jsem na světě sedmdesát let, a jestli jsem dvakrát brala nějaký lék – a kvůli sobě jsem za celý život doktora nevolala. A kdyby byl nebožtík sir Harry dělal totéž, myslím, že tu ještě mohl být. Ten, co ho sprovodil ze světa, si dal zaplatit deset návštěv! Snažně vás prosím, pane Parkere, jen ne doktory.“ Služebná přinesla svačinu.

„Ale, paní Parkerová, to jste neměla – proč to děláte? Zrovna jsem se chtěla rozloučit. Když to ale tak přátelsky nabízíte, asi tu musíme se slečnou Klárou zůstat.“

39

7. . KAPITOLA

Parkerovi byli oblíbení, a tak hned druhý den dopoledne přišly první návštěvy, mezi nimi sir Edward Denham a jeho sestra, kteří se byli podívat na Sanditonském zámečku a přijeli složit poklonu. Charlotta už plnila povinnost a napsala dopisy, takže se usadila k paní Parkerové v saloně právě včas, aby všechny viděla.

Zvláštní pozornost vyvolali jen Denhamovi. Charlotta byla ráda, že si takto doplní znalost rodiny, a shledala, že přinejmenším jejich lepší polovička (u svobodných totiž lze někdy za lepší polovičku dvojice považovat pána) stojí za povšimnutí.

Slečna Denhamová byla pohledná, ale chladná a odměřená. Budila dojem, že je pyšná na svůj původ a nespokojená se svou chudobou a že ji v dané chvíli sžírá touha po hezčím kočáru, než byla obyčejná koleska, jíž přijeli a s níž podkoní stále ještě v dohledu přecházel.

Sir Edward ji vystupováním a chováním značně převyšoval – rozhodně byl hezký, ale ještě nápadnější byl tím, jak uměl mluvit a jak se snažil být pozorný a potěšit. Vstoupil do pokoje pozoruhodně dobře, hodně hovořil – a zejména s Charlottou, vedle níž byl náhodou usazen, a tak brzy postřehla, že má pěkný obličej, milý, mírný hlas a značnou výmluvnost. Při vší své střízlivosti ho považovala za příjemného a nebránila se dojmu, že i ona je příjemná jemu, což vyplynulo z toho, jak zjevně přehlédl sestřin návrh, aby už šli, zůstal na místě a pokračoval v hovoru.

Neomlouvám se za marnivost své hrdinky. Pokud jsou na světě nějaké mladé dámy jejího věku, jež mají méně

40

představivosti a méně jim záleží na tom, aby se líbily, já je neznám a ani znát nechci.

Nakonec nebylo možno nezahlédnout francouzským oknem salonu, odkud bylo vidět na silnici a všechny pěšiny po temeni kopce, lady Denhamovou a slečnu Breretonovou, jež se ubíraly kolem. Výraz sira Edwarda se okamžitě poněkud změnil – vrhl za míjejícími úzkostný pohled – a zakrátko navrhl sestře, aby šli, a nejen šli, ale dokonce na procházku směrem k Terase, což Charlottu rychle probudilo z půlhodinového omámení a pomohlo jí, aby hned po odchodu sira Edwarda posoudila, jak příjemný vlastně byl. „Snad se umí působivě chovat a titul mu také není ke škodě.“

Zanedlouho se opět octla v jeho společnosti. První, co Parkerovy napadlo, jakmile se zbavili dopoledních návštěv, bylo vydat se ven. Pro všechny byla lákadlem Terasa. Každý, kdo šel na procházku, musel začít Terasou a tam, na jedné ze dvou zelených laviček u štěrkové cesty, našli celou denhamovskou společnost pohromadě. Třebaže však byli pohromadě, byli zřetelně rozděleni na dvě poloviny: na jednom konci lavičky seděly obě vznešené dámy, na druhém sir Edward a slečna Breretonová.

Charlotta na první pohled postřehla, že sir Edward vystupuje v úloze milovníka. O jeho oddanosti Kláře nemohlo být pochyb. Jak na to reagovala Klára, bylo už těžší rozpoznat; Charlottě však připadalo, že nijak příznivě. Přestože s ním totiž seděla takto stranou (čemuž asi nemohla zabránit), tvářila se klidně a vážně.

To, že se mladá dáma na druhém konci lavičky překonává, bylo nepochybné. Rozdíl mezi slečnou Denhamovou sedící v chladné vznešenosti v salonu paní Parkerové, kde se nechávala bavit, a slečnou Denhamovou po boku lady Denhamové, jež naslouchala a hovořila s usměvavou pozorností nebo horlivou starostlivostí, byl

41

velmi nápadný – a velmi zábavný nebo velmi truchlivý, podle toho, zda převážil pohled satirický, nebo moralistický. Povaha slečny Denhamové byla Charlottě rázem jasná.

Sira Edwarda bylo nutno pozorovat déle. Překvapil ji. Když se totiž po jejich příchodu dohodli, že se půjdou projít všichni společně, Kláru okamžitě opustil a věnoval se výlučně jí. Zaujal místo těsně vedle ní a zdálo se, že se ji pokouší oddálit od ostatních a hovořit výhradně s ní. Začal velmi vkusně a procítěně hovořit o moři a pobřeží a energicky odříkal všechny obvyklé fráze o tom, jak jsou vznešené a jak nepopsatelné pocity vyvolávají ve vnímavé mysli. Hrůzná nádhera oceánu v bouři, jeho zrcadlová hladina za bezvětří, rackové, jeho safírová modř, jeho propastné hlubiny, rychlé proměny, zhoubná šalebnost, námořníci vyplouvající za slunečného počasí a zastižení náhlou bouří – toho všeho se dychtivě a výmluvně dotkl; bylo to snad dost všední, ale ze rtů hezkého sira Edwarda to znělo velmi dobře. Nemohla ho nepovažovat za citlivého muže, dokud ji nezviklala záplava citátů, jež chrlil, a zmatenost některých jeho vět.

„Pamatujete se,“ pravil, „na Scottovy krásné verše o moři? Velkolepý popis! Když se tu procházím, nikdy mi nemizí z mysli. Muž, který je dokáže přečíst bez pohnutí, musí mít otrlost vraha! Nedej Bůh, abych na takového narazil neozbrojen.“

„Jaký popis myslíte?“ zeptala se Charlotta. „Teď si nemohu vzpomenout na žádný popis moře v nějaké Scottově básni.“

„Ne? Já si teď nevzpomínám, jak to začíná. Ale přece jste nemohla zapomenout na jeho popis ženy…

Ó ženo v našich blahých hodinách…

42

Rozkošné! Rozkošné! Kdyby nenapsal nic víc, byl by nesmrtelný. A potom to nevyrovnatelné, nepřekonatelné vyjádření rodičovské náklonnosti…

Jsouť city smrtelníkům dané,

jez pozemského míň než nebeského mají – a tak dál.

Ale když jsme u poezie, slečno Heywoodová, co říkáte na Burnsovy řádky věnované jeho Mary? Ty jsou přece dojemné, že by z nich člověk zešílel. Jestli byl někdy nějaký muž, který cítil, tak to byl Burns. Montgomery má veškerý oheň poezie, Wordsworth má její duši, Campbell se ve svých radostech doufání dotkl našich nejvypjatějších citů…

Jak návštěvy andělů jsou vzácně, nedohledné…

Umíte si představit něco podmanivějšího, něco dojímavějšího, něco nadsvětsky úchvatnějšího než tenhle řádek? Ale Burns – doznávám, že pro mě je největší, slečno Heywoodová. Má-li Scott nějakou chybu, pak nedostatek vášně. Něžný, elegantní, popisný – ale krotký. Muž, který nedokáže spravedlivě docenit ženské vlastnosti, ve mně budí pohrdání. Někdy se zdá, jako by ho osvítil záblesk citu, jako v těch verších, o nichž jsme mluvili…

Ó ženo v našich blahých hodinách…

Ale Burns plane pořád. Jeho duše byla oltářem, na němž trůnila žena, jeho duch vpravdě vydechoval nesmrtelné kadidlo, jaké jí náleží.“

„Četla jsem několik Burnsových básní s velkým potěšením,“ ozvala se Charlotta, jakmile dostala příležitost. „Nejsem však dost poetická na to, abych úplně oddělovala něčí poezii od jeho charakteru, a známé

43

Burnsovy výstřelky mi trochu kazí požitek z jeho veršů. Sotva bych se spolehla na pravdivost jeho milostných citů. Nevěřím v upřímnost náklonnosti muže jako on. Cítil, napsal a pak zapomněl.“

„Ale kdež!“ zvolal sir Edward v záchvatu nadšení.

„Byl vtělená horoucnost a pravda! Jeho génius a jeho sklony ho snad dovedly k jistým úchylkám – ale kdo je dokonalý? Očekávat od duše vznešeného génia přízemnost obyčejné mysli by bylo přehnaně kritické, pseudofilozofické. Jiskření talentu vyburcované vášnivým citem v prsou muže snad není slučitelné s některými prozaickými mravnostními zásadami a vy, nejkrásnější slečno Heywoodová,“ pravil procítěně, „a žádná žena nemůžete správně posoudit, k čemu mohou pohnout muže

– ať slovem, písmem nebo činem – svrchované vzněty bezmezného zápalu.“

Bylo to moc pěkné, ale pokud tomu Charlotta jen trochu rozuměla, ne právě mravné, a protože se jí také rozhodně nezalíbila jeho prapodivná lichotka, vážně odpověděla:

„O této věci opravdu nic nevím. To máme ale hezky, viďte? Vítr asi fouká od jihu, ne?“

„Šťastný vítr, že upoutal pozornost slečny Heywoodové!“

Začínal jí připadat prostě hloupý. To, že se rozhodl jít s ní, by ještě pochopila. Chtěl zřejmě podráždit slečnu Breretonovou. Vyčetla to z několika jeho úzkostných pohledů; bylo však nepochopitelné, proč musí vykládat takové nesmysly. Že by nic lepšího nesvedl? Jevil se velmi sentimentální, velmi rozcitlivělý a velmi zamilovaný do módních výstředních slov. Usoudila, že toho v hlavě moc nemá a většinou říká, co někde pochytil. Ještě se konečně uvidí.

44

Když však padl návrh na návštěvu knihovny, pocítila, že už má sira Edwarda pro toto dopoledne dost, a velmi ochotně přijala pozvání lady Denhamové, aby s ní zůstala na Terase. Všichni ostatní je opustili, sir Edward se odtrhl s pohledy plnými galantního zoufalství a ony spojily své přednosti tak, že lady Denhamová jako pravá velká dáma mluvila – a mluvila výlučně o tom, co zajímalo ji a Charlotta naslouchala a bavila se rozdílem mezi svými dvěma společníky. V řečech lady Denhamové se rozhodně nevyskytly žádné pochybné city ani těžko pochopitelné výroky. Zavěsila se do Charlotty s nenuceností osoby, která cítí, že každá její pozornost je poctou, a puzena ke sdílnosti buď tímto vědomím vlastní důležitosti, nebo přirozenou hovorností okamžitě prohlásila velmi spokojeným tónem a s výrazem žertovné vychytralosti:

„Slečna Ester chce, abych ji i s bratrem pozvala na týden k sobě na Sanditonský zámeček jako vloni. Ale já je nepozvu. Pokoušela se mě obloudit vychvalováním toho a onoho, ale mně bylo jasné, oč jí jde. Prohlédla jsem ji. Mě nikdo snadno neošidí, má drahá.“

Charlottu nenapadlo nic neškodnějšího než se prostě zeptat:

„Myslíte sira Edwarda a slečnu Denhamovou?“

„Ano, má drahá. Moje mladé, jak jim někdy říkám, protože s nimi jednám bez okolků. Vloni jsem je touhle dobou měla na týden u sebe – od pondělka do pondělka – a byli ohromně nadšení a vděční. Jsou to totiž velmi dobří mladí lidé, má drahá. Nechci, abyste si myslela, že si je pěstuji jen kvůli nebožtíku siru Harrymu. Ne, zaslouží si to sami od sebe, jinak by se v mé společnosti tolik nevyskytovali, to mi věřte. Já nejsem člověk, který by zaslepeně pomáhal každému. Vždycky dbám, abych věděla, co dělám a koho mám před sebou, než pohnu prstem. Myslím, že mě v životě nikdo neošidil. A to je

45

silné slovo od ženy, která byla dvakrát vdaná. Mezi námi, nebožtík sir Harry si ze začátku myslel, že ze mě vytáhne víc. Ale,“ povzdechla si, „už je po něm a mrtvým se nevyčítá. Nikdo nemůže žít šťastněji, než jsme si žili my – a byl to velmi počestný muž, opravdový pán ze starého rodu. Když umřel, dala jsem siru Edwardovi jeho zlaté hodinky.“

Přitom vrhla na svou společnici pohled naznačující, že očekává obdiv. Když na Charlottě žádné uchvácení nepozorovala, rychle dodala:

„On je svému synovci neodkázal, má drahá. Nebyl to odkaz. Nebylo to v poslední vůli. Jenom mi řekl, a to jen jednou, že by byl rád, aby hodinky dostal synovec. Kdybych nebyla chtěla, nemusela jsem se tím řídit.“

„Velmi laskavé! Opravdu, velmi pěkné!“ řekl Charlotta, protože nebylo zbytí.

„Ano, má drahá, a to není jediné, co jsem pro něho udělala. Jsem siru Edwardovi velmi štědrou přítelkyní.

A on to hodně potřebuje, chudák. Přestože já jsem jenom vdova a on je dědic, nestojíme si tak, jak to obvykle bývá. Já z denhamovského majetku nedostávám ani halíř. Sir Edward mně nic platit nemusí. On mým pánem není, to vás mohu ujistit. To já pomáhám jemu.“

„Ano? Je to znamenitý mladý pán, mimořádně elegantně se vyjadřuje.“ Řekla to, jen aby něco řekla, ale ihned postřehla, že to v lady Denhamové vzbudilo podezření, protože po ní střelila pohledem a opáčila:

„Ano, ano, vypadá dobře. A doufám, že si to bude myslet i nějaká dáma s velkým majetkem, protože sir Edward se musí oženit pro peníze. Často o tom spolu hovoříme. Hezký mladý chlapík jako on se uculuje na kdejaké děvče, ale přitom ví, že se musí oženit pro peníze. A ve své podstatě je sir Edward velmi vyrovnaný mladý muž a velmi dobře mu to myslí.“

46

„S takovými osobními přednostmi si sir Edward Denham může být prakticky jistý, že dostane bohatou nevěstu, když si to umíní,“ přisvědčila Charlotta.

Tento šlechetný výrok zřejmě úspěšně rozptýlil podezření.

„Ano, má drahá, to jste řekla velmi rozumně,“ zvolala lady Denhamová, „jen kdybychom tak mohli do Sanditonu nalákat nějakou mladou dědičku! Jenže dědičky jsou hrozná vzácnost. Myslím, že jsme tu neměli ani jedinou, ba ani spoludědičku, co je Sanditon lázněmi. Jezdí sem rodina za rodinou, ale nakolik se mi podařilo zjistit, ani jedna ze sta nemá opravdový majetek, buď v pozemcích, nebo v cenných papírech. Snad pravidelný příjem, ale ne majetek. Duchovní, právníci z Londýna, penzionovaní důstojníci nebo vdovy s doživotní rentou. Jak mohou takoví lidé někomu prospět? Ledaže si najmou naše prázdné domy – a mezi námi, myslím, že jsou blázni, když nesedí doma. Ale kdyby nám sem tak poslali za zdravím mladou dědičku a kdyby měla nařízeno pít oslí mléko, které bych jí mohla dodávat – a až by se uzdravila, zamilovala by se do sira Edwarda!“

„To by bylo opravdu štěstí.“

„A slečna Ester si také musí vzít někoho mohovitého. Musí sehnat bohatého manžela. Ach, ach, mladé dámy, které nemají peníze, jsou chudinky! Ale,“ dodala po krátké odmlce, „jestli si slečna Ester myslí, že je k sobě pozvu do Sanditonského zámečku, tak to se mýlí. Proti loňskému roku jsem na tom jinak, víte. Mám u sebe slečnu Breretonovou a to je velký rozdíl.“

Řekla to tak vážně, že vtom Charlotta ihned spatřila projev skutečné pronikavosti a připravila se na obšírnější výklad; dočkala se však jen slov:

„Nestojím o to, mít z domu hotel. Přece nebudou mé dvě služebné celé dopoledne uklízet ložnice. Vždyť musejí

47

denně kromě mého uklidit i pokoj slečny Kláry. Kdyby měly víc práce, chtěly by vyšší plat.“

Na námitky takového druhu nebyla Charlotta připravena. Nedokázala ani předstírat sympatie, a tak mlčela. Lady Denhamová se škodolibou radostí dodala:

„A mimoto, copak mám mít plný dům na úkor Sanditonu? Když chtějí být lidi u moře, ať si bydlení pronajmou. Je tu spousta prázdných domů – hned tady na Terase jsou tři. Zrovna teď mě bijí do očí tři nabídky ubytování. Číslo tři, čtyři a osm. Osmička, ten dům na rohu, by pro ně asi byla příliš velká, ale ty druhé dva jsou útulné malé domečky, mimořádně vhodné pro mladého lorda a jeho sestru. Až tedy začne slečna Ester zase mluvit o tom, jak je v Denham Parku vlhko a jak dobře jí dělají mořské koupele, poradím jim, aby si na čtrnáct dní pronajali jeden z těchhle domů. Co myslíte? To přece bude velmi slušné. Dobročinnost začíná u vlastního prahu, ne?“

Charlotta byla rozpolcená mezi pobavením a pohoršením, ale pohoršení začínalo převažovat. Ovládala však svůj výraz a zdvořile mlčela. Větších ústupků schopna nebyla. Nepokoušela se dál naslouchat, jen si uvědomovala, že lady Denhamová pokračuje ve stejném duchu, a nechala volný průchod svým myšlenkám, až se ustálily takto:

„Je to zlomyslná, zištná ženská. Nečekala jsem, že to bude tak zlé. Pan Parker o ní mluvil moc mírně. Na jeho úsudek se očividně nedá spoléhat. Jeho vlastní dobrota ho zavádí. Je příliš dobrosrdečný na to, aby viděl jasně. Musím si dělat úsudky sama. Je předpojatý už proto, že jsou společníci. Přemluvil ji, aby se vrhla do stejného podniku, a protože v té oblasti mají společný cíl, představuje si, že smýšlí stejně jako on i v ostatních věcech.

48

Ale ona je zlomyslná a podlá. Nevidím v ní vůbec nic dobrého. Chudák slečna Breretonová! A navíc vzbouzí podlost ve všech kolem sebe. Nevím, jestli příroda chtěla udělat z nešťastného sira Edwarda a jeho sestry slušné lidi, ale takhle jsou prostě nuceni chovat se podle a lísat se k ní. A já jsem taky podlá, když jí věnuji pozornost a tvářím se, že s ní souhlasím. Tak to dopadá, když jsou bohatí lidé duševně ubozí.“

Obě dámy se dál spolu procházely, dokud se k nim nepřipojili ostatní. Když se vynořili z knihovny, vyběhl za nimi mladý Whitby s pěti knihami pod paží a odnesl je siru Edwardovi do kolesky. Sir Edward přistoupil k Charlottě a pravil:

„Vidíte, čím jsme se zaměstnávali. Má sestra žádala o radu při výběru knih. Máme mnoho volného času a hodně čteme. Já nejsem žádný nevybíravý čtenář románů. Pouhým brakem z obyčejné veřejné knihovny nesmírně pohrdám. Nikdy se ode mě nedočkáte toho, že bych vychvaloval naivní výlevy, které podrobně líčí jen nesourodé zásady, které se nedají nijak sladit, nebo prázdný běh všedních událostí, z nichž se nedá nic užitečného vydedukovat. Marně je vhazujeme do literárního tyglíku; nevydestilujeme nic, co by mohlo obohatit poznání. Jistě mě chápete.“

„Nejsem si docela jistá. Pokud mi však popíšete, jaké romány uznáváte, snad si to budu umět lépe představit.“

„S radostí, sličná tazatelko. Romány, které uznávám, předkládají lidskou přirozenost s velkolepostí, ukazují ji ve svrchovanosti hlubokého citu, předvádějí vývoj silné vášně od prvního zárodku rodící se náklonnosti po nejbouřlivější výrony rozumu zpola sesazeného z trůnu; vidíme v nich, jak mocná jiskra ženiny přitažlivosti vykřesává v mužově duši požár, který ho žene – ač s nebezpečím odchýlení od přísné linie primitivních

49

závazků –, aby nasadil vše, všeho se odvážil, všechno dokázal, jen aby ji získal. Taková díla pročítám s rozkoší a doufám i se zušlechtěním. Předkládají nejskvělejší vyobrazení vznešených koncepcí, neomezených výhledů, bezhraničního žáru, nezdolné rozhodnosti. A i když jsou děje neblahé pro vznešené počiny hlavní postavy – mocného, všepronikajícího hrdiny příběhu –, dočítáme plni šlechetných citů vůči němu; naše srdce je ochromeno. Byla by to pseudofilozofie tvrdit, že nejsme víc pohlceni skvělostí jeho dráhy než poklidnými a morbidními ctnostmi protistojících postav. Jejich schvalování je pouhým almužnictvím. To jsou romány, jež rozpínají prvopočáteční schopnosti srdce, a být s nimi obeznámen nemůže poškodit rozum ani se stát zkázou charakteru nejneefébštějšího muže.“

„Pokud vám dobře rozumím,“ odvětila Charlotta, „pak v románech vůbec nemáme stejný vkus.“

Tady se museli rozloučit, protože slečnu Denhamovou už všichni unavili tak, že se odmítala dál zdržet.

Pravda byla taková, že sir Edward, okolnostmi nucen zůstávat stále na jednom místě, přečetl víc sentimentálních románů, než mu bylo zdrávo. Jeho fantazii záhy uchvátily nejvášnivější a nejnepřístojnější partie Richardsonových románů a od té doby trávil většinu literárních hodinek nad díly Richardsonových následovníků (kteří také líčili muže odhodlaně pronásledující ženy navzdory veškerému odporu citů i okolností) a podle nich utvářel svůj charakter.

Zvrácený úsudek, který je nutno připsat od přírody ne příliš chytré hlavě, způsobil, že u sira Edwarda půvaby, duch, chytrost a neústupnost padoucha vyvažovaly všechny jeho pošetilosti a ohavnosti. Pro něj bylo takové chování projevem génia, ohně a citu. Zajímalo a rozněcovalo ho. A vždy měl větší úzkost o jeho zdar a víc

50

truchlil nad jeho prohrou, než autoři zamýšleli. Přestože mnohé jeho představy pocházely z takového druhu četby, bylo by nespravedlivé tvrdit, že nečetl nic jiného nebo že se jeho vyjadřování nezakládalo na obecnější znalosti moderní literatury. Četl všechny dobové eseje, dopisy, cestopisy a literární kritiky a stejně jako si z morálních pouček naneštěstí uměl vybrat jen falešné zásady a z příběhů o jejich ztroskotání jen podněty k neřestem, ze stylu našich nejuznávanějších spisovatelů si dovedl vybrat jen květnatá slova a spletité věty.

Hlavním životním cílem sira Edwarda bylo stát se neodolatelným. Věděl, že má jisté osobní přednosti, a mimoto se domníval, že má i jistá nadání, takže to považoval za svou povinnost. Cítil, že je stvořen k tomu, aby byl nebezpečný jako Richardsonův svůdce Lovelace. I samo jméno sir Edward mu připadalo strhující.

Být galantní a úslužný k sličnému pohlaví, pronášet krasořeči ke každé hezké dívce, to byla v jeho vyvolené roli jen maličkost. Slečnu Heywoodovou a všechny ostatní aspoň trochu krásné mladé ženy byl povinen (podle své vlastní představy o společnosti) oslovit velkolepými poklonami a rozbásnit se již při nejletmějším seznámení.

Vážné úklady však strojil pouze Kláře: mínil ji svést. O jejím svedení bylo zcela rozhodnuto. Její situace k tomu přímo vybízela. Byla jeho sokyní v přízni lady Denhamové, byla mladá, krásná a závislá. Velmi brzy postřehl nevyhnutelnost takového činu a již dlouho se opatrně, ale pilně snažit udělat dojem na její srdce a podkopat její zásady. Klára do něho viděla a neměla nejmenší úmysl nechat se svést, ale snášela ho celkem trpělivě, takže jen utvrzovala náklonnost, kterou v něm vzbudily její tělesné půvaby. Sira Edwarda by konečně neodradily ani ráznější projevy nesouhlasu. Byl obrněn

51

proti vrcholnému opovržení i odporu. Nebude-li ji moci získat náklonností, musí ji unést. Znal svou roli.

Už na to téma hodně přemýšlel. Kdyby byl k takovému činu donucen, bude se přirozeně muset snažit, aby si vymyslil něco nového, překonal své předchůdce, a byl velmi zvědavý, zda se někde v okolí Timbuktu nevyskytuje osamělý dům, kam by mohl Kláru přivést.

Avšak výlohy takového mistrovského podniku neodpovídaly jeho peněžence a rozvaha ho nutila dát přednost zcela neokázalému způsobu zkázy a potupy předmětu své náklonnosti před způsoby velkorysejšími.

52

8. . KAPITOLA

Jednoho dne krátce po příjezdu do Sanditonu měla Charlotta to potěšení, že na Terase, kam právě vystoupala z pláže, spatřila přede dveřmi hotelu panský kočár s poštovními koňmi, který zřejmě právě přijel, a podle množství vynášených zavazadel bylo možno doufat, že přivezl nějakou úctyhodnou rodinu rozhodnutou pro delší pobyt.

Nadšena, že bude mít pro Parkerovy, kteří šli domů o chvíli dříve, takovou dobrou zprávu, pospíšila k Trafalgarskému zámečku ze všech sil, jež jí zbyly po dvouhodinovém zápolení s ostrým větrem na pobřeží. Než však došla k trávníku před domem, zpozorovala, že za ní velmi hbitě kráčí nějaká dáma. Ubezpečila se, že to není žádná z jejích známých, a tak se rozhodla pospíšit si, aby byla v domě pokud možno dřív než ona. Neznámá však rázovala tak, že se to Charlottě nepodařilo. Stačila dojít na schody a zazvonit, než se však otevřely dveře, neznámá ji dohonila, a když se objevil sluha, obě byly připraveny vejít.

Samozřejmost té dámy, její „Jak se vede, Morgane?“ a Morganův výraz, s nímž na ni pohlédl, přivedly Charlottu na okamžik k úžasu, v příštím okamžiku se však v hale objevil pan Parker, aby uvítal sestru, kterou zahlédl ze salonu, a Charlotta byla představena slečně Dianě Parkerové.

Pohled na ni vyvolal nemalé překvapení, ale tím větší radost. Manžel i manželka ji vítali s nelíčenou laskavostí.

Jak sem přijela? A s kým? Jsou tak rádi, že dokázala cestu zvládnout! A samozřejmě musí bydlet u nich.

53

Slečna Diana Parkerová byla asi čtyřiatřicetiletá, středně vysoká a štíhlá. Vypadala spíš křehce než churavě. Měla příjemnou tvář a velmi živý pohled. Chováním značně připomínala bratra, pokud šlo o samozřejmost a přímočarost, ovšem hlas měla rozhodnější a méně mírný.

Okamžitě začala vysvětlovat. Poděkovala za pozvání, ale „naprosto vyloučeno, protože přijeli všichni tři, hodlají si najmout byt a nějakou dobu se zdržet“.

„Všichni tři! Cože? Zuzana a Artur? Zuzana to také zvládla? To je skvělé!“

„Ano, opravdu jsme přijeli všichni. Bylo to zcela nevyhnutelné. Nic jiného se nedalo dělat. Všechno se dozvíte. Ale Mary, drahoušku, pošli pro děti – nemohu se jich dočkat.“

„A jak snesla Zuzana cestu? Jak je Arturovi? A proč nepřišel s tebou?“

„Zuzana to snášela úžasně. Ani noc před odjezdem, ani minulou noc v Chichesteru nezamhouřila oka a to u ní není tak běžné jako u mne, takže jsem o ni měla tisícero obav. Ale držela se úžasně, žádná hysterie, která by stála za řeč, až když jsme byli na dohled ubohého starého Sanditonu, a nebyl to moc prudký záchvat – než jsme dojeli k hotelu, bylo skoro po něm, takže jsme ji dostali z kočáru mimořádně dobře, jen s pomocí pana Woodcocka. Když jsem odcházela, řídila stěhování zavazadel a pomáhala Samovi rozvazovat provazy na kufrech. Posílá moc pozdravů a omlouvá se nastokrát, že se mnou chudinka nemohla přijít. A chudák Artur by byl celkem ochoten jít, ale je takový vítr, že jsem to nepovažovala za bezpečné, protože jsem si jistá, že mu hrozí houser. Tak jsem mu pomohla do zimního kabátu a poslala ho na Terasu, aby nám najal dům. Slečna Heywoodová musela vidět před hotelem náš kočár. Okamžitě jsem slečnu poznala, jen co jsem ji na kopci spatřila před sebou. Můj

54

milý Tome, to jsem ráda, že tak dobře chodíš. Ukaž, osahám ti ten kotník. Je to dobré, dobré a čisté. Pohyb šlach je nepatrně zasažen, ale sotva se to dá postřehnout. Teď vám musím vysvětlit, proč tu jsem. Psala jsem vám o těch dvou velkých rodinách, které jsem vám chtěla zajistit, o těch lidech ze Západní Indie a o tom penzionátu.“

Tu si pan Parker přitáhl židli ještě blíž k sestře a láskyplně ji uchopil za ruku:

„Ano, ano, byla jsi tak laskavá a účinlivá!“

„Ti ze Západní Indie,“ pokračovala, „které považuji za zvláště žádoucí, prostě za nejlepší, jsou paní Griffithsová s rodinou. Znám je jen prostřednictvím jiných. Určitě jsi ode mě slyšel o slečně Capperové, nejlepší přítelkyni mé nejlepší přítelkyně Fanny Noyceové. Ta slečna Capperová je důvěrná známá nějaké paní Darlingové, která si pravidelně dopisuje s paní Griffithsovou. Jak vidíš, je mezi námi jen krátký řetěz a nechybí žádný spojovací článek. Paní Griffithsová chtěla kvůli svým dětem k moři, vybrala si sussexské pobřeží, ale nebyla rozhodnutá, kam jet, chtěla něco velmi klidného, a tak napsala paní Darlingové o radu. Když přišel dopis paní Griffithsové, byla právě u paní Darlingové slečna Capperová, a tak se s ní paní také radila. Ona pak hned ten den napsala Fanny Noyceové a zmínila se jí o tom a Fanny, která žije našimi problémy, okamžitě vzala pero a sdělila to mně – všechno kromě jmen, která vyšla najevo až teď. Mohla jsem udělat jen jedno. Stejnou poštou jsem Fanny odpověděla a naléhavě prosila, aby doporučila Sanditon. Fanny měla obavy, že tu není žádný dům dost velký pro takovou rodinu. Ale já to nějak protahuji. Prostě vidíte, jak se to zařídilo. Zanedlouho jsem se stejnou cestou s potěšením dozvěděla, že paní Darlingová opravdu doporučila Sanditon a že ti lidé ze Západní Indie jsou tomu hodně nakloněni. Taková byla situace, když jsem vám psala. Ale přede dvěma dny –

55

ano, předevčírem – mi Fanny Noyceová zase psala, že prý se od slečny Capperové dozvěděla, že dostala dopis od paní Darlingové a vyrozuměla z něho, že se paní Griffithsová v dopise paní Darlingové vyjádřila o Sanditonu pochybovačně. Říkám to jasně? Hrozně nerada bych to zamotala.“

„Všechno jasné. No a?“

„Váhala proto, že tady nikoho neznala a neměla možnost se ujistit, zda tu najde dobré ubytování, a záleželo jí na tom všem zvláště kvůli jisté slečně Lambeové, mladé dámě – pravděpodobně neteři –, kterou má na starost, spíš než kvůli ní nebo jejím dcerám. Slečna Lambeová je nesmírně bohatá – bohatší než všechny ostatní – a má velmi křehké zdraví. Podle toho všeho je vidět, jaká musí být paní Griffithsová: tak bezmocná a neschopná, jak může být bohatá osoba z horkého pásma. Všichni jsme se ovšem nenarodili se stejnou energií. Co dělat? Pár minut jsem váhala, zda mám napsat vám, nebo paní Whitbyové, abych jí zajistila dům, ale jedno ani druhé se mi nelíbilo. Hrozně nerada zaměstnávám druhé, když jsem schopna jednat sama, a svědomí mi říkalo, že to je pro mne ta pravá příležitost. Byla tu rodina bezmocných invalidů, jimž jsem mohla významně posloužit. Zeptala jsem se Zuzany. Ji to napadlo také. S Arturem nebyly žádné potíže. Okamžitě jsme měly hotový plán, včera v šest ráno jsme vyrazili, dnes vyjeli ve stejnou hodinu z Chichesteru – a tady jsme.“

„Výborně! Výborně!“ volal pan Parker. „Diano, tobě se nikdo nevyrovná v tom, jak sloužíš svým přátelům a působíš dobro celému světu. Nikoho takového neznám. Mary, má milá, není úžasná? No a který dům pro ně chceš najmout? Jak velká je to rodina?“

„To právě nevím,“ odtušila sestra, „nemám nejmenší potuchy, nikdy jsem neslyšela žádné podrobnosti, ale jsem

56

si jistá, že ani ten největší dům v Sanditonu nemůže být příliš velký. Spíš budou potřebovat ještě další. Najmu ovšem jen jeden a pro jistotu jen na týden. Slečno Heywoodová, vidím, že vás zarážím. Nemůžete se ve mně vyznat. Vidím na vás, že nejste zvyklá na taková rychlá řešení.“

Charlottě prolétlo myslí něco o nepochopitelné dotěrnosti a pomatené činorodosti, ale bylo snadné dát zdvořilou odpověď.

„Asi opravdu vypadám překvapeně,“ řekla Charlotta,

„protože jsou to samé namáhavé věci a já vím, jak jste vy i sestra nemocné.“

„To jsme. Věřím, že v Anglii se nenajde taková trojice invalidů! Jenže, milá slečno Heywoodová, jsme přece na tomto světě proto, abychom byli co nejužitečnější, a tam, kde byla dána jistá síla vůle, nemůže být slabost těla omluvou – a my se také omlouvat nesmíme. Svět se dělí na lidi se slabou vůlí a se silnou vůlí, na ty, kdo jsou schopni jednat a kdo nejsou schopni jednat; je závaznou povinností schopných, aby si nenechali ujít žádnou příležitost být užiteční druhým. Neduhy mé sestry ani moje naštěstí nejsou často takové, aby přímo ohrožovaly život. Dokud se můžeme namáhat pro druhé, jsem přesvědčena, že tělu je hned lépe, když se mysl osvěží konáním povinnosti. Protože jsem sem cestovala s takovým záměrem, bylo mi naprosto dobře.“

Vstup dětí ukončil tuto krátkou ódu na vlastní povahu. Když všem věnovala jistou pozornost a se všemi se pomazlila, chystala se na cestu.

„Nemůžeš poobědvat s námi? Nedáš se přesvědčit, abys s námi pojedla?“ ozvalo se. A když to bylo zcela vyloučeno, zaznělo:

57

„A kdy tě zase uvidíme? A jak vám můžeme být užiteční?“ Pan Parker vřele nabídl svou pomoc při hledání domu pro paní Griffithsovou.

„Jen co se naobědvám, přijdu za vámi,“ ujistil sestru,

„a vyrazíme spolu.“

To však okamžitě odmítla.

„Ne, můj drahý Tome, za nic na světě neuděláš ani krok kvůli mému podniku. Tvůj kotník potřebuje odpočívat. Podle toho, jak stojíš, vidím, že jsi ho už příliš namáhal. Ne, okamžitě půjdu najmout dům. Jídlo máme objednané až na šestou a do té doby budu doufám hotova. Je teprve půl páté. Neručím za to, že mě ještě dnes uvidíte. Ostatní budou celý večer v hotelu a budou nadšení, když přijdete, ale já, jen co se tam vrátím a dozvím se od Artura, co zařídil ohledně našeho vlastního bydlení, asi hned po večeři, zase vyrazím za jejich záležitostmi, protože doufáme, že zítra po snídani se přestěhujeme do nějakého soukromí. Nemám velkou důvěru v Arturovy schopnosti hledat ubytování, ale zdálo se, že se mu ten úkol líbí.“

„Myslím, že na sebe bereš příliš mnoho,“ řekl pan Parker. „Zničíš se. Po večeři bys už neměla nikam chodit.“

„To bys rozhodně neměla,“ zvolala jeho manželka,

„protože vaše večeře je takové nic, že tě nemůže nijak posílit. Já vím, kolik toho sníte.“

„Ujišťuji vás, že se mi v posledním čase velmi zlepšila chuť k jídlu. Užívala jsem bylinky podle vlastního receptu a udělaly divy. Zuzana, ta opravdu nikdy nejí a já v tuhle chvíli taky nic nebudu chtít. Asi týden po každé cestě nikdy nejím. Ovšem Artur, ten je jídlu nakloněn až příliš. Často ho musíme brzdit.“

„Ale nic jsi mi neřekla o té druhé rodině, co přijede do Sanditonu,“ řekl pan Parker, když ji vyprovázel ke dveřím.

„O tom camberwellském penzionátu. Můžeme je čekat?“

58

„Ale jistě, docela jistě. Zapomněla jsem na ně v tu chvíli. Pak jsem před dvěma dny dostala dopis od své přítelkyně paní Dupuisové, která mě ujistila, že ti camberwellští přijedou. Určitě tu budou velmi brzy. Ta dobrá žena – nevím, jak se jmenuje – není tak bohatá a nezávislá jako paní Griffithsová, takže si to sem může přijet prohlédnout a vybrat sama. Povím vám, jak jsem přišla k ní. Paní Dupuisová bydlí prakticky vedle dámy, která má příbuzného v Claphamu, který do té školy dochází a dává některým dívkám lekce řečnického umění a literatury. Sehnala jsem tomu člověku od jednoho ze Sidneyho přátel zajíce a on jim doporučil Sanditon. Já jsem v tom ovšem vůbec nevystupovala – všechno zařídila paní Dupuisová.“

59

9. . KAPITOLA

Neuplynul ani týden od chvíle, kdy slečně Dianě Parkerové její pocity řekly, že by ji mořský vzduch v jejím současném zdravotním stavu nejspíš usmrtil, a teď byla v Sanditonu s úmyslem pobýt tu, a jak se zdálo, vůbec si nevzpomínala, že někdy něco takového napsala nebo pociťovala.

Charlotta se neubránila podezření, že takové mimořádné zvraty zdravotního stavu svědčí především o živé fantazii. Tak neobvyklá onemocnění a uzdravení jí připadala spíš jako rozptýlení pro nezaměstnanou činorodou mysl než skutečné utrpení a úleva. Parkerovi byli nepochybně rodina obdařená obrazotvorností a vznětlivými city, a zatímco starší bratr své citové přebytky vkládal do podnikání, jeho sestry byly možná nuceny vkládat ty své do vymýšlení podivných neduhů. Celou svou čilou mysl tím však očividně nezaměstnaly: část elánu uplatňovaly v horlivé snaze být užitečné. Zřejmě musely buď usilovně pracovat pro blaho druhých, nebo být samy těžce nemocné.

Vrozená tělesná slabost, k níž se připojil neblahý zájmem o medicínu, zejména šarlatánskou, v nich skutečně už v mládí vypěstovaly sklon podléhat nejrůznějším neduhům a zbytek jejich utrpení vyplýval z fantazie, touhy odlišovat se a záliby ve všem zvláštním. Měly dobré srdce a byly upřímně laskavé; na každém projevu dobré vůle se však podílela jejich překotná činorodost a hrdost, že dokážou víc než jiní. Ve všem, co dělaly i čím trpěly, byla patrná marnivost.

60

Manželé Parkerovi strávili velkou část večera v hotelu, ale Charlotta zahlédla slečnu Dianu jen dvakrát nebo třikrát, jak chvátá přes návrší hledat ubytování pro dámu, kterou nikdy neviděla a která ji tím nikdy nepověřila. S ostatními se seznámila až druhý den, kdy se přestěhovali do najatého domku, a protože všem dosud bylo dobře, pozvali bratra, švagrovou i ji na čaj.

Ubytovali se v jednom z domů na Terase. Navečer je zastihla usazené v pěkném salonku, kde se mohli těšit z krásného výhledu na moře, kdyby ovšem chtěli. Přestože však za sebou měli krásný anglický letní den, nejenže si neotevřeli okno, ale pohovku, stolek a vůbec všechno zařízení nastavěli na druhou stranu místnosti k pořádnému ohni.

Starší slečna Parkerová, k níž Charlotta přistupovala se značnou dávkou uctivého soucitu, vzpomínajíc na tři zuby vytržené za jediný den, se vzhledem i projevem značně podobala sestře; přestože byla hubenější a zmořenější chorobami a léky, působila uvolněněji a mluvila tlumenějším hlasem. Celý večer však povídala stejně bez ustání jako Diana, a až na to, že nepouštěla z ruky lahvičku vonných solí, dvakrát nebo třikrát požila kapky z jedné ze skupiny skleniček, které už trůnily na krbové římse, a prapodivně se ošklíbala a kroutila, nepozorovala na ní Charlotta žádné známky churavosti, které by si ve smělosti zdravého člověka netroufala jednoduše vyléčit tím, že by uhasila oheň, otevřela okno a tamtudy vyházela všechny kapky a sole.

Byla velmi zvědavá na pana Artura Parkera. Představovala si ho jako křehkou chudinku, nejdrobnějšího z nepříliš robustní rodiny, a tak užasla, když zjistila, že je stejně urostlý jako jeho bratr a o mnoho zavalitější, širokoplecí a silný. Invaliditě nasvědčovala jen nezdravá pleť.

61

Hlavou rodiny byla očividně Diana – hlavní hybatelka a činitelka. Celé dopoledne strávila na nohou, buď kvůli paní Griffithsové, nebo kvůli rodinným záležitostem a stále byla ze všech nejčilejší. Zuzana pouze dohlédla na stěhování z hotelu a sama přenesla dvě těžké krabice, kdežto Arturovi se zdálo tak chladno, že jen co nejrychleji přešel z domu do domu, a velmi se chlubil tím, že od té doby se nehnul od ohně, dokud ho pořádně nerozpálil.

Diana, která si podle vlastních slov sedm hodin nesedla, přiznávala, že je trochu zmožená. Dosáhla však takových úspěchů, že si velkou únavu nepřipouštěla. Nejen že po mnohém chození, mluvení a zdolávání překážek zajistila pro paní Griffithsovou náležitý dům za osm guinejí týdně, ale zahájila také spoustu vyjednávání s kuchařkami, pokojskými, pradlenami a lázeňskými, takže paní Griffithsová bude moci po příjezdu jen pokynout – a všechny přiběhnou, aby si mohla vybrat. Své úsilí završila Diana několika zdvořilými řádky samotné paní Griffithsové, neboť čas nepřipouštěl okružní cestu informací, jaká se doposud používala. Nyní se kochala pomyšlením, že zbořila první hradbu stojící v cestě seznámení tak mohutnou dělostřelbou laskavostí, o které ji nikdo neprosil.

Parkerovi a Charlotta zahlédli na odchodu z domova dva dostavníky, jak míří po návrší k hotelu. Tento radostný pohled vyvolal mnoho dohadů. Slečny Parkerové a Artur také něco zpozorovali: viděli oknem, že k hotelu skutečně někdo přijel, nezjistili však kolik lidí. Příchozí zase věděli o dvou kočárech. Že by to byl camberwellský penzionát? To jistě ne. Kdyby byly kočáry tři, tak snad, všichni se však shodli na tom, že do dvou by se penzionát prostě nevešel. Pan Parker pevně věřil, že je to další neznámá rodina.

62

Když se konečně všichni usadili (předtím ještě několikrát vstali a šli se podívat na moře a na hotel), Charlotta se octla vedle Artura, který se tlačil k ohni s takovým požitkem, že nabídku, aby zaujala jeho místo, musela ocenit jako projev velké zdvořilosti. Jednoznačně odmítla a on se spokojeně posadil zpátky. Posunula si židli tak, aby jí dělal zástěnu proti žáru, a byla velice vděčná za každý centimetr, o který jeho záda a ramena překonala její představy.

Artur měl pohled stejně těžkopádný jako postavu, ale rozhodně nebyl zamlklý. Zatímco se ostatní čtyři bavili převážně mezi sebou, očividně nepovažoval za trest mít vedle sebe hezkou mladou ženu, které je nutné se zdvořile věnovat. Jeho bratr, který cítil, že mu zřetelně schází nějaký mocný podnět k činnosti, něco, co by ho oživilo, to sledoval se značným potěšením. Charlottino mládí a zdraví na Artura tak zapůsobily, že se dokonce začal omlouvat, že topí.

„Doma bychom netopili,“ vysvětloval, „ale mořský vzduch je vždycky vlhký a já se ničeho nebojím tolik jako vlhka.“

„Já mám to štěstí,“ odvětila Charlotta, „že vůbec nepoznám, jestli je vzduch suchý, nebo vlhký. Vždycky mě něčím povzbuzuje a posiluje.“

„Já mám vzduch také rád, jako každý jiný,“ ujistil ji Artur. „Hrozně rád stojím u otevřeného okna, když nefouká vítr. Ale naneštěstí vlhko nemá rádo mě. Dostávám z něho revma. Vy revma nemáte, viďte?“

„Ani nápad.“

„To je velké požehnání. Ale třeba trpíte na nervy?“

„Myslím, že ne. Aspoň o tom nevím.“

„Já na nervy trpím moc. Abych pravdu řekl, myslím, že nervy jsou moje nejhorší trápení. Sestry myslí, že mám něco se žlučníkem, ale já o tom pochybuji.“

63

„Určitě děláte dobře, když o tom pochybujete, dokud to jen trochu jde.“

„Víte, kdybych měl něco se žlučníkem,“ pokračoval,

„víno by mi nedělalo dobře, ale ono dělá. Čím víc vína – umírněně – vypiju, tím je mi lépe. Večer je mi vždycky nejlépe. Kdybyste mě dnes viděla před obědem, byl bych vám připadal jako chudinka.“

Tomu Charlotta věřila. Zachovala však vážnou tvář a

řekla:

„Nakolik rozumím nervovým potížím, myslím, že jim velmi prospívá čerstvý vzduch a pohyb – každodenní, pravidelný pohyb –, a doporučila bych vám ho mnohem větší dávku, než si podle mě dopřáváte.“

„Ale já mám pohyb moc rád,“ ujistil ji, „a míním tady hodně chodit na procházky, pokud bude mírné počasí. Každé ráno před snídaní několikrát přejdu Terasu a často mě uvidíte v Trafalgarském zámečku.“

„Snad neříkáte procházce k Trafalgarskému zámečku pořádná procházka?“

„Samotná vzdálenost není tak velká, ale ten kopec je tak strmý! Kdybych měl v poledne lézt nahoru, hrozně bych se zpotil. Než bych tam došel, koupal bych se v potu! Hrozně trpím na pocení a to je nejspolehlivější důkaz špatných nervů.“

Nořili se tak hluboko do medicíny, že Charlotta přijala vstup služebné se svačinou jako vítané vyrušení. Způsobilo velkou a okamžitou změnu. Pozornost mladého muže se okamžitě odvrátila. Podal si kakao z podnosu, na kterém bylo snad tolik konvic, kolik přítomných – starší slečna Parkerová pila jedny bylinky a slečna Diana jiné –, otočil se celým tělem k ohni, přihříval je, přislazoval je podle své chuti a opékal několik krajíčků chleba, již připravených v opékadle. Dokud s tím nebyl hotov, nedočkala se od něho Charlotta ani slova kromě několika

64

pochvalných výkřiků nad tím, jak mu to jde. Když svou namáhavou práci ukončil, obrátil ovšem židli zpátky do galantní polohy a dokázal, že nepracoval jen pro sebe, neboť jí upřímně nabídl kakao i topinky. Ona však mezitím dostala čaj – což ho překvapilo; tak naprosto byl zaujat sám sebou.

„Myslel jsem, že to stihnu,“ vysvětlil, „ale s kakaem je spousta práce.“

„Mnohokrát děkuji, ale já raději čaj.“

„Tak si vezmu sám. Velký hrnek slabého kakaa mi večer vždycky udělá ze všeho nejlépe.“

Když si své slabé kakao naléval, připadlo jí ovšem hodně tmavé a husté a obě sestry zároveň vykřikly: „Ale Arture, ty si děláš to kakao pořád silnější a silnější!“ Artur na to trochu rozpačitě odpověděl: „No ano, je dnes nějaké silnější.“ To ji přesvědčilo, že si Artur rozhodně nepotrpí na hladovění tak, jak by si ony přály a jak i on považuje za správné.

Velmi rád převedl řeč na suché topinky, čímž sestry umlčel.

„Doufám, že si vezmete topinku,“ řekl. „Myslím, že je umím opravdu dobře opékat. Nikdy je nespálím. Nikdy je ze začátku nedám moc blízko k ohni. A přitom, všimněte si, ani jeden růžek není neopečený. Doufám, že máte suché topinky ráda.“

„Když se náležitě namažou máslem, tak ano, jinak ne.“

„Mluvíte mi z duše,“ odpověděl s mimořádným potěšením. „Vůbec si nemyslím, že je suchá topinka na žaludek zdravá, přímo naopak. Bez trošky másla na zjemnění škodí žaludeční sliznici. Jsem o tom přesvědčen. S radostí vám je hned připravím a pak si namažu taky. Opravdu, hrozně to škodí žaludeční sliznici – ale některé lidi prostě nepřesvědčíte, že dráždí a působí jako struhadlo.“

65

Másla se ovšem zmocnil až po boji. Sestry ho obviňovaly, že jí příliš mnoho a že se mu nedá věřit, on trval na tom, že si dá jen tolik, aby si ochránil žaludeční sliznici, a že ho teď chce stejně jen pro slečnu Heywoodovou. Tím dosáhl svého. Vzal máslo a mazal jí topinku s přesností, která alespoň jemu působila potěšení. Když však byl hotov s její a vzal do ruky svou, Charlotta se stěží bránila smíchu, zatímco sledovala, jak s pohledem upřeným na sestry svědomitě seškrabuje skoro tolik másla, kolik nanesl, pak využívá nestřežené chvilky a honem si na topinku pořádný kus přidává těsně předtím, než ji strčí do úst.

Pan Artur Parker se ve své invaliditě očividně vyžíval docela jinak než jeho sestry – rozhodně ne tak oduševněle. Měl v sobě notnou zátěž pozemskosti. Charlotta se neubránila podezření, že se pro tento způsob života rozhodl hlavně proto, aby vyhověl své lenosti, a že je rozhodnut netrpět žádnými jinými neduhy než těmi, které vyžadují teplo a řádnou výživu. Brzy však zjistila, že aspoň něco od sester pochytil.

„Cože!“ zvolal. „Vy si večer troufnete na dva šálky silného zeleného čaje? Vy musíte mít nervy! To vám závidím. Kdybych já vypil jen jeden šálek, co myslíte, že by to se mnou udělalo?“

„Asi byste celou noc nespal,“ pokusila se Charlotta předem zmařit jeho pokus ohromit ji.

„Kdyby jen to! Ne, působí na mě jako jed a do pěti minut po požití bych úplně ochrnul na pravou stranu. Zní to skoro neuvěřitelně, ale už se mi to stalo tolikrát, že o tom nemohu pochybovat. Na několik hodin mi úplně ochrne celá pravá strana těla!“

„To zní opravdu divně,“ odpověděla nevzrušeně Charlotta, „ale troufám si říct, že odborníci, kteří vědecky zkoumají pravou stranu těla a zelený čaj a důkladně

66

porozuměli všemu možnému vzájemnému působení, by to prohlásili za docela jednoduchou záležitost.“

Brzy po čaji přinesli slečně Dianě Parkerové z hotelu psaní.

„Od paní Dupuisové,“ oznámila jim, „po soukromém poslu,“ a když přečetla několik řádek, nahlas zvolala: „To je zvláštní! To je nesmírně zvláštní! Že se obě jmenují stejně… Dvě paní Griffithsové! To je dopis, kterými doporučuje a představuje tu paní z Camberwellu – a také se jmenuje Griffithsová.“

Po několika dalších řádcích se jí do tváří nahrnula

červeň. Rozrušeně dodala:

„Nepochopitelné! Taky nějaká slečna Lambeová! Mladá Západoindičanka s velkým majetkem. To přece nemůže být ta samá. To je nemožné.“

Pro útěchu přečetla dopis nahlas. Sloužil jen k tomu, aby svou nositelku, paní Griffithsovou z Camberwellu, a tři mladé dámy v její péči představil slečně Dianě Parkeřové. Paní Griffithsová v Sanditonu nikoho nezná, touží po slušném uvedení do společnosti, proto ji paní Dupuisová na žádost jisté spřátelené osoby opatřila tímto dopisem, neboť ví, že své drahé Dianě nemůže udělat větší radost než nabídnout jí příležitost někomu posloužit. „Paní Griffithsové jde hlavně o ubytování a pohodlí jedné ze svěřených mladých dam, jisté slečny Lambeové ze Západní Indie, která má velký majetek a křehké zdraví.“

Bylo to zvláštní! Pozoruhodné! Velmi neobvyklé! Všichni se však shodli na tom, že je nemožné, aby nešlo o dvě různé rodiny. Skupiny lidí, o nichž mluvily zprávy, byly tak odlišné, že cokoli jiného bylo vyloučeno. Musejí to být dvě rodiny. Cokoli jiného je prostě nemožné.

„Nemožné,“ opakovali s velkou vervou znovu a znovu. Náhodná podobnost jmen a okolností byla sice na první

67

pohled nápadná, ale není to nic neuvěřitelného. Na tom se shodli.

Slečna Diana okamžitě našla šťastné východisko ze svého překvapení. Musí si hodit přes ramena šál a zase běžet. Přestože je unavená, musí se okamžitě odebrat do hotelu, zjistit pravdu a nabídnout své služby.

68

10. . KAPITOLA

Nedalo se nic dělat. Přese všechno, co parkerovský klan prohlašoval, byla rodina ze Surrey a rodina z Camberwellu jedna a tatáž. Boháči ze Západní Indie i dívčí penzionát přijeli do Sanditonu v oněch dvou dostavnících. Paní Griffithsová, která v rukou své přítelkyně paní Darlingové váhala a necítila se schopná cesty, byla táž paní Griffithsová, která v téže době (podle jiného podání) byla rozhodnuta, ničeho se nelekala a nepředpokládala obtíže.

Všechny zdánlivé nesrovnalosti bylo nutno přičíst marnivosti, neznalosti nebo omylům těch mnoha, kdo byli dík bdělosti a ostražitosti slečny Diany Parkerové do věci zapojeni. Její důvěrné přítelkyně musejí být stejně všetečné jako ona a dopisů, vzkazů a zpráv bylo tolik, že všechno vypadalo docela jinak než ve skutečnosti.

Slečně Dianě asi bylo zpočátku trapné přiznat chybu. Zbytečně podniknutá dlouhá cesta z Hampshiru, zklamaný bratr, na týden pronajatý nákladný dům, který teď nemohla udat, to vše jí muselo projít hlavou a ze všeho nejhorší musel být pocit, že není tak jasnovidná a neomylná, jak se domnívala. Nic z toho ji však zjevně dlouho netrápilo. Na ostudě se jich podílelo tolik, že stačilo rozdělit patřičné porce mezi paní Darlingovou, slečnu Capperovou, Fanny Noyceovou, paní Dupuisovou a souseda paní Dupuisové, a na ni samotnou zbyl jen zlomek výčitek. Druhý den dopoledne ji už bylo vidět, jak s paní Griffithsovou obchází pronájmy stejně činorodě jako vždy.

69

Paní Griffithsová byla velmi slušná paní z dobré rodiny, která se živila tím, že přijímala do péče dospívající dívky a mladé dámy, které buď potřebovaly učitele na doplnění vzdělání, nebo zázemí, odkud by mohly vstoupit do společnosti. Měla jich na starost víc než ty tři, s nimiž přijela do Sanditonu, všechny ostatní však byly tou dobou pryč. Z těchto tří, a vlastně ze všech, byla nesrovnatelně nejdůležitější a nejdrahocennější slečna Lambeová, protože platila úměrně svému bohatství. Byla asi sedmnáctiletá, poloviční mulatka, zimomřivá a křehká, měla vlastní komornou, musela dostat nejlepší pokoj a v každém plánu paní Griffithsové vždy stála na prvním místě.

Druhé dvě dívky, slečny Beaufortové, byly mladé dámy, s jakými se setkáme přinejmenším v každé třetí anglické rodině. Měly ucházející pleť, nápadnou postavu, nesly se zpříma a tvářily se sebejistě. Byly velmi vychované a velmi nevědomé, takže dělily čas mezi ušlechtilé zájmy, jimiž by si získaly obdiv, a vynalézavé snahy oblékat se ve stylu, který značně přesahoval jejich prostředky. Každou změnu módy postřehly vždy mezi prvními. Cílem všeho jejich úsilí bylo ulovit muže, který by byl mnohem majetnější než ony.

Paní Griffithsová dala kvůli slečně Lambeové přednost malým, zapadlým lázničkám, jako byl Sanditon. Slečny Beaufortovy si sice na malá zapadlá místa vůbec nepotrpěly, ale během jara už si každá stačila pořídit na třídenní návštěvu šestery šaty, takže byly nuceny vzít zavděk Sanditonem, dokud se jejich finanční situace nezlepší.

Jedna si tu hodlala najmout harfu a druhá nakoupit papíry na kreslení a s parádou, kterou už měly, se chtěly chovat velmi hospodárně, velmi elegantně a velmi uzavřeně; starší slečna Beaufortová s nadějí, že si získá

70

věhlas a chválu všech, kdo projdou na doslech od jejího nástroje, a slečna Leticie s nadějí, že vzbudí zvědavost a nadšení všech, kdo kolem ní projdou, až bude kreslit, a obě se utěšovaly myšlenkou, že budou nejmódněji oblečenými dívkami ve městě.

Seznámení paní Griffithsové se slečnou Dianou Parkerovou jim okamžitě zajistilo známost s rodinou z Trafalgarského zámečku a s Denhamovými a slečny Beaufortovy byly brzy spokojené s „kruhy, v nichž se v Sanditonu pohybovaly“, abychom užili správného obratu, protože nyní se každý musí „pohybovat v kruzích“ – kterémužto krouživému pohybu možná můžeme připsat bludné kroky a vrtohlavost mnohých.

Lady Denhamová měla i jinou pohnutku k návštěvě paní Griffithsové než pozornost vůči Parkerovým. Ve slečně Lambeové objevila přesně tu churavou a bohatou mladou dámu, po jaké toužila, a tak šla navázat známost kvůli siru Edwardovi a kvůli svým oslicím.

Jak se to vyvine s baronetem, bylo ještě ve hvězdách, ale pokud šlo o zvířata, lady rychle zjistila, že se ziskem počítala marně. Paní Griffithsová vůbec nepřipustila, že by slečna Lambeová měla jakékoli příznaky neduživosti nebo jakékoli potíže, jimž by mohlo prospět oslí mléko. Slečna Lambeová byla „pod stálým dohledem zkušeného lékaře“ a ony se budou řídit jeho předpisy. A kromě jistých povzbuzujících pilulek, v nichž měl peníze její bratranec, se paní Griffithsová také nikdy neodchýlila od přísně lékařského přístupu.

Slečna Diana Parkerová měla to potěšení nastěhovat své nové přítelkyně do rohového domu na Terase, a když uvážíme, že zepředu měly výhled na oblíbenou promenádu všech návštěvníků Sanditonu a ze strany na všechno, co se dělo kolem hotelu, pro poustevnický život slečen Beaufortových by se nenašlo lepší místo. A tak ještě

71

předtím, než si opatřily hudební nástroj a papíry, dokázaly svým častým výskytem u nízkých oken v patře – aby stáhly žaluzie, vytáhly žaluzie, postavily na balkon květináč nebo se podívaly dalekohledem do prázdna – upoutat nejedno oko a mnohého vzhlédnuvšího přiměly, aby vzhlédl ještě jednou.

I malá novinka má v takovém malém městečku velký účinek. Slečny Beaufortovy, jichž by si v Brightonu nikdo nevšiml, zde nemohly uniknout pozornosti. Dokonce i pan Artur Parker, třebaže si na přílišný pohyb nepotrpěl, vždy chodíval k bratrovi okolo tohoto nárožního domu, aby na chviličku zahlédl slečny Beaufortovy – přestože si tím prodlužoval cestu o dobrých sto metrů a musel udělat o dva kroky víc do kopce.

72

11. . KAPITOLA

Charlotta byla v Sanditonu už deset dní a ještě neviděla Sanditonský zámeček, protože každý pokus navštívit lady Denhamovou byl zmařen tím, že ji někde potkali. Nyní se však o to měly s paní Parkerovou pokusit rozhodněji, v časnější hodinu, aby nebyla opomenuta žádná pozornost vůči lady Denhamové a žádné rozptýlení pro Charlottu.

„Kdyby se naskytla příležitost, má drahá,“ ozval se pan Parker, který s nimi nešel, „mohla by ses snad zmínit o Mullinsových a zkusit, jestli by na ně lady nepřispěla. Nepotrpím si na dobročinné sbírky v takovém místě, jako je naše – je to vlastně daň ode všech příchozích. Ale jsou, chudáci, ve velké tísni a já té ženě včera skoro slíbil, že pro ni něco udělám, tak asi budeme muset nějakou sbírku rozjet, čím dřív, tím lépe, a jméno lady Denhamové v čele seznamu bude pro začátek velmi nutné. Nebude ti to vadit, Mary?“

„Udělám všechno, co si ode mne přeješ,“ odpověděla jeho choť, „ale ty bys to svedl mnohem lépe. Já nebudu vědět, co říct.“

„Ale má drahá Mary,“ zvolal, „přece není možné, aby sis nevěděla rady.

Nemůže být nic jednoduššího. Stačí jen vylíčit současnou tíseň té rodiny, že se na mě obrátili o pomoc a že jsem ochoten pro ně podniknout menší sbírku, pokud to ona schválí.“

„Co může být snadnějšího?“ zvolala slečna Diana Parkerová, která u nich v tu chvíli náhodou právě pobývala. „To se dá vyjednat a zařídit rychleji, než to teď líčíš. A když jsme u sbírek, Mary, budu ti vděčná, když se

73

lady Denhamové zmíníš o velmi smutném případu, který mi byl nesmírně dojemně vylíčen. Ve Worcesteru je jedna chudá žena, o kterou se mimořádně zajímají jedni moji přátelé, a já slíbila, že pro ni seberu, co budu moci. Kdybys byla tak hodná a zmínila se o jejích poměrech lady Denhamové! Lady Denhamová může přispět, když se na ni jde ze správné strany. Já ji považuji za člověka, který, když už jednou rozváže měšec, dá deset guinejí stejně ochotně jako pět. Jestli tedy bude v rozdávačné náladě, mohla by ses přimluvit ještě za jeden dobročinný účel, který mi – a několika dalším – velmi leží na srdci: zřízení Dobročinnéno muzea v Burtonu nad Trentem. A pak rodina toho chudáka, co ho na podzim oběsili v Yorku. Sice jsme už sehnali peníze na jejich vystěhování, ale kdyby se ti z ní podařilo pro ně vytáhnout nějakou guineu, hodila by se.“

„Diano! Má drahá!“ zvolala paní Parkerová.

„Nedokázala bych o tom s lady Denhamovou promluvit o nic víc, než dokážu létat.“

„Co je na tom těžkého? Škoda, že s vámi nemohu jít! Ale za pět minut musím být u paní Griffithsové, povzbudit slečnu Lambeovou, aby se prvně smočila v moři. Má z toho chudinka hrůzu, tak jsem slíbila, že přijdu, budu ji povzbuzovat, a jestli si to bude přát, půjdu do kabiny s ní. A až bude po tom, musím honem domů, protože Zuzaně se mají v jednu hodinu přiložit pijavice – což bude práce na tři hodiny. Takže nemám volnou ani chviličku. Mimoto – mezi námi – sama bych měla být spíš v posteli, protože sotva stojím na nohou, a až budou vyřízené pijavice, asi strávíme obě zbytek dne ve svých pokojích.“

„To mě moc mrzí. Ale doufám, že v tom případě přijde Artur k nám.“

„Jestli si dá Artur ode mne poradit, také si půjde lehnout, jinak, když bude sám, sní a vypije určitě víc, než

74

by měl. Ale z toho vidíš, Mary, že s vámi k lady Denhamové prostě nemohu,“

„Když o tom tak uvažuji, Mary,“ ozval se pan Parker,

„nebudu tě s těmi Mullinsovými trápit. Navštívím lady Denhamovou sám. Vím, jak nerada něco vnucuješ někomu, kdo nechce.“

Když stáhl svou prosbu, nemohla jeho sestra dále prosazovat svoje a o to mu právě šlo, protože cítil, jak jsou nevhodné, a byl si jist, že by nepříznivě ovlivnily i jeho rozumnější požadavek. Paní Parkerová, celá šťastná nad svým vysvobozením, vyrazila s přítelkyní a dceruškou k Sanditonskému zámečku.

Bylo dusné, mlhavé dopoledne, a když došly na temeno kopce, nemohly chvíli rozeznat, co vlastně vidí přijíždět. Vypadalo to střídavě jako koleska a kočár tažený jedním až čtyřmi koňmi. Právě když se shodly na dvojspřeží, mladé oči malé Márinky rozpoznaly kočího a dítě vykřiklo: „To je strýček Sidney mami, vážně, je to on!“

A byl to on. Vzápětí měly před sebou pana Sidneyho Parkera, vezoucího svého sluhu ve velmi pěkném kočáře. Na chvíli se spolu zastavili. Všichni Parkerovi se k sobě vždy chovali velmi hezky, i setkání Sidneyho se švagrovou bylo velmi přátelské. Mary ve své dobrotě považovala za samozřejmé, že má namířeno k nim.

To však Sidney odmítl. Právě přijel z Eastbourne a chce strávit pár dní v Sanditonu, ale ubytuje se v hotelu. Čeká totiž, že tam za ním přijede pár přátel.

Následovalo běžné vyptávání, laskavá pozornost věnovaná malé Márince a velmi vybroušená poklona slečně Heywoodové a náležité přivítání, jakmile mu byla představena. Pak se rozloučili se slibem, že se za několik hodin zase sejdou. Sidneymu Parkerovi bylo asi

75

sedmadvacet nebo osmadvacet, vypadal velmi dobře a působil sebejistě, uvolněně, módně a živě.

Po této příhodě měly na chvíli příjemný námět k hovoru. Paní Parkerová si uměla představit manželovu radost a těšila se, jakým přínosem bude pro Sanditon Sidneyho přítomnost.

Cesta k Sanditonskému zámečku byla široká, pěkná alej mezi poli, jež po čtvrt míli ústila druhou branou do parku, který sice nebyl velký, ale vyznačoval se veškerou krásou a úctyhodností, jakou mu mohlo propůjčit množství pěkných stromů. Vstupní brána byla prakticky na rohu pozemku či snad koňského výběhu, tak blízko kraje, že oplocení se zprvu táhlo těsně vedle cesty a teprve po několika zatáčkách se od ní trochu vzdálilo. Plot byl dřevěný, ve výborném stavu a téměř všude jej provázely shluky krásných jilmů a řady starých hlohů. Téměř všude, protože tam byly i volné průhledy – a jedním takovým zahlédla Charlotta kousek od vchodu na druhé straně plotu cosi bílého a ženského. Okamžitě ji to připomnělo slečnu Breretonovou, a když se k plotu přiblížila, skutečně (a přes všechnu mlhu docela jasně) spatřila slečnu Breretonovou sedící nedaleko pod břehem, který se svažoval od plotu dolů a kolem nějž šla úzká pěšinka – slečnu Breretonovou sedící zřejmě velmi klidně a po jejím boku sira Edwarda Denhama.

Seděli tak blízko u sebe a vypadali tak zabraní do příjemného rozhovoru, že Charlotta považovala za nutné couvnout a neoslovit je. Zjevně jim záleželo na soukromí. Zapůsobilo to na ni dost záporně, Klára však byla v postavení, kdy nesměla být posuzována příliš přísně. Charlotta byla ráda, že si paní Parkerová ničeho nevšimla. Konečně, nebýt vyšší, asi by ani při své větší všímavosti bílé stuhy slečny Breretonové nezahlédla.

76

Mimo jiné moralistní úvahy, které v ní tajná schůzka vyvolala, musela Charlotta pomyslet i na to, jak nesmírně obtížné je pro tajné milence nalézt vhodné místo pro kradmá setkání. Asi se domnívali, že jsou zde dokonale v bezpečí před pohledy: před sebou měli rozlehlé pole, za zády strmý břeh a plot, přes který nikdy nikdo nelezl, a ještě k tomu mlhu! Přesto je spatřila. Skutečně měli smůlu.

Dům byl velký a pěkný. Objevili se dva sloužící, aby je vpustili. Ze všeho vyzařovala majetnost a pořádek. Lady Denhamová si cenila svého velkorysého životního stylu a velmi ji těšila jeho uspořádanost a okázalost. Návštěva byla uvedena do vzdušného a dobře zařízeného přijímacího pokoje. Nábytek v něm byl spíš původně kvalitní a mimořádně dobře udržovaný než nový či nádherný. A protože lady Denhamová ještě nepřišla, mohla se Charlotta v klidu rozhlédnout a dozvědět se od paní Parkerové, že portrét důstojného muže v životní velikosti, umístěný nad krbovou římsou a okamžitě upoutávající pohled, je obrazem sira Harryho Denhama a jedna z mnoha miniatur v jiné části pokoje, zcela nenápadná, představuje pana Hollise. Chudák pan Hollis! Člověk se neubránil pocitu, že si takové zacházení nezaslouží: ve vlastním domě zatlačen do pozadí, zatímco nejlepší místo u krbu natrvalo zabral sir Harry Denham!

Bryskní přivítání, které jim lady Denhamová po svém vstupu dopřála, dalo jasně najevo, že jejich návštěvu sice pokládá za náležitý projev zdvořilosti, ale sama se nehodlá zatěžovat stejnou zdvořilostí natolik, aby si činila násilí.

„To máte štěstí, že jste mě zastihla doma, paní Parkerová,“ prohlásila bez okolků, jak měla ve zvyku.

„Zrovna jsem se chystala do knihovny a za pár minut se tam můžeme vydat spolu. Hodges slyšel od paní Whitbyové, že se paní Griffithsová ptala po dřevěném koni. Divím se, že se o ničem takovém nezmínila, když

77

jsem ji předevčírem navštívila. Jak mám tušit, že slečně Lambeové doktor doporučil každodenní domácí cvičení na dřevěném koni, když se pro ni nehodí osličí mléko? Nemám trpělivost s invalidy, kteří jednu pomoc zavrhnou a pak se dožadují jiné. Ale to nic – i tak se mi to hodí. Dřevěný kůň pana Hollise je ve výborném stavu a můžeme jej dodat na Terasu ještě dnes, jen co tam zajdu a dohodneme se na podmínkách. Čekám jen, až se slečna Klára vrátí od Jacksonů, jejich chalupa je sotva čtvrt míle odtud přes park.“

Charlotta měla tušení, že si lady Denhamová počká trochu déle, než očekává, a byla zvědavá, jak dlouho se dá formální návštěva po tak málo slibném začátku protahovat, tím spíš, že si hostitelka ani nesedla, zdvořilosti paní Parkerové poslouchala jen na půl ucha a dávala najevo, že ji nezajímají žádné hovory, které se netýkají jejích bezprostředních plánů.

Paní Parkerová však svým klidným, nevtíravým způsobem vytrvale pokračovala, vyptávala se na zdraví staré paní Jacksonové, zmínila se o příjezdu Sidneyho Parkera do Sanditonu a pochválila kosatce a růže ve váze ve výklenku.

Následovala krátká odmlka, zatímco lady Denhamová neklidně přecházela po pokoji. Charlotta ani paní Parkerová se ničeho nedotkly, ale Márinka si sedla nejdřív na jednu židli, pak na druhou, takže zmáčkla několik podušek, trochu pomuchlala přehozy na sedátkách, hnula stoličkou a posunula rohožku před krbem. Bylo vidět, že lady Denhamová nedokáže počkat, až hosté odejdou, aby vrátila každý kousek na jeho přesné a stanovené místo. Charlotta s ohromením sledovala, jak popudlivě upravuje drobnosti, které Márinka posunula.

„To bych ráda věděla, co mohlo slečnu Kláru zdržet,“ prohlásila nakonec lady Denhamová, když natřásla

78

poslední podušku. „Vždyť jsme jen posílali obvyklé vědro polévky, které jim necháváme pokaždé, když kuchařce zbude – hovězí polévky, rozumějte. Nemůže přece na takových pochůzkách promarnit celý svůj den – a taky můj den, na to by mohla vzít ohled. Pronajmout dřevěného koně je dnes mnohem důležitější a slečna Klára by už mohla na půdě dohlížet na Betsy při sundávání ochranných potahů.“

Charlottu vyvádělo z míry tak bezostyšně zaujetí vlastními úvahami. Usoudila, že lady Denhamové přišla jejich návštěva nevhod a že se je snaží odradit od dalšího pobytu. Cítila se nesmírně trapně a toužila, aby paní Parkerová nějak uspíšila jejich odchod. Ta však znala hostitelku podstatně lépe; zůstala sedět a pronesla několik dalších mírných, všedních poznámek. Během let se naučila chápat, že tato nezdvořilost k náhodným hostům neplyne z neochoty je přijmout, ze špatného vedení domácnosti, ba ani ze skutečné nepohostinnosti. Šlo spíš o nedostatek duševní pružnosti, který byl neblahým, ale nevyhnutelným důsledkem přibývajících let; lady Denhamová prostě měla ráda, když všechno a všichni kolem ní zůstávali pěkně na svém ustáleném místě.

Charlotta ji považovala za velmi nezdvořilou, kdežto paní Parkerová, která zabránila Márince v dalším pobíhání, sice její sobectví viděla, ale dokázala je omluvit okolností, že lady Denhamová si mohla celý život dělat, co chtěla, a teď už je příliš stará na to, aby se měnila.

Snažila se tedy být co nejpřívětivější, a protože se předem rozhodla, jak dlouho se na návštěvě zdrží, nedala se vyprovokovat, aby ji zkrátila.

79

12. . KAPITOLA

Když takto rozpačitě strávily čtvrt hodiny, zaslechly v hale rychlé kroky; objevila se slečna Breretonová a Charlottin zájem o návštěvu se okamžitě obnovil. Nyní se mohla na Klářiny stuhy podívat zblízka. Opět na ni zapůsobila její krása a elegance, kouzlo však bylo okořeněno snahou rozpoznat, zda se v té krásné tváři zračí alespoň trocha provinilosti nebo přetvářky.

Slečna Breretonová se návštěvnicím klidně omluvila stručným vysvětlením, že kdyby byla věděla o úmyslech paní Parkerové, byla by si pospíšila, ale takto poseděla u staré paní Jacksonové; Charlottino všímavé oko nepostřehlo na její tváři ani náznak ruměnce, když pronášela tuto jednoduchou omluvu.

Paní Parkerová již vstávala a chystala se navrhnout, aby se všechny společně odebraly zpátky směrem k Terase, když tu lady Denhamová náhle a jako naschvál vyzvala služebné, aby přinesly občerstvení. Charlotta byla příjemně překvapena rozmanitostí ovoce, jež nabízely skleníky Sanditonského zámečku, podivila se, proč lady neučinila toto gesto, když bylo nejvíce zapotřebí vyplnit mezeru, a naopak je učinila, když se dotěrná návštěva chystala k odchodu. Následovala paní Parkerovou ke stolu a ve své pořádkumilovné mysli se stále potýkala se směsí laskavých úmyslů, vypočítavosti a rozmarnosti, jež tvořila povahu jejich hostitelky.

Návštěva jí však zanedlouho poskytla příležitost pocvičit si schopnost zvládnout ještě složitější situaci. Vstup sira Edwarda Denhama byl očividně pro všechny kromě ní – a pravděpodobně slečny Breretonové –

80

naprosto neočekávaný, avšak Charlotta, která ho během celého jeho úvodního proslovu bedlivě sledovala, žasla nad sebejistotou, s níž vysvětlil svůj příchod. Hovořil prý ráno s paní Whitbyovou, doslechl se, že slečna Lambeová potřebuje dřevěného koně, a přispěchal, aby to sdělil lady Denhamové – a s veškerou okázalostí, jíž byl schopen, ji vážně ujistil, že se ustavičně stará o její zájmy. Prohlásil, že jde přímo z knihovny.

Při té nestydaté lži vůbec neupadl do rozpaků a Charlotta nevěděla, co si má o tom myslet. Obrátila pohled na Kláru a viděla, že se tváří zcela lhostejně, věnuje se malé Márince a podává jí hrozen vína.

Charlotta postřehla tento úmyslný nezájem o sira Edwarda už dříve, ale nyní ji napadlo, že se pokaždé projevoval v přítomnosti lady Denhamové. Stejně očividné se zdálo, že v soukromí Klára jeho dvornosti vítá a je jim příznivěji nakloněna. Spojitost mezi nimi byla v některých ohledech stejně dvojsmyslná jako v jiných zřejmá a lady Denhamová, jež siru Edwardovi velmi samolibě naslouchala a samozřejmě přijímala jak jeho přehnanou uctivost, tak ujišťování, že cítil povinnost ji navštívit, byla zcela zjevně oběma systematicky klamána. Charlotta totiž z této jedné příhody vyvodila závěr, že jejich tajná schůzka onoho rána nebyla ani náhodná, ani první. Těžko mohla věřit, že by sir Edward a slečna Breretonová svou přetvářku provozovali tak obratně, kdyby nebyli zkušení spiklenci.

„Rozhodně není správné, že slečna Breretonová tají své schůzky se sirem Edwardem,“ usoudila. „Je ovšem v nepochybně složité situaci. Kdoví, jak by reagovala lady Denhamová, kdyby Klára přijímala jeho dvoření otevřeněji. Lady přece očekává, že se sir Edward ožení s bohatou dědičkou – a přestože by se mohl domnívat, že se slečna Breretonová časem dědičkou stane, jeho

81

předpoklady a předpoklady lady Denhamové se v tomto ohledu nemusejí shodovat.“ Charlottě připadalo velmi tvrdé, že je mladá dvojice tak zcela vydána na milost rozmarům staré dámy; přesto jejich přetvářku neodsuzovala o to méně a rozhodla se dát si ve styku s nimi napříště velký pozor.

Byla tak zabraná do těchto úvah a různých možností výkladu chování slečny Breretonová, že ji zaskočilo, když ji Klára přímo oslovila. Zdálo se, že se slečna Breretonová velmi srdečně snaží jejich známost rozvinout. Zeptala se Charlotty na koupání v moři: hodlá se v Sanditonu koupat

– a koupala se už někdy?

„Velmi ráda bych,“ opáčila Charlotta. „Paní Parkerová byla tak hodná a nabídla mi, že se mnou půjde, jakmile se to podaří zařídit.“

„Vidíte, a já doufala, že při takové výpravě přijmete mou společnost. Jsem přesvědčená, že koupání v moři je určitě báječné, a už dlouho si to toužím vyzkoušet, ale počasí mi zatím nepřálo a lady Denhamová si také nepřála, abych se odvážila do kabiny sama.“

„Prosím vás, nezačínejte s tím zase, slečno Kláro,“ zvolala lady Denhamová. „Ujišťuji vás, že za mého mládí se s koupacími kabinami tolik nenadělalo, a upřímně mě mrzí, že jsem se nechala od pana Parkera přemluvit, abych je pro Sanditon pořídila!“

„Ale drahá paní, každé lázně dnes musejí mít koupací kabiny,“ namítla paní Parkerová. „Je to velká atrakce. A určitě uznáte, že naše jsou velmi příhodně umístěné – v chráněné zátoce, která se pro ně přesně hodí, kousíček na západ od hlavní pláže.“

„Prosím vás, ušetřete mě argumentů v jejich prospěch. Už jsem je od pana Parkera slyšela nejmíň tisíckrát. Jediná výhoda, kterou jsem v tom viděla, byla, že nic nestály. Je to jedno z mála Parkerových vylepšení, které mě nepřišlo

82

ani na halíř. To uznávám,“ připustila lady Denhamová.

„Těch žádostí o provozování, co jsem dostala! Jako by každý ve vsi věřil, že na koupacích kabinách vydělá jmění. Přitom, jak jsem slyšela, mají mírné ceny. Jeden šilink za pána, říkala paní Whitbyová, jeden a půl za dámu – a pro pravidelné zákazníky slevu. Někteří lidé jsou ovšem blázni. Proč vůbec platí za to, aby si pokazili pleť? Varuji vás, mladé dámy, pleť zhrubne a zdrsní, když ji budete vystavovat slané vodě. Ale co se dá dělat, mladí lidé musejí vždycky vyzkoušet každou novinku a neohlížejí se na to, že jim vítr může odhalit nohy, až polezou do vody.“

Zde se do řeči opět vmísila paní Parkerová, vyložila si poslední mrzutou větu lady Denhamové v dobrém jako souhlas a poradila Charlottě, aby pozvání slečny Breretonové přijala. Ráda souhlasila s každým návrhem, který mohl její mladé přítelkyni přinést potěšení, a jako věrná spojenkyně svého manžela nepřipustila žádné hanlivé tvrzení, že by mořská voda mohla vůbec někdy škodit.

„Pokud jde o pleť, nikdy jsem nic takového neslyšela. Možná, že ty škody napáchal vítr a sluníčko a vina se připsala slané vodě. Jsem přesvědčena, že koupání v moři může jedině prospět,“ prohlásila, „pokud si dá člověk trochu pozor.“

„Ale jistě,“ souhlasil sir Edward, který se již chvíli snažil podpořit výlet k moři, aniž by přímo odporoval lady Denhamové. „Solná lázeň by se neměla prodlužovat, chceme-li se vyhnout depresi a únavě. A pak také záleží na hodině koupele. Ta se musí zvolit zvláště obezřetně. Je třeba volit čas pokud možno popolední, nebo alespoň několik hodin po snídani, kdy se dá pokládat trávení tohoto jídla za ukončené. A před vstupem do vody a také po výstupu by se vždy měla vykonat menší procházka.“

83

Pokračoval tak rozvláčně a prokládal svou přednášku natolik podrobnými pokyny pro mladé dámy, kdy přesně by se měly jít koupat a jakou vzdálenost by měly ujít před koupáním a po něm, až ho Charlotta začala podezřívat, že si připravuje půdu pro další schůzku s Klárou – takřka určuje místo a čas – přímo před očima lady Denhamové.

Tento dohad značně oslabil její chuť jít se koupat. Přestože navenek souhlasila, že se ráno se slečnou Breretonovou sejdou, vskrytu se rozhodla, že bude sira Edwarda vyhlížet a udělá, co bude moci, aby zmařila jeho zřejmý úmysl doprovodit Kláru domů.

„Oba určitě doufají, že mě využijí, a slečna Breretonová se snaží se mnou spřátelit, jen aby získala výmluvu a mohla častěji uniknout ze Sanditonského zámečku. Já ale nechci mít s takovou přetvářkou nic společného a oni uvidí, že umím být velmi nesmlouvavá gardedáma,“ říkala si Charlotta, když všichni tři cestou zpátky přes park vytvořili přirozenou skupinku za lady Denhamovou, paní Parkerovou a Márinkou.

Sir Edward nebyl schopen přisoudit jakékoli vzhledné mladé ženě úlohu gardedámy, a když mezi nimi kráčel, choval se k Charlottě i Kláře se stejnou galantností. Stále vychvaloval rozkoše koupání a snažil se je bavit nejdelšími slovy a nejpoučnějšími sentencemi.

„Ponořit se do osvěživých vln a být objat tekutým živlem je vskutku ten nejrozkošnější pocit,“ ujistil je.

„Avšak při tomto prospěšném očišťování lze vyhledávat jak zdraví, tak rozkoš a nejedné pobledlé tvářičce lze vrátit růžový pel občasným ponořením v očistný příval oceánu. Samozřejmě,“ dodal spěšně a pokoušel se uklonit oběma naráz, „žádná z mých sličných posluchaček nepotřebuje, aby se jim růžový pel na jejich krásná líčka vracel.“

Charlotta na něj jen užasle zírala a také na Klářině hezké tváři bylo tak málo známek uzardění, že by sir

84

Edward musel zrozpačitět, kdyby měl trochu rozumu. Pokračoval však v tomto duchu, dokud se společnost nemusela rozloučit u vrat Trafalgarského zámečku.

Charlotta, celá šťastná, že se jeho společnosti zbavila, pozorovala, jak zaujímá pozici mezi lady Denhamovou a Klárou, vůči první se chová až přehnaně uctivě a s druhou zachází pánovitě jako s pouhou její společnicí. Záhada jejich vzájemných vztahů ji mátla ještě víc než dříve. Bylo patrné, že jsou docela jiné, než se navenek jeví, ale co vlastně znamenají?

„Těžko to pochopím, dokud nebudu vědět víc o lidech i o okolnostech,“ řekla si. „Lady Denhamová se pyšní svou chytrostí, ale je také velmi podezřívavá. A pokud si stále představuje, že každý má nějaké skryté pohnutky, a očekává od něho přetvářku, nelze snad druhé lidi odsuzovat, že se chrání a nejsou k ní naprosto otevření.“

Charlotta věděla, že její první dojmy nejsou vždy správné; názor na sira Edwarda i lady Denhamovou změnila už jednou, a tak usoudila, že by se neměla ukvapit a vytvářet si příliš definitivní názor na Kláru Breretonovou.

„Myslím ovšem, že názor na sira Edwarda už nezměním,“ usoudila. „Je to velmi popletený a hloupý mladý muž.“

Takto přemýšlela cestou k domu a jen napůl poslouchala paní Parkerovou, jejíž vlídné poznámky bylo obvykle možné nevnímat nebo na ně jen přitakávat a rozhovor to nijak nenarušilo.

A tak Charlotta několikrát řekla „Ano, ano“, „jistě, rozhodně je hezký, velmi vybraný mladý pán“, a „velmi elegantní vystupování“, než si uvědomila, že řec není o siru Edwardu Denhamovi, ale o Sidneym Parkerovi.

85

13. . KAPITOLA

Sotva překročily práh Trafalgarekého zámečku, zapomenout na nového hosta v Sanditonu třeba jen na chviličku už bylo nemožné. Sidney Parker již tam stačil zajít a jeho bratr teď nedovedl mluvit o ničem jiném.

„Jen si to představ, Mary!“ vykřikoval. „Konečně k nám přijel! A zítra za ním přijedou dva přátelé! Přesně takovou mladou společnost u nás potřebujeme; dodá lázním správný módní duch. I kdyby tu byli jen pár dní, může to hodně znamenat – ale rád bych věděl, jak dlouho se vlastně zdrží. Jsou-li to přátelé Sidneyho, jistě jsou to skvělí mladí muži.“

Charlotta si už všimla, že pan Parker má sklon posuzovat lidi podle toho, jak užiteční jsou pro Sanditon, jak úctyhodný charakter mu propůjčují nebo jak jej obdivují, a ne podle jejich vlastní vnitřní hodnoty. Proto se nijak nedivila, když pokračoval v ódě na Sidneyho a s rozkoší opakoval jeho nedávnou chválu Sanditonu.

„Žasne nad tím, co se tu zlepšilo a zdokonalilo od té doby, co tu byl posledně – kolik nových domů bylo dokončeno, jak neuvěřitelně rychle rostou naše stromečky, jaký ruch vládne na kopci a na Terase! Ale pořád má sklon dělat si z toho legraci. Víte, on si dělá legraci ze všeho. Celou hodinu jsem se musel upřímně smát tomu, co říkal, a teď šel navštívit Zuzanu a Dianu. Slíbil, že je všechny přivede na večeři. Doufám, má drahá, že Reynoldsova dokáže narychlo udělat rodinnou večeři, pokud je Sidney přesvědčí. Říkal jsem mu, že čtyři lidi navíc vždycky dokážeme nakrmit. Víme, že vůbec nejedí, ale musíme se je snažit zlákat.“

86

Paní Parkerová, která vždy dbala na dobrou kuchyni, zamumlala něco o skopovém ramínku, které bude pan Parker krájet sám, zaváhala, zda přidat nějakou drůbež, nebo to vyřešit přílohami, a nakonec vyjádřila pochybnost, že by se celá Parkerova rodina dala zlákat a přišla k nim na večeři.

„Diana určitě přijde, když se na to bude cítit,“ usoudila. „Ale ani Sidney nepřesvědčí Artura nebo Zuzanu, aby se odvážili večer na vzduch. Ještě to nikdy neudělali.“

„To máš pravdu,“ s překvapením si uvědomil pan Parker. „Je nejvyšší čas, aby u nás povečeřeli.“

„Zuzana ještě nevyšla na kopec ani ve dne.“

„Spolehni se, má drahá, Sidney je všechny přesvědčí,“ ujistil ji s nezmenšenou důvěrou pan Parker. „Takové námitky smete jako hloupost a nakonec prosadí svou.“

A tento optimismus se brzy prokázal jako oprávněný. Krátce po poledni došla zpráva od slečny Diany, že s plánovanou rodinnou večeří souhlasí, a v pět hodin bylo z okna v patře vidět Sidneyho a Artura, jak doprovázejí své sestry do kopce.

Charlottě se nemohlo nelíbit opravdové potěšení, které bylo patrné na celé rodině, když byla pohromadě. Její vlastní početní bratři a sestry se dosud skoro nikdy nerozloučili a byla zvědavá, zda by byli tak přívětiví jako Parkerovi, kdyby se po čase sešli. Vždy činorodá a hovorná Diana byla mírnější a lépe naladěná, starší slečna Parkerová méně výstředně křivila obličej, pan Parker překypoval nadšením ještě víc než obvykle a Artur se tvářil tak spokojeně, jak se obvykle tvářil jen u jídla.

Když vstoupili do salonu, zůstala Charlotta v počátečním zmatku vřelých pozdravů, nezodpovězených otázek a nedokončených vět trochu stranou, ale Artur brzy shledal, že mu nikdo nevěnuje pozornost, odloučil se od

87

shluku u dveří a zamířil k ní. Dychtil podělit se o své pocity s někým, kdo bude, jak doufal, poslouchat, a zvolal:

„Slečno Heywoodová, zažila jste někdy něco tak nádherného? Sidney je skvělý chlapík a všechny nás umí rozveselit. Tak je to vždycky. Na těch pár dní, co tu bude, si toho spoustu navymýšlí a všecko obrátí vzhůru nohama.“

Nadšení, s nímž Artur vítal tuto možnost, přesvědčilo Charlottu, že jeho hlavním problémem není churavost, ale nuda. Stálá společnost sester musí jednadvacetiletého mladého muže někdy mrzet a obdiv, který zjevně cítil k bratrovi, byl bezpochyby zčásti založen na touze po občasném vzrušení a změně.

Avšak ze změti rozhovorů u dveří k nim dolehl také hlas starší slečny Parkerová, který spokojeně věštil, že „to budou samé zmatky, když je tu Sidney“. A Diana, která rázně dávala pokyny Morganovi ohledně různých balíčků bylinkového čaje, který si s sebou přinesli, shovívavě prohlásila: „Já to věděla, že Sidney zapomene Zuzaně vzít lahvičky z krbové římsy. No, jeden večer se nic nestane. Není to tak často, že se takhle pěkně sejdeme jako celá rodina.“

Tato rodina nemohla Charlottu nezajímat. Už si stačila všimnout zvláštní shovívavosti, kterou sourozenci projevovali vůči panu Sidneymu Parkerovi, a dlouho předtím, než měla příležitost s ním promluvit, ho pozorovala a sledovala jeho rozhovory s druhými. Byl pro ni příjemnou novinkou. Vypadal mimořádně dobře. Byl největší z rodiny, obličej sice nehýřil pravidelnou krásou, ale krášlily jej velmi bystré a inteligentní oči a jeho chování bylo zároveň živé a vybroušené.

„A co ti tví přátelé, Sidney?“ zeptal se pan Parker, sotva usedli ke stolu. „Ještě jsi nám o nich nic neřekl, ani proč se tu s tebou mají sejít. Zdrží se dlouho? Už ses jim

88

někdy o nás zmínil? Od rána si lámu hlavu, proč se s nimi máš sejít v Sanditonu.“

„Snad jsi o nich ode mne slyšel – oba znám už dost dlouho, Reginald Catton a Henry Brudenall.“

„Catton – ten mladý pán, co pořád kupuje kočáry? Co obdivoval ten tvůj žlutý a nechal si podle něj udělat svůj? Co jsi u něho vloni byl ve Shropshiru? A neříkal jsi, že má také dům v Londýně? Ještě není ženatý, viď? Proč se prosím tě ubytovává v hotelu v Sanditonu?“

Přestože byl pan Parker asi o sedm let starší, jeho zvědavost a všeobsáhlé nakažlivé nadšení někdy působily, že se zdál z nich dvou mladší.

„Reginald se zdrží jen přes noc, jestli vůbec,“ vysvětlil bratr a vybral si k odpovědi jen tu nejdůležitější otázku.

„Jeho jediný záměr je přivézt sem z Londýna našeho společného přítele. A proč se s nimi setkávám tady? Abych vám všem představil Henryho Brudenalla. Zdrží se tu několik týdnů ze zdravotních důvodů.“

„Ze zdravotních důvodů?“ ozvala se ihned se zájmem Diana. „Jaké přesně potíže má pan Brudenall? Žlučník? Nervy? Horečky?“

„Doufám, že nic, co by nevyléčil náš dobrý mořský vzduch,“ řekl pan Parker.

„Na některé neduhy je mořský vzduch možná dobrý, ale spoustě jiných – mým, Zuzaniným a určitě ani Arturovým – moře nijak neprospívá. Každá nervová nemoc, žlučník, houser, revmatismus by se měly držet od moře co nejdál. I průdušky. Doufám, že pan Brudenall netrpí na astma. Jestli ano, tak ho Sanditon do čtrnácti dnů zabije.“

Charlottě se zdálo, že má Sidney trochu potíže, aby zachoval nehybnou tvář, přesto smrtelně vážně ujistil svou sestru, že pan Brudenall astmatem netrpí.

89

„Henrymu vlastně není nic vážného. Když jsem mluvil o jeho zdraví, nemyslel jsem ani na minulost, ani na současnost, ale spíš na budoucnost,“ řekl poněkud záhadně. Odmlčel se, zřejmě usoudil, že je třeba dalšího vysvětlení, a pokračoval. „Jde o to, že Henry má brzy odjet do Indie. Je mladším synem slušné, ale zchudlé rodiny a v Anglii nemá žádnou valnou budoucnost, takže ho posílají, aby si nadělal jmění v Bengálsku. Když ho tedy čeká několik měsíců na moři, jeho rodina má pocit, že by se měl předem otužit stykem s mořským povětřím.“

„Aha,“ řekl nejistě pan Parker.

„Tím chceš říct, že je jinak úplně zdravý?“ chtěla vědět zklamaná Diana.

„Připadá mi to zvláštní,“ ozvala se paní Parkerová a tu se náhle Artur, který upřeně zíral na bratra, rozesmál a řekl:

„Ale vždyť si z vás utahuje. Sidney si to všechno vymyslel. Vidím mu to na obličeji. Je to jen jedna z jeho bajek.“

Sidney se na něho usmál.

„Řekněme, že jsem jen napůl očekával, že mi uvěříte,“ přiznal otevřeně. „A musím přiznat, že při zmínce o zdraví jsem zapomněl, jak byste všichni Henryho mořili kvůli astmatu, žlučníku a nervovým poruchám, dokud byste nestanovili uspokojivou diagnózu. Na chvíli mi selhala fantazie a nenapadlo mě nic lepšího. Je ovšem pravda, že odjíždí do Bengálska. Ale teď vám asi musím prozradit celé tajemství, přestože pro nezasvěcené bude myslím lepší udržovat dojem, že je tu kvůli zdraví. Snad budou natolik taktní, že se ho nebudou vyptávat, co mu vlastně je.“

Pronesl to vážnějším tónem než dosud a pak vysvětlil, že přítelova sklíčenost, která si žádá několika týdnů klidu, vyplynula spíš ze stavu jeho srdce než těla. Pan Brudenall

90

měl léta vřelou náklonnost k jedné své sestřence a ona k němu. Odedávna se hodlali vzít, než pojedou do Indie, kam ho rodina zamýšlela poslat už léta. Jejich zasnoubení se sice v rodinách tajilo, ale rodiče obou je schvalovali. Její se však domnívali, že by si před dlouhým a jistě neveselým vyhnanstvím v Bengálsku měla užít jednu sezonu v Londýně.

Příští rok byl určen k jejich sňatku a odjezdu. Jak ale Henrymu bylo, když se – sotva před měsícem – dověděl, že se jeho sestřenka veřejně zasnoubila s jiným! Sidney Parker byl přesvědčen, že žádný muž nemohl být oddán nějaké ženě víc než Henry své sestřence. Ani nyní jí však nic nevyčítal. Cítil, že jeho budoucnost je pochmurná, a nezazlíval jí, že si vybrala lepší partii a pohodlnější existenci. Jeho otec si nyní usilovně přeje uspíšit jeho odjezd z Anglie, aby přišel na jiné myšlenky, zbavil se starých pout a co nejdřív zapadl do kruhů, v nichž stráví zbytek života. Přípravy na cestu již hodně pokročily, ale během následujících čtrnácti dní se má jeho sestřenka vdávat, a protože se od celé rodiny očekává účast, usoudili, že bude lepší, když se Henry z Londýna vzdálí.

Když se o tom problému radili se Sidneym a jeho přítelem Reginaldem Cattonem, rozhodli se, že Reginald cestou do Brightonu přiveze Henryho do Sanditonu a Sidney ho tu představí neznámým lidem, kteří nebudou nic vědět a nebudou se ho v tomto citlivém období na nic ptát.

„Nemám nic proti tomu, aby se to důvěrně dozvěděla má rodina, ale co jsem vám řekl, nesmí odejít od tohoto stolu,“ varoval je. „Henry je nesmírně citlivý a rozrušilo by ho, kdyby získal dojem, že ho v Sanditonu kvůli sestřence každý lituje.“

Soustrast a dobrá vůle, které nyní Sidney vyvolal vůči svému příteli, byly veliké.

91

„Chudáček,“ politovala ho Diana. „Dobře jsi udělal, žes nám to řekl, Sidney. Je to zlé, že mu bezohledná mladá žena zkazila vyhlídky. Kdoví, jaké neopatrné poznámky by nám mohly uniknout, kdybychom neznali všechny okolnosti.“

„Ano, je to tak,“ souhlasila paní Parkerová. „Vždycky je lepší říct pravdu.“

Artur, který bratra stále bedlivě pozoroval, vypadal tentokrát zcela uspokojen. A když se Sidney rozhlédl kolem stolu a utvrdil se v přesvědčení, že se Henry Brudenall v Sanditonu setká jen s taktem a laskavostí, ochotně toto téma opustil a obrátil hovor k jiným věcem.

92

14. . KAPITOLA

Po večeři měla Charlotta příležitost prozkoumat Sidneyho Parkera trochu blíž, protože se uvelebil u ní a velmi přátelsky se dožádal její pozornosti.

„Jsem přesvědčen, že z vás bude můj spojenec, slečno Heywoodová. Při těchhle příležitostech vždycky nějakého hledám,“ řekl, když si k ní přitahoval židli. „Dokud nepřijde čaj, nikdo nebude mluvit o ničem jiném než o tom, jak které bylinky pomáhají strávit to, co zrovna snědli.“

„Sidney, ty přeháníš,“ prohlásil pan Parker, který se k nim připojil.

„Tak se běž přesvědčit,“ poslal ho Sidney mávnutím ruky pryč. „Připouštím, že občas odbočí k přednostem jednoho léku před jiným při trávení bylinkového čaje a možná se trochu nepohodnou o přesné teplotě, při jaké by se mělo obojí požívat, aby se žaludek úplně usadil. Ujišťuji vás, slečno Heywoodová, že jsem někdy seděl celou hodinu a nepodařilo se mi do rodinné rozpravy vklínit žádný jiný námět.“

„Hodinu! Takový nesmysl!“ přerušila Diana řeč na druhé straně pokoje s lehkostí, která dokazovala, že umí současně naslouchat i mluvit. „Jsem poslední, kdo by popíral, že jsme ubozí invalidé, a ty s námi nemáš žádný soucit. Ale nesmíte věřit všemu, co Sidney říká, slečno Heywoodová. Často se v dobré náladě nechá unést a mluví bez přemýšlení. Jsem přesvědčená, že nikdo nemluví o svém zdraví míň než my, a přitom bychom opravdu měli o čem mluvit!“

93

„A já jsem přesvědčen, že slečna Heywoodová už zažila zrovna taková muka, jaká jsem líčil,“ odsekl Sidney, „a že se se mnou ráda spojí na obranu.“

„Pchá, teď jsi naprosto směšný.“

„Nech ho, Diano,“ poradil jí pan Parker. „To je jen jeho obvyklý způsob, jak se vemluvit tam, kam chce. Ale my ho necháme sedět u slečny Heywoodové, když na tom tak trvá.“ Dobromyslně se odvrátil a šel si sednout na pohovku mezi své dvě sestry.

„Každý člen rodiny si myslí, že zná chyby těch druhých,“ zasmál se Sidney. „Ale když jsem tedy dosáhl svého, podělím se s vámi o vítězství a nechám téma hovoru na vás, slečno Heywoodová.“

Charlotta byla ochotná hovořit o čemkoli a navrhla knihy. Za chvilku byli zabraní do výměny názorů na ty, které četla ona; nepochybovala totiž, že on jich četl mnohem víc.

Nikdo nemohl v takovém rozhovoru zazářit víc než Sidney, který se vůbec nedržel žádných pevných názorů a klidně je měnil, kdy se mu zachtělo, souhlasil nebo nesouhlasil, podle toho, co v tu chvíli pokládal za zábavnější. Dovedl se proto postavit na jednu i na druhou stranu a vždycky se s chutí přít. Povídali si dál na nejrůznější témata, protože Sidney se zřídka u nějakého zdržel, ale o každém měl co říct, a Charlotta byla záhy přesvědčena, že jak vrozenými schopnostmi, tak získanými znalostmi nesmíme převyšuje celou svou rodinu.

Mluvil dobře a velmi rozumně a ona se těžko mohla vyhnout srovnávání toho, jak vystupoval a jaké náměty vybíral on a jak se chovali oba mladí muži, s nimiž se nedávno seznámila. Sir Edward, hýřící citáty jako zarámovanými osvědčeními o své kulturnosti, ji jako příjemný společník žalostně zklamal. A Artur Parker – ten

94

neměl ani ponětí, jak se chovat k mladé dámě, a věřil, že jeho dieta a zdravotní příznaky musejí být pro všechny ženy stejně svrchovaně zajímavé jako pro jeho sestry. Pohotovost a kultivovaná bezprostřednost chování činila ze Sidneyho Parkera mnohem zábavnějšího společníka, než byli druzí dva, a Charlottě večer uběhl mnohem rychleji a příjemněji než kterýkoli jiný od příjezdu do Sanditonu.

Přestože však vyslechla jeho názor na mnoho věcí, nebyla si vůbec jistá, jaký je jeho skutečný vkus, protože ji přes všechnu svou očividnou vzdělanost často překvapoval tím, že jednou myšlenkou protiřečil jiné. Bylo mu úplně jedno, zda se chová důsledně, a v tom se velmi lišil od své společnice, jejíž úsudek byl odmalička veden rodiči a jež vždy zaujímala zdrženlivé a důsledné stanovisko.

„Vidím, že vaším zdravým selským rozumem prostě neotřesu, slečno Heywoodová, tak vás přestanu zlobit a nechám vás pít čaj,“ prohlásil a konečně vstal. Charlotta se podivila, že podnos je v pokoji už hodnou chvíli, a nechápala, jak jí čas mohl tak uběhnout. Zastyděla se, že si takto přivlastnila Sidneyho pozornost v rodinném kruhu, kde si s ním jistě chtěli všichni popovídat, a vyčítala si, jak celou uplynulou hodinu bezohledně nebrala zřetel na ničí potěšení kromě vlastního.

Dostala strach, že ji ostatní budou považovat za neohleduplnou, a okamžitě vstala, rozhodnuta své sobecké chování napravit. Sidney však nesouhlasil a prosil ji, aby zůstala na místě, že oběma přinese čaj; přestože se jí jeho dvornost líbila, trvala na změně místa, aby se více zapojili do obecného hovoru. S úsměvem to přijal, podal jí náčiní, ale přidal veselou výstrahu:

„Snad jsme už unikli nejhoršímu, ale podle toho, co jsem právě zaslechl, ještě své oblíbené téma zdaleka nevyčerpali.“

95

Charlotta obrátila pozornost zpátky k hlavní skupině, navázala nitky rozhovoru a brzy si uvědomila, že sestry skutečně objevily nové nebezpečí pro své zdraví. Slečna Zuzana právě v odpovědi na zdvořilý dotaz švagrové připustila, že jsou ve svém novém domě na Terase ubytováni docela slušně, ale vzápětí posluchače ohromila poznámkou – ve svém obvyklém mdlém tónu –, že má podezření, že je jejich nová pomocnice v kuchyni pomalu tráví.

„Tráví?“ zděsil se pan Parker. „Zuzano, má drahá, ty žertuješ! Co to říkáš?“

„Ano, Tome, je to úplná pravda,“ přisvědčila energičtěji Diana. „Každou chviličku běhám do kuchyně, abych se tomu pokusila zabránit. Ale bojím se, že jsme přesto otravováni – ovšem asi neúmyslně. Jsme totiž přesvědčené, že ta nová pomocnice, kterou jsme si najaly, nikdy neoplachuje nádobí avíš přece, že mýdlo je vysoce jedovaté. Ale ať říkám, co říkám, nemohu ji přesvědčit, jak je to vážné. Věřil bys, že se mi dokonce smála? Její bývalí zaměstnavatelé prý nikdy netrvali na oplachování nádobí a v životě nebyli nemocní. Ach, Sally je docela dobrosrdečné, příjemné děvče, ale asi budeme muset odjet, jinak si tu Zuzana neužije chvilku zdraví. A Artur právě začíná trpět stejnými příznaky; měl hroznou noc, skoro nezamhouřil oka. Zkoušely jsme se Zuzanou kdeco, jen abychom ho uspaly – nahřátou cihlu, slabé kakao, ovšem můj oblíbený nálev na spaní zkusit nechce. Lýko bezové větvičky se namočí do teplé vody – už jsem ti to doporučovala, Mary? Ale včera večer Artur prosil jen o skleničku portského, a když jsem po nějakém čase viděla, že se jinak nikdo z nás nevyspí, usoudila jsem, že bude lepší mu ji dát. Portské víno konečně není moc škodlivé a myslím, že zbytek noci strávil celkem spokojeně. Aspoň my se Zuzanou jsme usnuly a už nic neslyšely. Ale dneska

96

jsme z toho byly celé vyřízené. Nebýt toho, že přijel Sidney, všichni bychom si určitě šli dávno před večeří lehnout.“

Během líčení této Arturovy nedávné indispozice se na něj Charlotta zahleděla. Seděl po boku své švagrové, popíjel kakao a ukusoval topinku, vypadal trochu ospale a velmi lenivě, ale jinak se na něm vůbec nepoznalo, že strávil takovou nepříjemnou noc, jak slečna Diana líčila. Sidney Parker sledoval její pohled a uhodl její myšlenky. Tichounce zašeptal:

„Odjakživa jsou posedlé Arturovým zdravím. Můj starší bratr a já jsme měli štěstí, že nás rodiče stačili poslat do školy, než zemřeli, a tak jsme ušli sesterské péči. Jak vidíte, Artur to štěstí neměl. Rozmazlovaly ho a hýčkaly tak dlouho, že se teď ve své neduživosti přímo vyžívá.“

Sidney mluvil tak dobromyslně a otevřeně, že se Charlotta neubránila a odpověděla mu ve stejném duchu, přestože se necítila povolaná mluvit o jeho rodině s takovou důvěrností.

„Copak to není strašné, když se mladý muž nezajímá o nic jiného než o své zdraví? Nedá se něco udělat, aby si musel zvolit nějaké zaměstnání? Nebo se aspoň pro něco nadchl, aby měl čím vyplnit čas?“

„Vloni jsem dělal, co jsem mohl, abych ho odvezl s sebou do ciziny, ale on není nijak žádostivý cestování a Zuzana s Dianou ho rychle přesvědčily, že by pro něho ježdění z jednoho cizího města do druhého bylo hrozně nepohodlné.“

„Třeba kdyby měl nějaký majetek,“ nadhodila váhavě Charlotta, „mohl by se trochu namáhat, aby jej rozmnožil.“

„Má malou rentu, která pro jeho potřeby docela stačí, ale nenabízí žádné vzrušující možnosti získat bohatství. Ale mluvit s Arturem o penězích je dřina – už dávno jsem

97

došel k závěru, že jeho žádná vyhlídka na zisk k námaze nepřiměje. Můžeme jedině doufat, že si vypěstuje nějaký vlastní neškodný zájem – třeba vášeň pro chytání motýlů, pozorování ptáků nebo chov psů. Myslím, že v takové činnosti by mohl Artur dosáhnout velkých úspěchů, ale něco takového mu bratr vnutit nemůže. Podnět mu musí poskytnout nějaké náhodné setkání s nadšencem nebo nějaký zasutý vlastní předpoklad. Naší rodině přece nadšení obvykle neschází. Právě naopak, sestry se spíš svými rozmary a podivnůstkami nechávají unést.“

Charlotta usoudila, že Sidney začíná o své rodině hovořit příliš otevřeně, než aby ho v tom mohla podporovat, a tak neodpověděla, ale trochu se pootočila a obrátila opět pozornost ke skupině. Ostatní Parkerovi se však stále ještě zabývali nedostatky dočasného služebnictva, jeho nepoučitelností a tím, kdo je právě ve vesnici Sanditonu volný, takže neměla možnost se ihned zapojit do rozhovoru.

Pan Parker už prošel celý seznam možných náhradnic za Sally a za chvilku začal sestry přesvědčovat, že povzbudivé účinky mořského vzduchu budou samy stačit na překonání všech zhoubných následků otravy mýdlem. Po chvilce mlčenlivého naslouchání jeho výkladům na toto značně obnošené téma zaslechla Charlotta po svém boku uchichtnutí a Sidney Parker se opět tiše ozval.

„Víte, v něčem je Tom ze všech nejhorší. Jeho léčitelské záliby jsou zaměřené jinak. Slepě spoléhá na doktora Sanditona a to je zrovna tak pošetilé a ještě výstřednější, než když mé sestry věří na všelijaké šarlatánství.“

Charlotta sice jeho názory neodsuzovala, ale cítila, že je neslušné, když je sděluje jí, která je tu skoro cizí. Přesto Sidneyho chování tak zjevně pocházelo z nejlepší společnosti, že si zároveň připadala úzkoprsá a venkovská,

98

když se je opovažovala kritizovat. Jeho bezprostřednost a otevřenost i potěšení, s nímž se zmocňoval všeho, co mohlo přispět k jeho vlastní zábavě nebo k pobavení druhých – to všechno, připouštěla, bylo naprosto přípustné u člověka, který trávil větší část svého času v londýnské společnosti. Avšak v její úzké a omezené zkušenosti, která doposud málem nevykročila z vlastního útulného domácího kruhu, se lidé chovali jinak a uznávali docela jiné hodnoty. Odjakživa ji učili zdrženlivosti při všech společenských setkáních, patřičné ohleduplnosti k sousedům i příbuzným a taktnímu mlčení o slabostech druhých. Uznávala, že tyto zásady jsou důležité k udržení dobrých vztahů mezi lidmi, jimž je souzeno se celý život denně stýkat, ale dovedla si představit jejich nevýhodnost, když chce někdo v lehkém veselém hovoru přispět něčím vtipným; přestože Sidneymu Parkerovi záviděla svobodu, s níž říká, co ho právě napadne, každému, kdo je právě po ruce, nepokoušela se jeho příklad napodobit. On se však její mlčenlivosti divil a ještě důrazněji se dožadoval jejího názoru. Uvědomila si, že se odpovědi nevyhne.

„Nemůžete přece čekat, že s vámi budu souhlasit, pane Parkere,“ řekla se zjevným zdráháním mírným, vážným tónem. „Když takhle mluvíte o vlastní rodině, není na tom třeba nic špatného, ale kdybych to dělala já, byl by to vrchol drzosti.“

Bylo to venku, pozdě litovat. Cítila se trochu pokořená, že musela odhalit svá přízemní měřítka chování, a ještě víc proto, že mu asi připadá tupá a nudná proti jeho obvyklým společníkům. Avšak pokárání, které ji stálo tolik odhodlání, bylo přijato výbuchem nadšeného smíchu.

„Ach, rozumná, opatrná slečno Heywoodová, jak velice správně jste mě napomenula,“ vyhrkl pobaveně.

„Znáte se už s mou rodinou tak dobře, že jsem zapomněl, jak krátce se známe my dva. Samozřejmě, měl jsem aspoň

99

měsíc počkat, než se pokusím vyměnit si s vámi názory na své příbuzné.“

„Silně pochybuji, že by měsíc mé názory nějak výrazně změnil,“ odpověděla Charlotta pevně. „Jen málokdo z nás je ušetřen povrchních chyb, a tak musí každý z nás spoléhat, že je druzí laskavě přehlédnou.“

„Ale lidé si se svými chybami dávají takovou práci a tolik se snaží jimi zapůsobit na druhé, že by bylo velmi nelaskavé je přehlížet,“ namítl Sidney. „Jsou mnohem raději, když se jim někdo směje, než když je zdvořile ignoruje.“

Charlotta se nemohla neusmát tak lehkovážnému náhledu, byla však velmi spokojená, že trvala na svém a přitom vzbudila tak málo nevole, a rozhodla se ukončit veškeré soukromé rozmluvy; předstírala tedy, že hovor ostatních plně upoutal její pozornost, a téměř nepozorovatelnými pohyby posunula svou židli směrem k většímu kroužku.

Pozoroval její snahy a dobromyslně ji nechal, jen se ještě jednou pokusil vyvolat její úsměv, než vstal a vzdal se.

„Tady máte Artura. Rozhovor s ním vás určitě nevysílí. Vůbec nemusíte uvažovat, jak správně odpovědět na jeho výroky,“ prohlásil. „Vidím na něm, že se vám chystá pěkně dopodrobna vysvětlit, proč a jak mu brusinková pěna při večeři nezpůsobila zažívací potíže.“

Pokusila se na něho káravě pohlédnout, zatímco odcházel k židli uprázdněné švagrovou, ale o to namáhavěji pak potlačovala úsměv, když se Artur usadil vedle ní na jeho místo a začal skoro přesně tak, jak bratr předpověděl. Zvolil sice pečenou kachnu, a ne brusinkovou pěnu, ale Charlotta se musela hodně držet, aby mu naslouchala s patřičnou vážností. Ano, když vzhlédla a všimla si, že na ni Sidney hledí, předkloněn,

100

aby si také mohl užít Arturovy přednášky, musela se rychle odvrátit a dělat, že hledá svou skříňku se šitím a vybírá pro paní Parkerovou lemovku.

Na svůj slib, že ji hned po večeři připraví, si vzpomněla, teprve když jí padla do ruky. Bavila se tak dobře, že na lemovku pro paní Parkerovou úplně zapomněla. Dala se tedy do práce, aby projevila náležité pokání za to, že se celý večer tak dobře bavila.

Ostatní se brzy zabrali do hovoru o příjezdu Sidneyho přátel; velmi ochotně předkládal všechny plány, které si vymyslel pro jejich pobavení.

„Pochybuji, že se Reginald zdrží v Sanditonu víc než den – spíš jen pár hodin –, takže pro něho toho moc plánovat nemusíme, leda by se rozhodl sem zase zajet z Brightonu. Ale pro Henryho nebude žádná námaha dost velká. Vím, že se na vás mohu spolehnout, že na něj budete milí, ale asi toho bude potřeba víc, aby se odpoutal od svého trápení. Kdyby se mohl neustále pohybovat mezi novými lidmi – a kdybychom mohli uspořádat nějaké malé výlety a večírky pro jeho zábavu…“

„Výlety! Večírky! Jak můžeš na něco takového myslet, Sidney? My se Zuzanou jsme úplně vyčerpané stěhováním do Sanditonu! Co chceš, abychom pro tvého přítele dělaly?“

„Všichni bychom mohli v příjemných skupinkách chodit na procházky, vyjet si za místními pamětihodnostmi,“ hbitě navrhl Sidney, „a nemyslím jen nás, ale i sousední rodiny,“ rozhodil paže, aby zahrnul celý Sanditon. „Mluvili jste o paní Griffithsové a její společnosti a vzpomínám si, že mi Tom posledně říkal, že mladí Denhamovi jsou docela slušný párek – a pak je tu ta neteř nebo sestřenice nebo co, kterou má lady Denhamováu sebe…“

101

„Slečna Breretonová,“ doplnil pan Parker. „Ona i lady Denhamová se s námi často scházejí.“

„Dokonce se zítra má jít se slečnou Heywoodovou prvně koupat,“ ozvala se paní Parkerová. „Lady Denhamová si už ale tak zvykla na své vyjeté koleje, že sotva uvítá další styky se sousedstvem. A co ještě od nás chceš, milý Sidney, kromě těchhle každodenních setkání s přáteli?“

„Nějaký ples, tanec nebo něco takového,“ pohotově opáčil Sidney.

„Ples! Tanec!“

„Slečen je přece v Sanditonu dost…“

„Nemožnost!“ zvolal pan Parker a zoufale pokrčil rameny. „Vloni jsme se pokusili uspořádat během sezony každých čtrnáct dní nějakou společenskou událost a pro nedostatek zájmu jsme se toho museli vzdát.“

„Copak vám ale neukazuji, že letos bude zájem větší?“ trval na svém Sidney. Bylo vidět, že mu překážky nevadí, a hned se začal vyptávat, kde se měly loňské společenské události konat.

„Vedle hotelu je samozřejmě krásná soustava sálů, kde je možné se scházet,“ pravil pan Parker s trochou hrdosti a s poněkud větší dávkou podráždění. „Říkám ti, že jediná potíž je v tom, že je nemá kdo naplnit. Měj rozum, Sidney, tohle není Brighton, to přece víš.“

„Brighton asi ne. Ale co ty druhé nové lázně, co o nich pořád mluvíš? Bridley nebo Brincombe?“

„Myslíš Brinshore?“

„Brinshore. Právě ty. Jsem přesvědčen, že vBrinshoru je toho k pobavení víc. Moc bych se divil, kdyby v Brinshoru neměli každých čtrnáct dní nějakou událost.“

Charlotta okamžitě pochopila, že se Sidney Parker pokouší bratra zasáhnout na nejcitlivějším místě. Nejspíš neměl ponětí o tom, co se děje v Brinshoru, ale

102

uvědomoval si cenu takového argumentu, a jakmile našel způsob, jak dosáhnout svého, jeho neústupné prosazování vlastních plánů, neberoucí ohled na žádné námitky, se zdvojnásobilo. Tím, že ve vhodném okamžiku nadhodil Brinshore, vyvolal horlivé úvahy o tom, co by mohl v oblasti zábavy nabídnout návštěvníkům Sanditon.

Jak ho pozorovala a naslouchala mu, usoudila, že Sidneyho námaha pro přítelovo blaho se zcela vyrovná největším akcím jeho sestry Diany.

103

15. . KAPITOLA

Stalo se, že Charlotta byla druhý den ráno svědkem příjezdu přátel Sidneyho Parkera do Sanditonu. Právě s Klárou Breretonovou opustily Trafalgarský zámeček a chystaly se sejít na pláž, když se kolem ústí příjezdové cesty mihla velmi hezká bryčka a svižně pokračovala z kopce k hotelu. Byly příliš daleko na to, aby mohly rozpoznat, kdo v ní sedí. Charlotta hádala, kdo asi vbryčce jede, a měla dojem, že vidí dva mladé muže, ale nestrannější slečna Breretonová nerozeznala nic než nějaké hlavy, dva skvostné vraníky a spoustu lesklého nátěru, který na slunci jen zářil.

„Co to může být za šviháky? Ví o nich něco pan Parker? Lady Denhamová určitě neslyšela, že by měla přijet nějaká taková společnost!“ zvolala v překvapení.

„V takových malých lázničkách, jako je Sanditon, asi někdo obvykle něco předem zaslechne, nemám pravdu?“ řekla Charlotta a dál namáhala zrak. Nechtěla říkat nic určitého.

„Jistě. Lidé skoro vždy předem napíšou. Přátelé jim to místo doporučí potom, co tu byli sami, však víte. Nějací manželé Marlowovi, kteří tu byli loni, psali zrovna tenhle týden lady Denhamové o jedné rodině, o které si myslí, že by mohla na sezonu přijet do Sanditonu. Dcera chudinka trpí těžkými záchvaty migrény a její rodiče doufají, že by jí mořský vzduch mohl trochu ulevit. Že by ti Fletcherovi přijeli tak brzo?“

Bryčka mezitím zastavila na dvoře hotelu a Charlotta se snažila rozeznat, kdo z ní vystupuje; byla si jistá, že

104

jsou jen dva, ale prudké slunce jí spíš mlžilo zrak, než pomáhalo lépe vidět.

„Pan Sidney Parker dnes také čeká nějaké přátele.“

„Ať je to, kdo chce, aspoň budu mít pro lady Denhamovou nějakou novinku,“ řekla s uspokojením slečna Breretonová. „Vždycky mi vyčítá, že si ničeho nevšímám a nejsem zvědavá, a musím přiznat, že jsem obvykle poslední, kdo se dozví, že se v Sanditonu něco stalo.“

Tento smířlivý pohled na vlastní nedostatky připadl Charlottě jako dost pravdivý. Nakolik zatím stačila vypozorovat, slečna Breretonová skutečně byla uzavřená, snivá a tajnůstkářská. A jak šly z kopce, ten dojem v Charlottě ještě utvrdila, neboť se náhle zasnila. Se zádumčivým a zcela nepřítomným výrazem ignorovala všechny další Charlottiny pokusy o rozhovor a upřeně hleděla na vzdálený dvůr a sledovala rozruch, který způsobil příjezd bryčky. Z nepatrného úsměvu, který jí tu a tam přeletěl přes krásnou tvář, vysvítalo, že její myšlenky jsou příjemné, Charlottě však zůstávaly tajemstvím. Klára Breretonová očividně zapomněla na svou společnici i na jejich rozmluvu a věnovala se nějakému blaženému sledu vnitřních úvah, jako by byla dočista sama.

Charlotta, která by si nikdy nedovolila se tak zabrat do myšlenek – tak, aby skoro úplně zapomněla na okolí –, byla víc a víc zaujata; rostlo v ní přesvědčení, že slečna Breretonová působí tajnůstkářsky zcela neúmyslně.

Nezdálo se, že by něco předstírala. Naopak to vypadalo, že se upřímně stydí, upřímně omlouvá, když se nakonec ze svého zamyšlení vytrhla.

Charlotta se rozhodla ticho přerušit. Usoudila, že nejlepší bude se na okamžik zastavit.

105

„Už jsem v Sanditonu dost dlouho na to, abych si všimla, jaké nadšení tu vzbuzují všichni noví hosté a jak se dbá o jejich potřeby,“ prohodila o něco hlasitěji, než bylo třeba, a postavila se slečně Breretonová do cesty. Nepřítomný obličej, který se k ní obrátil, dostatečně potvrdil, že slečna Breretonová neslyšela z této prozaické věty ani slovo. Zkusila to znovu.

„Tady se každý tolik zajímá o návštěvníky,“ usmála se.

„Všichni soupeří, kdo první rozšíří každou novinku.“ Zdálo se, že se slečna Breretonová konečně probírá.

Charlotta usoudila, že její nedávné přiznání, že ji lady Denhamová často kárá pro nepozornost, pravděpodobně užitečně dokládá, jaké mají povahy. Lady Denhamová, sama tak bystrá a praktická, musí být často podrážděná svou slečnou Klárou, kdežto Klára naopak musí projevovat velkou zdrženlivost, trpělivost a sebeovládání, aby s ní vydržela v přijatelných vztazích; a když Charlotta viděla, jak usilovně se její společnice snaží zatlačit do pozadí své soukromé úvahy, jevilo se jí, že zásluhu na stále harmonických vztazích mezi nimi musí mít právě slečna Breretonová.

„Ó ano – sanditonské novinky.“ Vzdychla. „A já mám přitom tu nejsilnější konkurenci. Abyste věděla, slečno Heywoodová, zahradník ze Sanditonského zámečku je velký sběratel místních novinek, jak z vesnice, tak z kopce. Roznáší každý den po Sanditonu přebytky z naší zahrady a zpátky přináší všechny drby. Ale teď mám možná příležitost Hodgese předejít. Kdyby vám to nevadilo, ráda bych se zastavila v hotelu, až se vykoupáme, a vyzvěděla od paní Woodcockové, kdo to přijel.“

Charlotta si byla jistá, že právě zahlédla postavu v modrém kabátci podobnou Sidneymu Parkerovi, jak vítá

106

nové příchozí do hotelu, a byla přesvědčena, že se nyní může vyjádřit o jejich totožnosti.

„Samozřejmě mi to nevadí, ale určitě vám mohu ušetřit námahu,“ odvětila. „Jsou to přátelé pana Parkera – jistý pan Reginald Catton a Henry Brudenall.“

„Reginald Catton – a Henry Brudenall,“ řekla ozvěnou slečna Breretonová, jako když se svědomitě snaží zapamatovat si ta jména, aby je mohla později sdělit lady Denhamové. „A…,“ zdála se nejistá, jaké podrobnosti by od ní mohly být ještě žádány, „a zdrží se tu dlouho?“

„Pokud vím, pan Catton ne, ale pan Brudenall přijel za zdravím, a jak jsem vyrozuměla, bude tu několik týdnů.“

Na rozdíl od Parkerových neprojevila slečna Breretonová žádný zájem o zdraví pana Brudenalla, přijala to prohlášení bez dotazů a zřejmě byla spokojená s tím, že samotná jména – která si několikrát opakovala – budou dostatečnou informací, s níž předejde Hodgese.

Charlotta se velmi ráda vyhnula dalšímu hovoru o nových návštěvnících a zamířila dolů z Terasy jako první.

Po několika minutách se rozhodla využít další dlouhé odmlky, aby zcela změnila téma, a prohodila:

„Vybraly jsme si na koupání nádherný den. Tak jasnou oblohu jsem za celé léto neviděla.“ S požitkem se rozhlédla po modré obloze, zelených dunách a jiskřícím moři. „Hrozně se na to těším – vy ne? Ale pořád si nějak neumím představit, jaké to je být v moři. Myslíte, že bude voda hodně studená?“

Protože nedostala odpověď, ohlédla se po slečně Breretonové a zjistila, že očima opět dychtivě a s oživeným výrazem bloudí po obzoru – skoro jako v očekávání, připadlo Charlottě. Neubránila se nemilému podezření, že vyhlíží sira Edwarda, ale snažila se je potlačit a přimět se k víře, že se slečna Breretonová jen těší z vyhlídky na koupel a z krásy otevřené scenerie, která

107

se před nimi v poledním slunci prostírala. Za pláží s lesklými oblázky lemující hladké modré moře, se táhly do dálky výběžky zvětralých skal. Na obzoru viselo několik mráčků a nad hlavou jim kroužilo a vřískalo několik racků, ale jinak bylo pobřeží opuštěné.

Charlotta se rozhodla, že se už o hovor pokoušet nebude, a když přešly Terasu a velkolepý výhled z kopce nechaly za sebou, rozhovořila se slečna Breretonová. Lady Denhamová jí řekla, že si musejí vybrat koupací kabinu paní Gunnové, potom musejí určitě vypít čaj a sníst chléb s máslem v doškové čajovně, kterou dali lady Denhamová a pan Parker v minulé sezoně postavit přímo nad pláží.

„Pan Parker nám to také radil,“ řekla Charlotta.

„Ovšem, čajovna u moře byla čistě jeho nápad. O téhle novince nikdy neslyšel v žádných jiných lázních. A lady Denhamová ji vůbec nepovažuje za nutnou. Je to velmi jednoduchá stavba – už ji vidíte, tamhle pod námi, nad štěrkovým nánosem –, ale pro lady Denhamovou je příliš velká a výstavná. Byla by dala přednost dočasnější stavbičce a bojí se, že se tahle nikdy nezaplatí.“

„Pan Parker určitě považuje stálou čajovnu za součást vymožeností Sanditonu, službu pro příznivce koupání, jež přitahuje návštěvníky. A zisk se projeví na nájemném, které dostávají ze svých domů.“

„Ach – vy posloucháte všechny názory pana Parkera na jeho vylepšení a já zase názory lady Denhamové. Bylo by zajímavé si je někdy porovnat, protože se určitě vždycky neshodují,“ usmála se slečna Breretonová s otevřenějším a vstřícnějším výrazem, než jaký dosud předvedla; Charlotta cítila, že jejich rozhovor konečně začíná být přirozený, a usmála se na oplátku. Přes všechno proměnlivé chování slečny Breretonové a přes vlastní rozhodnutí být opatrná při navazování přátelství s ní byla

108

stále připravena mít ji ráda a obdivovat ji, dokud zůstane sir Edward mimo dohled.

„Lady Denhamová všechny pobízí, aby čajovnu používali – na procházce i po koupání,“ pokračovala slečna Breretonová. „Ale protože jí samotné nikdy nestálo za námahu jít tak daleko, jen aby si vypila čaj, těžko podle mě přesvědčí někoho jiného.“

Další z jejích přátelských, posmutnělých úsměvů ji Charlottě ještě víc přiblížil, a přestože mluvily jen o čajovně, měla dojem, že jí lépe rozumí.

Došly zatím na kraj štěrkového břehu, který se dost příkře svažoval k moři a hraničil s pruhem písku. Za odlivu se tento pruh rozšiřoval, a protože odliv právě vrcholil, bylo vidět značnou plochu pěkného pevného písku – zejména na druhé straně pláže u skal a koupacích kabin. Zamířily k nim po přírodním oblázkovém valu, který tvořil horní linii pobřeží, a za chviličku je vzala do péče mohutná a poněkud zastrašující paní Gunnová.

Ukázala dívkám jejich kabinu, a zatímco se převlékaly, dala k ní připřáhnout koně a odvezla ji na hloubku. Pak spustila zelenou stříšku v popředí kabiny, zavěsila žebřík a sledovala je, jak sestupují do vody. Přitom jim dávala velmi rozumné pokyny a nepřestávala mluvit, takže veškeré obavy, které snad měly, se brzy rozptýlily.

Pro Charlottu to bylo všechno tak nové a zajímavé, že nebyla schopna říci, co na ni zapůsobilo nejvíc: horko v kabině, do jejíž střechy se opíralo slunce, náhlé mravenčení chladné mořské vody nebo poněkud děsivé vzdouvání a pohyb pleskajícího příboje. Jiskření slunce na hladině bylo zprvu tak oslepující a oči měla tak plné odraženého světla, že chviličku nic neviděla. Nebyla si ani jistá, jestli se jí to líbí. Když si ale trochu zvykla a byla schopna rozlišit jednotlivé prvky, měla čas se rozhlédnout

– na slunce blyštící se na vodě, drobné vlnky a stíny, jimiž

109

moře reagovalo na každou změnu slunečního svitu, na racky, kteří poletovali kolem, chvílemi mizeli v bělostné pěně, chvílemi se ostře rýsovali proti moři a obloze – najednou si uvědomila, že se usmívá a neví čemu: vůni slaného vzduchu, mírnému, občerstvujícímu jižnímu větříku, rytmickému přelévání vody, prosté radosti z toho dne.

„Přecházejte trochu a stále se pohybujte,“ přísně nabádala paní Gunnová. „Ale netočte se a neposkakujte tak. To, jak některé ženské ve vodě tancují a hopsají, nemá žádnou hodnotu, ani zdravotní, ani uměleckou.“

Charlotta, která sama trochu poskakovala, se tázavě ohlédla, nechápajíc, proč paní Gunnová něco takového říká, a k svému překvapení zjistila, že slečna Breretonová poskakuje a cáká mnohem živěji a obličej jí září požitkem z objevu takového blaženého pocitu. Usmály se na sebe tak nenuceně, s takovým štěstím a neskrývaným potěšením ze společného zážitku jiskřivého moře, že byla Charlotta rázem přesvědčena, že slečna Breretonová je obyčejná dívka jako ona – snad krásnější a přitažlivější, ale v podstatě prostá a neafektovaná – a rozhodně ne ta spiklenecká tajnůstkářka, jakou si občas představovala.

Až příliš brzy je paní Gunnová zahnala zpátky do kabiny, a přestože prosily, aby směly v moři zůstat déle, trvala na tom, že patnáct minut je napoprvé dost, a nechtěla ani slyšet o prodloužení.

Dívky stojící na teplé předložce paní Gunnové se nechaly důkladně vydrbat ručníkem, aby se jim rozproudila krev, dostaly příkaz, aby se rychle oblékly a nenastydly se, potom jim paní Gunnová poradila, aby se trochu prošly, a předepsala jim šálek čaje, který zřejmě každý v Sanditonu zásadně nabízel každému.

Mladé dámy všechno provedly a stále zůstávaly v přátelském naladění; probíraly jen rozkoš, kterou jim

110

působilo koupání, a zdálo se, že zapomínaly na vše, co neposilovalo toto jejich nové pouto. Charlotta začínala dokonce doufat, že by spolu mohly častěji sdílet takové nevinné dopolední výpravy, když tu náhle vzhlédla k Terase a spatřila sira Edwarda Denhama, jak k nim cílevědomě kráčí.

„Vida, sir Edward,“ řekla trochu podrážděně. „Netušila jsem, že se dnes hodlá procházet tímhle směrem. Ale to nás přece nemusí zdržovat.“

„Jistě, jistě,“ zvolala slečna Breretonová, ale přesto se začervenala. „Asi – asi má nějaký důvod sem jít. Jistě nám brzy řekne jaký.“

„Mne se to týkat nemůže,“ řekla lhostejně Charlotta,

„ledaže by nás chtěl doprovodit ten kousek cesty k Trafalgarskému zámečku. Paní Parkerová doufala, že u nás strávíte zbytek dopoledne, a já jsem zcela připravená se tam nyní vrátit, jestli vám to vyhovuje.“

„Ano – ne. Totiž – nezastavíme se u paní Woodcockové v hotelu?“

„Ale vždyť jste se přece rozhodla, že to není třeba?“ podivila se Charlotta. „Nenapadlo mě…“

„No – snad bude nejlepší počkat, co navrhne sir Edward,“ řekla slečna Breretonová v ještě větších rozpacích.

„Třeba má – bude…“ Ve zmatku zmlkla a Charlotta na ni jen nevěřícně zírala s pocitem, že má před sebou nějakou záhadnou postavu, jejíž činy jsou nevyzpytatelné, a ne družnou přítelkyni, k níž v uplynulé hodině začínala získávat sympatie. Klára Breretonová musí být stejně schopná jako ona udělat si spravedlivý názor na sira Edwarda a soudíc podle vlastních reakcí Charlotta se domnívala, že ji jeho pozornosti musejí spíš dráždit než jí lichotit; přesto byla ochotná čekat a vybízet ho k nim.

111

Už o tom nemluvily a přátelské žvatlání vystřídalo trapné ticho. Charlotta se totiž rozhodla, že bude tak mlčenlivá, jak běžná zdvořilost připouští, a slečna Breretonová, úzkostlivě pohlížející k Terase, se zdála rozpolcená mezi touhou omluvit se za zdržení a snahou zjistit, zda setkání pozoruje někdo jiný než trojice, jíž se týká. Sir Edward se zjevil se svou obvyklou výřečností.

„Jsem šťasten, že nacházím obě sanditonské krasavice ještě u moře, jak jsem se osměloval doufat,“ začal se svou typicky okázalou poklonou. „Klamal bych vás, kdybych předstíral, že jsem nepřišel záměrně, neboť se odvažuji doufat, že vás budu moci doprovodit na nutné zdravotní procházce.“

„Obávám se, že jdete pozdě, sire Edwarde,“ řekla pevně Charlotta. „Už jsme se naprocházely dost a právě jsme se chystaly k návratu domů.“

„Ach, to jste podcenily množství pohybu, jejž potřebujete po solné koupeli,“ zvolal sir Edward.

„Přirozeně, není možno ustavičně přecházet po pláži. Doufám však, že vás přesvědčím k pěšímu výletu k mé kouzelné cottage orné, která je nyní téměř dokončena, takže předvídám přibylé nájemníky. Vaše poznámky pro mne budou nevýslovně užitečné. Chaloupka potřebuje ženský pozorovací talent, aby mi sdělil, čeho se tam ještě nedostává.“

Pro Charlottu to byla vyhlídka na nekonečnou nudu při řečech sira Edwarda, a přestože tušila, že by slečna Breretonová velmi ráda šla – ba že toto setkání se sirem Edwardem naplánovala, aby si mohla jeho novostavbu prohlédnout ve vší slušnosti –, nehodlala je doprovodit.

„Postřehy vaší sestry přece jistě musejí mít větší hodnotu než naše. Má mnohem větší praxi ve vedení domácnosti,“ zdůraznila. „A přejete-li si mínění někoho zvenčí, nejlépe by vám poradila slečna Diana Parkerová.

112

Musíte některý den uspořádat společný výlet k vaši chaloupce, sire Edwarde. Obávám se, že dnes dopoledne nás již paní Parkerová čeká v Trafalgarském zámečku.“

„Ale vždyť ta chaloupka je jen pár kroků od pláže – choulí se pod tím skaliskem, které vidíte čnít u potoka. Vůbec se nezdržíte. Pojďte přece, nemůžete mě odmítnout!“

„Já bych proti tomu nebyla…,“ začala slečna Breretonová.

„Ale já už jsem hrozně unavená,“ prohlásila zcela nepravdivě a ne právě srdečně Charlotta. „Sotva mi stačí síly, abych vylezla na kopec.“

Sir Edward se ovšem nedal tak snadno odradit. Dál naléhal a vybízel větami tak šroubovanými, že je skoro nezvládal, až se Charlotta začala zlobit a popouzela ji ta sobecká vytrvalost, s níž odbýval všechny její námitky.

„Spolehněte se, že vás paní Parkerová nebude nejméně půl hodiny, ne-li hodinu postrádat. A na vaši současnou únavu nelze brát ohled, je to pouhý nezvyk na výměnu jednoho živlu za druhý – avšak to vše se naprosto hodí k nanejvýš zdravé stimulaci ducha i těla.“

Charlotta pohlédla na slečnu Breretonovou a uvědomila si, že od té odvrácené tváře a opatrného mlčení se podpory nedočká, a jako obvykle nedokázala odhadnout, jaké city vlastně chová mlčící postava k siru Edwardovi. V klidné zdrženlivosti se nezračila ani trocha Charlottiny nechuti, ale ani žádný obdiv. Domnívá se snad, že jeho titul, hezká tvář a jejich společné naděje oblíbenců lady Denhamové na dědictví vyváží všechny jeho nedostatky a učiní z něho vhodného nápadníka? Charlotta stěží mohla posoudit, zda by slečna Breretonová dokázala obětovat všechny lepší city světskému prospěchu. U radostné mladé ženy, jež před hodinou tančila mezi vlnami, by tomu neuvěřila, ale opatrná

113

neznámá, která ji nyní vystřídala – ta by toho snad schopná byla.

Bylo vidět, že ve slečně Breretonové se skrývá velká opatrnost a velké sebeovládání; na jedné straně se totiž vyhýbala Charlottinu pohledu a tvářila se, že nevnímá její přání, ale na druhé straně nijak výrazně nepodporovala návrhy sira Edwarda: byla vtělená opatrnost, zdrženlivost a nerozhodnost.

Toto nevyhraněné chování se Charlottě vůbec nelíbilo a byla stále odhodlanější uniknout roli gardedámy, kterou se jí snažili vnutit. Pokud si slečna Breretonová přeje prohlédnout chaloupku sira Edwarda, bude si muset najít jinou příležitost; ona sama došla k závěru, že nejlépe bude čelit jejich spojené nelibosti a oznámit, že se okamžitě vrací do Trafalgarského zámečku.

Již se chystala uskutečnit své rozhodnutí, vtom však náhodou pohlédla k hotelu a zahlédla Sidneyho Parkera a jednoho z jeho přátel, jak právě překračují práh. Určitě viděli skupinku na pobřeží. Zdálo se, že váhají, radí se a pak míří směrem k nim. Náhle usoudila, že takový přírůstek k jejich společnosti by jí mohl pomoci oddělit od sebe sira Edwarda a slečnu Breretonovou, a okamžitě změnila názor.

„Tak dobře, souhlasím,“ řekla. „Nejdřív si ale musím vytřepat z boty kamínek. Takhle bych rozhodně jít nemohla.“

Načež se posadila na hřeben oblázků a začala dlouze hledat a odstraňovat ten protivný neexistující kamínek.

114

16. . KAPITOLA

Charlotta usoudila, že společník Sidneyho Parkera musí být pan Reginald Catton, přestože neměla jiný důvod než to, že je u něj větší pravděpodobnost, že v takový příjemný slunečný den nebude chtít mrzoutit pod střechou. Dívala se, jak přicházejí, snažila se určit, zda je setkání obou skupinek nevyhnutelné, a nakonec se vrátila k siru Edwardovi a slečně Breretonové právě včas, aby stačila říci:

„Jde k nám pan Sidney Parker s jedním ze svých přátel. Myslím, že se ještě neznáte,“ a pak se obrátila zády, aby se sir Edward ještě honem nepokusil je odvést.

Neznámý byl nesporně vyšší a hezčí z obou příchozích, ale Charlottinu pozornost víc upoutala živost Sidneyho Parkera, a když jí ještě z dálky vesele zamával s výrazem potěšení nad tím setkáním, cítila, že si ho včera večer neprohlížela a dnes o něm nepřemýšlela s obdivem, který by si nezasloužil. Méně živý vzhled jeho přítele ji naopak vůbec neupoutal, dokud ji Sidney nepřekvapil tím, že ho představil jako pana Brudenalla – Reginald Catton byl tak málo nakloněn sezení doma a o tolik činorodější a čilejší, že už odjel do Brightonu, aby dodržel naléhavou večerní schůzku.

Tehdy se Henry Brudenall jevil přesně tak, jak měl: romanticky, pochmurně a tak citlivě, jak si jen dovedla představit. Sotva si však stačila uspořádat myšlenky a začít oceňovat zajímavou zasmušilost, kterou u pana Brudenalla očekávala, ztratila k tomu příležitost, protože došlo na úsměvy a zdvořilé představování celé společnosti, která spolu splynula. Všimla si jen, že se

115

chová nevtíravě a trochu plaše, ale zdál se velmi ochoten seznámit se s každým a připojit se ke každému plánu, který měl v hlavě jeho průbojnější přítel.

„Jak vidíte, okamžitě využíváme příležitosti užít si vaše proslulé mořské povětří,“ oslovil Sidney Parker sira Edwarda s nenucenou zdvořilostí. „Kam byste nám doporučil jít, abychom si ho užili?“

Sir Edward okamžitě máchl rukou směrem ke skalám nad zátokou, jež chránily koupací kabiny.

„Pro všechny nováčky v Sanditonu je nejoblíbenější procházkou tohle, pane. Vyhlídka z jejich temene je rozhodně tou nejpříznivější polohou k pozorování krásy a rozmanitosti okolní krajiny a nekonečných rozloh oceánu, v celé jejich vznešenosti.“

„Na ty skály je to pořádný kus šplhání, slečno Heywoodová,“ usmál se Sidney a nabídl Charlottě rámě.

„Třeba budete se slečnou Breretonovou vděčné za další pomoc.“

„Ne, ne, pane, vy jste mi nerozuměl,“ vykřikl sir Edward, poněkud vyvedený z míry tím zcela přirozeným nedorozuměním. „Mé společnice a já se ubíráme právě opačným směrem. Jak si zajisté povšimnete, v jejich lících je již zřetelně vepsána barva a výmluvně hovoří o jejich únavě, jak nám tak živě předstírají nesmrtelné Cowperovy verše…“

„Nemyslíte Donna?“ zeptal se Sidney a jedno z jeho pohyblivých obočí se jakoby samo od sebe zvedlo. „I když si nejsem jist, že mluvil o únavě…“

Čirá a výmluvná pak její krev

v tvářích se ozvala tak sdílná a tak smělá, že řekl bys: Hle, myšlenka to těla.

„Přesně tak, pane. Již se dnes ráno oddávaly zápolení s povzbuzujícími účinky moře a rozhodně by nestačily na

116

tak energický pohyb, jaký jsem doporučil vám. Hodláme se jen mírně projít po pobřeží, kde svým sličným společnicím ukážu svůj malý projekt, prostou cottage orné. Naše malá výprava by vás a pana Brudenalla jen znudila.“

Charlotta postřehla příhodnou narážku a přerušila ho návrhem, který sice sir Edward neuvítal, ale Sidneymu Parkerovi se mohl zalíbit. Osamělé šplhání na skálu přece není nejideálnější způsob, jak sklíčenému příteli představit Sanditon.

„Ale, sire Edwarde, slyšet jejich názor na vaši chaloupku vedle našeho by pro vás mohlo být velmi užitečné,“ pravila dychtivě. „Jsem přesvědčena, že pan Parker toho hodně ví o architektuře.“

„Slečna Heywoodová mi prokazuje příliš velkou čest,“ odpověděl Sidney s líčené vážnou úklonou. „Přesto vás velmi rádi doprovodíme.“

Toto pohotové přijetí pozvání, které nikdy nevyslovil, sira Edwarda úplně zaskočilo; protože se však Sidney Parker i Henry Brudenall okamžitě obrátili směrem, kam předtím ukazoval, že půjdou, a Charlotta a slečna Breretonová se zařadily vedle nich, nemohl dělat nic víc než se zatvářit krajně rozmrzele a jít za nimi.

Charlottu až překvapilo, jak snadno se jí podařilo ovládnout společnost, a ještě víc ji potěšilo seskupení, které se zcela přirozeně vyvinulo při jejich procházce po pláži. Sidney Parker se cele věnoval siru Edwardovi a tak často se zastavoval, poukazoval na novostavby a obdivoval okolní krajinu, že se jejich postup nutně značně zpomalil, zatímco pan Brudenall v rozporu se svým umdleným vzezřením ukázal, že je rychlý chodec, a mlčky rázoval napřed se slečnou Breretonovou, která jako jeho počáteční společnice neměla na vybranou a od ostatních ji dělila stále se rozšiřující mezera. Sir Edward se co chvíli

117

podíval za jejich mizejícími postavami, načež jeho vychování podstoupilo těžkou zkoušku a on se pokusil zrychlit. Sidney Parker je však zanedlouho opět zbrzdil.

„Musíte mi povědět víc o své cottage orné, sire Edwarde,“ povzbudil ho. „Nejsem příliš obeznámen s tím stylem, ale slyšel jsem, že je velmi originální.“

A protože byl sir Edward bezbřehý mluvka, než přešli půl pláže, už kázal o štítech, obloženích, okrasných olověných okapech, zvlněných stříškách a balustrádách z tepaného železa, a když došli na konec, kde klidně stáli a čekali slečna Breretonová a pan Brudenall, zabral se do svého námětu tak, že je téměř nevzal na vědomí.

„Uvidíte, uvidíte,“ volal a hnal se vpřed. „Má chaloupka je schoulená hned tamhle za potokem – nad tím lesnatým úskalím. Pokročím přímo napřed, abych umožnil vstup. Nemůže vám uniknout, jakmile dospějete na temeno – a zlezete-li ten strmý nebeský vrch, jak říká básník…“

Skokem se hnal po oblázcích a zmizel vzhůru po strmé stezce zarostlé křovinami a popínavým rostlinstvem.

„To byl myslím Shakespeare,“ prohodil Sidney Parker.

„Je však náš přítel v těchto věcech někdy přesný? V životě jsem neviděl člověka, který by tak úporně používal nesmyslná slova a nepřípadné citáty. Takhle mluví vždycky?“

Přestože Charlotta souhlasila s jeho rychlým soudem o siru Edwardovi, zarazila ji především zbrklost, s níž byl pronesen. Pan Sidney Parker podle ní opravdu dováděl otevřenost až příliš daleko; rychle pohlédla na slečnu Breretonovou, zda zaslechla tu neomalenost. Naštěstí byli s panem Brudenallem zabráni do tichého hovoru, přestože stáli jen kousek od nich, a protože je právě zaujal tok potůčku, poodešli, aby se na něj důkladněji podívali z břehu.

118

„Sir Edward možná rozumem nevyniká,“ odpověděla ztišeným hlasem a významně za nimi pohlédla. „Obecně je však mezi svými známými v Sanditonu považován za znamenitého mladého muže.“

„Ano? Tak on se uchází o slečnu Breretonovou?“ okamžitě se začal zajímat Sidney. „Ale ona přece jeho zájem neopětuje. Pojďte, najdeme si tu na sluníčku pohodlné místo k sezení a probereme ty podivnosti.“

Nedalo se popřít, že má pronikavou mysl; tak rychle se však chytal každého sebemenšího náznaku, že Charlotta dostala strach, aby se nenechala nemoudře unést.

„Neměli bychom raději vyrazit za sirem Edwardem?

Určitě očekává, že ho budeme hned následovat.“

„Také jsem o tom přesvědčen, ale cítím, že společnosti sira Edwarda je třeba užívat střídmě, v malých dávkách – řekněme v půlhodinových intervalech.“ Prozkoumal rybářský člun obrácený dnem vzhůru, pečlivě vyzkoušel zaschlou barvu a posunul se, aby si Charlotta mohla sednout na nejlepší místo u přídě. „Žádná rez, žádná špína, úplně suchý, ujišťuji vás,“ řekl a vemlouvavě poklepal na bílá prkna. Se svou příznačnou směsicí veselí a pánovitosti přesvědčil Charlottu, aby se k němu připojila, usadil ji ke své spokojenosti a opřel se o bok člunu, jako když se těší na dlouhý důvěrný rozhovor.

„Kde tedy začneme? Od sira Edwarda? Povězte mi, slečno Heywoodová, neříkají vám někdy vaše vlastní pozorovatelské schopnosti, že si tu přízeň veřejnosti třeba ani nezaslouží?“

„Po tak krátké známosti by bylo těžké posoudit jeho charakter,“ opáčila opatrně Charlotta. „Bezpečně se dá posoudit jen chování – a o siru Edwardovi se obecně soudí, že je příjemné…“

„Stejně jako chování slečny Heywoodové,“ souhlasil Sidney a zklamaně zavrtěl hlavou. „Opravdu, velmi

119

příjemné. Vidím, že je pevně odhodlána nepronést jedinou nepříznivou poznámku o komkoli v Sanditonu. Povězte mi, to si nikdy neulevíte od toho vrcholně korektního chování?“

„Nepředstírám, že jsou lidé obecně bez nedostatků,“ řekla stroze Charlotta. „Říkám jen, že dobrota a pošetilost jsou často tak propojeny navzájem, že se někdy po krátké známosti nedají odloučit.“

„Takže jste u sira Edwarda vypozorovala jak dobrotu, tak pošetilost?“

„Mluvila jsem o lidech obecně.“

„Jistě jste si už uvědomila, slečno Heywoodová, že to já nikdy nedělám, pokud se tomu mohu vyhnout,“ pokáral ji. „Lidé jsou tak rozliční, že mi připadá nudné a k tomu zbytečné o nich mluvit jinak než jako o jedincích. Budu tedy – podle vaší úzkostné nechuti o nich mluvit – předpokládat, že vaše názory na sira Edwarda jsou stejné jako moje, a tak přejdeme k slečně Breretonové, která mě, přiznávám, zajímá mnohem víc.“ A vyčkávavě se odmlčel.

„Ani slečnu Breretonovou moc dobře neznám.“ Odpověď se zdála nedostatečná i jí, a protože nechtěla vyvolat dojem, že je stejně neochotná chválit, rychle dodala: „Rozhodně je to velmi elegantní mladá dáma – a velmi krásná…“

„Což jsem pochopitelně bez námahy vypozoroval sám,“ usmál se Sidney. „Rád bych však věděl, proč si myslíte, že je slečna Breretonová tak nemoudrá, že povzbuzuje pošetilého sira Edwarda.“

Právě tato otázka Charlottu mátla, když spolu slečnu Breretonovou a sira Edwarda prvně viděla. Už jí připadalo přirozené, že Sidney Parker tu otázku položí veřejně, jakmile se s nimi prvně setká; pochybovala však, že má právo prozradit neurčitá nahromaděná podezření, která v ní vyvolávalo každé další setkání s nimi – uvědomila si

120

nyní, že si je vlastně nedovede nijak uvést do souvislosti –, a řekla jen se vší upřímností:

„Obávám se, že odpověď na to opravdu neznám.“

„Ale přesto s takovým vztahem nesouhlasíte a nelíbí se vám, že si z vás chtějí dělat gardedámu při prohlídce chaloupky sira Edwarda?“

Jeho bystrost začínala Charlottu lekat; když se mu konečně podařilo otřást její sebejistotou, vítězoslavně se rozesmál nad ostražitým pohledem, který potvrdil jeho dedukci.

„Ale vždyť to nebylo tak těžké uhodnout. Očividná nelibost sira Edwarda byla příliš nápadně v nesouladu s vaším naléhavým pozváním, abychom se připojili.“

„Moc jsem naléhat nemusela,“ hájila se. „A také byste mi měl být trochu vděčný za to, že se starám o vás a o pana Brudenalla. Vždyť jste říkal, že chcete, aby se pořád stýkal s novým lidmi.“

„Ale ano. Opravdu jsem vám byl vděčný za pozvání,“ přiznal galantně Sidney. „Netoužím dělat Henrymu chůvu, stejně jako vy netoužíte dělat garde slečně Breretonové.“ Pohlédl tam, kde stál v dosti básnickém postoji jeho přítel a mračil se na vody potoka. „Chudák Henry nikdy nebyl moc řečný – je to spíš romantik než praktik, ale podle Reginalda celou cestu z Londýna zasmušile mlčel – nepřítomně se mračil do prázdna, neodpovídal na otázky a celou dobu byl naprosto sklíčený. Reginald přiznal, že ještě hodinu a byl by to nevydržel, a tak uprchl do Brightonu nejrychleji, jak mohl. Doufám, že já budu statečnějším přítelem trpících, ale rozhodně uvítám každou pomoc zvenčí, která se nabídne.“

„Uvidíte možná, že cizí lidé mu pomohou nejvíc,“ poznamenala Charlotta, když si všimla, že pan Brudenall nyní na pohled pozorně naslouchá něčemu, co říká slečna

121

Breretonová. „Přátelé nějakou tu sklíčenou náladu omluví, ale před cizími lidmi se musí snažit vypadat normálně.“

„Zejména před krásnými mladými ženami,“ souhlasil Sidney a sám se zalíbením sledoval slečnu Breretonovou.

„Myslel jsem si víceméně totéž. Henry je velký oblíbenec krásného pohlaví – vždycky plný citů, ale nikdy je srozumitelně nevyjádří. Zdá se mi, že se ženy rády namáhají porozumět takové neurčitosti, a Henry je obvykle tak vděčný, že je zase milý na ně. Vůbec nepochybuji, že si se slečnou Breretonovou dobře vyhovují – jinak se k nám mohli dávno připojit.“ Mrkl po očku na Charlottu. „Třeba byste ovšem ráda převzala úlohu, kterou jsem přidělil slečně Breretonové.“

To však Charlotta rázně popřela. Měla podezření, že by Sidney nebyl proti tomu vyměnit její společnost za společnost slečny Breretonové, ale raději by se vyhnula námaze utěšovat pana Brudenalla.

„Nevidím důvod, proč by se ta úloha měla někomu zvlášť přidělovat. Vašemu záměru přece stejně dobře poslouží, když se vám podaří zařadit ho do společenské skupiny. Proč by se s ním měl někdo namáhat sám?“

Velmi soucítila s panem Brudenallem, ale nepřála si nést odpovědnost za jeho problémy; než ji mohl Sidney do nich víc zapojit, vzdálila se od člunu a znovu navrhla, že by se měli společně vydat za sirem Edwardem.

Místo aby jí vyhověl, začal se rozhlížet – po ostatních vytažených člunech, po rybářských chýších opodál s rozprostřenými sítěmi, které se sušily na slunci, po potoce, který tu zřejmě končil u vysokého hřebenu oblázků a neměl žádné viditelné spojení s mořem. Pranic nespěchal společnost přimět k pohybu a místo toho se pokoušel zjistit, kudy si potok hledá cestu pod zemí mezi kameny. Když tento přírodní úkaz obhlédl a hlasitě nad ním žasl, obrátil se k slečně Breretonové pro vysvětlení.

122

„Zrovna jsme o tom mluvili s panem Brudenallem,“

řekla vážně. „Říká se tomu tady propadlé vody.“

„Ano, pokoušeli jsme se vyřešit tu hádanku,“ přisvědčil pan Brudenall, „a dospěli jsme jen k tomu, že to musí být ubohý potůček, když se plíží mezi oblázky, místo aby je před sebou rozhrnul nalevo a napravo.“

„Tak? Opravdu, je to ubohý potůček, to máš pravdu,“ usoudil Sidney, když jej sám chvíli s velkou vážností zkoumal. „Pořádný, silný potok by si určitě prorazil přímou cestu. Určitě si to také myslíte, slečno Breretonová?“

Charlotta, která na potůčku nic zvláště zajímavého neviděla, popošla dál k oblázkovému náspu a ani tam nespatřila nic pozoruhodného. Ostatní zůstali na místě a dál hleděli do vody a na její mělké vlnění mezi štěrkem.

„Třeba s tím má co dělat roční doba,“ řekla po delší odmlce slečna Breretonová. „Myslím, že v některých měsících dokáže téci přímo – nebo má aspoň menší překážky.“ Opět zaváhala. „Například v zimě.“

Charlottu překvapilo, že jí taková obyčejná poznámka tak dlouho trvala, a ohlédla se po nich. Na tváři slečny Breretonové spatřila ruměnec a rozpaky; Sidney Parker na ni hleděl s takovým zájmem, že je to možná vysvětlovalo. Nebyl důvod, proč by neměl na slečnu Breretonovou tak upřeně hledět, řekla si Charlotta rozumně. Už přece připustil, že je podle něho velmi krásná, a jistá tajemnost a zdrženlivost její přitažlivosti ještě přidávaly. Přesto si trochu povzdechla nad svým osudem, že je v takové společnosti vždy ve stínu. Kdyby ona chtěla pronést něco tak povrchního o meandrujícím potoce, nikdy by nedokázala udržet dva mladé muže v napjatém očekávání.

„Mně se ovšem ty překážky nezdají tak velké,“ zvolal Sidney a hodil do vody ještě pár oblázků. „Takovéhle kamínky se přece dají přehlížet.“

123

„Je jich o hodně víc, než si myslíš,“ opáčil zasmušile pan Brudenall. Charlotta okamžitě zaměřila pozornost na něho a neubránila se soustrasti nad sklíčeností ducha, se kterou zřejmě stále zápasil.

„Přírodě často dlouho trvá, než provede rozhodné změny,“ řekla Charlotta přemítavě. „Nedá se od ní čekat spěch.“

Sidney Parker naštěstí konečně odvrátil uchvácený pohled od slečny Breretonové, mžikl po příteli a okamžitě začal mluvit živějším tónem. Slova sama neměla velký význam, ale tón byl povzbudivý a optimistický. Poznamenal, že těžko mohou stát a pozorovat potok až do zimy a že také nemá cenu o něm debatovat, když nedokážou dojít k ničemu lepšímu.

Charlotta ctila Sidneyho dobrosrdečnost, s níž utěšoval svého přítele, ale nezáviděla mu ten úkol. S vděčností pozorovala, že jeho odhodlaně veselé klábosení postupně mění situaci.

Na kopci se nyní objevil sir Edward a netrpělivě na ně mával. Ukázněně vystoupali za ním, obešli skupinku stromů a octli se před prapodivným domkem, který velikostí odpovídal chalupě, ale stylem šlechtickému sídlu. Měl lomená gotická okna, přístavek pro dva kočáry, verandu se sloupy z tepaného železa, složitě vyřezávané podsebití a nad tím vším těžké ozdobné došky. Výsledkem byl domeček na hraní, cosi umělého, v čem by se budoucí nájemníci snad mohli považovat za vesničany žijící v nějaké pastorále.

Pan Brudenall, slečna Breretonová a Charlotta na něj chvíli zírali se zděšeným úžasem a všichni vypadali stejně na pochybách, co o něm říci. Sidney se ovšem cítil jistější: věděl, jak dům pochválit a potěšit jeho majitele.

„Dokonalé! Naprosto dokonalé ve svém žánru,“ řekl pěkně z odstupu na zakrnělé kočárové cestě, kde mohl

124

dobře vidět bohatství detailů. „Dosáhl jste dokonalé iluze rustikální prostoty – rozumím tomu totiž tak, že ve skutečnosti míříte k účinku, který zdaleka není rustikální ani prostý.“

„Přesně, pane. Přesně jste to vystihl,“ potěšil se sir Edward. „Mým cílem při celé této stavbě bylo vyzařovat rurálnost. Mnozí se domnívají, že chtějí prchnout z okázalých a vznešených sídel k domácky nízkým stropům a důvěrnosti malých komůrek, avšak ti, kdo hledají rustikální mír, si vždy neuvědomují nevýhody, které patří k obyčejné, pravé venkovské chalupě. Kdežto v mé chaloupce mohou mít útulno bez takových nepříjemností. Shrnuje v sobě též jisté přímořské téma, viďte?“

Sidney přitakal. A tím, že ještě mnohokrát přitakal a vsunul lichotivou poznámku, kdykoli se sir Edward odmlčel a zřejmě na ni čekal, dokázal je provést celým domem, aniž by se kdokoli z ostatních musel namáhat s jediným neupřímným slovem.

Slečna Breretonová a pan Brudenall se zdáli spokojení s přecházením z místnosti do místnosti a do hovoru se vůbec nezapojovali. Charlottě se velmi ulevilo, že může následovat jejich příkladu, a v duchu se ptala, jestli stejně jako ona nechápou skutečný záměr sira Edwarda – až jí začalo svítat, že ani Sidney Parker nemá nejmenší tušení, zda má celá stavba nějaký jednotící záměr.

Bedlivě naslouchala jejich rozmluvě, a když slyšela smrtelně vážné nesmysly, které pronášel sir Edward, aby vysvětlil každý jednotlivý prvek, vzniklo v ní podezření, že při navrhování domu byl stejně zmatený jako ve většině jiných věcí, a Sidney pohotově využil příležitosti a odpovídá mu stejnými nesmysly. Po hodině měl ovšem dojem, že si zaslouží odpočinek, a přestože byl sir Edward i po uzamčení chaloupky připraven o ní dál diskutovat, Sidney mu nehodlal vyhovět.

125

Z kopce se dali jinou cestou, nechali moře za sebou a došli k potoku v místě, kde se přes něj klenul kamenný můstek. Přes něj vedla hlavní silnice k mýtu.

„A co takhle věžičku – napadlo vás někdy přidat věžičku?“ jen tak nadhodil Sidney, když si náhle uvědomil, kde jsou. „Á,“ rozjasnil se viditelně, „jestli si vzpomínám, Denham Park je kousek dál po silnici, viďte? Sice s vámi rozmlouvám velice rád, sire Edwarde, ale nebudu vás nutit, abyste si dál zacházel. Rozhodně ne!“ Se svrchovanou zdvořilostí se uklonil. „Už jste nám dnes věnoval tolik času! Nepřipustili bychom další takovou oběť. Slečna Breretonová i slečna Heywoodová jsou již určitě naprosto vyčerpané a my je doprovodíme do Trafalgarského zámečku. Máme to po cestě. Nebude nám to vůbec zatěžko, ujišťuji vás.“

Přes všechny námitky neoblomně převedl společnost přes můstek a nechal nešťastného sira Edwarda stát u mýta s mlhavým vědomím, že právě narazil na někoho, kdo umí prosadit svou mnohem lépe než on.

126

17. . KAPITOLA

Přestože Sidney Parker projevil takovou ochotu převzít vedení společnosti, neprojevil sebemenší touhu vést je rovnou zpátky do Trafalgarského zámečku. Jakmile byli za můstkem, začal zkoumat pěšiny odbočující z hlavní silnice. Nakonec si vybral jednu směrem doprava a zamířil přes rozlehlou louku s ohleduplnou poznámkou, že tam bude pro dámy dost sucho, ale nezeptal se jich, zda si tím směrem přejí jít.

„Neměli jsme spíš zahnout nalevo k moři?“ zeptala se Charlotta, když byli v polovině louky a nikdo nic nenamítl. „Nebo aspoň pokračovat po silnici? Jsem si skoro jistá, že tahle cesta vede do vnitrozemí, do starého Sanditonu.“

„Myslím, že ano,“ souhlasil Sidney. „Měla jste na mysli nějaký jiný cíl procházky?“

„Žádný. Myslela jsem, že jsme už na procházce byli.“

„To loudání po pláži a postávání v chalupě?“ namítl Sidney. „Pokud nejste vy a slečna Breretonová zmožené takovým popocházením, navrhuji, abychom se teď pořádně prošli.“

„Musí být nejmíň dvě hodiny,“ řekla Charlotta nejistě a pohledem žádala slečnu Breretonovou o podporu.

„Určitě nejsou tři,“ namítl Sidney, „takže máme dobré dvě hodiny na to, abychom prozkoumali starý Sanditon.“

„Dvě hodiny!“ Charlotta se bránila naléhání sira Edwarda na výpravu, která měla trvat jen hodinu, a tak byla přesvědčena, že by náhlá změna postoje musela slečně Breretonová připadat nedůsledná. Slečna Breretonová však byla stejně mlčenlivá a opatrná jako

127

předtím a nijak nenaznačila, co si skutečně myslí. Nakonec rozhodl pan Brudenall, který si odkašlal a řekl:

„Přiznám se, že bych si velmi rád prohlédl opravdovou přímořskou vesničku, než ji předělají a přestavějí, aby odpovídala dnešní módě.“

Sidneymu takové povzbuzení stačilo. Přání jeho přítele je rozkazem. Spolehl se, že odpor ostatních je zanedbatelný, a vyrazil vpřed.

„Starý Sanditon vypadá, že vydrží,“ hovořil cestou. „Je to příliš hezké, útulné místečko, než aby se na něm dalo něco vylepšit – co myslíte, slečno Breretonová? Utěšená vesnička; je na ní něco veselého, přívětivého – nemám pravdu?“ otočil se k ní s lehkým úsměvem. „Jsem přesvědčen, že jistě chcete využít tohohle pěkného počasí. Nejste snad pro, abychom zůstali venku co nejdéle?“

Když kladl tyto otázky, byli na konci louky a bylo přirozené, že společně zašli do lesa za ní. Pěšina tam nebyla dost široká pro čtyři lidi vedle sebe a Charlotta, když se octla vzadu s Henrym Brudenallem, se pokoušela přijít na to, v kterém okamžiku se toto uskupení stalo nevyhnutelným a jestli to tak Sidney zařídil schválně. Měla silné podezření, že dychtil po příležitosti lépe se seznámit s krásnou Klárou. Rázoval svižně napřed a nepřetržitě hovořil, jako když vyvíjí zvláštní úsilí, aby svou společnici pobavil. Henry Brudenall se naopak nesnažil vůbec. Zasmušile kráčel, švihal po keřích holí, kterou někde sebral, a vypadal tak nepřítomně, že mu Charlotta ihned odpustila nezdvořilost a jen soucítila s jeho trápením.

Dvakrát nevzal na vědomí její pokusy o rozhovor; poklidný stín letních stromů a příjemný ptačí zpěv, které jim dosud na procházce scházely, byly asi samy o sobě dost všední, ale podle Charlotty celkem rozumné jako výraz snahy a dobré vůle.

128

A jednou, na jediném rozbahněném místě celé lesní pěšiny, dusal vpřed tak bezohledně, že jí pocákal celý lem sukně blátem. Pokud byl pan Brudenall tak pohroužen do vlastních problémů, že si nevšiml ani tohoto nezdvořáctví, nemůže se jistě na Charlottu zlobit, když bude mlčet. A když si přestala lámat hlavu s tím, jak s ním navázat hovor, mohla si ji lámat s jinou otázkou: jak s ním dokázala slečna Breretonová bez zřejmé námahy mluvit celou hodinu. S výjimkou ostražitých pohledů, kdykoli se na cestě vyskytla nějaká překážka, mu tedy nevěnovala žádnou pozornost a dopřála mu, aby si v klidu užíval svého neštěstí.

Sidney vysvětlil tuto zacházku potřebou pohybu a nasadil svižné tempo. Charlotta a její společník šli také rychle, ač nikdy ne dost rychle na to, aby zaslechli, o čem mluví ti před nimi. Dobře však na ně viděli, a protože Charlotta nenacházela jiné rozptýlení, soustředila se na pozorování této dvojice a byla nesmírně zvědavá, o čem to tak vážně rozmlouvají. Vůbec ji nepřekvapovalo, že Klára sama je vážná a neusměvavá, dost ji udivovalo, že zřejmě mluví převážně ona, ale že je Sidneyho profil, tak často se otáčející ke společnici, stejně vážný a neusměvavý, bylo ze všeho nejnevysvětlitelnější. Podle představy, kterou si utvořila o jeho povaze, by přece měl udržovat rozhovory s lidmi na značně lehkovážné rovině.

Druhý výrazný rys, který s ním spojovala – jeho nenucenost –, byl tak neodlučnou součástí jeho osobnosti, že ho nepřestal postrádat ani v této změněné náladě, jak si všimla. Když se dívala, jak odtahuje slečně Breretonové z cesty visící větve a tu a tam se k ní pozorně naklání, aby zachytil nějaké její slůvko, neubránila se malému bodnutí čehosi, co se nedalo popsat jinak než jako žárlivost.

To nebyl pocit, který by Charlotta prožívala běžně; pokusila se tedy zaměstnat tím, že si ten mimořádný úkaz

129

rozumově zdůvodní: Klářinu krásu vždycky uznávala s nejvřelejším obdivem, nezkaleným sebemenší závistí. Sidney Parker je hoden toho, aby takovou dokonalou hrdinku obdivoval, a tak by měla být podívaná na jejich vážnou soukromou rozmluvu pro každého nepředpojatého diváka mimořádně uspokojivá.

Když dospěla k tomuto velmi logickému závěru, musela si poctivě přiznat, že má v současnosti do nepředpojatého diváka velmi daleko. Byla divákem jednak nedobrovolným, jednak popuzeným. Připadalo jí, že od této procházky nemůže čekat vůbec nic příjemného, a ráda by byla vyměnila mlčenlivého Henryho Brudenalla za výmluvného Sidneyho Parkera. Cítila, že má právo považovat se za ukřivděnou, a když se vynořili z lesa, stále ještě se usilovně snažila rozumem přetvořit znepokojivý pocit žárlivosti v pouhý pomíjivý vjem nespokojenosti a zklamání.

Zdálo se, že Sidney je ochoten pro tu chvíli ponechat společnost v celku, a jeho vlastní dobrá nálada a pohotová řeč stačily udržet v náladě celou skupinu. Charlotta byla zamyšlená a žádný z ostatních mu neodpovídal s velkým nadšením, ale on adresoval své poznámky nestranně všem s vytrvale dobrou náladou, kterou nemohla neobdivovat.

„Jak si vlastně představuješ pravou přímořskou vesnici, Henry?“ zeptal se, když došli na její okraj a ušlapanou cestičku vystřídaly kočičí hlavy. „Starý Sanditon dokazuje to, co jsem se mnohokrát snažil vysvětlit svému bratrovi. Tady je moře nejen neviditelné, ale ani jeho zvuk a pach sem nepronikají, leda v nejhorším počasí. Tvrdím, že výhledy na moře jsou pro měšťáky, kteří nikdy nezažili jeho hrozivost. Pravý námořník se raději schová za kouskem země, než aby přímo čelil oceánu.“

130

„S tím bych rozhodně souhlasil,“ opáčil Henry Brudenall. „Moře je jeho starý nepřítel. Proč by se chtěl na něj dívat? Dovedu také pochopit, že si postaví dům podobný lodi. Tyhle všechny,“ máchl rukou po délce ulice, „vypadají útulně, těsně a kompaktně jako brigantina.“

Charlotta ho ještě neslyšela promluvit tak normálně. Už si myslela, že vůbec nedovede hovořit příjemně, zajímat se o své okolí a pronášet o něm rozumné, nevášnivé postřehy. Jen na něho zírala. Avšak ani Sidneymu, ani slečně Breretonové zřejmě jeho současné rozumné chování nepřipadalo o nic divnější než jeho předchozí skleslost.

„Ano, člověk cítí, že tohle je vesnice, která přirozeně rostla během staletí, a že v ní odjakživa bydleli mořeplavci,“ navázala bez námahy slečna Breretonová.

Procházeli dál uličkami starobylé vesnice, jež byly úzké a točité, aby odolávaly větru a bouři, mezi staveními se silnými zdmi, postavenými jen tak nahodile, zcela protikladně páně Parkerovým moderním pravidlům stavitelství: stylovosti a plánovitosti. I zemědělská městečka v kraji, jaká znala Charlotta, byla závislá na rušných dnech trhů a nikdy by si nemohla dovolit natěsnat se do tak sevřeného prostoru jako starý Sanditon. Všimla si také, že místo zahrádek se domky chlubí úhlednými keříky v sudech se železnými obručemi, místo klepátek mají mosazné lodní zvonce, na střechách víc korouhviček a na oknech víc okenic než v běžné vesnici.

K jejímu překvapení se cestou po ulici Sidney zařadil vedle ní a obracel se v hovoru tak důrazně na ni, že měla dojem, jako by nyní hodlal vybrat si za společnici ji. Nějak to chování nechápala a opatrně se vyhnula několika pokusům odloučit ji od ostatních.

131

Když však nechali vesnici za sebou, čekala je dost strmá cesta do kopce, než vystoupají na návrší k novým domům, a přestože šli zase po silnici a nebyl sebemenší důvod dělit se na dvojice, Sidneymu se to opět brzy podařilo. Tentokrát se však Charlotta rozhodla dát mu najevo, že ho prohlédla, a když se dostali k prvnímu skalnímu výchozu, suše poznamenala:

„Snad už bychom mohli nechat těch zastávek a obdivování krajiny, ptáků a kouře z komínů, ne? Myslím, že nám už nehrozí, že je dohoníme.“

„To máte pravdu,“ souhlasil Sidney, stejně ochotný smát se sobě jako jiným. „Zrovna jsem si vymyslel mistrovskou zastávku, abychom si užili svěžího jižního větru a blížící se slané vůně, která se k nám nese přes kopec. Myslím, že vítr jsem zatím opomenul, ne? Chcete-li však jít rychleji, zřeknu se ho.“

Charlottu toto nestoudné přiznání dost rozladilo, a tak

řekla prostě: „Ano, chci“, a rázovala dál do svahu.

„Jak ponižující, zjistit, že má režie není oceňována,“ prohlásil a držel s ní krok. „Mohla jste aspoň předstírat, že vás potěšilo, když jsem si vás vybral za společnici. Pro mladou dámu je přirozenější, aby byla polichocena a přehlédla jednotlivé kroky, jimiž se takové věci zařizují.“

„Nevidím důvod vůbec něco zařizovat,“ opáčila Charlotta. „Pan Brudenall je mnohem duchapřítomnější a zdvořilejší, když jsme všichni pohromadě. Musí pak věnovat špetičku pozornosti hovoru, místo aby jen dusal a tloukl holí do kopřiv.“

Sidneyho velmi pobavil tento popis jeho přítele.

„To se cestou lesem choval tak nemožně?“

„Vůbec jsem k němu nepronikla,“ přiznala.

„Předpokládám, že musí být nějaký způsob, jak se s ním domluvit, pokud má člověk dost velkou vytrvalost,“

132

dodala milostivě, „ale mne neodpověděl ani na jedinou poznámku.“

Tomu se rozesmál.

„To bláto na vašich šatech je také jeho vina?“

„Určitě to nebylo schválně,“ pohlédla Charlotta na zničený lem. „Jsou to opravdu pozoruhodné cákance, to připouštím. Člověk by řekl, že jsou příliš velké na to, aby je někdo přehlédl, ale pan Brudenall si jich ani nevšiml.“

„A jéje. Doufám, že to půjde vyprat.“

„Samozřejmě to půjde vyprat,“ řekla trochu špičatě.

„Je to docela obyčejný batist.“

„To se mi ulevilo. Ale byl jsem si skoro jistý, že to tak bude. Byl jsem přesvědčen, že byste nikdy neudělala takovou hloupost, abyste nosila nepraktické šaty. Citlivé materiály – jako taft – by se měly nechat výlučně na večer, souhlasíte se mnou? Ale některé mušelíny se také na procházku nehodí – snadno se zachytí a roztrhnou.“

Charlotta nehodlala se Sidneym rozebírat různé přednosti ženského oblečení; začínala si však uvědomovat, že se dokáže vyhnout jakékoli sporné otázce, pokud před ni není postaven zcela bez okolků.

„Nemáte-li námitky, ráda bych nyní slyšela vaše důvody, proč tak často rozdělujete naši skupinku. Proč považujete za nutné každého takhle organizovat?“

„Proč vy považujete za nutné lidi studovat?“ usmál se Sidney. „Asi máme každý svůj způsob, jak jednat s lidmi – a své vlastní talenty, které v jejich společnosti projevujeme. Já organizuji. Vy pozorujete. Vidíte, že mám pro váš přístup jisté porozumění. Bedlivé pozorování bližních musí být svým způsobem velmi užitečná kratochvíle – pokud člověk zcela rozumí všemu, co pozoruje. Jestli mi tedy povíte, čeho jste si během naší dnešní vycházky všimla, vysvětlím vám své důvody, proč jsem ji určitým způsobem organizoval. Tak co? Když už

133

máme takový volný hovor, projdeme si všechny podivnosti, které vás snad zarazily.“

Po takové výzvě Charlotta málem položila otázky, které ji nejvíc zarážely: Jaké tajné dorozumění má s Klárou Breretonovou? Do jaké míry se už znali? Zaváhala však, a když shledala, že není schopna klást tak otevřené a osobní otázky, zamířila k tématu obloukem.

„Opravdu mi bylo trochu divné,“ řekla pomalu, „že jste cestou lesem se slečnou Breretonovou vedl tak opravdový – nebo ne, přesněji řečeno tak vážný rozhovor.“

„Aha,“ přitakal Sidney. „To jste přece mohla uhodnout! Rozhodl jsem se, že se jí svěřím s Henryho situací. Mrzí mě, že jsem vás s ním nechal celou tu dobu samotnou, ale prostě jsem si musel vytvořit příležitost – cítil jsem, že si musím se slečnou Breretonovou soukromě pohovořit a vysvětlit jí, jak taktně se v současnosti musí s Henrym jednat.“

„Ne, musím přiznat, že to mě nenapadlo. Po vašem včerejším prohlášení, že se o tajemství pana Brudenalla nemá dovědět nikdo mimo vaši rodinu, jsem přirozeně neočekávala, že to vyzradíte první cizí osobě, kterou potkáte.“

„Ale slečna Breretonová je taková okouzlující dívka, tak vřelá a soucitná – byl jsem přesvědčen, že zareaguje přesně tak, jak jsem doufal. Okamžitě se nabídla, že mi pomůže ho utěšovat a rozveselovat. A proto,“ dodal nevzrušeně, „jsem teď společnost znovu rozdělil. Mám pevnou víru v její spolupráci.“ Pohlédl kupředu, kde byla slečna Breretonová zabraná do vlídného rozhovoru s jeho přítelem. „Je vidět, že má dobrou povahu, když je ochotná si dát s Henrym práci.“

134

Charlotta to vzala jako osobní kritiku, zarděla se, rychle spolkla značně neuvážené odseknutí a opět v sobě ucítila hnutí toho zvláštního pocitu – žárlivosti.

„Všichni nemáme nadání lidi rozpovídat, hlavně když je jim těžko,“ pokračoval Sidney smrtelně, ale poněkud nevěrohodně vážně, tak, jak promlouval v chaloupce sira Edwarda. „Já první uznávám, že se mi to nedaří. Někdy dovedu rozveselit, ale nikdy ne utěšit – a samotná veselost má v těchhle případech omezený účinek. Je málo těch, kdo mají dar laskavé vlídnosti a přesně vědí, jak se chovat k trpícím. Zdá se, že právě to nadání má slečna Breretonová.“

Charlottě připadalo, že v tom nadneseném kázáníčku byla víc než troška zlomyslnosti. Rychle na něho mžikla, postřehla stopu úsměvu a usoudila, že zase používá své vlastní speciální nadání odvést ji od tématu.

„Také jsem si během vaší procházky lesem všimla,“ vrátila se k tomu, co považovala za hlavní, „že i slečna Breretonová hodně povídala.“

„Vypravovala mi o velmi podobném případě, který se odehrál v její vlastní rodině. To samozřejmě vysvětluje, proč projevila tak upřímný zájem. Sympatie má obvykle základ v – ehm – sdílené zkušenosti. Nemyslíte?“

„Nevím o tom vůbec nic,“ opáčila chladně. „Zlomená srdce, neopětovaná láska a neutěšitelné trápení, to jsou věci, o kterých jsem naštěstí jenom četla v knížkách.“ Najednou si uvědomila, že to může znít podrážděně a zlomyslně a že musí vyvolávat velmi špatný dojem.

Sidney se však jen zasmál, přisvědčil, že v tom má štěstí, a dál se šířil o vynikající chápavosti slečny Breretonové, což Charlottu tak vydráždilo, že se vůbec nepokoušela odpovědět a rozhodla se, že ho nechá celý zbytek cesty dělat, co chce.

135

Sidney, který se tvářil, že si její podráždění ani nelibost neuvědomuje, a dokázal vést hovor zcela sám, se nedal jejím mlčením odradit. Avšak Charlotta, která byla zvyklá víc se starat o to, jakým dojmem kdo působí na ni, než jak působí ona na druhé, byla novou situací celá zmatená a stísněně si uvědomovala, že se jí jaksi podivně křiví vidění.

Došla k závěru, že Sidney Parker je stejně všetečný jako jeho sestra Diana. Třeba si svou vtíravost omlouvá a klame se myšlenkou, že přítele vede pro jeho dobro, ale projevoval se v tom prvek dotěrné marnivosti, která se jí pranic nelíbila. Třeba si myslí, že Henrymu Brudenallovi prokazuje službu, když takhle ovládá a upravuje jeho vztahy s každým, s kým se setká, aby byly taktní a ohleduplné, podle ní však bylo v pokusech ovlivňovat běh života druhých něco odpudivého a neslušného. Podezřívala Sidneyho, že to dělá celá léta – že nutí všechny své přátele, aby se chovali tak, jak jim to naorganizuje, a že se to u něho stalo jakousi nemocí.

Jako všichni Parkerovi má dobré srdce a mnoho ušlechtilých citů, ale nechává se opovážlivou ješitností svést k víře, že umí řešit záležitosti každého jiného lépe, než to umí on sám. Jen jeho dobrá nálada, okouzlující chování a pohotovost v řeči ho chránily před tím, aby nepůsobil stejně směšně jako jeho sestra.

Ale právě když dospěla k tomu závěru a rozhodla se, že je jí nesympatický, musela uznat, že se mu celou cestu daří ji bavit. Velmi živě si uvědomila, že se kvůli ní neustále namáhá, a trochu se zastyděla, že v tom sama selhává.

136

18. . KAPITOLA

Nový Sanditon neměl vlastní kostel. V neděli dával pan Parker zapřáhnout a jezdili do farního kostela ve starém Sanditonu. Lady Denhamová se chlubila tím, že do kostela vždycky chodí pěšky. Parkerovi ovšem věděli, že chodí ráda jen z kopce, aby se včas před obřadem usadila v lavici náležející panskému sídlu, a očekává, že jí na cestu zpátky do kopce každou neděli nabídnou místo ve svém kočáře.

Příštího rána došlo ke změně tohoto pravidelného zvyku. Sidney Parker a Henry Brudenall se prvně objevili na veřejnosti a dušený šepot, který se při jejich vstupu do kostela ozval, dostatečně svědčil o obecné zvědavosti.

Charlotta si všimla, jak slečna Denhamová před ní natahuje krk a s tázavým pohledem se dotýká bratrovy paže. Významně přikývl a vrátil se k modlitební knížce, jako by už byli o nových příchozích obšírně hovořili. Slyšela také neklidné mumlání, které narušilo modlitby slečen Beaufortových za ní. Po bohoslužbě všichni neobvykle spěchali z lavic, aby se venku na sluníčku pozdravili s přáteli.

Vyjít z kostela první však bylo výsadou lady Denhamové a slečna Breretonová následovala několik kroků za ní. Sidney Parker a jeho přítel proti všem zvyklostem vyklouzli ze své zadní lavice hned za nimi, a když zbytek sboru vyšel z portálu, viděl už jen, jak Sidney usazuje dámy do svého kočáru, přebírá od podkoního otěže a okázale je odváží.

První se z překvapení nad rychlou akcí probral pan Parker.

137

„Tak bratříček nás vypekl, viďte, sire Edwarde?“ řekl bodře. „Jestli budeme muset soutěžit s těmi jeho velkoměstskými triky, za chvíli nebudeme mít v Sanditonu jedinou dámu, kterou bychom mohli doprovázet. Je tu druhý den a už mě připravil o můj jediný projev galantnosti za celý týden!“

Charlottě připadala odpověď sira Edwarda na jeho žert poněkud nucená a spěch, s nímž naložil sestru do kolesky, potvrdil její podezření, že nemá náladu na zdvořilosti. Slečna Denhamová měla stěží čas zeptat se paní Parkerové, který z mladých mužů je její švagr, a podivit se, že tohoto jediného člena Parkerovy rodiny ještě nezná.

Slečny Beaufortovy byly také zklamané, že přišly o možnost včasného seznámení, a nadále se už nespokojovaly s vyhlížením z balkonu, když se ti dva pohlední mladí muži procházeli po Sanditonu a kochali se výhledy. Cítily, že jsou jim povinny krajinu zkrášlit půvabnými ženskými siluetami všude, kde se nejvíc vyjímají.

Hned nazítří vynesla slečna Leticie svůj malířský stojan a začala jej stěhovat z písku na oblázky a z kopce na Terasu s neúnavnou a nesobeckou pílí. Žádná starost o dokončení náčrtků jí nesměla bránit v povinnosti zkrášlit každý dostupný výhled svou přítomností.

Starší slečna Beaufortová by harfu přenášela s většími obtížemi. Velkoryse se jí však vzdala a plně se oddala zušlechťování obce předváděním toho, co považovala za poslední výkřik lázeňské módy. Nedávno dokončila výrobu pozoruhodné pokrývky hlavy – vzor jí poslala její nejlepší přítelkyně slečna Nichollsová. Tvořil ji slaměný klobouk uvázaný přes krajkovou čepičku, která se pyšnila snímatelným zeleným hedvábným stínítkem vyztuženým dráty. Slečna Nichollsová ji ujistila, že tento „přímořský klobouk“ je v Ramsgate vrcholně módní – podle ní snad

138

dokonce vznikl v Brightonu –, a přestože má především chránit oči proti slunci a vlasy před větrem, má další výhodu, že velmi slušivě rámuje tvář.

Zblízka to byla velmi přitažlivá kreace, ale Sidney Parker a Henry Brudenall naneštěstí zůstávali v povzdálí a mohli pozorovat jen jakousi všudypřítomnou módní postavičku, jež se procházela oblečena v látkách všech druhů, na něž se dalo spolehnout, že se při nejslabším vánku půvabně vzdují.

Všechny tyto oběti ve prospěch sanditonské scenerie by asi byly málo účinné, kdyby si slečny Beaufortovy naštěstí nevzpomněly, že byly po příjezdu představeny slečně Heywoodové. Její oblečení bylo spíš upravené a čisté než módní a její společenské postavení poněkud nejasné, takže ji dosud přehlížely – kromě občasného blahosklonného pokývnutí starší slečny Beaufortové a jednoho pousmání slečny Leticie z balkonu (především aby vylepšila profil, který právě v tu chvíli nastavovala Arturu Parkerovi). Nikdy s ní zatím nepromluvily.

Avšak poté, co dvakrát viděly, že ji tito zajímaví mladí muži zdraví, rázem se rozhodly, že její společnost je právě to, po čem od začátku toužily, a jedině přirozený ostych jim nedovolil se k ní přiblížit. Když nyní překonaly zábrany a stud, počíhaly si na ni, když šla do knihovny. Pozvaly ji, aby vstoupila do salonu nárožního domu a pokochala se nedokončenými náčrtky slečny Leticie, poslechla si opomíjenou harfu a uspokojila zvědavost obou sester odpověďmi na dotazy tak nepřímé a nevinné, jaké si jen dovedly vymyslet.

„Celou dobu jsme toužily – úplně tesknily, ujišťuji vás, milá slečno Heywoodová – po nějaké náhodě, která by utužila naši známost s vámi. Už kolik dní jsme vymýšlely ty nejroztomilejší plány, ale víte, obě máme největší hrůzu z toho, aby nás někdo nepovažoval za dovolené nebo

139

vtíravé! Je pro nás ohromně těžké vůbec se s někým seznámit.“

„Sanditon nám připadá okouzlující – snad jen společnosti je tu trochu málo. Ale troufám si říct, že už začínají přijíždět další lidé. Aspoň hotel se, jak se zdá, plní…“

„Ach, já jsem do Sanditonu úplně zamilovaná, i když je tak trochu stranou,“ skočila jí do řeči starší sestra s pocitem, že se Leticie trochu ukvapuje. „Má nejdražší přítelkyně slečna Nichollsová, hrozně milá a opravdu znalá módy, mi psala, že v Ramsgate je mnohem živěji. Tam člověk vidí každý den nové tváře – ale tady je každý cizinec úplná rarita.“

„Páni, vážně, já vždycky říkám, že tahle malá, odlehlá hnízdečka jsou nekonečně lepší než ta rušná, oblíbená letoviska,“ souhlasila slečna Leticie. „Když člověk pochází z většího vnitrozemského města, touží u moře jen po samotě. Musím říct, že nás výhled z balkonu úplně okouzluje. Celé hodiny neuvidíte na pláži ani živáčka.“

„Ano, obě jsme zblázněné do toho klidu – té celkové opuštěnosti Sanditonu. Za pár dní zná člověk prakticky každého v celém okrese…“

„Přesně. Takže jsem se neubránila výkřiku, viď, Lydie, když jsem tuhle ráno zahlédla – jen na okamžíček, víte – dva, představte si, dva úplně cizí lidi!“

„Aha! Jak to tak říkáš, Leticie, už si vzpomínám. Zdá se, že bydlí v hotelu – slyšela jsem, že jsou nějak spříznění s Parkerovými –, moc uhlazení mladí pánové, oba tak mimořádně dobře oblečení.“

„Takoví, jaké by člověk čekal spíš v Brightonu než v Sanditonu.“

Drmolily jedna přes druhou a stěží nechaly Charlottě čas, aby jim poskytla všechny podrobnosti, po kterých tolik dychtily. Velmi ochotně to udělala v první přestávce,

140

kterou jí dopřály. Slečny Beaufortovy ji spíš pobavily než ošálily, a přestože na jejich přátelské projevy reagovala zdvořile, v duchu měla své pochybnosti o ceně této nové známosti – ba i o vyhlídkách na její trvání. Tušila, že všechny pokusy o sblížení rázem ustanou, až svým novým přítelkyním poslouží tím, že na ně upozorní nové hosty.

Charlotta ovšem měla své vlastní soukromé důvody k rozšíření počtu společnic pro utěšování Henryho Brudenalla. Nejednou jí problesklo hlavou, že Sidneyho vychvalování slečny Breretonové, jak umí jednat s jeho přítelem, ji mělo popíchnout, aby se také snažila. A protože Sidney prohlásil, že doufá, že se ty příjemné vycházky ve čtyřech budou často opakovat, napadlo ji také, že by jí často zůstal na krku pan Brudenall, zatímco Sidney by příjemně laškoval s Klárou. Jakýkoli přírůstek, který by mohl zabránit tak protivnému rozdělení do nevyhovujících dvojic, byl Charlottě vítán.

A tak při první příležitosti, která se nabídla – když druhý den dopoledne seděla s oběma mladými muži na Terase –, zazářila úsměvem na přešlapující slečny Beaufortovy a vlídně provedla potřebné seznamování. Potom se výborně bavila odhadováním, zda zvítězí odhodlání slečen Beaufortových připojit se ke společnosti, nebo Sidneyho zjevné, leč zdvořilé snahy je odbýt.

Přestože nebylo nic zřetelně domluveno, Charlotta věděla, že Sidney nyní čeká na příchod slečny Breretonové, aby navrhl jeden ze svých speciálních pěších výletů. Charlotta ho na vlastní uši slyšela, jak několikrát nenápadně prohodil, že by si s panem Brudenallem rádi vyšli na pořádnou procházku a nebyli by proti společnosti slečny Breretonové, kdykoli by ji lady Denhamová mohla postrádat. Rozhodně padla zmínka o Terase, kde by se bylo možno kterýkoli den v poledne příhodně setkat. A právě o tomto dni řekl své švagrové, paní Parkerové, že

141

jsou napevno domluveni, takže Charlottu velmi ochotně odeslala z domu a na cestu jí přidala vzkaz pro slečnu Dianu. Už deset minut trpělivě seděli na Terase a čekali, zda budou Sidneyho náznaky stejně účinné v případě slečny Breretonové.

Oba přátelé se byli dopoledne koupat a pohrdlivě se teď smáli myšlence, že by dvacet minut v moři mohlo unavit kohokoli mladšího čtyřiceti let. Sidney právě navrhl, že skály, které první den rázně zavrhli, by byly ideální trasou výletu, a tu došlo k vpádu slečen Beaufortových.

„Viďte, že je tahle Terasa ohromně skvělé místo? Já bych tu mohla sedět celé hodiny,“ prohlásila slečna Lydie, velmi spokojená s jejich novou situací. „Bylo to od pana Parkera a od lady Denhamové ohromně ohleduplné, že tu zřídili ty pohodlné lavičky – je to tu jako báječný salon pod širým nebem.“

„Ano, ano, kouzelný! My s Lydií hrozně nesnášíme, když máme sedět v domě, zatímco nás sluníčko láká každou vteřinu ven.“

„Sedět vevnitř! Nebesa! To strašné pomyšlení, Leticie, když máme hned za dveřmi Terasu! Vždycky říkáme, že je to dokonalé místo, kde se potkáš s každým, kdo je v Sanditonu.“

„Pokud tu člověk sedí dost dlouho, asi ano,“ ozval se Sidney, který už začínal litovat, že sám vybral tak veřejné místo schůzky. „My se totiž právě vydáváme na značně náročný pěší výlet.“

„Ach, dnes je božský den na dlouhou, povzbuzující vycházku,“ souhlasila slečna Leticie. „Já mám taky úplnou hrůzu z toho, že bych musela být dlouho na jednom místě. My s Lydií jsme prozkoumávaly Sanditon velmi důkladně, to vám povím.“

142

„Páni, to ano. Nic nemáme raději než náročné vycházky!“

„A známe všechny nejlepší stezky po pobřeží. Kterým směrem se chcete dát?“

„Právě jsme probírali plán na prozkoumání skal,“ připustil Sidney. „Mám ale strach, že by na tak namáhavou chůzi, jakou plánujeme, vaše střevíčky nebyly dost pevné. Vypadají příliš křehce na přelézání kamenů a skal. Za pět minut byste si je zničily a ty krásné šaty slečny Lydie by se asi potrhaly o křoví.“

„Ach, já se o své šaty vůbec nestarám!“ zvolala starší slečna Beaufortová a koketně hodila pohledem zpod zeleného stínítka. „To vůbec nepřipouštím. Vždycky říkám, že šaty jsou pro naše pohodlí a nikdy by nám neměly bránit v potěšení. Neumíte si představit, jaké požehnání to je, že teď móda nám ubohým ženám dovoluje kratší spodničky; když byly po kotníky, úplně nás při delší chůzi ochromovaly. A pár trhlin a skvrn? Na těch přece nezáleží. Ale ty, Leticie, bys možná mohla dát na radu pana Parkera, zaběhnout domů a vyměnit si ty růžové střevíčky. Nankinové botky by byly na procházku po skalách opravdu vhodnější.“

Slečna Leticie, která si gratulovala k tomu, že se zmocnila čestného místa mezi oběma pány, a velmi nerada by je přenechávala sestře, namítla, že její kozinkové střevíčky jsou dostatečně silné a že také nikdy nemyslí na šaty. A obě důrazně prohlásily, že paráda je v takovém tichém koutku jako Sanditon nemístná.

Charlotta spokojeně zůstávala zticha skoro tak jako Henry Brudenall a přenechávala námahu s bavením slečen Beaufortových Sidneymu, zároveň však dávala zřetelně najevo, že plně schvaluje, aby si oba mladé muže při tomto a všech možných dalších setkáních zcela přivlastnily. Ani jí za to nebyly nijak zvlášť vděčné.

143

Naopak, odepsaly ji jako hodnou, leč prostoduchou venkovskou husičku, která nemá v hlavě oči, aby rozpoznala opravdového šviháka od neohrabaných venkovských frajírků, na jaké je určitě zvyklá.

Charlotta se usadila (zcela úmyslně, nechala však sestry v přesvědčení, že toho dosáhly svým úsilím) vedle slečny Lydie na samém kraji zelené lavičky, a jakmile se slečně Leticii podařilo odvrátit pozornost Sidneyho od sestry, prohodila Charlotta uvážlivě pár slůvek ve prospěch větší společnosti a nenápadně Lydii povzbudila, aby se připojila k jejich výletům.

„Ach, slečno Heywoodová, já s vámi tolik souhlasím!“ zvolala slečna Lydie, nadšená její přihlouplostí. „Vždycky říkám, že žádný plán není k ničemu, když není dost lidí, aby se zajistila pestrost. Viďte, že mám úplnou pravdu, pane Parkere?“ vpadla sestře do řeči. „Slečna Heywoodová říká, že na výlet nemůže být žádná společnost dost velká. Tak se pobaví všichni.“

„Opravdu? Pobavení slečny Heywoodové je pro mě samozřejmě vždycky důležité.“

„Ti, kdo rádi mluví, jsou ve velké společnosti rozhodně přínosem,“ poznamenala Charlotta, aby mu statečně dala najevo, že má svůj vlastní nezávislý názor,

„a ti, kdo raději mlčí, mohou mlčet a nikoho tím nepohorší.“

„Pravda pravdoucí,“ přitakal Sidney. „A ti, kdo chtějí pozorovat, mohou pozorovat po libosti. Každý má spoustu příležitostí chovat se přesně tak, jak si přeje, snad až na ty, kdo se pyšní tím, že umějí organizovat. Pro ne je velká společnost mnohem méně zvládnutelná. Se slečnou Heywoodovou se ovšem člověk nemůže přít. Je vždycky tak rozumná – vždycky umí tak vystihnout, co je podstatné. Velmi uvážlivá, opatrná mladá žena; nemyslíte, slečno Beaufortová?“

144

Charlotta by se hodně divila, kdyby slečna Lydie našla přiléhavou odpověď na tento ironický proslov. Stačila jen poněkud zmateně vykoktat: „Ach ano, jsme obě naprosto okouzlené, že jsme ji poznaly; báječná…,“ a vtom ji zachránil neočekávaný příjezd sira Edwarda na Terasu. Měl totiž dost času zhodnotit, jakému protivníku v Sanditonu čelí, a přivezl si z Denham Parku v kolesce svou sestru.

Nevyhnutelně došlo ke změně rozesazení, jež byla ze strany slečen Beaufortových provázena různými strategickými přesuny, které jim měly zajistit nejlepší místa. Mladé muže na Terase už považovaly za svůj pravoplatný majetek – jen se nemohly dohodnout, jak se podělit o kořist. Avšak příchod dalšího muže, kterému by mohly věnovat pozornost, vyvolal dilema.

Henry Brudenall byl ze tří kandidátů zajisté nejhezčí; na proti tomu – i při veškeré schopnosti vesele švitořit, aby zakryly trapné odmlky – měly obě jisté potíže s tím, aby s ním zapředly rozhovor. Sidney Parker byl pohledný, příjemný a elegantní. Jedné z nich se bude zajisté hodit. Ale sir Edward měl stejné kvality – a k tomu titul. Bylo to těžké rozhodování a Charlotta se zájmem pozorovala jejich váhavé manévry.

Zato slečna Denhamová neváhala vůbec. Měla štěstí, nemusela brát v úvahu svého bratra, očividný nezájem pana Brudenalla o kohokoli ji také odrazoval, takže se zaměřila přímo na Sidneyho Parkera, zmocnila se ho, oblehla ho a jevila se pevně rozhodnutá držet se ho, zatímco se slečny Beaufortovy teprve rozhodovaly.

Charlotta to všechno viděla a v duchu chválila sira Edwarda, že si přivedl na pomoc sestru. Asi jí ani nemusel dávat zvláštní pokyny, aby si přivlastnila Sidneyho pozornost. Slečna Denhamová byla dostatečně vypočítavá, aby sama poznala vhodného mladého muže s nezávislým

145

příjmem. Zájem slečny Denhamové by byl Sidneymu konečně zajistil už jeho módní vzhled. Pravděpodobně se prokáže jako neocenitelná spojenkyně, která zmaří jakékoli předpokládané zásahy do bratrova odhodlaného usilování o slečnu Breretonovou.

A když se k nim na Terase skutečné zanedlouho připojily dámy ze Sanditonského zámečku, Sidney byl tak zaneprázdněn sebeobranou, že je vůbec nijak organizovat nemohl. Jeho tíseň byla větší, než se Charlotta odvažovala doufat. Nepřekvapilo ji však, že se docela sebejistě vyprostil a zároveň si vysloužil nadšený souhlas lady Denhamové návrhem, že tak velká společnost by udělala nejlépe, kdyby došla procházkou k čajovně a tam se usadila pohodlněji. Charlotta si připomněla, že ke stolkům v čajovně se vejdou nanejvýš čtyři lidé, a usoudila, že se Sidney moudře snaží vymezit sféru své činnosti; přirozeně však předložil jiný důvod.

„Bratr mi říkal, že je čajovna dost opomíjená, a takováhle příjemná, spontánní společnost by jí prospěla.“

„To jste řekl dobře,“ zvolala lady Denhamová. „V tom, co říkáte, je mnoho rozumného, mladý muži. Kdyby si víc návštěvníků při takových příležitostech vzpomnělo na čajovnu jako vy, neměli bychom vůbec žádné ztráty. Chtěla jsem ovšem navštívit paní Griffithsovou, ale to počká. Měl jste velmi dobrý nápad, pane Parkere. Já se rozhodně k vaší výpravě do čajovny připojím.“

To dalo Sidneymu možnost odejít od slečny Denhamové.

„Budu hluboce poctěn vaší přítomností ve společnosti, lady Denhamová,“ zvolal s nepředstíraným nadšením, galantně jí nabídl rámě a ochotně ji přijal výměnou za její neteř. „Doufal jsem, že budu mít příležitost k trochu delšímu rozhovoru, než jsme měli v neděli při té krátké cestě z kostela. Víte, že teprve po seznámení se slečnou

146

Breretonovou – a když jsem si vzpomněl, že je to samozřejmě vaše dívčí jméno – jsem si uvědomil, že se dávno znám s jinou vaší blízkou příbuznou – slečnou Elizabeth Breretonovou? Omlouvám se, že jsem se o ní při předešlých návštěvách v Sanditonu nikdy nezmínil, ale neměl jsem tušení o vašem příbuzenství.“

Nic nemohlo být vhodnějšího ani šikovnějšího než tato velice zdvořilá Sidneyho řeč. Charlotta si možná kladla otázku, proč se o své známosti se slečnou Elizabeth Breretonovou dosud nikdy nikomu nezmínil, ale Sidneyho chování bylo vždy tak promyšleně vemlouvavé, že připouštěla, že si na ni vzpomněl až teď, když se uchází o přízeň lady Denhamové, a že mu nejde o nic závažnějšího, než aby se jí zalíbil.

Reakce lady Denhamové proto přinesla značné překvapení. Okamžitě Sidneyho rámě pustila, podezíravě si ho prohlédla od hlavy k patě a zamračila se náhlou nelibostí.

„Ano? Vy se znáte s mou neteří? Tak můžete šetřit poklonami a šetřit dechem, na to vás upozorňuji,“ řekla s jedním ze svých nejvychytralejších pohledů. „Určitě vás přemlouvala, abyste pro ni zkusil vymámit pozvání do Sanditonského zámečku! Kdepak, já nejsem dnešní, jak se říká, a nemám dveře otevřené pro každého příbuzného. Vyřiďte jí to, až zas budete v Londýně.“

Sidney jen ohromeně zíral na její neomalenost.

„Vaše neteř chce přijet do Sanditonu?“ řekl nechápavě.

„To mě tedy velmi překvapuje. Byl by to samozřejmě výborný nápad,“ dodal chvatně, „ale slečna Elizabeth Breretonová je tak schopná, tak ceněná, tak nepostradatelná ve svém vlastním domově, že by se rodina dala stěží přesvědčit, aby ji k vám pustila. Třeba mluvíme každý o někom jiném a vy máte na mysli nějakou jinou neteř.“

147

„Ne, ne, myslím slečnu Elizabeth. Ona se možná sama nehlásila, ale Breretonovi mi ji soustavně vnucují. Od začátku chtěli, abych pozvala ji, a ne slečnu Kláru. Spolehněte se, já je prohlédla! Vidím do těchhle příbuzenských intrik. A slečna Klára mi tvrdí, že tahle Elizabeth je její oblíbená sestřenice, a měsíc po měsíci mluví o tom, že by měla někdy přijet do Sanditonu – nedivte se, že mám jejího jména po krk. Copak musím mít celý dům plný neteří?“

Sidney se mezitím probral z ohromení a tvářil se, že ho mrzí jen nešťastná shoda okolností, že se chtěl lady Denhamové doporučit právě jménem, které ona nesnáší, a že tím vzbudil takové směšné podezření.

„Máte nesmírné štěstí, lady Denhamová, že máte na vybranou z tolika neteří. Určitě by to byl skvělý nápad, kdybyste slečnu Elizabeth dokázala přesvědčit, aby přijela do Sanditonu. Když jsem ji posledně viděl, nevypadala moc zdravě. Třeba by se její rodina dala přesvědčit, že by jí koupání v moři prospělo.“

„Ale mně by to neprospělo,“ odsekla lady Denhamová.

„Mohu vás ujistit, že mám dost zájemců o volné pokoje. Ale já se nedám jen tak oblafnout. To jsem také řekla slečně Kláře, když se na to posledně ptala.“

Lady Denhamová by dávala průchod své nelibosti ještě mnohem déle, ale Sidney neměl chuť plýtvat šarmem na někoho, kdo je k němu tak málo vnímavý. Už ji příliš neposlouchal a záhy připadl na vhodný prostředek k úniku. Využil pak první odmlky v jejích stížnostech, aby řekl:

„Víte, právě mě napadlo, že bychom neměli na výpravě do čajovny vynechat mého bratra a sestry. Nejsou žádní velcí chodci, ale tahle snadná procházka by se jim líbila. Omluvíte-li mě na chviličku, zaběhnu do čísla čtyři

148

a pozvu je, aby se k nám připojili.“ A s viditelnou úlevou odkráčel od celé denhamovské rodiny.

„Třeba by chtěla jít i paní Griffithsová a slečna Lambeová?“ navrhla nevinně Charlotta. „Myslím, že je to velká škoda vynechávat je.“

„Samozřejmě, samozřejmě,“ ohlédl se Sidney přes rameno s úsměvem, který zřetelně říkal: „Jak vidíte, můj malý plán je teď úplně zmařen, takže s sebou mohu klidně vzít celý Sanditon.“

Slečny Beaufortovy také vřele uvítaly Charlottin návrh a projevily takovou náklonnost k slečně Lambeové a takovou nefalšovanou lhostejnost k tomu, zda se ke společnosti připojí, že Charlotta usoudila, že se jejího soupeřství nijak neobávají. Byly to dívky vcelku dobromyslné, a kdyby je napadlo to, co Charlottu, třeba by se namáhaly to navrhnout samy. Částečně mulatský původ, křehké zdraví a ostýchavost totiž slečnu Lambeovou přes její velké bohatství při všech společenských příležitostech zatlačovaly do pozadí, přestože doma se všechno točilo kolem ní.

Slečny Beaufortovy cítily vůči slečně Lambeové dluh za mnohé drobné laskavosti a štědré dárky a nadchla je tato neočekávaná příležitost bez námahy pro ni něco udělat na oplátku. Předháněly se, která první přednese pozvání a udělá „nejdražší Adéle“ radost.

Byly stejně úspěšné jako Sidney v čísle čtyři a po drobné šarvátce mezi mladými dámami o nejkýženější rámě vyrazila celá neforemná skupina k čajovně. Sidney se dokázal vykroutit i slečně Denhamové tím, že nabídl obě paže svým sestrám, jakmile překročily práh, a Henry Brudenall tak rychle vstoupil mezi lady Denhamovou a slečnu Breretonovou, že si o něm Charlotta opravila mínění: vypadá, jako by nic neslyšel a všichni mu byli

149

lhostejní, ale když jde o to, aby se vyhnul upovídaným osobám, umí se o sebe výborně postarat.

Slečny Beaufortovy se přilepily na sira Edwarda, ale od Artura se dočkaly jen poklony, protože ho vůbec nenapadlo, že by mohlo být užitečnější nabídnout jim rámě.

Charlotta se velmi spokojeně přidala k paní Griffithsové a slečně Lambeové. První ji přitahovala jako rozumná, vyrovnaná žena a druhá ji zajímala jistou plachou tesknotou. Avšak slečna Denhamová, která tvořila velmi nespokojenou čtvrtou v jejich skupině a považovala za velmi nepohodlné klopýtat po oblázcích bez opory mužské paže, zřejmě Adélu zastrašila. Sotva začala odpovídat na Charlottiny poznámky o počasí, slunci a mořských raccích, pichlavý výkřik slečny Denhamové jí přetrhl řeč a zbavil ji odvahy pokračovat.

„Ano, hrozně ráda se dívám na racky…,“ ozvala se.

„Můj bratr je naprosto bezohledný,“ vyštěkla slečna Denhamová a zle zahlížela na jeho vzdalující se záda těsně sevřená slečnami Beaufortovými. „Ví, že nesnáším klouzání po kamenech.“

Adéla na ni s údivem pohlédla, přimkla se blíž k paní Griffithsové a už z ní nikdo nedostal slovo. Charlotta považovala tuto přecitlivělost za neštěstí, bylo jí však slečny Lambeové líto a už ji dalšími otázkami netrápila. Lehký hovor s paní Griffithsovou jim vystačil až k čajovně, kde je slečna Denhamová okamžitě opustila a Charlotta, šťastná, že se jí zbavila, zadoufala, že se se svými vyvolenými společnicemi lépe domluví.

To jí však nebylo přáno. Sotva s nimi zamířila k volnému stolu, uvědomila si, že se mezi ostatními vede zdvořilý boj o místa. Sidney měl přirozeně své zcela určité představy o tom, jak sestavit jednotlivé čtveřice, avšak i jeho sestra Diana byla rozhodnutá, že celou skupinu

150

zorganizuje, a slečna Denhamová, slečny Beaufortovy, a dokonce i lady Denhamová se tvrdě bránily jakémukoli směrování jinam, než se rozhodly samy.

„Měla jsem v úmyslu dnes dopoledne navštívit paní Griffithsovou, a tak si k ní sednu v čajovně,“ oznámila lady Denhamová a odešla od stolu, kde již seděla slečna Breretonová a Henry Brudenall.

„Tady budeš mít pohodlí, Diano,“ řekl v tom okamžiku Sidney a pokusil se zmařit sestřiny zásahy do svých plánů tím, že ji rychle posadil na místo uprázdněné lady Denhamovou.

„Ne, ne, já nikdy nemyslím na vlastní pohodlí, když mohu posloužit druhým,“ prohlásila slečna Diana a pobíhala dál. „Tak kde bude kdo sedět? Zuzano, ty pojď sem,“ nabídla své sestře židli vedle slečny Breretonové, u níž stál Sidney. „Počkejte – a jestli si slečna Denhamová a Sidney sednou taky k…“

„Zbytečně se unavuješ, Diano. Všichni si umíme najít místo sami.“

Avšak sužován sestrou a pronásledován houževnatou slečnou Denhamovou neměl Sidney při uspořádání štěstí. Zatímco usazoval všechny ostatní ke své spokojenosti, Diana zabrala poslední volnou židli u stolu slečny Breretonové a zdálo se, že je mu opravdu souzeno sedět ve dvou se slečnou Denhamovou u posledního volného stolu. To však bylo na něho příliš.

„Slečno Heywoodová, pojďte si sednout ke slečně Denhamové a ke mně!“ zvolal pohotově. „Vidím, že jsme žalostně přehlíženi a nikdo nás nechce do svých veselých čtveřic.“

Znělo to žadonivě a velitelsky zároveň, a když Charlotta poslechla, jeho vděčný pohled ji odměnil za to, že odložila seznámení se slečnou Lambeovou. Lady Denhamová stejně opanovala jejich tiché zákoutí s

151

takovou neomaleností a tak sebevědomými výroky, že by Charlotta v takové společnosti sotva přiměla plachou Adélu k řeči.

Zjistila, že její nové místo má své výhody – nikoli nejmenší byla ta, že se mohla pokochat zarážející proměnou chování slečny Denhamové, jakmile dosáhla svého. Charlotta už tuto proměnu postřehla dříve, ale nyní byla tak zřetelná, že byla téměř karikaturou rozmazleného, sobeckého dítěte, které se jednou usmívá, jednou pláče a vyvádí a jehož sobectví je každému zřejmé.

Slečna Denhamová byla nyní zosobněná roztomilost a vynakládala všechny síly na okouzlení Sidneyho Parkera. Usmívala se, vykřikovala, dychtivě naslouchala každé jeho poznámce a nepřetržitě chrlila lichotivé věty, takže mu téměř nedala možnost sledovat, co se děje u ostatních stolů, ba ani nerušeně prohodit slůvko s Charlottou.

Charlottě příliš nevadilo, že je přehlížena; způsob řeči slečny Denhamové ji natolik bavil, že zůstávala ochotnou posluchačkou.

„Skutečně vám musím složit poklonu, pane Parkere, jaký máte nádherný kočár a koně. Budete se mi smát, že o tom mluvím tak vřele,“ zaperlila. „Pánové to obvykle považují výlučně za svůj obor. Ale mě vždycky uchvacovaly elegantní kočáry. Ujišťuji vás,“ pravila laškovně, „že si víc všímám hezkého kočáru a dvojspřeží než toho, kdo drží otěže. Bratr se mi často směje. Včera ráno mě ohromně vesele škádlil, když jsem byla celá uchvácená, jak nás váš kočár na silnici předjel. Myslím, že váš podkoní projíždí koně tím směrem každý den, viďte?“

„Myslím, že ano. Já jsem je od příjezdu do Sanditonu moc nevyužíval. Slečno Heywoodová, napadlo mě…“

„Tak dokonale sladěné dvojspřeží! Strašně se mi protiví koně, kteří k sobě nejdou! Nepřestávám žasnout, že lidé často utratí takové peníze za kočár a pak chtějí šetřit

152

na koních. Například manželé Patridgeovi z Halham Lodge. Mají kočár, bryčku a faeton a ani jeden z jejich koní by se nehodil ani k bratrově kolesce. A ani ty, které mají, nenechají pořádně proběhnout.“

„Ano, ovšem, nechat je proběhnout je velmi nutné. Jak jsem chtěl právě říci slečně Heywoodové, měl bych své koně víc zaměstnávat a sobě udělat radost tím, že bych podnikal výpravy někam dál. Když budu řídit sám, do kočáru se klidně vejdou čtyři…“

„A můj bratr by mohl jet se svou koleskou napřed,“ skočila mu do řeči slečna Denhamová; nebyla si jistá, které čtyři má Sidney na mysli, ale byla odhodlána se výpravy tak či onak zúčastnit. „Rozhodně byste potřeboval někoho místního, abyste našel nejatraktivnější místa, která byste měl navštívit.“

„Ale já už vím, kam se chci podívat,“ vlídně opáčil Sidney. „Vždycky jsem náramně toužil vidět Brinshore.“

Charlotta se nemohla rozhodnout, zda ho to jméno napadlo až v tu chvíli, nebo zda už měl v plánu pozlobit bratra návštěvou Brinshoru. Rozhodně však vyvedl z míry slečnu Denhamovou.

„Ale pane Parkere, určitě jste si nespočítal, jak je to daleko. Brinshore je dobrých šestnáct mil odtud. To by koně za den neobrátili.“

„Jsem přesvědčen, že moje koně ano,“ odpověděl Sidney. „Na kolesku sira Edwarda by to možná bylo trochu daleko. Ale v samotném jménu Brinshore je něco, co mě…“

„Co se tam povídá o Brinshoru?“ vpadla do hovoru Diana od sousedního stolu. „Kdo jede do Brinshoru? Musím říct, že bych sama moc ráda viděla Brinshore. Náš kočár pořád jen stojí v hotelové stáji. Stačí najmout od Woodcockových pár poštovských koní a můžeme vzít čtyři lidi. A kdyby Tom jet nechtěl, mohl by nám půjčit

153

svůj cestovní kočár. Musím se zeptat lady Denhamové, jestli by ji takový plán zajímal a kolik lidí by se vešlo do jejího kočáru.“

S tím vyskočila a zanechala ve slečně Denhamové blaženou jistotu, že do tak velké společnosti nemůže nebýt zahrnuta.

„Vaše sestra je skvělá žena, pane Parkere. Tolik jí leží na srdci starosti druhých – vždycky podporuje plány pro potěšení jiných. Kdyby tak bývala při vašich předešlých návštěvách v Sanditonu ona, určitě bychom se už lépe znali.“

„Ano, je to velká škoda,“ souhlasil Sidney, ale s velmi neupřímným výrazem a pohrdlivý záblesk v jeho bystrém oku Charlottu ujistil, že za škodu považuje spíš to, že se musel se slečnou Denhamovou vůbec seznámit. Začínala už dost přesně číst Sidneymu Parkerovi myšlenky a s velkou většinou souhlasila. Zjišťovala také, že život v Sanditonu je od jeho příjezdu mnohem zajímavější.

Po pouhých pěti dnech jeho pobytu bylo všechno úplně jiné. A přestože mu nemohla přímo připisovat všechny změny, k nimž došlo, zdálo se, že jeho vliv a přítomnost je cítit všude, a živý ruch a náhlá touha po společenství začínala tu roztříštěnou malou společnost proměňovat v jeden celek.

154

19. . KAPITOLA

O výletu do Brinshoru se zanedlouho mluvilo jako o hotové věci. Jakmile dva lidé tak horliví pro organizování (nebo tak odhodlaní plést se do cizích věcí – jak je vám libo na to pohlížet) jako Sidney Parker a jeho sestra jednou pronesli takový návrh, rychlé vyřešení všech maličkostí se dalo čekat jako samozřejmost.

Nezájem lady Denhamové a odpor pana Parkera nebyly vzaty na vědomí a předpokládalo se, že jejich koně a povozy jsou k dispozici každému ze Sanditonu, kdo si přeje zhlédnout Brinshore.

Zprvu se zdálo, že plány zmaří nečekaný zásah sira Edwarda. Byl tak pevně rozhodnut, že se nenechá ze společnosti vyřadit nedostatečností své kolesky, že se opakovaně pokoušel vypůjčit si kočár lady Denhamové – což byl ten nejjistější způsob, jak vzbudit její podezření a odpor. Když však již zcela zarytě odmítala, Parkerovi usoudili, že problém zasluhuje jejich plnou pozornost.

„Jak jinak se totiž dostaneme do Brinshoru?“ zvolala slečna Diana. „Do kočáru lady Denhamové se pohodlně vejdou čtyři lidé. Je mnohem větší než náš. A když jsem jí to prvně navrhovala, vůbec nic nenamítala. Co nám tedy brání kromě jejího sobectví? Nesnáším lidi, kteří vůbec neberou ohled na druhé. A taky jí to řeknu.“

„Nech lady Denhamovou mně,“ poradil jí Sidney.

„Vždycky usilovně hledá skryté pohnutky na nesprávné straně a očekává klam tam, kde není, ale myslím, že se v ní už vyznám.“

A tak se spokojeným přesvědčením, že ví, jak se vetřít do přízně starší dámy, které jde především o vlastní

155

pohodlí, začal Sidney připravovat řadu náhodných setkání s lady Denhamovou.

Pak vynaložil nesmírnou námahu, aby uchlácholil její podezření, pobízel ji, aby vykládala o svých domácích starostech, trpělivě naslouchal stížnostem na služebné, soucítil s ní ve věci bratrových nákladných projektů pro rozvoj Sanditonu a smrtelně vážně přitakával, že metodičnost a hospodárnost jsou vždy to podstatné.

Díky tomu lady Denhamovou okamžitě upoutala jeho uvážlivost a zásadovost. Do konce týdne byli Sidney Parker a Henry Brudenall vítanými a pravidelnými hosty v Sanditonském zámečku a lady Denhamová sama sebe přesvědčila, že její kočí pomalu leniví, koně ztrácejí jiskru a kočár rezaví jen proto, že nemají dost práce. Radostně oznámila, že určitě neuškodí, když je všechny pošle na výlet.

Sidney usoudil, že už vynaložil dost námahy, a velmi si přál, aby vyjednávání o půjčku kočáru pana Parkera vedla Diana. Naznačil, že námitky pouhého bratra nevyžadují tak citlivé zacházení a dají se přemoci její obvyklou panovačnou taktikou.

Slečna Diana byla odhodlána, že všechny zbývající podrobnosti vyřeší sama, a vrhla se do práce se spoustou rozčilení a zmatku a s řadou dogmatických prohlášení.

Očekávala, že ji poslechne i počasí. Když bylo pořád pěkně a na výlet do Brinshoru ji zval další slunečný den, byla tak nadšena svým úspěchem, že dopřála Sidneymu trochu se podílet na přípravách.

Když se velká společnost začala po časné snídani scházet u Trafalgarského zámečku, dokonce ho poprosila o pomoc při pozměňování některých svých pečlivých plánů na rozdělení cestujících mezi čtyři kočáry, které měli k dispozici.

156

„Tak a co teď, Sidney? Právě jsem se dověděla, že paní Griffithsová svěřila slečnu Lambeovou do mé péče a místo ve voze nepotřebuje. A Tom a Mary prohlašují, že do Brishore taky nepojedou! Kdybych to byla věděla, mohli jsme jeden kočár ušetřit.“

„Já věděl, že nepojedou,“ přiznal Sidney, „ale vždycky je lepší mít na každém výletě nějaká volná místa, Diano. Například Henry velmi špatně snáší cestování a dá se čekat, že mu při každé jízdě bude nevolno. Bylo by výborné, kdyby mohl jet v mém kočáře docela sám.“

„Tak? Já ho chtěla pozvat do našeho. Nebo máme vzít slečnu Lambeovou? Zuzana je hubená a i s Arturem máme čtyři místa…“

„Slečna Denhamová bude očekávat, že takovou pozornost prokážete především jí. Nejlepší bude, když ji pozveš,“ navrhl Sidney. „Sir Edward by měl mít samozřejmě na starosti kočár lady Denhamové. Ale musíme rychle vyrazit. Máme před sebou dvaatřicet mil. Pokud si chceme Brinshore pořádně prohlédnout, nebude nám na to celý den stačit, pokud nevyjedeme hned. Nemůžeme si dovolit mařit čas dalším povídáním.“

A opravdu vnukl všem takový pocit spěchu, že se mu téměř nepokoušeli odporovat. Rychle odeslal dva kočáry, každý se čtyřmi pasažéry, než si kdo stačil uvědomit, že na ostatní dva kočáry zbyli už jen čtyři lidé dohromady.

„To jsi provedl opravdu hloupě, Sidney,“ poznamenal jeho bratr, stojící na příjezdové cestě. „Obě slečny Beaufortovy jsi nacpal se slečnou Lambeovou do kočáru siru Edwardovi a v mém a ve tvém je ještě spousta místa. Vidíš, zůstaly jen slečna Breretonová a Heywoodová.“

„Aspoň budou mít ve tvém voze pohodlí,“ odbyl ho Sidney. „Vejdou se do něj přinejlepším tři lidé. A já jsem rozhodnut, že celou cestu pojedu poslední. Nevíš, jaké nehody se mohou při takové jízdě stát. Tak jedeme!

157

Spolehni se, Tome, že ti vylíčíme všechny krásy Brinshoru, jen co budeme zpátky!“ Zamáchal bičem a pokynul oběma zbývajícím kočárům, aby se daly na cestu. Když Charlotta zjistila, že má být zavřená se slečnou Breretonovou v kočáře pana Parkera, byla zvědavá, kolik zdvořilostních poznámek bude nucena v příštích hodinách pronést. Vůbec se jí nechtělo nic říkat. Klářino uzavřené chování, spojené s mlčenlivým, ale odhodlaným nátlakem, který projevila ohledně návštěvy chaloupky sira Edwarda, ji odradilo od dalších snah o sblížení. A dojem záhadnosti, který ze slečny Breretonové od začátku měla, jen zesílil nedávným pozorováním jejího chování. Jednou, na prchavý okamžik, ji v den společného koupání zahlédla v plném světle a cítila, že jí rozumí. Vzápětí se však opět

stáhla a dala přednost stínu, zůstala záhadná a matoucí.

Od příjezdu Sidneyho Parkera do Sanditonu byla slečna Breretonová mimoto tak zaneprázdněna buď hovorem s ním, nebo tím, že si získávala jeho dobré mínění hovorem s jeho přítelem, že jí na Charlottu už nezbýval čas. A přestože ochlazení jejich vztahu nebylo Charlottiným dílem, nijak ji nemrzelo.

Proto se podivila, když po krátkém zamyšleném mlčení zahájila slečna Breretonová hovor v nápadně osobním duchu.

„Je mi hrozně líto, že jsme ještě neměly příležitost zopakovat si svou výpravu k moři, slečno Heywoodová. Často na ni s velkým potěšením vzpomínám. Vám přece také byla velmi příjemná, ne?“

„Moc se mi líbila,“ řekla zcela upřímně Charlotta.

„To jiskřící moře, to teplé sluníčko, ten dokonalý den – ach! A naše vzrušení to jen zesilovalo. Zdálo se mi, že vás to všechno těší stejně jako mne a byla jsem ráda,“ pokračovala slečna Breretonová, jako by byla odhodlána Charlottě připomenout, že mezi nimi vlastně existuje jisté

158

přátelské pouto. „Od té doby jsem na vás vždycky myslela jako na přítelkyni, jíž bych mohla důvěřovat.“

Charlotta se opatrně usmála a čekala.

„Proto jsem moc ráda, že jsme se teď nečekaně octly spolu,“ pokračovala slečna Breretonová. „Za jiných okolností bych se asi neodvážila vás prosit o radu. Ale zoufale potřebuji radu – radu od někoho, jako jste vy, od ženy přibližně mého věku,“ zaváhala trochu. „Mám tak málo přítelkyň.“

Charlotta spolkla poznámku, že i přítelkyně obvykle potřebují povzbuzení stejně jako mužští přátelé, a chladně řekla:

„Jistě se přece znáte se slečnou Denhamovou mnohem déle než se mnou.“

„Slečna Denhamová! To ne! Její bratr – ne, ne, kdepak! Ta by byla poslední, kdo by to pochopil.“

Charlotta měla jisté porozumění pro tento pohled na chápavost slečny Denhamové a dala se natolik obměkčit, že připomněla:

„Třeba vás brzy navštíví vaše sestřenice, slečna Elizabeth Breretonová. Z něčeho, o čem tuhle mluvili Parkerovi, jsem vyrozuměla, že snad lady Denhamová o takovém pozvání nyní uvažuje…“ Zaváhala. Paní Parkerová ve skutečnosti manželovi řekla: „Víš, nejnovější stížnost lady Denhamové je, že slečna Breretonová ztratila zájem o domácí povinnosti. Uvažuje o tom, že by k nim pozvala jinou neteř, slečnu Elizabeth. Slečna Elizabeth je podle ní velmi schopná a výkonná a dokáže slečně Kláře ukázat, jak lépe vést domácnost, pokud ji bude moci její rodina na nějaký čas postrádat.“

Charlottě to tenkrát znělo spíš jako nějaký výmysl Sidneyho Parkera, jako výrazný příklad jeho přesvědčovací moci, hlavně ji v tu chvíli zajímalo, proč se snaží lady Denhamovou ovlivnit právě k tomu. O co mu

159

může jít, když chce její neteři zajistit pozvání do Sanditonu? Vůbec tomu nerozuměla, protože se však slečna Breretonová zdála ve sdílné náladě, doufala, že se třeba nyní doví víc.

„Opravdu to vypadá, že je lady Denhamová příznivěji nakloněna Elizabethině návštěvě,“ souhlasila slečna Breretonová. „Jenže já vím, jak dlouho jí ještě může trvat, než ji pozve. Hrozně nerada narušuje své pořádky. A přestože už mluví o pozvání jako o možnosti, ještě to může trvat měsíce, než dojde k činu. Než Elizabeth přijede, může být na rady pozdě.“

„Pozdě?“ podivila se Charlotta. Podezřívala slečnu Breretonovou, že svou situaci dramatizuje, avšak jediný pohled na její krásnou, vážnou tvář dokázal, že slečna Breretonová své trápení rozhodně považuje za velmi závažné. A tak se Charlotta šlechetně pokusila potlačit podezření, že je to jen divadlo.

„Víte, slečno Heywoodová, mám hrůzu dělat osudná rozhodnutí ve spěchu! A všechno se děje tak o překot! Úpěnlivě potřebuji rozumnou radu od někoho, koho se ta strašná motanice tolik nedotýká jako mne.“

Osudná rozhodnutí a strašné motanice nebyly pro Charlottu všednodenní záležitostí. Měla stále pocit, že je vtahována do značně melodramatické a nepřirozené rozmluvy, ale přesto se snažila být milosrdná.

„Má rada by za mnoho nestála,“ řekla pomalu,

„protože mám značně omezené zkušenosti.“

„Ale to vůbec nevadí,“ dychtivě zvolala Klára. „Se situací, v jaké jsem, nemůže mít mnoho zkušeností nikdo. Víte, uvažuji o kroku, který mě někdy děsí. Určitě něco víte o složitostech mého postavení u lady Denhamové. A sir Edward a jeho sestra – ach, slečno Heywoodová, kdybych jen mohla někomu povědět o svých starostech, byla by to úleva.“

160

Náhlý skok slečny Breretonové od tajnůstkářství k otevřenosti již Charlottu zmátl, uvedl do rozpaků a umlčel. Celá nesvá čekala, co bude dál, v nejistotě, co užitečného by mohla říci, dokud se jí věci trochu nevyjasní.

„Vidím ale, že vám to musím říct rovnou, jestli od vás chci pomoc. Pravda je – zkrátka…,“ zakoktala se, „uvažuji o útěku.“

To klopýtavé vyznání bylo tak vzdálené všemu, co Charlotta očekávala, že se v ohromení nezmohla na odpověď. Postavení slečny Breretonové v domácnosti lady Denhamové, těžkosti, o nichž se zmínila, snad nějaký malý románek se sirem Edwardem… Ale tohle! Na něco takového ji dosud považovala za příliš rozvážnou! A musela myslet jedině sira Edwarda.

Myslí jí prolétlo, jestli se Klára Breretonová nechystá k útěku se Sidneym Parkerem, ale okamžitě to zavrhla. Zdravý rozum jí řekl, že je to nesmysl. Zůstávala snad pochybnost, zda má nebo nemá Sidney ke Kláře určitou náklonnost, ale kdyby se s ní chtěl opravdu oženit, proč by to neudělal normálně? Byl finančně nezávislý, z dobré rodiny a neměl vůbec žádný důvod vzpouzet se konvencím. Z jeho ani její rodiny nemohly být proti takovému sňatku vůbec žádné námitky. Proč by tedy měli jeden nebo druhý lekat přátele a působit rozvrat v rodině takovým jednáním za jejich zády? Z jakého důvodu? Takový útěk by byl pouhý romantický nesmysl a Charlotta nevěřila, že se ve skutečném životě takhle jedná. Byla si naprosto jistá, že Sidneyho Parkera může zprostit podezření z takového bezohledného chování a připustit u něj jen maličkou přetvářku. Jistě má své chyby, ale jsou to chyby zrozené z lehkomyslnosti, ne ze skutečného nedostatku ohledů na druhé.

Přinutila se vůlí nemyslet na Sidneyho Parkera a soustředit se místo toho na spojení mezi Klárou

161

Breretonovou a sirem Edwardem. Slečna Breretonová se během tohoto podivného rozhovoru o siru Edwardovi zmínila víc než jednou. Řekla, že jeho sestra je ta poslední, kdo by pochopil, a mluvila o těžkostech s lady Denhamovou. Takový sňatek by se jejího schválení jistě nedočkal. A její souhlas byl přece nutný, pokud doufali, že zdědí její bohatství. Lady Denhamová byla ovšem tak nevypočitatelná, tak rozmarná a vrtošivá – třeba se Klára a sir Edward rozhodli, že už nevydrží čekat, dokud se jeden nebo druhý z nich nestanou dědici? Doufají snad, že tím, že se nejdříve vezmou a potom se budou dovolávat jejího milosrdenství, získají společně odpuštění a společně zdědí majetek?

Charlotta připustila, že by podobné uvažování mohlo cíl takového útěku vysvětlovat. Nepomohlo jí to však lépe pochopit Kláru Breretonovou. To, že by nějaká rozumná dívka mohla uvažovat o útěku se sirem Edwardem, naprosto přesahovalo její chápání a začínala mít velkou nechuť alespoň vyslechnout nějaké vysvětlení, které by jí snad slečna Breretonová chtěla poskytnout. Nechtěla se do toho nechat vtáhnout a už vůbec jí nehodlala pomáhat v útěku se sirem Edwardem.

„Je mi velmi líto,“ řekla nakonec. „Nemyslím si, že vám mohu nějak pomoci. Budu samozřejmě respektovat důvěrnost vašeho sdělení. Musím ale hned na začátku dát jasně najevo, že útěky neschvaluji a že v tom nemohu nijak radit.“

Mlčení, které následovalo ten škrobený krátký proslov, bylo pro Charlottu strašné. Slečna Breretonová vypadala zdrceně. Otočila obličej k oknu a obě seděly jako němé. Poprvé slyšely pravidelný klus koní a rachot kočárových kol na silnici.

Za několik okamžiků však Charlottiny současné rozpaky skončily. Měla právě tak čas odhadnout, že bude

162

muset odsedět ještě dvě hodiny v tomto nepříjemném tichu, když zaslechla výkřik, náhlé trhnutí a pak se všechen pohyb zastavil.

„Doufám, že jste se nelekly,“ řekl Sidney Parker, otvíraje dveře. „Je to však maličkost proti nehodě, která vás mohla potkat. Jedno kolo vašeho kočáru může každou chvíli upadnout.“

Pomohl oběma vystoupit a pak dost sklesle stáli na silnici s Henrym Brudenallem a Parkerovým podkoním. Charlotta byla stále zmatená z odhalení slečny Breretonové a usilovně se snažila pochopit, oč při něm vlastně šlo, a tak zpočátku podrobně nevnímala, co Sidney říká.

Kolo může každou chvíli upadnout. Vůz nemůže dál, dokud se to nespraví. Bylo to řízení prozřetelnosti, že měl tu duchapřítomnost, jel za nimi a postřehl to! Zatím však neměla čas uvažovat, co se stane s jejich výletem do Brinshoru.

„Divím se, že si bratr toho oslabení nevšiml dřív,“ prohlížel Sidney vážně zadní kolo. „To musí být od té doby, kdy se mu kočár převrhl.“

Charlotta pozorně hleděla na kolo, na něž zaměřoval pozornost, ale neviděla, že by se nějak lišilo od ostatních. Zachmuřila se usilovným soustředěním.

„Ale já jsem si skoro jistá, že se vůz převrhl na druhou stranu.“

„Potom je to úplně jasné!“ zvolal Sidney a rozjasnil se.

„Vyšinutí a prasklina na této straně zůstaly bez povšimnutí, protože se všechna pozornost soustředila na levá kola! A při pohybu je ta porucha vidět mnohem víc,“ dodal. „Rozlézá se to, hlavně v zatáčkách, a když vůz nadskočí na hrbolech. Asi toho o stavbě kočárů moc nevíte, viďte, slečno Heywoodová?“

163

„Jak bych mohla? Jednou jsem viděla, jak upadlo kolo žebřiňáku.“

„Tak stručně: potíž je v tom, že paprsky kola jsou dubové a zasazené do loukotě na střídačku, jeden zepředu, jeden zezadu, aby ji neoslabovaly. Zatím se ještě zdá, že drží. Ale loukotě jsou zřejmě vyřezané buď z jasanu, nebo z buku a už všechny paprsky pevně neuchycují. Je to moc volné. Parsons a já jsme oba přesvědčení, že se kočár musí okamžitě poslat ke koláři.“

„Je to tak, pane Sidney. Naštěstí je Toomey blízko,“ prohlásil podkoní, ale znělo to trochu pobaveně. Charlotta na něho rychle mžikla a napadla ji otázka, jestli toho ví Sidney Parker o stavbě kočárů opravdu víc než ona.

„Takže musíme čekat, než to opraví?“

„To ne, to bude práce přinejmenším na celý den. Všichni se snadno vejdeme do mého kočáru. Nic snazšího. Teď už jsme ale tak zaostali za ostatními, že bychom neměli dál ztrácet čas. Slečno Breretonová, mohu vás vysadit dovnitř?“

Charlotta, které se moc nechtělo být opět zavřená se stejnou společnicí, se samozřejmě otáčela, aby ji následovala, ale Sidney oznámil, že její místo nyní bude vedle něho na kozlíku.

„Copak vedle vás nebude sedět pan Brudenall?“

„Henry? Ten na kozlíku sedět nemůže. Je při cestování vyřízený. Tak honem, Henry, lez dovnitř.“

V této věci o jeho soudnosti nezapochybovala jen Charlotta. Ačkoli Klára Breretonová nemohla po tom všem toužit po Charlottině společnosti, slabě zaprotestovala, že má o ni přijít, a pan Brudenall, přestože údajně vyřízený při cestování, zřejmě shledával ten plán nedůstojný muže.

„Ale, Sidney není přece třeba – tak divně to vypadá…“

164

„Bude slečně Heywoodové tam nahoře na větru dobře? Pane Parkere, pojďte se domluvit, jak se všichni nejlépe usadíme.“

„Třeba bych se také vešla dovnitř?“

„Strašná tlačenice. Ve třech by se vám tam vůbec nelíbilo,“ trval na svém Sidney. „Dneska žádný vítr není. A slečna Heywoodová mnohem lépe uvidí do kraje. Tak se nám bude všem sedět docela pohodlně.“

Předkládal své argumenty způsobem, který jasně ukazoval, že nepochybuje, že se s jeho názorem všichni smíří; jako by jejich námitky považoval za pustou formalitu. Ukončil výklad slovy:

„O všech námitkách, které vás napadnou, se můžeme dohodnout během cesty. Naštěstí na tom nezáleží, jak sedíme. Máme příliš naspěch a není třeba to teď rozebírat. Lez dovnitř, Henry.“

A ostatní se k Charlottinu úžasu podřídili Sidneyho autoritě a nastoupili do kočáru.

„Jsem přesvědčená, že by se našlo lepší řešení…,“ prohlásila Charlotta a tvrdošíjně zůstávala stát na silnici.

Sidney však nebyl zvyklý na odpor a spěchal, aby dohonil zbytek výpravy. Nedovolil ani, aby čekali a disku-tovali, ani neposlouchal, co Charlotta říkala. Silou ji uchopil za ruku, vytáhl ji k sobě na kozlík, a tak zdolal spojené námitky všech tří rychlostí svého jednání.

Charlotta, napůl pohněvaná, napůl rozesmátá, musela usednout vedle něho a kočár se zase rozjel, než měla čas domyslet, co vlastně měli udělat.

Mezi jejími pocity nebyl nejslabší údiv, že si Sidney vybral za společnici právě ji. To, že si na dvouhodinovou jízdu vyvolil ji, a ne Kláru Breretonovou, ji zmátlo, ale také potěšilo a zprvu byla tak ohromená, že se to nepokoušela pochopit.

165

Vyhlídka z kozlíku byla opravdu příjemná a několik minut jí stačilo prostě se rozhlížet kolem z temene kopce, po němž nyní vedla silnice.

Tu a tam na chviličku zastřel slunce obláček, ale den se zdál nejhezčí z celého dosavadního léta a to, že se z něj Charlotta mohla těšit takhle venku na vzduchu, s nádhernou oblohou nad sebou a mořem, jež ustavičně měnilo barvy, jak naráželo na skaliska pod ní, ji docela smířilo se Sidneym, který pro ni to místo vybral.

Přestože se však všechno tak usmívalo, nedokázala se dlouho cítit zcela volně. Nepřestávalo ji dráždit několik nesrovnalostí. Jestli je Henry Brudenall tak špatný cestovatel, opravdu by chtěl ve slunečném dni celé hodiny sedět zavřený v kočáře? Krátká chvíle, kterou bude mít na prohlídku neznámého a pravděpodobně nezajímavého letoviska, jí připadla jako velmi chabé lákadlo. Pro Sidneyho Parkera jistě mohlo být jméno Brinshore mocnou pobídkou, ale v lhostejném cizinci stěží mohlo vzbudit velké nadšení.

Potom to kolo a podkoního skryté pobavení nad Sidneyho obšírným výkladem a konečně toto zbytečné rozdělení skupiny na dva páry. Na procházce uznávala, že to je přípustné, ale na vyjížďce jí takové promyšlené opatření připadalo poněkud nevhodné. Chvilku váhala a pak se rozhodla záležitost opět otevřít.

„Nesmysl,“ opáčil Sidney. „Nepředpokládal jsem, že budete trvat na takových obřadech. Vždyť je to rodinný výlet a taková pruderie je směšná. Vybral jsem prostě pro všechny pozice, které jsou pro každého jednotlivě nejpříjemnější. Chcete mi říct, že vám příjemně není?“

„Děkuji,“ vzpomněla si Charlotta na své pronikavě nepříjemné pocity vedle slečny Breretonové. „Je mi naprosto příjemně.“

166

„Třesete se tedy strachem, že vás uvidí nějaký náhodný známý se škrobenými představami?“

„Určitě nepotkáme nikoho, koho znám.“

„A nepotkáme se ani s nikým, koho znám já,“ ujistil ji Sidney bezstarostně. „A protože slečna Breretonová, kterou tady víc znají, je bezpečně schovaná v kočáře, nemáme si s čím dělat hlavu.“

„Vy jste hrozně legrační,“ smála se Charlotta, i když se tomu bránila. „Vaše argumenty, místo aby mě přesvědčovaly, mě jenom baví.“

„Třeba vás aspoň přesvědčí, že jsem velmi sympatický mladý muž a to je pro mě koneckonců nejlepší,“ pravil Sidney galantně. „Nevím, jak takové věci hodnotíte, slečno Heywoodová, ale já myslím, že po vší své námaze smím očekávat aspoň to. Opravdu jsem si dal velkou práci, abych si na tuhle cestu zajistil příjemnou společnost.“

Úsměv a ruměnec z překvapení a zmatku na tvářích byly bezprostřední odpovědí na tuto dvornou poklonu. Nemohla popřít, že ji takové vysvětlení Sidneyho podivného zasedacího pořádku napadlo; bylo by to velmi vítané vysvětlení, kdyby bylo pravdivé, odmítala však věřit, že mu nešlo o nic jiného. Už dost často viděla, jak Sidney prosazuje svou vůli provokováním, lichocením, lstivými manévry nebo pánovitým naléháním, takže si uvědomovala, že snaží-li se být příjemný k ní, jestliže si vyvolil ji, jeho chování má určitě ještě nějaký další záměr.

„Řekl jste to moc hezky, pane Parkere,“ pravila co nejvyrovnaněji. „Naneštěstí bych radši slyšela pravdu.“

„S vámi je to těžké. Vás člověk neoblafne,“ povzdechl Sidney.

„Je to tak těžké považovat lhaní za zbytečné?“

„Zbytečné? Kdepak! Lhaní je často velmi užitečné. Osobně je mám docela rád. Ale v tomhle případě se

167

nebudeme hádat. Nemám nic proti tomu, abych vám řekl pravdu.“

Odmlčel se však na tak dlouho a tak upřeně zíral na koňské hřívy, že se Charlotta v duchu ptala, jestli si pro ni nevymýšlí novou sadu lží.

„No tak?“ vybídla ho.

„Ano, ovšem, já vám to povím,“ usmál se. „Jen se rozhoduji, kde bude nejlepší začít. Dobrá. Pokud vím – a já o kolech vůbec nic nevím –, na bratrově kočáře nebylo nic špatného. Parsons se za malý obnos se mnou dohodl, že koním dopřeje mírný pohyb a cestou zpátky se s námi sejde u koláře. Henry není nijak zvlášť špatný cestovatel, ale chtěl jsem mu aspoň na dnešek zajistit příjemnou společnici. Najdu si vBrinshoru příležitost, abych slečně Breretonové poděkoval, že mi prokázala takovou laskavost.“

„Jakou laskavost?“ ptala se Charlotta podezřívavě. Nebyla úplně přesvědčená, že teď Sidney mluví pravdu, ale sledovala ho pozorně a ochotně.

„Vy jste taková rozumná, taková logická osoba, slečno Heywoodová, že vám musím trošičku vysvětlit celou šalbu okolo naší dnešní výpravy. Vám – a všem ostatním – se možná zdá, že den naší vyjížďky do Brinshoru vybrala má sestra Diana. Já ale měl velmi vážný důvod zvolit právě dnešní den. Dnes se Henryho sestřenka vdává a já si přeji, aby ten den přežil co nejsnáze. Nemohu ho ani nechat truchlit o samotě, ani dopustit, aby ho dráždili cizí lidé.

Včera u snídaně se Henry dokonce probral z tesknění pro sestřenku natolik, že prohlásil slečnu Breretonovou za okouzlující dívku. Mluvil jsem o ní už půl hodiny, ale jedna minuta Henryho pozornosti je maximum, v co mohu v tyto dny doufat. Třeba mám naději, že se to zítra rozšíří na dvě minuty.“

168

„Bylo by mnohem moudřejší nepodporovat přátelství mezi slečnou Breretonovou a panem Brudenallem,“ řekla Charlotta.

Sidney už věděl, že sir Edward je Klářiným ctitelem, a asi ho bavilo jej dráždit. Kdyby byl věděl, že se o její náklonnost uchází tak vážně, asi by váhal vytvořit další podmínky pro soupeření. Charlotta měla živě v mysli pravděpodobnost útěku a věřila, že by Sidneyho zásahy mohly všechno katastrofálně zkomplikovat.

Nehodlala mu ovšem sdělit důvody své rady. Nebyla tak neloajální vůči vlastnímu pohlaví, aby Sidneymu sdělila svá dřívější podezření ohledně slečny Breretonové, a nyní by považovala za stejně neodpustitelné promluvit, když se z podezření stala jistota. Nenašla tedy na podporu své rady nic než nouzové: „Přece byste nechtěl, aby se pan Brudenall nějak citově upoutal v posledním měsíci, který tráví v Anglii.“

Sidney to prohlásil za zcela nemožné. Ani Henryho přístupné srdce a rozcitlivělost nemohou způsobit tak rychlý přechod od jedné dámy k druhé. Svou sestřenku miloval deset let. Za dalších deset let snad pozná, že všechno časem přebolí. Třeba na to bude stačit deset měsíců. Ale deset dní, které má nyní přibližně k dispozici, na takovou změnu rozhodně nestačí. Dá se rozumně očekávat jen to, že Henry během té doby pochopí, že jsou na světě i jiné okouzlující ženy než jeho sestřenka, a čím víc se bude nyní stýkat se slečnou Breretonovou, tím rychleji se nakonec uzdraví.

Všechny námitky, které si Charlotta dokázala vymyslet, ho jen utvrzovaly ve skvělosti jeho plánu. Jistě, v Sanditonu by se možná našly i jiné mladé dámy, které by dokázaly úspěšně utěšit jeho přítele. Sama však musí uznat, že je Henryho vnímavost v této době otupělá a je zbytečné ji dělit mezi několik uchazeček. Ne, slečna

169

Breretonová o něho první projevila zájem a to samo má své kouzlo, jak Charlotta jistě uznává. Jednoduchost jeho obratné intriky se mu čím dál tím víc zamlouvala. A zbrklost toho plánu se Charlottě zdála pro Sidneyho Parkera dosti typická. Zkusila to znovu.

„Ale určitě je přece špatné podporovat nějaké zvláštní přátelství mezi panem Brudenallem a slečnou Breretonovou, ne?“ trvala na svém. „Takhle je nechat celý den spolu…“

„Ale, slečno Heywoodová, já přece ani na okamžik nenaznačuji, že budeme dělat dohazovače,“ zvolal Sidney a zatvářil se otřeseně nad tím pomyšlením. „Vy si snad myslíte, že se k sobě Henry a slečna Breretonová hodí pro něco trvalejšího? Tohle je čistě chvilkové opatření – pro mé vlastní pohodlí, to přiznávám. Ale zaručuji vám, že z toho nemůže vzniknout žádná škoda. Henry je v současnosti rozhodně imunní proti všem půvabným dívkám kromě své sestřenky. A slečna Breretonová – vím, že ho z hloubi srdce lituje, ale musela by být jeho sestřenkou, aby v takové skleslosti a nemluvnosti našla něco neodolatelného.“

Přestože se Sidney vysmíval myšlence, že by někomu z této jízdy mohlo vzejít nebezpečí nebo nějaké zlo, Charlotta by se byla přela dál, kdyby ji v tu chvíli nenapadlo, že by pan Brudenall mohl třeba Kláru nějak odpoutat od dosud váhavých plánů na útěk se sirem Edwardem. A přestože se nechtěla aktivně podílet na Sidneyho intrikách, neviděla nic špatného na tom, bude-li pouhým divákem. Skončí tedy.

„Dobře, ale radila bych spíš opatrnost než povzbuzování,“ dodala na závěr trochu varovně.

„Přesně,“ rozesmál se Sidney. „To je přesně ta rada, kterou jsem od vás čekal. Opatrnost a slečna Heywoodová

170

se k sobě tak skvěle hodí. Moc by vám vadilo, kdybych tady na rovince trochu prohnal koně?“

Charlotta s úsměvem přisvědčila – nevadilo jí, že mění téma. Mrzelo ji jen, že ji považuje za tak přízemního tvora, a rychlost, kterou zakrátko cválali, ji vůbec nelekala. Jeho koně byli odpočatí a vyhlídka na pořádný trysk je vzrušila, ale zdálo se, že Sidney je má pevně v rukou; plně využil pěkného rovného kusu silnice a dal jim volnost, ale pak jim bez námahy přitáhl otěže.

„Prrr, krasavci, tohle není únos ani útěk.“

„Únos nebo útěk?“

To slovo ji zneklidnilo. Obrátila k Sidneymu Parkerovi

čirý, tázavý pohled.

„Proč ne únos?“ řekl zlehka. „Říká se přece, že v takových situacích koně běží rychle; to víte, prchá se před rozlícenými rodiči, také aby to dobrodružství bylo víc vzrušující – dunění kopyt, romantika cestování…“ Sjel po ní pohledem a podivil se vážnému, nesouhlasnému výrazu.

„Buď únos, útěk, nebo závod. Byla byste raději, abych

řekl prrr, to není závod?“

Charlotta se ovládla. Sidney určitě použil ta slova jen tak, to ona, která se ještě stále v duchu zabývá nedávnou vážnější zmínkou, do nich vkládá význam, který on nezamýšlel.

„Ano, byla bych raději,“ opáčila stručně.

„Vy útěky a únosy neschvalujete?“

„To tedy ne.“

„Za žádných okolností?“

„Nedovedu si vymyslet žádné okolnosti, za nichž bych to schvalovala.“

„Jste neobyčejně důsledná ve svých názorech, slečno Heywoodová. Nemohla byste ale nechat aspoň malilinká vrátka, kudy by byl útěk dvou upřímných a poctivých lidí možný?“

171

Věděla, že se jí Sidney zase směje. Nemínila však ustoupit ze svého.

„Útěk,“ volila pečlivě slova, „se mi jeví jako neodpovědné chování. Působí bolest a obavy rodičům, zbytečně leká přátele a vůbec se mi zdá ve většině případů velmi zbytečný.“

„Všiml jsem si, že zbytečný je vaše oblíbené slovo. Lhaní je zbytečné, útěky jsou zbytečné. Ale připusťme, že jsou tu okolnosti – nerozumní pěstouni, nevyhnutelné odloučení, pronásledovaní milenci, příliš přísní rodiče, třeba i vnucovaný sňatek –, cokoli si budete přát, co by dělalo z útěku jedinou možnost, jak spojit dva hluboce zamilované lidi, ani pak byste to neschvalovala?“

„Příklady, které vy nabízíte, jsou určitě zbytečné. Kdo kdy o takových případech slyšel jinde než v románě? Kde máte dnes takové tyranské rodiče, kteří by dceru nutili k sňatku, když nechce?“

„Tak se okolnostmi nebudeme zatěžovat. Neudělala byste žádný ústupek instinktivnímu puzení srdce, síle citu? Nebo to také považujete za zbytečné?“

„Vůbec nemám chuť o něčem takovém mluvit,“ odsekla Charlotta mrzutě. „A nezdá se mi ani trošku důležité zjišťovat, jaký by mohl být můj názor na hypotetický útěk.“

„Ale vaše názory mě fascinují,“ opáčil Sidney. „Jsou tak vyhraněné, že bych hrozně rád věděl, jestli se někdy změní – nebo jak a kdy se změní. Ale vás to téma zlobí, tak vás nebudu nutit. Budeme mluvit o něčem, co zajímá vás.“

Sidneyho ochota v každém rozhovoru brát v úvahu její přání a libůstky byla vždy jednou z jeho okouzlujících vlastností. Za chvilku už volně rozmlouvali o nejrůznějších věcech s důvěrností starých známých. V jeho slovech před ní ožívaly Londýn a Brighton, kde nikdy

172

nebyla. Už se naučila brát s úsměvem i jeho občasné škádlení. Jemné poklony, které jí občas skládal, nebyly tak extravagantní jako ty, které lopotně vymýšlel sir Edward, přijímala je klidně a slušně, ale vůbec nepředstírala, že jim věří. Museli vedle sebe sedět dvě hodiny a ona si velmi vážila prosté, nezištné vlídnosti, s níž plnil svou povinnost bavit ji.

Nebyla tak marnivá, aby považovala za možné, že má pro ni Sidney nějakou slabost. Byl příjemný a dvorný ke všem mladým ženám. Jeho vychování, otevřenost, upřímnost a dobrá nálada ho musely doporučovat všem a myslet si, že by si mohla přivlastňovat nějaký zvláštní zájem o sebe uprostřed tak obecně rozdílené dobré vůle, byl čirý nesmysl.

Když takto Charlottě zdravý rozum naznačil, že by bylo velmi nemoudré příliš myslet na Sidneyho Parkera, dál vedle něho seděla, naslouchala jeho příjemnému povídání a velice se těšila z jeho společnosti. A protože jí šťastná směs rozumu a slabosti v tomto chování vůbec nepřipadala rozporná, nebezpečí vyplývající ze Sidneyho lstivého přerozdělení míst bylo pro ni stejně vážné jako to, jehož se obávala vzhledem k panu Brudenallovi.

Stručně řečeno – byla na nejlepší cestě zamilovat se, a než si uvědomí, že k tomu došlo, bude v tom až po uši. Při vší své rozvaze a střízlivosti si neuvědomovala, jaká jáma se před ní rozevírá – jak nesmírně bláhové je věnovat zájem a nemít žádnou jistotu, že je opětován, a jako nejedna méně rozumná sestřička se chovala zcela normálně a nelogicky.

Jediné zjištění, které učinila, bylo, že jí několik hodin strávených se Sidneym Parkerem uteklo tak rychle, že dojeli do Brinshoru, když si myslely, že jsou tak ve čtvrtině cesty.

173

20. . KAPITOLA

Když Sidneyho kočár zastavoval u hostince, zbytek výpravy se už pěšky vydal na prohlídku Brinshoru a nebylo nutné okamžitě vysvětlovat jejich zvláštní rozesazení. Charlotta, které se ulevilo jednak proto, že tu nebyl sir Edward, aby nějak komentoval umístění Kláry Breretonové, jednak proto, že ani slečna Denhamová nemohla komentovat její vlastní, zapochybovala, že vůbec k nějakému vysvětlování dojde. To, že se Sidney hodlá omluvit a poděkovat slečně Breretonové, bylo zjevné, neboť s ní spěšně odkráčel pod záminkou, že jdou hledat ostatní.

„Určitě budou někde na pobřeží,“ křikl na Henryho a Charlottu přes rameno. „Pojďte, pospěšte si.“

„Pojďte, pospěšte si, slečno Heywoodová,“ řekl ozvěnou pan Brudenall a žertovně napodobil Sidneyho. Něco takového od něj Charlotta rozhodně nečekala. „Při těchto příležitostech musíme všichni dělat, co přikazuje Sidney. On určuje, co je pro nás dobré, a nejlépe je poslechnout.“

Charlotta byla velmi nakloněna věřit, že měl Sidney pravdu a dopolední vyjížďka měla na Henryho Brudenalla právě ten šťastný účinek, jaký zamýšlel. Zůstával sice stále dost vážný a občas duchem nepřítomný, ale přesto ji překvapil tím, že se s ním dalo téměř normálně mluvit. Souhlasil s ní, že je okolí Brinshoru rovinatější než okolí Sanditonu, že vesnice není na první pohled tak okouzlující, a když došli na pláž, že je tu skutečně pozoruhodná spousta chaluh.

174

Jelikož se Charlotta vždy snažila společnosti Henryho Brudenalla pokud možno vyhnout – a v den svatby jeho sestřenice zvlášť –, byla pro ni tato náhlá změna jeho nálady stejně vítaná jako zarážející.

Kráčeli po oblázcích, vyměňovali si zdvořilé poznámky a téměř současně postřehli a jeden druhému ukázali hlavní skupinu svých známých. Všichni byli na druhém konci pláže u koupacích kabin a Charlotta s Henrym k nim pod vedením Sidneyho zamířili. Celou cestu jim docela příjemně praskaly pod nohama křehké hnědé lodyhy vyschlých chaluh, ale Charlotta právě stačila prohlásit – a pan Brudenall souhlasit –, že taková spousta chaluh se musí v každém přímořském letovisku brát jako protivná obtíž. Setkání s ostatními však jejich názory zcela smetlo.

Slečny Beaufortovy byly chaluhami nadšené. Byla to zřejmě hlavní brinshoreská atrakce – jestlipak už viděli chaluhové obrázky v krámku před knihovnou? Ne? Tak to se všichni musejí okamžitě jít podívat. Chaluhy, prohlásily slečny Beaufortovy, jsou v přímořských lázních velké lákadlo; člověk může celé hodiny spokojeně sbírat výstavní kousky, může je obkreslovat nebo lisovat a opravdu umělecky aranžovat.

Zdálo se, že se jejich nadšením trochu nakazil i Artur – třebaže to chápal spíš jako vědeckou kratochvíli. Když se osvobodil od slečny Lydie a slečny Leticie a pronikl k Charlottě, mával jedním exemplářem lesklé, olivově zelené chaluhy, kterou sám sebral.

„Co si o ní myslíte?“ zeptal se hrdě. „Vůbec není poškozená ani pomačkaná!“

„Ne,“ souhlasila Charlotta a dosti opatrně do ní šťouchla. „Asi je ohebná, protože je tak slizká a neláme se.“

175

„Představte si, jak musí být poutavé sbírat je a určovat druhy – jsou jich stovky. Zrovna jsme potkali jednoho člověka na přírodovědné vycházce. V jedné ruce měl košík a ve druhé bodec a brodil se za odlivu do moře, aby našel další exempláře. Říkal mi, že tenhle je dost běžný. Ale jen se podívejte, jak je krásný s těmi zubatými okraji a s tím zakřivením.“

Charlotta se na něj podívala, ale odmítla si jej vzít. Zato slečna Lambeová, která se také rozhodla chodit se slečnou Heywoodovou, jej obdivovala tak plaše a přitom upřímně, že jí jej Artur velmi ochotně věnoval.

Charlotta zůstala zcela nedotčena kouzlem chaluh, i když došli ke krámku, o němž mluvily slečny Beaufortovy, a byli naléhavě žádáni, aby obdivovali zarámované obrázky. Vysušené a pečlivě naaranžované chaluhy pod sklem vystupovaly v úloze košíčků a kytic vložených nad, pod nebo okolo povinných veršíků psaných vzorným krasopisem:

Ne chaluhy jsme, ale mořské kvítí, jsme krásné přec a barvy naše svítí, není nám třeba slunka ani deště: když růže zvadne, my jsme tady ještě.

Nebo:

Nás nekolébá mírný letní vánek,

nás mořské bouře zkonejšují v spánek, přec žádné luční kvítí nerovná se

té naší křehké, filigránské kráse.

„Ach! Jsem těmi obrázky z chaluh úplně uchvácená,“ vykřikovala slečna Leticie. „Jen co se vrátíme do Sanditonu, musíme se tam pokusit také najít chaluhy. Pak si budeme moci vyrobit svoje vlastní obrázky. Víte, za odlivu je určitě někde najdeme.“

176

„A třeba najdeme i nějakého galantního muže, který by nám byl ochoten pomoci,“ zvolala laškovně slečna Lydie.

„Takového, kterému by nevadilo občas si namočit střevíce v mořské vodě, aby nám přinesl nějaké trofeje.“

Obdařila Sidneyho Parkera tak vyzývavým pohledem, že instinktivně couvl. Vzpamatoval se však a nezaváhal s odpovědí.

„Určitě najdete. Artur je přesně ten, koho potřebujete. Zdá se, že už si chaluhy náramně oblíbil. A co vy, slečno Heywoodová? Také jste uchvácena krásnými brinshoreskými chaluhami? Ano, čtu vám v očích, že se v té věci úplně shodujeme.“

Slečny Beaufortovy však Charlottin názor nezajímal a tím menší chuť měly číst jí v očích se Sidneym Parkerem. Kdyby ovšem do těch jasných šedých očí někdy pozorně nahlédly, asi by je zneklidnila veselá jiskřička v jejich docela pozoruhodné hloubce. Žádná ze slečen Beaufortových však nebyla zvyklá pozorněji si prohlížet příslušnice svého pohlaví – s výjimkou jejich šatů. Názoru slečny Breretonové a slečny Denhamové se dychtivě dožadovaly, Dianin nemohly přeslechnout, a dokonce pozorně naslouchaly i starší slečně Parkerové: ty všechny měly ctitele nebo bratry, a tak si zasloužily uznání a směly tvořit jádro veselé skupinky shromážděné uvnitř i kolem obchůdku se suvenýry.

Tak se navzdory Sidneyho pokusům Charlotta octla stranou, o samotě se slečnou Lambeovou u pultu s mořskými mušličkami. Obě mlčky hleděly na krabičky polepené lasturami, na lasturové rámy, lasturové lodičky a lasturové domečky; Charlotta však na těch tretkách nenalézala nic, co by stálo za zmínku, takže se brzy chtěla omrzele odvrátit. Tu si všimla zaujatého výrazu, s nímž slečna Lambeová zkoumala mušličkové suvenýry. Ta si

177

uvědomila, že ji někdo pozoruje, vzhlédla a náhle se na Charlottu zářivě usmála.

„Miluji lastury,“ svěřila se jí. „Takové křehké – takové vykroužené…“

Byla to druhá věta, kterou Charlotta od slečny Lambeové slyšela. První zněla: „Ráda pozoruji racky.“ Charlottě to připadlo pozoruhodné a otočila se zpátky k podnosu s tretkami uvažujíc, co by mohla říci v jejich prospěch, aby podnítila hovor.

„Některé lastury mají hezké tvary a barvy,“ připustila konečně, ale řekla to tak laskavě, že se slečna Lambeová osmělila a pokračovala.

„Ale ne tyhle, tyhle nemyslím. Ty jsou dost humpolácké – a běžné. Ale všechny lastury mi připomínají dětství. Doma na Barbadosu byly takové krásné lastury. Tatínek jich měl celou sbírku a teď ji mám já. Chtěla byste ji vidět?“

Charlotta odpověděla, že velmi ráda, a pozorně naslouchala, když ji slečna Lambeová popisovala. Mnohem víc než sbírka mušlí ji ovšem zajímala proměna plaché dívenky ve výmluvného nadšence. Už nebylo třeba nutit slečnu Lambeovou k hovoru. Šťastně vykládala o svých exotických lasturách, dokud je opět nepřerušil Sidney. Tentokrát je volal ke zvlášť nevkusné mušličkové krabičce, kterou si právě koupily jeho sestry. Byla celá posázená tím, co slečna Lambeová právě popsala jako humpolácké a běžné lastury, a na víčku měla z droboučkých oblázků vysázené „Brinshore“.

Zatímco sir Edward mluvil o jejím „zranitelném vzezření“ maskujícím „ocelovou strukturu“ a usilovně lovil v paměti vhodný citát o lasturách, Sidney mlčky nastavoval skřínku ostatním. Slečny Beaufortovy souhlasily, že je skvostná, slečna Denhamová se domnívala, že by bylo třeba podnítit sanditonské

178

vesničany k výrobě podobných krabiček s nápisem

„Sanditon“ na víčku. Slečna Breretonová připustila, že je roztomilá, slečna Lambeová šeptem vykoktala, že je

„velmi zajímavá“, a stáhla se do svého obvyklého mlčení. Charlotta se zaradovala, že se ke krabičce nemusela vyjádřit, když už ji ukázněně pochválili všichni ostatní, avšak příliš pozdě si uvědomila, že Sidney nepřilákal ji a slečnu Lambeovou do skupiny z čiré ohleduplnosti.

„Myslím, že jsme ještě neslyšeli názor slečny Heywoodové,“ zdvořile se uklonil směrem k ní, čímž poznala, že ji ušetřil při obrázcích z chaluh jen proto, aby ji nachytal tím úspěšněji na mušličkách.

Z duše teď litovala, že nezamumlala něco takového jako slečna Lambeová. Začala koktat, že přirozeně, že už se samozřejmě vyjádřila, ale zjistila, že se tomu nevyhne, protože Sidney tím, že k ní přistoupil a natáhl ruku s krabičkou, dosáhl přestávky v okolním hovoru. Na okamžik k němu vzhlédla, spatřila pobavený záblesk k jeho očích a důstojně pravila: „Je mimořádně roztomilá.“

„Neoznačila byste ji jako – ehm – zbytečný předmět?“

„V tomto případě rozhodně nikoli,“ odpověděla a kousla se do rtu, aby nevyprskla. Byla ochotná uznat, že ji Sidney přelstil, odmítala však k němu vzhlédnout a otevřeně uznat jeho vítězství. Upírala oči na krabičku, rozhodnuta zachovat si aspoň tolik nezávislosti. Avšak Sidney, stejně rozhodnutý vnutit svou vůli každému, na kom to zkusí, prostě stál před ní, dokud v náhlých rozpacích, že se po nich všichni dívají – v záchvatu zmatku, který nedokázala ovládnout –, nezeslábla a opět nevzhlédla.

Sidneyho škádlivý výraz ji často rozčiloval a hodlala jej oplatit nezúčastněným pohledem plným nevinné vážnosti. Než se však stačila zarazit, přistihla se, že se na

179

něho proti své vůli na oplátku usmívá a přiznává si, že se ten rozčilující škádlivý pohled pro ni stal neodolatelným.

V okamžiku, kdy stáli a usmívali se na sebe, uvědomovala si Charlotta několik protichůdných pocitů, především zlost na sebe, že nedokáže ovládat vlastní chování, uspokojení, že nad ní Sidney dosáhl tohoto maličkého vítězství, pobavení, rozpaky – něco divného mezi tísní a potěšením –, a především radostný záchvěv, který jí říkal, že zabloudila do zcela neznámého světa.

Když se Sidney odvracel, zazněla jí náhle v uších otázka, kterou položil dopoledne: „Neuděláte žádný ústupek instinktivnímu vedení srdce?“ Myslel snad tohle? Mohlo se něco takového stát někomu tak střízlivému a rozumnému jako ona? Má snad ona tak malou kontrolu nad svým chováním, že ji Sidney může přimět, aby se chovala podle jeho vůle, a ne své?

Řekla si, že takové úvahy jsou pošetilost, a pokusila se uklidnit rozrušení, které v ní ta myšlenka vyvolala, tím, že tu nepatrnou událost postaví do správné perspektivy. Dobrá, přinutil ji, aby se usmála; z toho nevyplývá, že ji Sidney dokáže přinutit k čemukoli jinému. Tak například kdyby jí na cestě domů navrhl stejné rozesazení, kdyby pánovitě natáhl ruku, aby jí pomohl na kozlík – bylo víc než možné, že by ho instinktivně poslechla a argumenty a důvody by ji napadly, teprve až by bylo pozdě něco dělat. Copak se jí to nestalo už cestou sem? Rozhodně dovolila Sidneymu, aby nebral zřetel na její úsudek, přestože jeho pohnutky neuznávala a jeho plány neschvalovala. Ale teď, když si uvědomila slabost a nedůslednost takového chování, určitě bude snadné to napravit – nebo ne?

Poctivě se zkoumala a uznala, že nad ní Sidney nevysvětlitelně získal ohromný vliv, než si to stačila uvědomit. Bylo tedy třeba čelit mu tím, že se soustředí na velmi zjevné vady jeho charakteru a bude si je přeříkávat:

180

je uštěpačný, světský, neprozíravý, zbrklý, panovačný, všetečný, neodbytný, nezodpovědný a pravděpodobně nespolehlivý. Ale tento výčet chyb ji jen přiměl k úsměvu. Nevěděla, kdy bylo zaseto tohle semínko shovívavosti, ale nepovšimnuto vyrostlo v bujný a odolný strom, který teď svým stínem halil každý jeho nedostatek, na který si vzpomněla. Například: byla si úplně jistá, že vyhrkne každou lež, která mu přijde na mysl. Podezřívala ho také, že si klidně zahrává s ženskými city a používá poklony jen k tomu, aby dosáhl svého. Přistihla se, že se už zase usmívá, a neochotně, ale statečně a poctivě si přiznala, že její odstup od skutečného charakteru Sidneyho Parkera se někam vytratil a že její hodnocení jeho vlastností – dobrých i špatných – je nyní naprosto bezcenné.

Náhle ji napadlo, že právě tak se možná Kláře Breretonové podařilo zavřít oči před všemi nedostatky sira Edwarda. Musela si vypěstovat stejný strom shovívavosti, aby zastínil jeho bláhovost, pompéznost, ješitnost a sobectví, zastřel je před jejím pohledem stále hustšími a hustšími větvemi, až na nich přestalo záležet. Myslí snad lidé tohle, když říkají, že je láska slepá? Je tohle nějaký důležitý klíč, který jí dosud stále unikal, když se snažila pochopit zvláštní vztahy, podivná spojení a lidi vůbec?

Její ohromení nad těmito nezvanými myšlenkami a novými teoriemi každým okamžikem rostlo, a tak se musela otočit stranou, s předstíraným zaujetím se opřít o pult s mušličkami a násilím zahánět smysly zpátky na místo. Byla teď příliš zmatená, aby dokázala něco jasně promyslet. Nebyla si jistá vlastním úsudkem, nedůvěřovala svým citům a už na to všechno nechtěla myslet.

Postupně se jí vrátila sebevláda a s ní pronikavé vědomí, jak je směšné, že se uprostřed této společnosti a v tomto prostředí takhle zabrala do vlastních starostí.

181

Rozhlédla se kolem sebe a snažila se uklidnit. Stála v plném světle v přeplněném přímořském krámku se suvenýry, všude kolem zmateně, neklidně a nerozhodně švitořili lidé a velká společnost se začínala rozpadat při jednom z nevyhnutelných dělení, k jakým na takových výletech dochází.

„Musíme si přece lépe prohlédnout Brinshore,“ stěžovala si slečna Denhamová, kterou omrzelo postávat ve skupině. „Kdo se ke mně přidá na výzkumné výpravě?“ Sidney, jemuž byla výzva především určena, projevil velkou ochotu a navrhl, aby si slečna Denhamová vybrala společnost na vycházku, zatímco on zůstane v obchodě,

než sestry dokončí nákup.

„Ach ano, všichni se musíme vrátit na pláž a hledat chaluhy,“ odpověděla slečna Lydie. Její sestra připojila:

„Ach, jistě! Nemohu se dočkat, až budeme mít svou vlastní sbírku a budeme zkoušet lisovat chaluhy na naše obrázky!“

Snad i jiným než slečně Denhamové se nelíbila vyhlídka na cestu domů v kočáře plném chaluh, nebo snad dávali přednost soukromým trasám do vnitrozemí, takže se nyní mnozí začali zastávat myšlenky rozdělení společnosti. Slečna Diana energicky prosazovala vlastní plán, jak společnost ještě víc rozdělit. Nemohla se dočkat návratu do hostince, aby tam zorganizovala studené občerstvení, a naléhala, aby ji její sestra a slečna Lambeová doprovodily a využily krátkého odpočinku. Mohou si trochu vydechnout, zatímco ona se bude dál vysilovat pro blaho všech ostatních.

A protože jí právě na odchodu padl zrak na slečnu Heywoodovou a všimla si jejího rozrušeného vzhledu, vyzvala ji tak laskavě, aby se k nim připojila, že se nedalo odmítnout.

182

Když došly k hostinci, mohla Charlotta přes svou zadumanost prokázat slečně Dianě cennou službu. Stalo se to dík nepravděpodobné náhodě: právě když vcházely do dvora hostince, slečnu Zuzanu bodla do nosu včela.

„Zuzano, chudinko, co si počneme? Chyťte ji, chyťte ji, slečno Heywoodová! Ne, ne, chyťte slečnu Lambeovou

– určitě je na omdlení.“

Charlottu vytrhl ten náhlý povyk ze zamyšlení. Zprvu nechápala, co se stalo, a Dianiny výkřiky to nijak neosvětlovaly.

„Zuzano, chudinko moje, mně je tak líto tvých nervů! Vydrží takovou zkoušku? Ale musím být užitečná. Musím doběhnout pro pomoc.“ Místo toho ovšem dál stála a láskyplně, ale bezmocně hladila sestru po rameni. „Co si jen počneme?“

Když šlo o chození a mluvení, slečna Diana byla schopná zvládnout jejich každodenní záležitosti, ale v nepředvídané krizi jen lomila rukama a nepřestávala mluvit.

„Chudinka drahá Zuzana, vždycky se jí stávají takové nehody. Nevěřily byste – kdykoli je jí jeden den dobře, napadne ji nějaký hmyz nebo se jí postaví do cesty jiná překážka. Vždycky se najde něco, co podkope její odolnost. Ale co teď? A byla to vosa, nebo včela?“

„Byla to včela, viděla jsem to,“ řekla slečna Lambeová klidně a velmi rozhodně. „Vosy létají rychleji, jsou hlučnější, mají delší tělo a nejsou vespod žluté.“ Charlotta jí okamžitě instinktivně uvěřila, že umí rozpoznat druhy hmyzu a že jen tak neomdlí. A jakmile pochopila, co se stalo, neváhala se ujmout velení.

„Mé mladší bratry často poštípaly včely“ řekla slečně Dianě. „Je to bolestivé, ale není se čeho bát. Opřete se o mě, slečno Parkerová. Musíte si nejdřív sednout a dovolit mi, abych si to prohlédla.“

183

Se slečnou Lambeovou dovedly slečnu Zuzanu do společenské místnosti hotelu, poslaly zírajícího majitele pro čpavkovou vodu a lněný klůcek a Charlotta uvelebila pacientku na pohovku.

„Tak, klidně ležte a ukažte mi to. Když mi dovolíte vytáhnout žihadlo, trochu vám ulevím od bolesti. Je to jen tenoučký vláseček, ale jestli se mi ho podaří vytáhnout, bude vám mnohem lépe.“

„Ano, ano,“ souhlasila Diana a přešlapovala u nich.

„Poslala jste majitele pro nějakou vodičku? Nemám potuchy, co v takovém případě navrhnout. Snad růžovou vodu? Nebo slézovou tinkturu? Taková nehoda se nám ještě nikdy nepřihodila. Ale vždycky je nejlepší přijímat léky vleže – je daleko nejlepší zaujmout polohu, která je nechává pomalu protékat tělem, místo aby je rychle hnala dolů. Ach, kdyby jen ta včela bodla Zuzanu do ucha, to bych věděla, co navrhnout – Fanny Noyceovou jednou okamžitě vyléčila od bolesti ucha pečená cibule. Psala mi o tom a já od té doby čekám, kdy někoho z nás začne bolet ucho, abychom to mohli vyzkoušet. Ale nos! O nosech toho vím tak málo!“

Zatímco povídala, Charlotta slečnu Parkerovou uklidnila natolik, aby mohla vytáhnout žihadlo.

„Doufám, že jsem jí už trochu ulehčila,“ řekla a narovnala se. „Když teď zůstane klidně ležet a budeme ji lehce potírat čpavkovou vodou, až ji majitel přinese, za pár hodin jí bude docela dobře. Je to jen otázka času a trpělivosti. Víc dělat nemůžeme.“

Slečna Diana však toho dál dělala spoustu, ač naprosto zbytečně, mořila majitele žádostmi o béžové listí, červené listy šťovíku, slézové listy a skopový lůj, aby zjistila, jsou-li všechny nebo aspoň některé po ruce, kdyby najednou byly zapotřebí. Byla tak očividně neschopná zjistit přitom, zda se v hotelové spíži nalézá nějaké studené maso, že to

184

Charlotta také tiše obstarala, než si dovolila opět se zadumat.

Tou dobou už měla hlavu tak plnou Sidneyho Parkera (méně vědomě ji měla plnou už celý uplynulý týden), že se nedokázala soustředit na nic kromě toho nejnutnějšího. Příhoda se včelím žihadlem nakrátko vzkřísila její vrozenou praktičnost, ale ta se nyní opět vytratila pod tíží rozporuplných myšlenek a citů. A přestože jí zdravý rozum velel, aby zamlklostí a skleslostí nevzbudila podezření druhých, byla v duchu tak zaneprázdněná, že si své chování vždy plně neuvědomovala. Málo si také všímala prostředí, Brinshore i hostince a celý zbytek tamního pobytu prožila v horečné, stále netrpělivější touze zjistit, zda pojedou domů ve stejné sestavě – a zda proti tomu má protestovat, nebo ne.

Nikdo si zatím nevšiml zmizení jednoho z kočárů, nebo se o tom nezmínil, a jak se Charlottě jevilo, ani Sidney, ani Henry Brudenall, ani Klára Breretonová na to nemínili nikoho upozorňovat. Má je tedy ona dostávat do trapné situace a budit zájem všech ostatních? Dovedla si živě představit Dianiny výkřiky, námitky sira Edwarda a ohromení jeho sestry a nevyčítala Sidneymu, že se chce vyhnout vysvětlování osobních poměrů pana Brudenalla celé společnosti.

Ve způsobu cestování, který Sidney zvolil, není nic tak příliš neslušného, říkala si. A nebylo by na tom neslušného vůbec nic, kdyby Sidney o celé příhodě otevřeně promluvil, držel se toho, že se kočár pana Parkera porouchal, a připustil na zpáteční cestě jiné rozmístění. Zdálo se však, že je odhodlán udržet Henryho Brudenalla v náladě i cestou domů; slečna Breretonová zřejmě proti cestování s ním neprotestovala, a když ti tři mlčí, Charlotta se necítila oprávněna vystavit je zvědavosti všech ostatních tím, že by o tom začala sama. Děsila se,

185

aby k odhalení nedošlo nějakou náhodou, a s pokračujícím odpolednem měla stále víc pochybností a obav.

Nemusela si však dělat starost. Diana byla příliš ustaraná kvůli sestře, než aby si všímala bratrových plánů na cestu domů, a všichni ostatní vypadali tak unavení sháněním společníků na vycházku, že už nedokázali usilovat o jejich společnost na zpáteční cestě; nikdo se tedy nebránil, když Sidney použil své obvyklé metody a spěšně je vypravil k domovu, než měli čas se rozmyslet, jak by si přáli cestovat.

„Už jsme v Brinshoru o hodinu déle, než jsme chtěli,“ začal a podíval se na hodinky. „A dnes večer nebude měsíc, aby nám posvítil. Nařídil jsem, aby připravili kočáry. Bylo by nejlepší – jistě s tím souhlasíš, Diano, viď? –, kdybychom jeli zpátky ve stejné sestavě jako sem

– ušetří nám to čas a starosti s dohadováním. A já jsem každopádně rozhodnut jet poslední.“

Dokázal to. Všechny vypravil, a než Charlotta stačila vydechnout po napjatém očekávání, jestli se mu to podaří, podával jí z kozlíku ruku.

„Tak co, slečno Heywoodová,“ řekl, když opatrně vyváděl koně ze dvora. „Měla jste znamenitý den. Nejlepší možnosti pozorovat lidi, jaké jste si jen mohla přát.“

„Pozorovat lidi?“ Charlotta si uvědomila, že za celý den nevypozorovala téměř nic. Až nyní si vzpomněla, že dopolední jízda začala trapným, neočekávaným vyznáním slečny Kláry. V tu chvíli bylo jejím hlavním přáním vyhnout se slečně Breretonové na celý zbytek dne – a pak už na to snad ani nepomyslela. Dokázala si také matně vybavit jisté překvapení nad náhlou změnou nálady Henryho Brudenalla – a pak procitlý zájem o slečnu Lambeovou. Všechno však přehlušily její vlastní starosti.

„Myslím, že ani…,“ začala pomalu. „Přišla jsem o něco hodně zajímavého?“

186

Opatrně tázavý pohled Sidneyho jí vehnal do tváří ruměnec, měla však dojem, že jeho mysl je zaneprázdněna docela jinak.

„Ale, slečno Heywoodová, vy jste tady pozorovatel! Já jsem tak zaměstnaný organizováním, že mi často uniknou podrobnosti, jichž vy si nevyhnutelně všimnete. Jistě to byl velmi slibný den pro vaše schopnosti.“

Opět se odmlčel, ale Charlotta si ještě nevěřila, že by dokázala promluvit dost klidně.

„Dobrá, tak si vzpomenu, co pobavilo mne,“ pokračoval Sidney. „Například sir Edward. Vás neoblažil Byronovými ‚temně modrými moři‘? Myslím, že všechny ostatní ano. A slečny Beaufortové tak skvostně básnily o nejnovější senzaci, přestože v tomto případě byla hodně nelákavá. To víte, chaluhy. Zuzanu jako obvykle postihla směšná nehoda, Diana kárala, žvanila a organizovala, až byl ze všeho úplný zmatek. Slečna Denhamová mrzoutila, protože jsme se s Henrym drželi stranou, a Artur, ten nedorostlý kluk, za každým běhal jako veselé štěně. Připadalo mi, že se všichni chováme věrně podle své povahy a nabízíme velký prostor odtažnému pozorovateli, jako jste vy, aby se nám mohl smát.“

„Ne,“ přiznala Charlotta. „Jediní lidé, které jsem bedlivě pozorovala, se vůbec nechovali podle své povahy.“

„Neříkejte! A koho jste to tak bedlivě pozorovala?“

Charlotta ve skutečnosti nepozorovala nikoho jiného než sebe, ale víceméně naslepo jmenovala Kláru Breretonovou a Adélu Lambeovou jako osoby, které ji ten den nejvíc zajímaly. Sotva dořekla, zalitovala toho a doufala, že se Sidney nezeptá, proč v ní vyvolala takovou zvědavost slečna Breretonová.

Ten se však jen zasmál.

187

„Slečna Breretonová a slečna Lambeová! Jaká rána pro mou marnivost!“ vzdychl hraným zklamáním. „A já doufal, že jste se dnes aspoň soustředila na uspokojivé rozluštění mé povahy, když už jste všechny ostatní přehlížela.“

Charlottu tento výrok nijak neuklidnil. To nepřicházelo v úvahu. A nenapadla ji ani žádná odpověď.

„No dobře, tak jste propásla svou příležitost,“ prohodil Sidney. „A musím vás požádat, abyste si o mně nevytvářela žádný úsudek, dokud se nevrátím z Londýna.“

„Vy jedete do Londýna?“ vyhrkla Charlotta a náhlý osten zklamání by jí byl řekl – kdyby si to nepřipustila už dříve –, že Sidneyho přítomnost v Sanditonu je pro ni stále důležitější. „Kdy odjíždíte?“

„Zítra brzy ráno. Já to ještě neříkal?“

„Ne. Asi nebyl důvod.“

Nespokojenost, kterou pocítila při tomto nenadálém sdělení, se týkala skoro stejně jeho povahy jako jeho nadcházející nepřítomnosti. Marnivost, výstřednost, touha po změně, neklid, jejž vypozorovala u všech Parkerových, rodinná slabost pořád něco dělat, pořád být v pohybu, bezohlednost k druhým; rázem na něj nakupila všechna tato další obvinění. Neladilo to s nesobeckým vřelým přátelstvím k Henrymu Brudenallovi, o němž se domnívala, že vypozorovala. Jakmile přítel přežil den sestřenčiny svatby, hodlá ho bez výčitek svědomí opustit? Opouští všechny své přátele se stejnou lehkostí a lhostejností?

Uvědomovala si, že její rozrušení z této noviny je zcela přehnané, a pokoušela se je přemoci. Ano, nesporně pociťovala sklíčenost, ale stále se mohla snažit vypadat nevzrušeně. A přestože se tvářila všelijak, brzy dokázala říci obstojně nezaujatým tónem:

„A kdy se vrátíte?“

188

„Tak to vám přesně neřeknu. Má záležitost v Londýně je dost komplikovaná – a ještě se zkomplikovala tím, že jsem ji několik dní odkládal. Troufám si říci, že bych se mohl pro Henryho vrátit tak za týden nebo za deset dní.“

Neznělo to, jako by měl velkou starost, jak se bude Henry bavit v jeho nepřítomnosti, a když se Charlotta snažila představit si, co asi bude těch deset dní dělat on, mysl jí dokázala vyčarovat jen vizi nějakého neznámého módního světa. Vyrozuměla – od samotného Sidneyho –, že Londýn je čarovný svět plný vzrušení, činnosti, zábavy a kouzel, světáckého vtipu a nezávazných vztahů, a věděla, že je to něco zcela jiného než svět pokojné stálosti a pevných venkovských hodnot, do něhož patřila ona sama. Vyrozuměla totiž také, že Londýn je svět nekonečně lživých zdání, v němž vychování nahrazuje morálku, svět, kde vládne chladná přetvářka, ovládání druhých a jejich využívání. Proč ji nikdy nenapadlo, že Sidneyho zázemí – jeho přirozené hodnoty – jsou tak naprosto odlišné od jejích?

Měla na sebe hroznou zlost, že takto neuvažovala dřív, že si neuvědomila, že celý den v sobě nevědomky podporovala a hýčkala city, jež měla potlačovat. Nepokoušela se popřít, že jí na Sidneym velmi záleží. Téměř se však dokázala přesvědčit, že neexistuje ani jediný závažnější názor, který by mohli mít společný. Tu se k ní otočil a vesele řekl:

„Nuže, slečno Heywoodová, když je to na nějaký čas naše poslední setkání, jak si je zpříjemníme? Přejete si rychlost, rozumný hovor nebo oboje dohromady?“

Okamžitě zapomněla na všechno ostatní a rozhodla se, že se bude těšit ze Sidneyho společnosti, dokud může, a přestože jí cesta zpátky do Sanditonu nepřinesla tolik lehkomyslného potěšení jako cesta odtamtud, hýčkala si ty dvě hodiny a chovala je jako poklad tím bedlivěji, že

189

předem věděla, že jí budou muset na nějaký čas vystačit ke vzpomínání.

190

21. . KAPITOLA

Bezesná noc strávená zkoumáním vlastního chování a vyrovnáváním s vlastními city byla pro Charlottu něčím tak nezvyklým, že předpokládala, že bude druhý den celá otupělá a nespokojená – a možná ji přepadnou i nevítané pochybovačné myšlenky, které ji jenom zmatou. Velmi se podivila, když ranní slunko konečně nahlédlo do jejího pokoje a ona už byla vzhůru – a navíc s pocitem, že začíná žít tak intenzivně, až ji to lekalo.

Hlavní okno její ložnice hledělo na příjezdovou cestu. Náhlý klapot kopyt dole ji k němu přivolal, když se právě oblékala. Shlédla dolů šikmo přes tylovou záclonu a spatřila Sidneyho kočár na okamžik zastavující před vchodem. Když nemožně a nedůstojně natáhla krk, zahlédla dokonce kousek Sidneyho profilu. Mluvil s Morganem, něco mu dolů podával, pak se zasmál, otočil vůz a opět odjel branou Trafalgarského zámečku.

Stoupla si na špičky a dívala se, jak temeno jeho hlavy postupně mizí v dálce. A přestože se musela usmát své bláhovosti, jak tam stála napůl oblečená za záclonou v časném ranním větříku od moře, žádné peskování a vyčítání hlouposti ji nepřimělo, aby se odvrátila, dokud si nebyla naprosto jistá, že už jí žádné další vršky v dálce kočár neukážou.

Když dokončovala oblékání, bylo jí směšně lehko u srdce a na schodech se musela několikrát zastavit a vnutit své tváři obvyklý střízlivý výraz, než se odvážila ukázat se u snídaně.

Když vešla, zapochybovala, zda se jí to podařilo. Zneklidnila ji jakási stísněnost, s níž ji vítali pán a paní

191

Parkerovi, a když si sedala, měla nepříjemný pocit, že na ni divně pohlížejí. Vzápětí se to vysvětlilo, když jí pan Parker podal balíček a pravil svým dychtivým, zvědavým způsobem:

„Slečno Heywoodová, tohle je pro vás a my si jeden ani druhý nedovedeme představit, co by v tom mohlo být! Brzo ráno se tu stavil Sidney po cestě do Londýna – a nechal tu pro vás tenhle balíček. V životě jsem nebyl tak překvapený! Ještě jsem nebyl dole, když jsem slyšel ten rozruch – křik na příjezdové cestě a Morgana, jak běží jen tak v košili ke dveřím. ‚Zapomněl jsem tu nechat tohle,‘ zavolal Sidney z kočáru. ‚Ano, pane,‘ povídá Morgan, ‚já to panu Parkerovi dám, až sejde dolů.‘ ‚Ne, to není pro bratra,‘ vykřikl Sidney, ‚ale pro slečnu Heywoodovou. Ten balíček je pro slečnu Heywoodovou. Pro bratra je jen ta brožurka.‘ Mezitím jsem doběhl před dům a pokoušel jsem se ho zeptat, co to znamená, ale on otáčel koně a neslyšel mě. Jen se smál. ‚Tak nazdar, Tome, já jedu. Nezapomeňte dát ten balíček slečně Heywoodové.‘ Tak si samozřejmě od té doby lámeme hlavu, co to tu pro vás mohl Sidney nechat.“

Podával jí pečlivě zabalený a převázaný malý balíček doprovázený dopisem zastrčeným pod šňůrkou. Nebylo pochyb, že hoří zvědavostí, co je uvnitř. I paní Parkerová vypadala svým umírněnějším způsobem ustaraná ze švagrova impulzivního gesta. Proč posílá jejich mladé návštěvnici dopis a dárek?

Charlotta si pronikavě uvědomovala jejich pozornost. Přijala balíček, odložila jej stranou, vytáhla dopis a otevřela jej. Bylo jí jasné, že jej bude muset kvůli panu Parkerovi přečíst nahlas, a trochu se toho obávala; přece jen neznala Sidneyho natolik, aby se neděsila, co by v něm mohlo stát. Přelétla jej zrakem.

192

Milá slečno Heywoodová,

promiňte tento spěšný vzkaz. Neodolal jsem a koupil jsem včera v Brinshoru přiložený dárek. Myslím, že jsem jej v tu chvíli chtěl darovat svému bratrovi, ale pak jsem uvážil, že by se mu třeba nelíbil, a tak se bude muset spokojit s „Průvodcem po lázeňských místech“, který už jsem pro něho měl koupený. Navíc, protože jsem měl štěstí a dostal přesnou kopii kousku, který si koupily mé sestry, napadlo mě, že naše rodina je už dostatečně zásobená suvenýry z Brinshoru. A Vy jste vyjádřila svůj obdiv tak výrazně, že prostě nemohu udělat nic lepšího než věnovat svou zbrklou koupi Vám. Stejně si ji nemohu vzít do Londýna, protože je příliš křehká na to, jak já balím. Jistě budete souhlasit, že taková „mimořádně pěkná“ a

„užitečná“ krabička si rozbití nezaslouží.

Váš atakdále Sidney Parker

Charlotta potlačila úsměv a podala dopis paní Parkerové. Pak opatrně rozbalila papír a odhalila krabičku s nápisem „Brinshore“.

„Co to je? Co to je?“ volal pan Parker. „Krabička posázená mušličkami? A proč má na sobě těmi malými barevnými kamínky napsané Brinshore? Co se s tím dělá? A co to Sidneyho napadlo, že poslal slečně Heywoodové něco takového?“

„Sidney píše, že ji chtěl dát tobě,“ ozvala se paní Parkerová, vzhlížejíc od dopisu. „Je celkem jasné, jaké měl úmysly. To je přesně jeho druh humoru! Myslí, že by to byla ohromná zábava, kdyby ti dal krabičku s nápisem Brinshore.“ Podala dopis manželovi. „Je to jeden z jeho žertíků.“

„Tak proč ji dal slečně Heywoodové?“ divil se pan Parker.

193

„Chtěl byste ji?“ nabídla ji s trochou obav Charlotta.

Náhle shledala, že jí na ošklivé krabičce velmi záleží.

„Já? Zbytečnou krabičku s nápisem Brinshore? Ani nápad. V tom měl Sidney naprostou pravdu. ‚Pak jsem uvážil, že by se mu třeba nelíbil.‘ Velmi správně. Ale dovolte, já se na ni podívám. Tak takovéhle věci nabízí Brinshore! Myslí si snad, že tohle přiláká návštěvníky? Ano, ano, to je jeden ze Sidneyho žertíků, jak říká Mary. Propánajána! Já bych něco takového v domě nestrpěl. Tak! Zuzana a Diana si koupily zrovna takovou! To jsou celé ony. Mé sestry jsou velmi dobré ženy, slečno Heywoodová, ale nemají krapítek vkusu. Měla byste vidět některé hlouposti, co mají doma – stoly zastavěné ozdobnými krabičkami na léky a výstředními hračičkami. Vůbec se nedivím, že k nim přibraly i tohle. No, asi je to legrační. ‚Příliš křehká na to, jak on balí‘, hm. A vy jste opravdu říkala, že je ‚mimořádně pěkná‘?“

„Myslím, že ano,“ přisvědčila Charlotta. „Vaše sestry si ji už koupily, slečny Beaufortové ji obdivovaly a sir Edward také – zkrátka vzpomínám si, že jsem něco v tom smyslu řekla.“

„Aha! Už to chápu. Kolikrát jsem byl nucen obdivovat nějakou ohavnost, kterou Diana koupila, a Sidney si pak ze mne kvůli tomu dělal legraci. Nikdy nedokáže odolat těmhle malým pokusům pobavit se na něčí účet.“

Parkerovi se rozhodli, že se Sidneyho neočekávanému dopisu slečně Heywoodové zasmějí, a krabička byla nyní zařazena mezi Sidneyho žertíky jako věc, na kterou se podívají a které se usmějí při snídani a víckrát na ni nevzpomenou. A Charlotta, která se také usmívala, se vlastně ani nedivila, že pro ni znamená mnohem víc než žertík. Byla vděčná, že jí byla krabička darována takovým způsobem, aby si ji mohla nechat a přitom aby v nikom nevzbudila podezření. Byla však nucena uznat, že

194

Parkerovi asi zhodnotili tu příhodu tak, jak spíš odpovídalo Sidneyho záměrům. Koupil krabičku z náhlého popudu a na Charlottu vůbec nemyslel; vzkaz napsal naspěch před odjezdem do Londýna a bylo mu celkem jedno, komu krabička připadne, jen když ten žert někdo ocení.

„Ze mě si taky takhle vystřelil,“ řekl pan Parker a vytáhl z kapsy brožurku. „Tohohle Průvodce po lázeňských místech nechal pro mne – náležitě podtrhaného na místech, která Sidneymu připadala výstižná. To víte, že jsem věděl, že taková ročenka existuje, ale nikdy jsem se nenamáhal do ní nechat zařadit Sanditon. A vidíte, on mi tady založil Brinshore – je hned za Brightonem. Celé dva sloupce!“

„Ale třeba by to nebyl špatný nápad, zařídit, aby se o Sanditonu v takové knížečce zmínili,“ nadhodila paní Parkerová. „Vždyť spousta lidí, které neznáme, jde určitě do knihovny nebo si koupí takovouhle knížečku, než se rozhodne, kam pojede k moři!“

„Nesmysl, má milá Mary. Lidi, kteří čtou takový brak, v Sanditonu nepotřebujeme. Jaká fakta, jaké pravdy můžeš očekávat od takovéhle publikace? Vždyť vůbec nerozlišuje. Třeba se snaží Brinshore podpořit, ale jen si poslechni, co na něm chválí!“ Sarkasticky přečetl:

„Možnost příjemného pobytu bez krkolomných výloh si lze v tomto poměrně tichém a skromném městečku zajistit způsobem spíše vyhovujícím přísným pravidlům hospodárnosti než v známějších a okázalejších letoviscích.“

„Já na tom nevidím nic špatného,“ řekla mírně paní Parkerová. „Brinshore ví, že světáky přilákat nemůže, a tak se pokouší upoutat slušné churavé lidi.“

„To nepochybně,“ souhlasil pan Parker a dál si prohlížel brožurku. „A úplně negramotným stylem.“ Opět

195

opovržlivě přečetl: „Další zvláště výhodnou výhodou (kdo kromě brinshorských by se snížil k tak nemotorné větě?) je časná hodina, kdy začínají a končí veřejné zábavy – což je věc důležitější, než se obecně myslí, k zachování skutečného zdraví a k podpoře jeho obnovy. Aha, tady Sidney doplnil poznámku na okraj: Sanditon má samozřejmě ještě výhodnější výhodu pro invalidy, protože tam nejsou vůbec žádné veřejné zábavy. Ten nestyda!“

Znechuceně brožurku odhodil na stůl. Paní Parkerová ji vzala a začala hledat v oněch dvou sloupcích věcnější informace, než předčítal její manžel. Brzy našla zajímavost.

„Tady se říká, že v Brinshoru zrovna pořídili pro své hosty novou vymoženost – Námořní promenádu. Vidíš, tohle by mohlo opravdu přilákat návštěvníky. Procházeli jste se včera po ní, slečno Heywoodová?“

„Ne, totiž – nějak jsem si nevšimla,“ zakoktala Charlotta; styděla se přiznat, jak mála věcí si v Brinshoru všimla, a doufala, že teď od ní nebudou chtít, aby potvrzovala všechno, co stojí v brožurce.

„Tak vidíš!“ zvolal vítězoslavně pan Parker.

„Brinshore se chlubí promenádou, které si nikdo ani nevšimne. V Sanditonu se může promenovat na tolika místech…“

„Tak bys měl na ně lidi upozornit,“ poradila mu paní Parkerová. „Podívej, tady je seznam hlavních brinshorských zajímavostí pro každého, kdo si to chce přečíst: dobré vyhlídky na obnovu zdraví a nálady, lázeňský lékař a zkušený lékárník stále po ruce, koupání velmi příznivé v šesti dobře vybavených koupacích kabinách, vyjížďkové nájemní loďky, nosítka, kolečkové židle, koně, kolesky a osli za mírnou cenu, příležitosti pro geology, sběratele zkamenělin, přírodovědce a sběratele chaluh a lastur, společenský sál – plesy, kulečník, karetní

196

salonky –, vše na jednom místě, pravidelná společenská setkání každých čtrnáct dní po celou sezonu. To Sidney pochopitelně podtrhl.“

„Ukaž, ukaž!“ zvolal pan Parker. „Jako by Sanditon nemohl uvést zajímavostí víc. Začal bych jedním prostým prohlášením: ‚Není důvod, proč by se Sanditon nemohl zanedlouho zařadit mezi nejpřitažlivější lázně.‘ A pak bych vyjmenoval naše vlastní jedinečné přednosti: velmi příznivá poloha chráněná hřebenem kopců před všemi větry s výjimkou jižního, blahodárné a mírné podnebí, čistá voda, úrodná půda, rozmanitost a krása scenerie. A hned by byl brinshoreský seznam vedle nás ubohý! Kde jsou jejich významné výlety k moři i do vnitrozemí? Samozřejmě, ani zmínka o podrobnostech! Mají oni v okolí něco takového jako Fordcliffské opatství? Mají oni Špičatý kopec nebo propadlé vody na potoce? Postavili si oni na pláži čajovnu? Nikdy by se neopovážili postavit čajovnu, když nemohou servírovat dobrý čaj. Jaký byl včera v hostinci čaj, slečno Heywoodová? Chutnal po mořské vodě? Odporný, co?“

„Já jsem si nějak ničeho divného nevšimla,“ přiznala se Charlotta. „Čaj se zdál, totiž, myslím…“

„Asi dovážejí vodu na čaj z vnitrozemí,“ nevzrušeně souhlasil pan Parker. „Jinak byste si toho byla určitě všimla. Nikde kolem Brinshoru se nenajde pořádná sladká voda. Musím ale promluvit s lady Denhamovou o té námořní promenádě. I když my jí samozřejmě budeme říkat Esplanáda!“

A zapálen nadšením uchvátil pan Parker Průvodce po lázeňských místech a na celé dopoledne zmizel do pracovny hledat další nápady a sestavovat vhodné heslo o Sanditonu pro odpovědné redaktory.

Charlotta dojídala snídani a přemítala, jaké zvláštní uspokojení může přinést pohled na to, jak skutečně chytrý

197

organizátor dokáže přelstít někoho méně nadaného a jak by se Sidney radoval ze svého úspěchu, když – na dálku a bez jakýchkoli přesvědčivých argumentů – přiměl bratra, aby udělal pravý opak toho, co zamýšlel.

Když však vzala svou krabičku a opatrně si ji nesla do pokoje – na průvodní dopis samozřejmě nezapomněla –, vůbec ji nenapadlo, že i ona možná dělá to, co Sidney zamýšlel.

Těžko říci, jak přesně umějí mladé dámy posoudit své půvaby, ale Charlottu rozhodně nikdy nenapadlo, že by si natolik zasloužila Sidneyho pozornost, aby ji učinil předmětem jedné ze svých malých složitých intrik. Kdyby dokázala uvěřit, že krabičku koupil speciálně pro ni a pečlivě promyslel ten zdánlivě chvatný dopis, který jí umožnil, aby ji přijala, byla by si dárku cenila ještě více.

198

22. . KAPITOLA

Charlotta byla zcela odhodlána strávit den – a možná několik dní po sobě – s paní Parkerovou v jejím novém skleníku. Přestože paní Parkerová nebyla takový všeobecný nadšenec jako její choť, vypěstovala si svou vlastní tichou vášeň pro zahradnictví. Pěstovala si květiny ze semínek, experimentovala s novými odrůdami a málokdy byla ochotna předat rostlinu zahradníkovi, dokud nebyla tak velká, že se jí nevešla do skleníku a on už jí nemohl ublížit špatným zacházením.

Ustavičně přesazovala sazenice z natěsnaných bedniček do sady stále větších květináčů, kde je zalévala, opečovávala a hýčkala, až se z nich staly statné keříky, které byla ochotná opustit.

Byla ve skleníku naprosto šťastná, klidně trávila celá dopoledne o samotě s rostlinami, a přestože vítala každou upřímnou nabídku užitečné pomoci, kdykoli ji někdo vyrušil od její vlastní práce, na její mírné tváři se objevovalo cosi blízkého zamračení.

Charlotta si všimla, jak toto zamračení a tichý povzdech potlačila, když toho dopoledne otevřela dveře skleníku lady Denhamová.

„No ne, vy už jste u toho zas! Morgan mi říkal, že vás tu najdu. Ne, nesundávejte si rukavice, paní Parkerová, já u sousedů na obřadnostech netrvám. Nechci, abyste to považovala za dopolední návštěvu – jen jsem se tu na procházce stavila, abych vás pozdravila; nemusím si sedat, ujišťuji vás. Slečna Klára si zase šla do knihovny a mně se tak daleko nechtělo. No, škoda že tu nemáte kousek místa na nějakou lavičku! Ne, má drahá paní Parkerová, já mohu

199

klidně postát. Prosím vás, nevracejte se kvůli mně do domu.“

Paní Parkerová však již odložila nářadí, stáhla si rukavice, přívětivě pokynula Charlottě, aby ji následovala, a vyšla ze skleníku.

„Vidím, že vaše mladá návštěva není tak roztoulaná,“ pochválila si lady cestou k domu. „Zdá se, že si nenechá zamotat hlavu hloupostmi jako jiné, které bych mohla jmenovat. Když je tu teď v Sanditonu tolik veselých mladých lidí, slečna Klára nemá stání – vůbec se nedrží doma, jak by měla. Nechápu, kde bere čas číst všechny ty knížky, které si půjčuje z knihovny! Řeknu vám, jednadvacet je pro mladé dámy hrozný věk – nemají v hlavě nic než šaty a společenské zábavy. Slečny Beaufortovy jsou zrovna takové.“

Paní Parkerová pronesla jednu ze svých přívětivých poznámek o šťastných mladých lidech a jejich bujné náladě, čímž ovšem lady Denhamovou od stesků neodvedla.

„Ale ano, to je jistě pravda, paní Parkerová. Ale někteří mladí lidé neberou v potaz ničí přání kromě svých vlastních. Nejsem člověk, který by si nepřiznal, že udělal chybu. Měla jsem hned od začátku chápat, že by pro mě byla spolehlivější společnicí některá z mých starších neteří. Ale teď už je celkem jasné, že slečna Klára je příliš mladá a lehkomyslná na to, aby u mne vydržela trvale. Nestalo se ovšem nic nenapravitelného. Původně jsem ji přece pozvala jen na půl roku a to víte, že jsem se nezapomněla zmínit, že by ji pak mohla vystřídat některá jiná z děvčat. Ano, ano, je nejvyšší čas je vyměnit.“

„Ano?“ podivila se paní Parkerová. „Opravdu uvažujete, že byste svou neteř vyměnila? To je ale nečekané! Netušila jsem, že by vás slečna Breretonová měla opustit.“

200

„Ach, to je zatím jen mezi námi. Řekla jsem jí, že chci na pár týdnů pozvat její sestřenici, slečnu Elizabeth. A pak se mezi nimi mohu rozhodnout, víte?“ spokojeně se usmála vlastní prozíravosti. „Mohu vás ubezpečit, paní Parkerová, že se k ničemu nenechám dohnat proti své vůli, a ti, kdo si myslí, že mě oblafnou, brzo uvidí, jak se spletli! Nemůže se ode mě očekávat, že budu živit a šatit dvě neteře, když mi pro mé pohodlí stačí jedna. Jestli se tedy slečna Elizabeth ukáže užitečná a převezme drobné povinnosti slečny Kláry – tak se uvidí.“

Tato náhlá dychtivost vyměnit jednu neteř za druhou vzbudila v Charlottě zvědavost, zda do podezřívavé, ale podivně necitlivé mysli lady Denhamové neproniklo nějaké tušení o slabosti sira Edwarda pro slečnu Breretonovou. Zpozorněla, ale věděla, že by ničemu neprospělo, kdyby se vmísila do hovoru. Musí se spolehnout na paní Parkerovou, že z návštěvnice vytáhne, co se dá. Lady Denhamová se však uvelebila v pohodlném křesle k delší návštěvě, a tak se dalo čekat, že svá podezření i své sobecké plány vyloží i bez velkého povzbuzování.

„Vždycky jsem to chápala tak, že je u vás slečna Breretonová natrvalo,“ prohodila paní Parkerová po malém zaváhání. „Nebude to pro ni tak trochu otřes, když se takhle bude muset vrátit k příbuzným?“

„To nevím. Třeba bude i ráda. Mockrát mi nadhazovala, že by mi slečna Elizabeth vyhovovala mnohem lépe než ona. Ale nemohu si lámat hlavu s tím, co si o věci myslí slečna Klára. Já hledám stálou – trvalou

– společnici a kdoví, jestli se slečna Klára najednou nerozhodne se vdát? A co si pak počnu, pokud si nezařídím nic jiného? Nemohu přece zčistajasna začít vyřizovat všechny pochůzky a úkoly, které jsem celou dobu učila vyřizovat slečnu Kláru!“

201

Charlotta nemohla pochopit, proč lady Denhamovou nikdy předtím nenapadlo, že by se mohla Klára případně vdát, a proč ji to najednou napadlo teď.

„Pochopitelně že se slečna Breretonová musí někdy vdát,“ řekla rozumně paní Parkerová. „Má dobrou povahu, je mírná, je krásná – kdo by pochyboval, že o ni někdo projeví zájem?“

„Čekala jsem, že vy si to budete myslet,“ opáčila lady Denhamová s jedním ze svých nejvychytralejších pohledů.

„Však mě na to přivedl váš švagr. Jistě, sir Edward se slečnou Klárou také koketuje, ale já vím, že tím nemůže nic myslet. On se musí oženit pro peníze! Ale když se na ni začne culit mladý muž, který si může dovolit oženit se, kdy bude chtít…“

„Jestli tomu rozumím, narážíte na mého švagra Sidneyho,“ řekla paní Parkerová, která si na drby tohoto druhu nepotrpěla. „Myslím, že byste z jeho chování neměla nic vyvozovat. Obávám se, že svou galantností někdy naznačuje příliš mnoho, ale málokdy tím něco myslí. Mohu vám nabídnout nějaké občerstvení, lady Denhamová?“ A zazvonila, jako když chce ten námět ukončit.

„Třeba na tom nic není, jak říkáte, ale mně to přece jen připomnělo tohle nebezpečí,“ pokračovala lady Denhamová, nedotčená takovými jemnými náznaky. „A nestydím se přiznat, že se mi pan Sidney velmi zalíbil – jeho galantnost mu v mých očích rozhodně neškodí. Kdepak, chová se velmi dvorně, velmi ochotně a uctivě; dokonce si dal tu práci a přišel se se mnou rozloučit, když včera večer vezl slečnu Kláru domů. Řeknu vám, že vždycky říká a dělá všechno, jak se patří. Jen jsem se zmínila o svém nejnovějším plánu pozvat slečnu Elizabeth do Sanditonu a on mi okamžitě nesmírně laskavě nabídl, že se dnes ráno cestou do Londýna staví pro dopis. Ušetří

202

mi kolik dní, co by šel poštou! Takhle Elizabeth dostane dopis dnes večer – a třeba si dokáže zařídit, aby mohla přijet už za týden nebo za čtrnáct dní. Pan Sidney mi totiž zdůraznil, že se sám do Sanditonu vrátí dřív a bude mi moci přivézt její odpověď.“

Charlottu zaujalo, že se Sidney stále ještě zabývá plánem přivézt do Sanditonu slečnu Elizabeth Breretonovou, a jeho vztah k té záležitosti jí byl záhadou. Mohla se jen dohadovat, jak dalece jeho doporučování slečny Elizabeth zapůsobilo na lady Denhamovou, a byla zvědavá, jestli ho překvapí její nový plán, že by Elizabeth mohla slečnu Kláru úplně nahradit. Odpozorovala však již natolik Sidneyho postupy, že v celé organizaci té návštěvy poznávala jeho pletichářskou ruku.

Lady Denhamová si zřejmě neuvědomovala, že ji Sidney ovlivnil. Její představy o jeho organizačních schopnostech byly docela jiné. To se ukázalo vzápětí, když pobaveně prohodila:

„Ano, pan Sidney už mi velmi posloužil. A až se vrátí do Sanditonu, hodlám jeho nadání využít ještě víc! Myslím, že se na něho opravdu mohu spolehnout, že mi pomůže uskutečnit každý plán, který si vymyslím. Úplně mě nadchlo, jak rychle chápe každou choulostivou situaci,“ ztišila hlas a vyhrkla ještě důvěrnější sdělení.

„Víte, mezi námi, hlavní důvod, proč jsem souhlasila, aby si včera vzali můj kočár a koně na ten výlet do Brinshoru, byl dostat na celý den dohromady sira Edwarda a slečnu Lambeovou. Nemůže si dovolit nechat si takovou dědičku ujít, to jsem mu také řekla! On moc dobře ví, že se musí oženit pro peníze, ale má o sobě příliš vysoké mínění a zdá se mu, že má dost času. Kdepak, ani ho nenapadne trochu se namáhat a pospíšit si, aby si slečnu Lambeovou pojistil, pokud mu já nepomohu! Tak jsem panu Sidneymu jen lehounce naznačila, oč mi jde – řekla jsem mu, že chci,

203

aby můj kočár řídil sir Edward a aby mezi cestujícími byla slečna Lambeová. A teď jsem od slečny Kláry slyšela, jak diskrétně to všechno zařídil – zřejmě ji ani nepřišlo na mysl, že sir Edward a slečna Lambeová seděli spolu na můj podnět nebo že to pan Sidney Parker zařídil, aby mi vyhověl.“

Tato další komplikace rozmístění osob na cestu do Brinshoru Charlottu také překvapila, a když se zamyslela, musela uznat, že vše bylo provedeno tak nenápadně, že to nevzbudilo žádnou zvědavost. Nemyslela si však, že by plány lady Denhamové nějak pokročily. Ani v Brinshoru, ani nikde jinde neprojevili slečna Lambeová a sir Edward jeden o druhého sebemenší zájem.

„A ještě mám v hlavě jeden stejně dobrý plán,“ oznámila rozradostněně lady Denhamová. „O tom ovšem panu Sidneymu nic naznačovat nebudu. Je přesně ve věku, kdyby se měl usadit, a já jsem se rozhodla, že by se stejně dobře hodil jak pro slečnu Kláru, tak pro slečnu Ester. Obě dvě nemají vlastní jmění, takže potřebují najít dobře zajištěného manžela. Ale,“ dodala velmi šlechetně,

„nechám na něm, kterou si vybere. Mladí muži s vlastním nezávislým příjmem nemají rádi, když je někdo vede až do té míry.“

Vývoj tohoto hovoru již paní Parkerovou značně rozčiloval. Byla zvyklá lady Denhamové přitakávat a nechávat ji mluvit o jejích vlastních malicherných zájmech. Avšak snášenlivost k blízkým sousedům nešla tak daleko, aby je povzbuzovala k jalovým spekulacím o jiných sousedech. Několikrát důrazně začala o něčem jiném a viditelně se jí ulevilo, když se návštěvnice konečně zvedla k odchodu.

„To bylo ale únavné dopoledne!“ řekla Charlottě, když se ubíraly zpátky do skleníku. „Díky Bohu, že šla a my si zase můžeme udělat pohodlí. Mezi námi,“ s jemným

204

úsměvem napodobila lady Denhamovou, „mnohem raději si povídám o květinách než o lidech.“

V dokonalém souladu si navlékly zahradnické rukavice a zástěry a zaujaly opět místa na opačných koncích dlouhé police, každá zaměstnaná vlastními květináčky a vlastními myšlenkami. Charlottiny patřily téměř úplně tomu, co právě vyslechla. Plány lady Denhamové na sňatek mezi Sidneym a slečnou Denhamovou pokládala za stejně směšné jako její naděje ohledně sira Edwarda a slečny Lambeové. Avšak její tušení o náklonnosti mezi Sidneym a Klárou Breretonovou si zasluhovalo vážnější zamyšlení.

Na jedné straně byl zajisté obdiv a na druhé velké přání se líbit, ale víc zatím Charlotta nevypozorovala. Ostatní se jí jevilo jako pouhé zbožné přání lady Denhamové. A na ně se spoléhat nedalo, vždyť je viděla působit i ve zcela opačném směru, když lady Denhamová odbyla mnohem patrnější slabost sira Edwarda pro slečnu Breretonovou jako maličkost: „Já vím, že tím nemůže nic myslet. Musí se oženit pro peníze!“ Taková svévolná slepota v jedné věci nepodporovala věrohodnost jejího mínění ani ve věci druhé.

Charlotta došla k závěru, že se naneštěstí nedovede oprostit od vlastních zbožných přání. Přestože v ní na počátku vzbudilo jisté podezření, jak vřele Sidney Kláru chválil, poslední dobou je tak bedlivě nesledovala, když byli spolu. Zpočátku hádala, že se Klára Sidneymu značně líbí, poslední dobou se však spokojovala s tím, jak jí svůj zájem vysvětlil, a věřila, že mu šlo jen o její soucitnou spolupráci při utěšování jeho přítele.

Nyní se odhodlaně pokusila vzpomenout si, co opravdu viděla, a oddělit to jak od jeho tvrzení, tak od svých dohadů. Nejdříve ta první procházka lesem do starého Sanditonu a nápadně rychlé srozumění mezi Sidneym a Klárou, jeho časté návštěvy v Sanditonském

205

zámečku během následujícího týdne, Klářina ochota vyhovět mu a starat se o Henryho Brudenalla a nová a nová setkání a rozmluvy jak v Sanditonu, tak v Brinshoru. Nic z toho však nebylo nepopiratelným důkazem opravdového a vážného zájmu z jedné či druhé strany a vše se odehrávalo veřejně před očima celé sanditonské společnosti.

Proti tomu mohla z vlastní soukromé znalosti postavit jednu výraznou stopu, která se zdála vyvracet existenci takové náklonnosti: Klářino přiznání k úvahám o útěku. Tak zoufalý plán svědčil o malé naději, že by lady Denhamová s plánovaným sňatkem souhlasila a proti zasnoubení Sidneyho a Kláry očividně neměla nejmenších námitek.

Kdyby Charlotta nevěděla o Klářiných plánech na útěk, snad by s lady Denhamovou souhlasila. I takto si byla jistá, že mezi Sidneym a Klárou existuje nějaké tajné srozumění. Nedalo se pochybovat, že oběma kdovíproč záleží na tom, aby přesvědčili lady Denhamovou, že má do Sanditonu pozvat Klářinu sestřenici Elizabeth. Slíbil snad Sidney Kláře spolupráci v tomto směru výměnou za její služby ohledně Henryho Brudenalla?

O tom se dalo hloubat donekonečna a stejně by to nikam nevedlo. Charlotta se tedy rozhodla myslet na něco jiného a dala se pod vedením paní Parkerové do práce. Jednotvárnost té činnosti jí vyhovovala stejně jako uklidňující zběžný hovor, který ji doprovázel.

„Slyšela jsem, že tahle nová odrůda jiřiny pochází z Chile – nebo z Peru? Napřesrok je budu moci vysadit dřív z kořenových řízků.“

„Ano, jistě.“

„Mám velkou radost ze svých fuchsií. Vypadají tak zdravě! Tolik poupat! Pozor na listy, až je budete vyndávat.“

206

„Ano, jistě.“

Charlotta však právě stačila dospět k závěru, že v sanditonském ovzduší musí být něco, co všechny lidi dříve nebo později přinutí, aby propadli nějaké bláznivé vášni, a všechny ostatní zase, aby na to v zaujetí vlastních vášní nebrali žádný ohled, a právě upěchovala zem ve dvou nových květináčích, když se ve dveřích skleníku objevila Arturova baculatá tvář.

„Á, ty jen zahradničíš, Mary, takže ti nebude vadit, když tě vyruším,“ nevědomky potvrdil Charlottě její zbrusu novou teorii. „Přišel jsem poprosit slečnu Heywoodovou, jestli by se mnou a se slečnami Beaufortovými nešla sbírat chaluhy.“

„Sbírat chaluhy? V životě jsem na sanditonském pobřeží žádné neviděla.“

„Není jich tolik, aby se vyplavovaly na břeh,“ souhlasil Artur, „ale starší slečna Beaufortová si myslí, že by u skal mohly být, když budeme pořádně hledat.“

„Ale co se s nimi dělá? Najdeš je, sebereš je a co pak?“ Tato nejnovější přímořská vášeň byla paní Parkerové nepochopitelná. „Dají se přesazovat? Rostly by někde jinde než v moři?“

„Slečny Beaufortovy si je chtějí zarámovat. Sir Edward slíbil, že napíše nějaké veršíky k obrázkům, které z chaluh chtějí vyrábět. Ale já bych je rád nejdřív botanicky určil,“ vysvětlil Artur. „Všechno je rozhodnuto a už jen čekáme, až vyrazíme. A já se pro ně mám brodit do vody, víš, tak si samozřejmě musím vzít zásobní střevíce – a ručník a suché ponožky. Slečna Lydie a slečna Leticie jsou ohromně ochotné, ale přece jen si myslím, že slečna Heywoodová… Prostě protože bydlí u vás a už jsme přátelé…“

Charlotta pochopila jeho úzkost. Toužil po ochraně před nadšením slečen Beaufortových. Kdyby byl odkázán

207

jen na ně, snadno by ho mohly umluvit a on by se zbytečně nachladil. Pokud však bude nad jeho zájmy bdít Charlotta a bude na výpravě jakousi zárukou, že nebude vystaven zbytečné námaze nebo nějakým ztřeštěnostem, bude se Artur cítit lépe.

„Slečna Heywoodová s vámi jistě ráda půjde,“ řekla chápavě paní Parkerová. „Máš úplnou pravdu, Arture. Je to od tebe velmi rozumný nápad. Slečna Lydie a slečna Leticie jsou sice, jak jsem pozorovala, velmi milé a půvabné dívky, ale asi ne příliš praktické. Slečna Heywoodová je přesně to, co vám schází. A moje kytičky jsou tu pořád. Může mi s nimi pomoci jindy.“

Tak Charlotta se značným zdráháním podruhé svlékla zástěru a nechala se Arturem doprovodit z kopce na Terasu.

208

23. . KAPITOLA

Slečny Beaufortovy s hromadou různých potřeb – košíků na sběr, kreslicího papíru, pastelek, lisovacích desek, zelených stínítek a vlajících šál – byly celé dychtivé vyrazit na výpravu. Přestože hlučně hlásaly své nadšení pro chaluhy, váhaly opustit Terasu, dokud neshromáždí víc ctitelů než jen Artura.

Sir Edward, jeho sestra a slečna Breretonová stáli v nerozhodné skupince a dohadovali se, zda se připojit. Zdálo se, že slečna Denhamová by dala přednost nějaké zajímavější kratochvíli, kterou by navrhli mladí pánové z hotelu. Slečna Breretonová se nevyjádřila a sir Edward se výmluvně zastával výpravy za chaluhami.

Charlotta, která nyní velmi opravdově toužila pochopit, jak může slečna Breretonová přát jeho námluvám, byla odhodlána pohlížet na sira Edwarda s větším porozuměním, než pro něj poslední dobou měla, a pokoušela se naslouchat jeho rozhovoru se sestrou.

„Ale, má drahá Ester,“ končil právě, „není žádné jistoty, že naše soudobé otálení vyvrcholí uskutečněním tvých přání. Naši noví přátelé se dnes nejeví příliš nakloněni ranní vycházce. Třeba shledáme jako Burnsova Mařenka z Vysočiny, že nás opustili.“

Stejně nepřípadně mohl ovšem mluvit o Burnsově Johance, Andulce nebo krásné Lidunce, řekla si Charlotta. Už dávno se vzdala pokusů vyznat se v citátech sira Edwarda a nyní se zdráhavě vzdala i nového odhodlání vyznat se v něm. Pochybovala však, že se Henry Brudenall bez naléhání Sidneyho Parkera vůbec ukáže, a

209

tak doufala, že se konečně začne něco dít, jestliže sira Edwarda podpoří.

„Pokud vím, pan Parker dnes ráno odjel pracovně do Londýna a pan Brudenall je možná zaměstnán něčím uvnitř.“

Toto prohlášení dosáhlo téměř úplně účinku, který zamýšlela: sir Edward se rozzářil, jeho sestra zamračila a slečny Beaufortovy vypadaly zklamaně. Jedině Klára Breretonová se nedivila.

„Ano,“ přisvědčila klidně. „Když jsem vám říkala, že lady Denhamová svolila, že pozve na několik týdnů na návštěvu mou sestřenku Elizabeth, zapomněla jsem se zmínit, že dopisy do Londýna vezl ráno pan Parker. Tím by se měly nutné přípravy značně urychlit.“

V jejím hlase se ozval náznak spokojenosti, svědčící o vnitřním klidu a vyrovnanosti. Charlottu to přesvědčilo, že se z včerejší horečky vzpamatovala a hodlá s rozhodnutím o útěku se sirem Edwardem počkat, dokud do Sanditonu nepojede její sestřenka. Jeho odpověď „Ano, už se nemůžeme dočkat, až slečnu Elizabeth poznáme“ snad naznačovala, že se zatím nevzdal naděje na příznivý výsledek.

Slečnu Denhamovou však vyhlídka na příjezd další slečny Breretonové nijak neutěšila v žalu nad odjezdem Sidneyho Parkera, takže své rozladění projevila zvoláním:

„Dobře! Pak nemá smysl postávat na terase. Můžeme se klidně projít po pobřeží se slečnou Lydií a slečnou Leticií.“ Pak se v chladné nelibosti odmlčela.

Potěšení sira Edwarda bylo stejně očividné, když si představil vycházku, jež mu poskytne nerušený monopol – Artura nepočítal – na celé hejno sanditonských mladých dam, neboť ani nejprůhlednější narážky lady Denhamové ho nepřiměly počítat mezi ně slečnu Lambeovou. Nabídl

210

honem rámě slečně Breretonové a spěchal se všemi dolů z Terasy, než si to mohly rozmyslet.

Měl však smůlu. Cestou na pláž procházeli kolem hotelu a tu se zjevil Henry Brudenall, navíc ve společnosti nesmírně zajímavého neznámého mladého muže, oděného tak módně, že slečny Beaufortovy otevřely ústa údivem. Sir Edward nemohl očekávat, že jeho pět dam toto zjevení přehlédne. Přistoupil však rychle k Henrymu Brudenallovi a začal se ho dlouze vyptávat na cestu Sidneyho Parkera do Londýna. Doufal, že tak zabrání vzájemnému představování, a pokud pana Brudenalla zdrží dost dlouho a nechá svého nového soka bezradně přešlapovat, jeho vlastní společnost posléze poodejde z dosahu nebezpečí.

Neznámý se tímto nezdvořáctvím nedal nijak odradit. Rychle přelétl zrakem skupinku před sebou a zamířil přímo k Charlottě, která stála sama trochu stranou a nesmírně se bavila nevychovaností sira Edwarda.

„Henry je právě zaměstnán, takže se musím představit sám,“ pravil s přátelským úsměvem. „Reginald Catton – k vašim službám. A vy jste určitě slečna Heywoodová.“

Velká část Charlottina ohromení byla zřejmá z jejího výrazu a on se tomu srdečně zasmál.

„Poznat vás mezi ostatními bylo docela snadné. Přijel jsem včera pozdě večer – ale ne tak pozdě, aby mi vás Sidney důkladně nepopsal. Seděli jsme až do půlnoci, Sidney mi vyjmenovával všechny sanditonské významné osobnosti a já se mohl užívat nad všemi těmi Parkerovými a Denhamovými. Ale ještě že to Sidney udělal. Ráno odjel tak časně, že jsem ho úplně propásl. Takové časné vstávání pro mě není.“

Potěšení, že si Sidney dal tu práci a příteli ji popsal, překonalo i Charlottin údiv, že byla zařazena mezi sanditonské významné osobnosti. Velmi ráda by slyšela, jak ji popsal, a protože pravděpodobnost, že by jí pan

211

Catton poskytl další informace sám od sebe, byla malá, s úsměvem se ho pokusila k tomu dovést:

„Doufám, že popis pana Parkera nebyl moc nelichotivý.“

„Nelichotivý? To tedy ne! Jak by mohl? Určitě bych vám ho celý zopakoval, kdybych si pamatoval podrobnosti,“ pravil vesele a Charlotta postřehla, že je stejně otevřený jako jeho přítel, ale postrádá jeho duševní čilost. Zdálo se, že se pokouší soustředit a na něco si vzpomenout, ale pak pokrčil rameny a vzdal to. „To, co si jasně pamatuji a proč jsem šel rovnou k vám – to jediné, co mi uvízlo v hlavě –, bylo něco o ‚usměvavých šedých očích‘.“

Tato malá poklona nemohla nepotěšit. To, že Sidney řekl něco takového, aniž by pomyslel, že se jí to donese, ji potěšilo mnohem víc než všechny poklony, které jí složil přímo do očí. Přestože ji lákalo vyzvědět, zda panu Cattonovi někde neuvízly ještě jiné podrobnosti, byla velmi spokojená, že se jí podařilo z něj vylákat tuto jednu poklonu, a ochotně převedla řeč na vlastní starosti pana Cattona.

„Zdá se, že jste přijel do Sanditonu úplně nečekaně. To vás najednou napadlo navštívit přátele?“

„Náhlé to opravdu bylo,“ souhlasil, „ale můj nápad to nebyl. Sidney poslal do Brightonu bratrova podkoního a nařídil mi, abych se dostavil. Chtěl, aby někdo dělal Henrymu společnost, zatímco bude v Londýně.“

„Bratrova podkoního? Parsonse?“

„Ano, jmenoval se tak. Včera tam přijel.“

Charlotta jen zírala. Novinka se jí vůbec nehodila k žádnému dosavadnímu výkladu organizace výpravy do Brinshoru. O tomhle se Sidney ve svém vlastním vysvětlení – nebo spíš v těch několika verzích, které postupně nabídl – vůbec nezmínil. Nikdy neuvěřila jeho

212

původnímu a velmi lichotivému vysvětlení, že si chtěl na cestu zajistit její společnost. Téměř uvěřila jeho přiznání, že chtěl Henrymu pomoci přečkat den sestřenčiny svatby, a připustila, že lstivé vtažení slečny Breretonové do jeho plánu bylo velmi typickým příkladem Sidneyho bezstarostné lehkovážnosti. I příspěvek lady Denhamové k programu onoho dne považovala jen za ozdůbku připojenou k jeho plánu – vedlejší trik, jaký dokázal Sidney snadno naroubovat na svůj hlavní plán.

Nyní se však zdálo, že se ta záležitost dá vysvětlit mnohem jednodušeji a že si celou snůšku nepravděpodobných a protichůdných historek vymyslel jen proto, aby uvolnil jeden kočár a poslal jej se vzkazem do Brightonu! Charlotta se musela ptát, zda v tom vůbec bylo něco složitějšího než tohle.

Den v Brinshoru při pohledu zpět kladl velké nároky na její pozorovatelské schopnosti. Čím víc o něm slyšela, tím více nebo méně z něj dokázala vyčíst. Avšak všechno kromě vlastních zážitků, které jí v mezerách vyvstávaly jako zřetelné a zvýrazněné okamžiky, se rychle začínalo rozmazávat a ztrácet jakýkoli význam. Náhle se jí zjevila Sidneyho pobavená tvář a jeho škádlivá slova: „Tak co, slečno Heywoodová, to jste měla znamenitý den! Veškeré možnosti pozorovat lidi, jaké jste si jen mohla přát.“ V Brinshoru ji ovšem tak zaměstnaly a rozrušily její vlastní myšlenky a city, že si druhých pořádně nevšímala a vůbec si neroztřídila všechny jednotlivé pestré příhody, z nichž se den skládal.

Styděla se nyní za své selhání. Ona, která se vždycky pyšnila svými pozorovatelskými schopnostmi, byla celý den takhle zaslepená – a k tomu v den, kdy se toho zřejmě tolik událo. Bylo pokořující, že Sidney Parker měl moc připravit ji o rozum a jasné uvažování tak důkladně, že se její nejcennější schopnosti úplně vytratily! Rozhodla se, že

213

stráví další večer beze spánku a znovu si promyslí celý den v Brishore. V tuhle chvíli udělá lépe, když se soustředí na to, jakou spojitost s ním měl Reginald Catton.

„Víte, je to velmi zvláštní,“ řekla pomalu, „ale pan Parker včera uvedl docela jiný důvod, proč posílá Parsonse s kočárem pryč.“

„Ano? To je celý Sidney. Vždycky si vymýšlí komplikace a snaží se všechny ostatní co nejvíc zmást,“ řekl pan Catton a smál se tomu rozmarnému chování mnohem víc, než Charlotta pokládala za potřebné.

„Vždycky má pro všechno, co dělá, dvacet důvodů. Pochybuji, že vůbec dokáže dělat jen jednu věc! Ach! Spolehněte se, že Sidney má vždycky nejmíň čtyři želízka v ohni a přikládá všechna polínka, která najde.“

Charlotta měla pocit, že zmatená metafora a další smích pana Cattona jsou přehnané – že brání jakémukoli jasnému vyjádření, ale vytrvale se ptala dál.

„Je také zvláštní, že se pan Parker včera nikomu z nás nezmínil o vašem příjezdu.“

„Vždyť si nemohl být jistý, jestli opravdu přijedu,“ připustil otevřeně. „Vždycky mě obviňuje, že jsem vrtkavý. Ale já mu slíbil, že mu s Henrym pomohu bez ohledu na nepohodlí. Málokterý Sidneyho přítel by mu něco odmítl, když ho poprosí. Takže jsem tu. Musím držet koně zapražené.“

„Koně?“ užasla Charlotta.

„No ovšem, to se přece říká – držet koně zapražené,“ vysvětlil pan Catton s komickým úlekem, který okamžitě zastřel ještě nezřízenějším smíchem. „Ještě jste to od Sidneyho neslyšela?“

„Opravdu ne. Co to znamená?“

„Co to znamená? Ale nic důležitého. Prostě to jen tak

říkáme – o chlápcích v Henryho situaci, víte.“

„Aha. Ale…“

214

Tady je přerušil sám Henry, jehož příchod pan Catton uvítal se zjevnou úlevou. Sir Edward už nějakou chvíli s rostoucím podrážděním sledoval, jak mu ten cizí člověk znemožnil, aby ho z výpravy vynechal, a smířil se posléze s tím, že Henry provede všeobecné představování, čímž se jeho sestře, slečně Breretonové a slečnám Beaufortovým dostane podílu na těchto drzých pozornostech.

Když zakrátko pokračovali v cestě, Reginald Catton využil první příležitosti, aby se zase připojil k Charlottě, a vzápětí začal sypat nediskrétní poznámky.

„Tak to je slečna Denhamová! Dravá ženština – Sidney mě varoval. Říkal, že od nikoho jiného mi nehrozí nejmenší nebezpečí – slečny Beaufortovy prý hravě zvládnu –, ale slečna Denhamová se kolem mě bude neustále točit, jen co zahlédne mou bryčku. Nakázal jsem štolbovi, aby ji uklidil z očí někam do stáje.“

Charlotta se bavila. Reginaldův styl hovoru trochu připomínal Sidneyho; vybavil se jí první večer, který strávila v jeho společnosti – ty otevřené lehkomyslné poznámky, které pronášel o svých příbuzných, a její rozpaky, když se pokoušela patřičně odpovědět. Zjistila však, že stačil krátký pobyt v Sidneyho společnosti, a nyní se už ani nepokoušela vrhat na jeho přítele káravé pohledy. Přestože stále cítila, že by ho měla napomenout, neubránila se a místo toho se rozesmála. On na ni na oplátku hleděl s velkým uspokojením.

„Vidím, že se báječně shodneme, slečno Heywoodová. Jistě chápete moje postavení, jsem samozřejmě šťastný, že mohu Henrymu posloužit, ale dokud se Sidney nevrátí, jsem tu v Sanditonu jako trosečník a nemám potuchy, jak se zabavit. Musíte mi tedy dát vědět, kdykoli si něco vymyslíte a já vám v tom budu moci přispět. Hrozně rád vám pomohu organizovat – ne že bych byl takový umělec jako Sidney, ale vynasnažím se.“

215

Charlotta nevěděla, co si o těch slovech myslet, a mohla jedině předpokládat, že ji Reginald spojuje se Sidneym jako osobu, která se baví organizováním svých známých.

„Jak dlouho myslíte, že se v Sanditonu zdržíte?“ zeptala se.

„Jak dlouho? No, přijde na to. Sidney říká, že ještě není jisté, kdy vlastně Henryho loď do Bengálska vyplouvá.“

„To chce pan Brudenall zůstat v Sanditonu až do té doby? Já myslela, že se brzy vrátí do Londýna, když už má jeho sestřenice po svatbě.“

„Jeho sestřenice? Po svatbě? Ale…,“ zarazil se s tak rozpačitým výrazem, že Charlotta honem dodala: „Se mnou se o tom klidně můžete mluvit. Já chápu, že pan Brudenall nechtěl, aby se datum svatby všeobecně vědělo, ale pan Parker mi to včera řekl.“

„Ano? Aha…,“ zasmál se opět Reginald a bezprostředně přiznal: „Víte, je pro mě ohromně těžké uhodnout přesně, co komu Sidney říkal.“

„Neodhadnu, kolik toho prozradil jiným,“ řekla Charlotta, „ale pokud vím, o včerejší svatbě se zmínil jen mně a slečně Breretonové.“

„Ano, ovšem, slečně Breretonové. Sidney mi o ní říkal,“ souhlasil Reginald. „Možná že jsem podřimoval, když vysvětloval to ostatní. Asi jsem se ho spíš pokoušel přimět, aby vyslechl on mě. Však znáte Sidneyho – vůbec nebral na vědomí mé námitky. Tak je to ostatně vždycky. Když má v práci něco vážného, jde přes mrtvoly, úplně přehlíží společenské závazky – svoje a každého jiného. Víte, hrozně se mi to nehodilo. Musel jsem zrušit dva večírky – a on jen mávne rukou, že je to hloupost. Ten se umí postarat, aby jeho přátelé skákali, jak on píská.“

216

„To ano,“ souhlasila Charlotta. „Hrozně rád lidi organizuje. On…“

„Ten je tím pověstný!“ vesele ji přerušil Reginald.

„Vždycky samozřejmě tvrdí, že to dělá jen pro naše dobro. V tomhle případě pro dobro Henryho. Ale já mu večer říkal – když mě varoval před všemi těmi divnými lidmi a šlamastykami, do kterých se asi dostanu –, říkal jsem mu, že týden v Sanditonu bez nějakého průšvihu nepřežiju. Kdepak, Reginalde, řekl mi na to. Drž se mé přítelkyně slečny Heywoodové a nic se ti nemůže stát. Doslova tak mi to řekl.“

Byla to slova, která Charlotta velmi ráda slyšela, ale přesto měla pocit, že je v nich i cosi hanlivého. Proč si byl Sidney tak jistý, že jeho přítel bude v její společnosti bezpečnější než v jakékoli jiné? Očividně má sklony k nediskrétnosti – s tím už se shovívavě smířila. Je však ještě něco jiného, co chtějí se Sidneym zatajit? Něco, co ona podle nich přehlédne nebo připustí? Opět měla pocit, že je mnohem méně všímavá pozorovatelka, než si o sobě myslívala. Avšak to, že ji Sidney bezstarostně doporučil jako svou přítelkyni, ji tak zahřálo, že byla málem ochotna přehlédnout všechny skryté náznaky a řadit tu poklonu stejně vysoko jako své ‚usměvavé šedé oči‘.

Právě pro tyto drobné nevědomé dárky, které jí Reginald občas poskytl, soustředěně naslouchala jeho řeči, která si to jako celek příliš nezasluhovala. Byl zřejmě rozhodnut, že si z ní udělá důvěrnici, a vesele klábosil, nečekaje na odpověď. Jeho řeč se ovšem nevyhnutelně točila kolem Sidneyho; považoval za samozřejmé, že tento společný přítel mezi nimi tvoří jakési pouto.

„Samozřejmě chápu, že Sidney sám musel do Londýna. Ohromně zaměstnaný člověk. Prý tři naléhavé schůze výborů, na které mě těžko může poslat jako

217

náhradníka. Plyn, světlo a koks, z toho bych nepochopil ani slovo.“

„Plyn, světlo a koks?“

„No ano! On se vám o tom nikdy nezmínil? Třeba nemáte peníze, které byste mohla investovat, ale mě pořád nutí, abych svoje investoval. Nebo si možná myslí, že ženy by to nezajímalo. Nemůžu říct, že by to nějak moc zajímalo mě, ale poslední dobou o tom vykládá v jednom kuse. Plynové osvětlení Londýna, Reginalde, povídá, to je podnik, který bys měl podpořit a být na to hrdý. Říkal jsem mu, že jsem někde v novinách četl, že to zničí obchod s velrybím tukem a tím pádem i rybářství, provaznictví, výrobu plachet a výrobu stěžňů – v jedněch novinách dokonce předpovídali, že zavedení plynu bude nakonec zkáza britského námořnictva –, ale víte, co na to Sidney? Jeho společnost prý udělá pro prevenci zločinnosti v Anglii víc než kdo jiný od dob Alfréda Velikého. Sidney, ten dokáže vždycky výborně zdůvodnit všechno, co od vás chce, ale mně ty jeho nápady často připadají moc riskantní.“

„Rozumím tomu tak, že pan Parker si na opatrnost moc nepotrpí?“

„Sidney a opatrnost? No zdali! Vzpomínám si, jak mi jednou řekl: Reginalde, žijeme v odvážné době. Ti, kdo jen sedí na svém kapitálu jako ty, o něj nakonec přijdou. Před námi jsou horečné roky a my se s nimi musíme naučit držet krok. To se mě zrovna pokoušel přemluvit, abych investoval do parních strojů. Ale teď se úplně zbláznil do plynového osvětlení – vůbec si nevšímá posměchu a odporu. Ach, Sidney, ten by pořád riskoval,“ zarazil se a zamyslel se nad výrokem. „Totiž – jenom v něčem. Protože na druhé straně si vzpomínám, že mě odrazoval od některých mých oblíbených plánů. Víte, když jsem prvně slyšel o záměrech jeho bratra ohledně

218

rozvoje Sanditonu – a pověděl mi o nich sám Sidney –, myslel jsem, že by to byla výborná investice. Ale ne, říká Sidney, do toho peníze nestrkej. Sanditon, říká, je moc velká sázka do loterie i pro mě. Proč se chceš do toho plést? Mořské lázně, povídá, závisejí na módě, a kdo může s nějakou jistotou předpovědět, jaká bude móda? Říkal, že jeho bratr má Sanditon jako koníčka a spojuje podnikání s potěšením, což je pro něho dobré, ale pro někoho zvenčí to žádná investice není. No prosím, já vám tu vykládám o penězích a o investicích a vás to asi vůbec nezajímá. Prostě mě zarazte, když vás budu nudit. Všichni moji přátele to tak dělají.“

„Vůbec mě to nenudí,“ ujistila ho Charlotta, která naslouchala tak bedlivě, že se musela několikrát zarazit v dalším uvažování, aby jí neuniklo některé Reginaldovo odhalení. Přestože byl očividně upovídaný a normálně by člověk od něho mnoho užitečných informací neočekával, vystihl právě ten námětu hovoru, který jeho posluchačku zrovna teď smírně zajímal. Chvílemi nebylo snadné sledovat skoky jeho přelétavé mysli, ale usilovná pozornost byla hojně odměněna; po troškách se tak dověděla za jedno dopoledne o Sidneyho skutečné povaze víc, než jí on o sobě řekl za celý týden.

Tam, kde byl Sidney vyhýbavý a odbýval ji žertem, stačilo Reginalda jen slůvkem povzbudit a sám vypověděl všechno, co o dané věci věděl. Dobromyslně přijímal jako fakt, že jeho přítel je chytřejší než on, a ochotně se podle něho řídil bez dalších úvah.

Vlastně trochu pochybovala, zda Reginald vůbec moc přemýšlí. Často začínal věty, které jako by nikam nevedly, a spousta toho, co jí řekl, nebyla příliš jasná. Při několika málo příležitostech, kdy ho přerušila nějakou otázkou, která by jí pomohla lépe porozumět některým jeho výrokům, nasadil ostražitý výraz, jako by si v tu chvíli

219

uvědomil, že řekl příliš mnoho. Pak se opět hlasitě zasmál a okamžitě změnil téma.

Jeho celková neprozíravost se zřetelně ukázala v posměšném výkřiku, jímž zareagoval na sdělení, že se stal účastníkem výpravy za chaluhami.

„Panebože! Copak se všichni zbláznili? Copak někdo může sbírat takovou patlaninu? Slečno Heywoodová, to nemyslíte vážně!“

Ujistila ho, že alespoň tři sběratelé to myslí naprosto vážně, zasmála se jeho nevěřícnému výrazu a pokusila se jeho katastrofální upřímnost trochu zahladit, on však podnik provázel pichlavými poznámkami celé dopoledne.

Tvrdě odmítl brodit se pro chaluhy s Arturem a zpočátku odolával i vemlouvavým prosbám slečen Beaufortových, aby úlovky obdivoval. Jakmile si však uvědomil vážnější nebezpečí, že by mohl padnout do spárů slečny Denhamové, hned se stal větším nadšencem. Kdykoli Artur odvolal Charlottu, aby mu obstarala suché ručníky, ponožky a střevíce, slečna Denhamová se okamžitě pokusila Reginalda zmocnit a nikdy se nevzdávala naděje, že ho přiláká na nějaký „pohodlný balvan“, který objevila, zatímco se všichni ostatní shlukli kolem takových exemplářů chaluh, jaké byl Sanditon schopen poskytnout a Artur najít.

Reginald však byl dostatečně společensky zběhlý, aby slečně Denhamové, před níž ho Sidney varoval, vyklouzl, a Charlotta se často bavila tím, jak náhle propukal v nadšení nad nejnovějším vyloveným přírůstkem, který mu umožnil zůstat v dosahu neškodných slečen Beaufortových.

Ke konci dopoledne byla Charlotta skoro úplně zaměstnána Arturem, jehož hrdost, že je jediný muž, který riskuje namočení, se téměř rovnala jeho úzkosti, aby to nemělo neblahé následky. Tehdy se Reginald přilepil na

220

slečnu Leticii a stál za ní, když črtala výstřední složité vzory s názvuky chaluh. Malířský stojan nechala doma a ustavičně nad tím bědovala, tvrdila, že bez stojanu se chaluhy věrně vystihnout nedají. Reginald však statečně hájil i její nejnezdařilejší pokusy a zdvořile prohlašoval, že mu připadají úplně jako chaluhy; přestože s ním nikdo jiný nesouhlasil, slečna Leticie byla dostatečně polichocena, aby pilně kreslila dál.

Charlotta Arturovi ráda přála pozornost, a když mu podávala ručníky, ždímala ponožky a vyjadřovala se k jeho nálezům, měla pocit, že mu svým způsobem vrací projevenou důvěru.

Toto dopoledne obohatilo její znalosti o Sidneym tak, že již s nimi byla docela spokojená – přestože neměla potuchy, odkud začít s rovnáním Reginaldových útržkovitých informací. Největší pozornost si podle ní zasluhovalo jeho opovržlivé: „Sidney a opatrnost? No zdali!“ To měla uloženo v mysli vedle Sidneyho vlastní poznámky: „Opatrnost a slečna Heywoodová jdou tak dobře dohromady.“ Odložila však úvahy na dobu, kdy bude sama a bude si nad tím moci popřemýšlet.

Jak jinak teď vypadalo všechno, co se týkalo Sidneyho. Bezohlednost k přátelům, uštěpačnost, povrchnost, neprozíravost – z toho všeho jej už nemohla obviňovat. A nemohla dál pochybovat, že se umí nad některými věcmi vážně zamyslet. Jeho povaze však nerozuměla o nic lépe, a když vrátila Artura do péče jeho sestrám, těšila se do svého pokoje, kde si rozbalí mušličkovou krabičku, znovu si přečte Sidneyho dopis a promyslí si všechno, co o něm za ten den slyšela.

„Á, tady jste!“ zvolal pan Parker, který ji přistihl cestou nahoru. „Potřebuji váš názor – a Maryin – na ten článeček, co jsem napsal o Sanditonu. Fakta, jen a jen fakta. Žádné přehánění. Napsal jsem, že máme skvělé

221

společenské místnosti, ale nechlubil jsem se, že každých čtrnáct dní něco pořádáme, jako ti z Brinshoru. Možná že chtějí každých čtrnáct dní konat společenská setkání, ale určitě nekonají. Já jen píšu, že konáme občasná společenská setkání – což mohu klidně říct, ne? Myslím, že jedno setkání začneme organizovat hned teď. Pokud se nám podaří za tuhle sezonu uspořádat aspoň jedno, můžeme právem říct, že je pořádáme občas. Hned se do toho dám – zjistím, s kolika dvojicemi můžeme počítat, seženu karty, svíčky, židle, hudebníky a tak dál. Bude s tím spousta práce, ale myslím, že to zařídíme velmi rychle. Napíšu tedy Sidneymu, že se chystáme uspořádat jedno z našich občasných společenských setkání! To ho určitě přivede horempádem zpátky do Sanditonu. Sidney nikdy neodolá žádné zábavě – vždyť nemá co dělat. Tak co, máte čas si teď přečíst mé poznámky o Sanditonu? Hned vám je přinesu z pracovny. Nebo ne, nejdřív je dám Mary. To bude mnohem lepší, když o tom uvažuji. Celý den je zavřená ve skleníku a určitě touží po nějaké zámince, aby toho mohla nechat. Tak já ji půjdu vytrhnout z nudy.“

S touto šťastnou myšlenkou odešel pan Parker vyrušit svou spokojenou manželku a Charlotta si slíbila, že se už nikdy nespolehne na jeho úsudek.

222

24. . KAPITOLA

Jakmile pan Parker dospěl ke svému kvapnému rozhodnutí uspořádat v Sanditonu společenské setkání, netrpělivá touha je uskutečnit odvanula jeho dosavadní námitky – a nikoho jiného se neptal. Než večer usedl ke stolu, měl už stanoveno pevné datum, čtvrtek 27. srpna, a se spoustou energie a nakažlivého nadšení v duchu najal hudebníky, objednal svíčky, sehnal další židle a spočítal pravděpodobnou cenu večeře.

Manželčiným námitkám, že nemá čas se na společenské setkání připravit, že je v Sanditonu příliš málo lidí a že týden na všechno nutné plánování nestačí, nevěnoval žádnou pozornost.

„Mluvíš nesmysly, má drahá. Když člověk něco plánuje na čtrnáct dní dopředu, trvá mu to čtrnáct dní. Když si dá jen týden, taky se to zvládne. Ty podrobnosti ohledně večeře a karetních stolků – co to je? Jen se nad tím trochu zamyslíš a máš to. A zapomněla jsi, Mary, že tu máme Dianu? Stačí se jí zeptat a ona ti poskytne veškerou pomoc a rady, jaké můžeš potřebovat.“

Kdyby paní Parkerovou zajímalo pořádání společenských setkání, jen těžko by se bránila přemíře pomoci a rad své švagrové, protože však raději spravovala vlastní domácnost a nerušeně pokračovala v zahradničení, ochotně přijala Dianinu laskavou nabídku, že na sebe vezme veškerou odpovědnost za organizaci.

Jestliže si vůbec na něčem zakládá, chlubila se slečna Diana, tedy na svém přesvědčení, že umí organizovat velké společnosti a úspěšně dohlížet na lidi. Každý vždycky ochotně pracuje pod jejím vedením. Sloužící –

223

její vlastní i jejích přátel – jsou jí vždy úplně oddaní. I z takového nevalného materiálu, jako je jejich Sally, je pod Dianiným vedením možné stvořit dobrou služebnou. A organizovat společenské setkání je samozřejmě jen širší uplatnění zásad, jimiž se řídí správná domácnost. Chce to jen jasnou hlavu, schopnost vydávat jednoduché stručné příkazy – a pak nesobecky vynaložit jistou energii, aby se ujistila, že jsou prováděny. Paní Parkerová se nesmí rozčilovat snahou nabýt takových potřebných vlastností během jediného týdne, když Diana už je dávno má. Bude nesmírně šťastná, jestliže bude moci všem posloužit.

Tak byla slečna Diana vzápětí plně zaměstnána přecházením mezi Terasou a společenskými sály hotelu, honila se nahoru do Trafalgarského zámečku, aby se o každé maličkosti radila s bratrem, a rozvracela život Woodcockových a všech jejich zaměstnanců příkazy, že sloužící musejí vyčistit okna, umýt lustry a naleštit podlahy, když je už předtím odeslala za jinými zbytečnými pochůzkami.

Při všech těch hovorech o datech a plánech dospěla Charlotta zdráhavě k rozhodnutí, že by se měla pomalu chystat zpátky do Willingdenu. Zatím se o datu nikdo nezmínil – její prázdniny u moře nebyly nijak ohraničené, ale v den, kdy se mělo konat společenské setkání, bude v Sanditonu už celý měsíc a to se zdálo jako vhodná doba na to, aby se laskavým hostitelům zmínila o odjezdu.

Zmínka byla přijata s takovou starostlivostí a pohostinností, jakou už byla zvyklá od nich očekávat. Opravdu si přeje opustit je tak brzy? Doufali, že se zdrží celé léto. To nemůže myslet vážně! Charlotta dala najevo vroucí vděčnost, ale zůstala pevná. Nedá se snad ještě mluvit o pevném datu, ale musí si některé věci rozmyslet, například napsat otci a dohodnout se na vhodném dnu, kdy by jí mohl rodinný kočár přijet naproti do Hailshamu.

224

A přestože pan Parker namítal, že ji kdykoli doveze svým kočárem až domů, jakmile se ráno probudí se steskem po domově, usměvavě trvala na tom, že musí rodiče včas upozornit a předem zařídit svůj návrat.

Zakolísala jen v jednom: dala se přesvědčit, že se o tom všem bude mluvit „až po společenském setkání“. Teď je tolik jiných starostí, prohlásil pan Parker; například Dianu není možné rozrušovat takovými plány, vždyť neustále říká, že slečna Heywoodová je její největší pomocnicí při všem organizování. Ne, Diana by ji prostě nemohla postrádat.

Pravda, v posledních dvou dnech vyřizovala Charlotta pro slečnu Dianu mnoho naléhavých vzkazů a byla jí tolikrát povolána, že si Parkerovi mohli právem myslet, že je plně zapojena do horlivé činnosti jejich sestry. Pravda však také byla, že většinu těch dvou dní strávila nicneděláním v salonku v čísle čtyři, zatímco čekala, až se Diana vrátí s novými pokyny.

Slečna Zuzana ji tam velmi přívětivě vítala, protože si ji po výletu do Brinshoru velmi oblíbila. Tehdy si zvláště povšimla jejího klidu a rozvahy, a přestože měly kromě příhody s včelím žihadlem málo společného, slečnu Zuzanu nikdy neomrzelo o ní rozmlouvat. Vzpomínala nyní na tu příhodu se značnou samolibostí, byla hrdá na vážný zájem, který tím vzbudila. Bylo pozoruhodné, že ze všech lidí a ze všech včel v Brinshoru byla toho dne právě ona vyvolena pro takovou výjimečnou událost!

Charlotta vždycky velmi trpělivě naslouchala opakovaným podrobným popisům různých stupňů bolesti, které slečna Zuzana zakoušela během bodnutí a zotavování z něho. Slečna Zuzana nikdy nezapomene na ty hodiny utrpení na pohovce, na nervové křeče, jimiž procházela, a přestože se nikdy neopomněla zmínit o veliké laskavosti, kterou jí při té příležitosti prokázala

225

slečna Heywoodová, bylo zřejmé, že je její mysl zaujata především vědomím vlastního hrdinství.

Charlotta občas zahlédla z okna, jak se na Terase schází obvyklá dopolední společnost a případně se vydává na procházku k moři, ale nijak ji nemrzelo, že se nemůže zúčastnit.

Slečny Beaufortovy si jistě často blahopřály k úspěchu svých výprav za chaluhami. Jediným, v kom probudily sběratelskou vášeň, zůstával Artur, ale Reginald Catton a Henry Brudenall se z nedostatku lepšího zaměstnání stali aspoň pravidelnými účastníky. Klára Breretonová očividně považovala tato organizovaná setkání za skvělou záminku, jak pravidelně uniknout ze Sanditonského zámečku. Sir Edward stále sliboval slečnám Beaufortovým své verše a využíval jich jako záminky ke každodenním setkáním se slečnou Breretonovou a jeho sestra ho vždy doprovázela, přestože se Charlotta často v duchu ptala, jak vlastně ospravedlňuje svou vytrvalou přítomnost, když chaluhami tak neskrývaně opovrhuje a jen tam vysedává na svém oblíbeném balvanu a ničeho se neúčastní. Nedalo se čekat, že by někomu sdělila svůj pravý důvod, ať už to byla snaha přiblížit se návštěvníkům z hotelu, nebo bedlivý dohled nad bratrovým chováním ke slečně Breretonové.

Charlotta se mohla jen dohadovat, jak tato záležitost pokračuje. Ze své pozorovatelny v okně jednou viděla, jak se sir Edward snaží odloučit Kláru od hlavní skupiny, a ochotně uvěřila, že její pevné zavrtění hlavou při té příležitosti víc než vyvážilo vlídné úsměvy, které mu věnovala jindy.

Když tak seděla a poslouchala vzpomínky slečny Zuzany na výlet do Brinshoru, měla i jiné náměty k přemýšlení. Často se pokoušela představit si, jak odlišně asi každý z členů výpravy zpětně hodnotí ten výlet. Pro Henryho Brudenalla je to svatební den jeho sestřenice, pro

226

Artura a slečny Beaufortovy den seznámení s chaluhami, pro Kláru Breretonovou den nešťastné nerozhodnosti, jenž skončil tím, že lady Denhamová pozvala právě tu sestřenku, která jí mohla rozumně poradit, pro sira Edwarda možná den zklamání, kdy Klára odložila útěk, na který třeba již opět naléhá, pro Sidneyho Parkera to byla zajisté příležitost projevit organizační schopnosti, všechny oklamat a provádět kanadské žertíky, pro slečny Parkerovy znamenal pamětihodnou příhodu s včelím žihadlem. A pro ni? Byl to nezapomenutelný den, kdy se před ní otevřely problémy, jejichž existenci dosud vůbec neuznávala, a kdy zápasila s city, o nichž nevěřila, že je v sobě vůbec má.

Bylo uklidňující sedět se slečnou Zuzanou a probírat vzpomínky na Brinshore; proto ji nikdy příliš nerozčílilo, když na naléhavé pozvání přišla do čísla čtyři a zjistila, že slečna Diana odešla za ještě naléhavějším posláním a nechala jí vzkaz, aby „počkala pár minut“, které se pokaždé protáhly málem na celé dopoledne.

Už se tam ubírala třetí den po sobě v doprovodu Artura, který donesl poslední vzkaz slečny Diany do Trafalgarského zámečku, když zahlédla z okna domu na nároží teskně vyhlížet pobledlou slečnu Lambeovou. Byl by samozřejmě stačil úsměv a zamávání, ale Charlotta, která slečnu Lambeovou ode dne v Brinshoru neviděla, zaslechla několik nedbalých poznámek slečen Beaufortových, že „chudák Adéla je z toho cestování celá vyřízená“ a „má děsné migrény, víte – stačí nejmenší námaha a už ji dostane“. Přestože se rozpakovala jít na návštěvu, aby paní Griffithsové nepřidělala práci, rozhodla se, že využije příležitosti a půjde se ve vší slušnosti zeptat, jak se daří. Zastavila se tedy pod oknem, vesele pozdravila a odměnou jí bylo, že se obličej slečny Lambeové rozsvítil radostí. Stáhla okno až dolů a dychtivě se vyklonila ven.

227

„Slečno Heywoodová, já jsem tolik doufala, že vás uvidím! Paní Griffithsová si myslí, že bych zatím neměla chodit ven, ale byla bych šťastná, kdybyste si našla čas – kdybyste měla třeba jen chviličku –, a přišla byste se podívat na mou sbírku mušlí.“

Charlotta na sbírku slečny Lambeové málem zapomněla a nijak zvlášť o ni nestála, nemohla však ignorovat prosbu, jejímž splněním mohla udělat radost.

„Samozřejmě mám čas,“ odpověděla vřele. „Jdu jen do čísla čtyři za nějakou pochůzkou, ale…,“ otočila se k Arturovi, „nebyl byste tak hodný a nedošel se podívat, jestli na mě vaše sestra čeká?“

„Myslíte slečnu Dianu Parkerovou?“ zeptala se slečna Lambeová. „Ani ne před pěti minutami jsem ji viděla jít kolem směrem k hotelu. Třeba bychom se mohly občas podívat oknem, jestli se nevrací. Prohlídka mušlí vám nezabere žádný čas,“ řekla úpěnlivě. „Toužila jsem vám je ukázat.“

Nebylo možné odříci. Charlotta okamžitě zamířila ke vchodu a Artur šel zdráhavě za ní. Byl celkem přesvědčen, že pozvání se na něho nevztahuje, ale nevěděl to úplně jistě a zároveň pochyboval, zda by nepřekážel při čistě ženském hovoru, který se asi chystá.

Přešlapoval a nemohl se rozhodnout, zda má utéct, dokud je čas, nebo počkat a nějak se omluvit.

„Kdyby šlo o klobouky, bylo by mi to jasné – ale mušle! Co myslíte vy? Co bych měl udělat?“ obrátil se na Charlottu. „Počkejte! Ještě nezvoňte!“

Avšak slečna Lambeová seběhla ze schodů jako blesk a otevřela dveře dříve, než Charlotta sáhla po zvonku. Vypadala štíhlounká a křehká, ale nejevila žádné známky nervozity, která ji obvykle přepadala, když měla před sebou víc než jednoho člověka. Snad jí pomohlo vědomí, že je hostitelkou, nebo byla tak šťastná, že jde návštěva, že

228

na svou plachost zapomněla. Ať to bylo tak nebo tak, okamžitě postřehla Arturovy rozpaky a získala si jeho vděčnost taktním zvoláním:

„Pane Parkere, doufám, že půjdete také. Moje sbírka mušlí vás asi moc nezaujme, ale kdybyste byl tak hodný a vyhlížel oknem svou sestru, nesmírně by nám to pomohlo.“

A tak šel Artur za nimi a připadal si mnohem méně trapně, vlastně byl docela polichocen tím, že může být tak nesmírně užitečný.

Slečna Lambeová měla v poschodí svůj vlastní pokoj, příjemnou, vzdušnou místnost obrácenou k moři. Natěsnala do ní spoustu pokladů, bez nichž by se Charlotta asi na cestách obešla. Mezi nimi vynikala dřevěná truhlice s mosazným kováním a se spoustou zásuveček, z nichž každá měla vlastní mosaznou rukojeť. Právě k ní byli hosté odvedeni.

„Asi vám připadám hrozně hloupá, že si s sebou na krátký letní pobyt beru tolik věcí,“ četla slečna Lambeová Charlottě myšlenky. „Jsem ale tak často sama a ráda se dívám na krásné věci – a paní Griffithsová má velké pochopení…“

V rozpacích vytáhla jednu zásuvku a Charlotta ani Artur dál neposlouchali její omluvy, ale zírali na duhovou záplavu lastur, o jakých se jim nikdy nesnilo: křehké růžové, modré a fialové hromádky, pečlivě roztříděné v přihrádkách vyložených vatou. Každá lastura byla sama o sobě skvostná – okrouhlá či podlouhlá, pruhovaná, tečkovaná či hladká –, ať už patřila ke kupce od jednoho druhu, nebo se pyšnila vlastním samostatným hnízdečkem. Slečna Lambeová honem vytahovala další zásuvky, jako by se bála, že návštěvníci sbírku neocení, pokud ji neuvidí celou naráz a nakvap, a pokračovala ve

vysvětlování.

229

„Tady dole mám větší kusy. Podívejte, tohle je největší mušle. A tahle je z druhu pinnidae. Vždycky mi připadá, že tihle perleťoví měkkýši mají takové úžasné šedé lesky. A tohle je jen obyčejná ústřice, ale má vevnitř perlu. Černou perlu s narůžovělým nádechem – ty jsou nejcennější.“

„Kdo vám to řekl?“ zajímal se Artur.

„Tatínek. Věděl o lasturách a o mořské zvířeně první poslední – a o přírodě vůbec. Četl a studoval a někdy si se mnou povídal.“

Vtom se stáhla zpátky do své plachosti, zakoktala se a obrátila se k Charlottě s bázlivým, prosebným výrazem:

„Snad se nezlobíte, že jsem vás tolik nutila – snad ta sbírka za to stála?“

„Je to nejkrásnější věc, jakou jsem kdy viděla,“ řekla Charlotta s tak nepochybnou upřímností, že slečna Lambeová celá zrůžověla radostí a vrhla na ni živý, jasný pohled – téměř zbožňující. Neřekla však nic, jen se lehce, láskyplně dotkla několika škebliček a pak se odvrátila. A přestože si spolu vyměnily snad jen půl tuctu vět, Charlotta náhle cítila, že se důvěrně znají; sbírka mušlí jí osvětlila celou osobnost slečny Lambeové.

„Chtěli byste vidět pár mých akvarelových náčrtků mušlí?“ zeptala se slečna Lambeová a otevřela zásuvku stolku. Zdálo se, že se po úspěchu lastur osmělila ukázat všechny své poklady. Položila na stůl hromadu kreseb a začala je rychle obracet. Odložila jich už půl tuctu, než stačili Charlotta a Artur přistoupit tak blízko, aby je viděli. Vzápětí oba poprosili, aby si je mohli prohlédnout pečlivěji. Kresby slečny Lambeové se nedaly prohlédnout zběžně – byly naprosto nepodobné nahozeným impresím slečny Leticie. Byly to spíš kresby přírodovědce než malíře, pečlivá, věrná vyobrazení mušlí podle skutečnosti, každá žilka a každý stín jasně vystižené, správné barvy

230

nanesené s bedlivou přesností. Úplně vespod byla její nejnovější kresba – chaluha, kterou jí v Brinshoru věnoval Artur.

„No tohle!“ zvolal, uchopil ji, obracel sem a tam a nakonec ji podržel na délku paže, zatímco se slečna Lambeová červenala. „Ale to je skvělé! To je opravdu obdivuhodné! Ty zelené a hnědé jsou naprosto přesné. Opravdu výborné vyobrazení enteromorphy.“

„Čeho?“ ozvala se Charlotta. Nyní se začervenal Artur.

„Enteromorpha – tedy, jsem si skoro jistý, že to musí být ona,“ řekl mnohem méně důrazně. „Problém je v tom, že celou dobu, co se snažím sbírat a určovat chaluhy, musím se pořád řídit jen podle popisu – a enteromorpha podle něj vypadá skoro stejně jako cladophora, když člověk nevidí barvu. A lisovat vzorky taky moc nepomůže

– když se vytáhnou z vody, hrozně rychle vadnou a ztrácejí barvy. K vědeckému třídění by člověk potřeboval takovéhle věrné reprodukce.“ Dost ostýchavě se obrátil k slečně Lambeové: „Asi by vás nebavilo kreslit další chaluhy?“

„Ale ovšem – když mi je přinesete,“ nabídla se s největší ochotou. „Všechny svoje mušle jsem už nakreslila několikrát a pokusila jsem se vystihnout jejich barvy a anglické mušle mě naneštěstí nezajímají. Ale barvy chaluh jsou tak složité a jemné – tolik odstínů zelené a olivové; a ta spousta různých odstínů červené a hnědé – vydržela bych donekonečna experimentovat a snažit se je přesně vystihnout!“

Charlotta, kterou chaluhy zajímaly mnohem méně než lastury, si odnesla několik akvarelů slečny Lambeové k oknu, aby si je prohlédla na lepším světle, kdežto Artur, který celý ožil, začal plánovat, jak bude každé ráno nosit do nárožního domu nové chaluhy.

231

„Když je totiž namalujete hned ten den, kdy je najdu, budeme mít nejlepší možnost zachovat přesné barvy…“

„A jestli vydrží to teplo, třeba budu moci za pár dní přijít na břeh sama,“ zvolala slečna Lambeová. „Pak bych mohla míchat barvy přímo na místě.“

Oba se tak zabrali do svých nových plánů a do hovoru o chaluhách, že u okna zůstala vyhlížet Charlotta. A od chvíle, kdy viděla slečnu Dianu vcházet do čísla čtyři, jí trvalo celých deset minut, než dokázala Artura přesvědčit, aby s ní odešel.

232

25. . KAPITOLA

Zájem slečny Lambeové o chaluhy se ukázal vytrvalejší než zájem slečen Beaufortových. Nadšeně chaluhy chválily, energicky prosazovaly sběratelské výpravy a upadaly do extáze nad obrázky, jež z lisovaných chaluh sestavovaly, avšak jejich zápal velmi rychle ochladí.

Jak se blížilo datum společenského setkání, chaluhy ustoupily společenským starostem a vycházkové šaty musely ustoupit plesovým. Přestaly mořit sira Edwarda kvůli veršíkům o chaluhách a nežádaly už od Artura, aby se za odlivu brodil mezi skálami. Zavřely se do pokoje se střihy, krejčovskými přípravami, stuhami a kanýry, a byly dokonce ochotné zříci se každodenních setkání s Henrym Brudenallem a Reginaldem Cattonem, aby se mohly připravit a oslnily je na večírku.

Avšak pro slečnu Lambeovou, jež vedla tichou, ale vytrvalou válku s vlastní konstitucí – a s obavami paní Griffithsové –, se stalo pobřeží cílem, jehož byla rozhodnuta dosáhnout. Několik deštivých dopolední se musela spokojit s kreslením chaluh, které jí Artur dodal domů ze svých osamělých mokrých toulek. A když se jí za zvláště pěkného bezvětrného dne podařilo dosáhnout cíle a posedět (zahalené v šálech) několik hodin v nejchráněnější zátoce, její radost a píle Artura velmi uspokojily.

Charlottu opět snažně prosili, aby se k sběratelským výpravám připojila; se zájmem však zaznamenala, že Artur už od ní nevyžaduje pomoc s ručníky, ponožkami a střevíci. Měl je sbalené do úhledného uzlíku, střídavě je vytahoval a ukládal a za celé dopoledne se o nich téměř

233

nezmínil. A přestože jeho zájem o pohodlí a úzkost o zdraví stále zůstávaly dost velké, všechnu svou starostlivost nyní věnoval slečně Lambeové.

Sám jí nosil skládací židličku, malířský stojan a kreslicí papír; Charlotta byla potřebná k tomu, aby se starala o její šály, krabici s barvami, polštářky a čpavkovou vodu. Usoudila, že ve slečně Lambeové nalezl Artur někoho, s kým se dosud nesetkal – skutečně churavou osobu, která pohrdala vlastní slabostí, protivilo se jí mluvení o nemocech a přepínala síly v touze vést normální život, kdykoli toho byla schopna.

A Artur, který zpravidla příliš nepřemýšlel o pohodlí kohokoli jiného, byl nucen uvědomit si rozdíl mezi sobeckou pohodlností a nutnou opatrností. On chtěl od slečny Lambeové obrázky chaluh a ona byla velmi ochotná je kreslit; začal si však uvědomovat, že zdraví, které odjakživa považoval za omluvu pro to, aby se choval přesně tak, jak mu bylo libo, může také člověku v jeho potěšení překážet a bránit mu v uskutečnění toho, co si přeje.

Sestry vždy Artura pobízely, aby dlouze rozebíral své nepatrné neduhy; proto ho ohromovalo, když slečna Lambeová popírala, že ji bolí hlava, předstírala, že je jí lépe, než jí skutečně bylo, a naříkala si tak málo, jako by se za svůj stav spíš styděla. Přesto pro ni jeden den vyčerpání mohl znamenat několik dní zotavování. A tak Artur celkem přirozeně postoupil od ochraňování kreseb a od vyhlížení příznaků únavy, která by mohla práci na nich ohrozit, k ochraňování samotné slečny Lambeové.

On určoval, jak dlouho budou trvat jejich sběratelské výpravy, on rozhodoval, zda je mořský vítr příliš silný, mraky hrozivé, nebo jestli se slečna Lambeová příliš namáhá, a když činil tato rozhodnutí a prosazoval jejich uskutečňování, vyrůstal přitom také trochu ze své

234

nedospělosti. Zatím byla změna stěží postižitelná, ale Charlotta si jí při několika příležitostech všimla a vítala ji.

Byla jediná (snad s výjimkou paní Griffithsové), kdo tento zajímavý vývoj Arturova charakteru pozoroval, a často si přála, aby se Sidney vrátil do Sanditonu, popovídal si s ní o tom a potvrdil jí pokrok, který zpozorovala u jeho mladšího bratra. Avšak s výjimkou jednoho krátkého dopisu bratrovi s ironickým blahopřáním k plánovanému večírku nebylo o Sidneym zpráv.

Až do dne společenského setkání se Charlotta nevzdala očekávání, že ho tam uvidí. Spoléhala na sklon k náhlým rozhodnutím, který byl u všech Parkerových tak výrazný, a věřila, že Sidney přijede bez ohlášení pozdě večer před velkým dnem a ráno přijde a všechny překvapí.

Zvonek, který zazněl, když snídali, jako by tento dohad potvrzoval, a přestože zjevení slečny Diany rozptýlilo první nápor vnitřního chvění, čekala, že přece jen každou chvíli ohlásí jeho příjezd. Ale ne, slečna Diana jako na zlost mluvila jen o ostružinách.

„Ohromná úroda ostružin na kopcích! V životě jsem nic takového neviděla – ani ne za hodinu by měl člověk plný košík. Dohodli jsme se s Duckworthem, že na pořádný rosol by stačily dva košíky. A měla jsem to tak dobře vymyšlené; nic by nemohlo být jasnější – kdyby čtyři mladé dámy věnovaly každá jen půl hodiny…“

„Tak co, přijel?“ přerušil ji dychtivě pan Parker.

„O čem to mluvíš, Tome? Kdo přijel?“

„Přece Sidney. Ty jsi nám nepřišla říct, že je tady?

Přijel včera večer, viď?“

„Ach, Sidney! Ne, o Sidneym nic nevím – jen to, že určitě nepřijel, protože jdu rovnou z hotelu. Ale co má Sidney společného s našimi přípravami na večírek? Přišla jsem, abych tobě a Mary pověděla o těch ostružinách na rosol. To nemůžeš poslouchat, co říkám?“

235

Charlottino zklamání bylo tak pronikavé, že sama nedokázala vyhovět Dianině žádosti, a přestože ji naprostý nezájem slečny Diany o starosti všech ostatních často bavil, chvíli jí trvalo, než dokázala ocenit tento poslední příklad její pošetilosti.

Dianiným optimistickým plánem zřejmě bylo, aby se všechny sanditonské mladé dámy v den společenského setkání vrhly na sbírání ostružin na rosol, který hotelový kuchař Duckworth vyrobí na poslední chvíli – neboť nejpodstatnější složkou zvláštního receptu slečny Diany bylo naprosto čerstvé ovoce. Ohromilo ji sobectví mladých dam, které jí sdělily, že se nechtějí unavovat natahováním a shýbáním, vystavovat pleť prudkému slunci a účastnit se slavnosti s ostružinovými skvrnami na prstech a šrámy na předloktích.

„Co teď?“ zoufala si. „Duckworth nemá čas sbírat ostružiny sám. Ten člověk je poklad – rozený kuchař, nesmírně ochotný ke spolupráci, je mi naprosto oddaný, udělal by pro mě všechno, ale přece po něm nemůžu chtít, aby sbíral ostružiny. Kdepak! Duckworth a celá kuchyně mají dnes spoustu práce s přípravou večeře. A nikdo nemůže očekávat, že všechny ostružiny nasbírám já – už takhle mám do západu slunce co dělat s dohlížením na poslední podrobnosti. Úspěch celého večera závisí na mně. Já se tady pro tyhle mladé lidi vyčerpávám a oni pro mě nedokážou na oplátku udělat vůbec nic! Neuvěřitelné! Naprosto neuvěřitelné!“

Poznámka paní Parkerové, že nepřítomnost ostružinového rosolu snad nikomu večer nezkazí, se setkala s veškerým opovržením, které si v očích slečny Diany zasloužila. Naopak, ostružinový rosol bude hlavní atrakcí stolu, žádný večírek se bez něho neobejde – zkrátka slečna Diana byla rozhodnuta, že musí být po

236

jejím, a její tvrdošíjné odhodlání zajistit rosol, po kterém nikdo jiný příliš netoužil, odporem jedině sílilo.

Charlottina nabídka, že bude chodit od keře ke keři, dokud nenasbírá dva košíky ostružin sama, přišla ani ne tak proto, aby potěšila slečnu Dianu, ale aby ostatní ušetřila jejích nářků. Veškeré vyhlídky na příjemný večer měla stejně za ztracené, a tak nepovažovala za velkou oběť udělat něco, co musí každý rozumný člověk pokládat za směšnou ztrátu času. Neměla také v povaze cítit se ukřivděná, a tak na příval Dianiných díků zcela poctivě odpověděla, že jí bude dvouhodinová vycházka na ostružiny v takovém slunečném dopoledni milá.

Všechna její přání ohledně večera se nyní soustřeďovala na slečnu Lambeovou. Doufala, že jí bude dostatečně dobře, aby se mohla společenské události zúčastnit. A protože byla přesvědčena, že paní Griffithsová si jistě přeje totéž, nijak se nepodivila, když v poledne po odevzdání dvou košíků ostružin v hotelu našla na Terase zklamaného Artura, jehož pozvání slečny Lambeové na výpravu za chaluhami bylo toho rána pevně odmítnuto.

„Přitom je to úplný nesmysl,“ naříkal Artur. „Zrovna jsem u nich byl a slečna Lambeová je zdravější, než jsem ji kdy viděl. Prosila paní Griffithsovou, aby jí dovolila sejít na pláž. Je mi úplně jasné, že by raději dopoledne kreslila chaluhy, než šla večer do společnosti.“

Charlotta, pobavená typicky parkerovským sobeckým prosazováním vlastních plánů, se ho pokoušela přesvědčit, že pro většinu žen je večírek určitě lákavější alternativa. Artur však paličatě trval na tom, že přírodovědné sklony se u slečny Lambeové rozvinuly v tak raném věku a její znalosti jsou natolik rozsáhlé, že by byla ohromná škoda plýtvat jejím talentem na cokoli jiného.

237

„Víte, co mi dnes řekla?“ zvolal ještě pořád celý užaslý nad tím objevem. „Kozy jsou jediní živočichové, kterým se může podat arzenik bez škodlivých následků! Co byste tomu řekla?“

Tyto nečekané a nepodstatné útržky informací, sdělované pokaždé náhle, plaše a zničehonic, Artura nesmírně zajímaly, a jak vykřikoval nad tímto nejnovějším příkladem vzdělanosti slečny Lambeové a po dvacáté litoval, že se neseznámil s jejím pozoruhodným otcem, pozapomněl, že má vzkaz pro samotnou Charlottu.

„Tak já s vámi půjdu až k čajovně,“ řekl nakonec.

„Najdete je tam všechny.“

Charlotta mu poděkovala za laskavou nabídku, ale neprojevila zájem připojit se ke společnosti v čajovně.

„Ale to musíte,“ řekl prostě Artur. „Sidney říkal, že vás tam musím přivést.“

Překvapením docela oněměla. A i když se tvrdě ukáznila a ovládla se, byla vděčná, že má před sebou jen nevšímavého Artura, který její koktání přehlédne.

„Tak on se S-s-s – váš bratr – vrátil do S-sanditonu?“

„No ano. Víc než před hodinou. Než jsem šel k paní Griffithsové. Všichni v tu chvíli stáli na Terase, i slečny Beaufortovy. Slečna Leticie zrovna říkala slečně Breretonové, co má práce s nějakým novým účesem a že vyběhla jen na chviličku, aby všechny pozdravila, a moje sestry mluvily s lady Denhamovou o nějakých formách na dorty, které jim slíbila její kuchařka na dnešní večer. A umíte si představit, jak byli nadšení sir Edward, pan Catton a pan Brudenall, když Sidncy přijel, seskočil rovnou z kočáru a nechal podkoního, ať jej odveze do hotelu? To mám štěstí, povídá. Celý Sanditon je tady, aby mě přivítal. Ale kde je slečna Heywoodová?“

Charlotta poslouchala jen napůl, když však zaslechla vlastní jméno, zpozorněla a naslouchala bedlivěji

238

Arturovu líčení, co kdo o její nepřítomnosti řekl. Jak se Diana chlubila ostružinovým rosolem, který pod jejím dohledem vyrobí hotelový kuchař, jen co slečna Heywoodová laskavě nasbírá dost ovoce, jak se Zuzana přela, že slečna Heywoodová určitě nemůže sbírat, když je takové horko, a že jistě pomáhá paní Parkerové ve skleníku, a jak Artur všechno vyřešil (jakmile se mu podařilo vmísit se do řeči) oznámením, že se k němu slečna Heywoodová v poledne připojí na výpravě za chaluhami.

Přestože se dál ozývalo kouzlo jejího vlastního jména, Charlottu už netěšilo. Dlouho trvalo, než se Artur zase dostal k Sidneymu, ale nakonec se dočkala a dozvěděla se, že bratr Artura pověřil úkolem doprovodit slečnu Heywoodovou za ostatními do čajovny.

„Šla tam i Diana, přestože tvrdila, že má ještě dělat milion věcí. A víte proč?“ usmál se od ucha k uchu.

„Vzala si do hlavy, že Sidney přijel na večírek jen proto, aby se viděl se slečnou Breretonovou,“ svěřil jí. „Sám jsem viděl, jak k ní rovnou zamířil, hned jak přijel, a dával jí dopis, prý od nějaké její sestřenicc. A protože řekl totéž lady Denhamové a taky jí dal dopis, asi to byla pravda.“

Charlotta se mezitím vzpamatovala natolik, aby tyto dohady přijímala, jak doufala, pouze s přiměřeným zájmem.

„Vy sám si tedy nemyslíte, že je podezření vaší sestry podložené?“

„To se nedá tak říct,“ neuspokojivě odpověděl Artur.

„Diana se zatím ve svých dohadech ohledně Sidneyho vždycky mýlila. Takhle vyvádí, kdykoli si někoho trochu víc všimne. Musí se do toho plést a drbat! Podle mého Sidney většinou jen dělá, že s někým flirtuje, aby ji pozlobil. Ale když se ukázalo, že přijel jen na dnešní večer, slyšel jsem, jak Diana říká Zuzaně, že to musí být

239

vážné. Jestli přijel až z Londýna jen proto, aby si zatancoval se slečnou Breretonovou, měly by radši jít do čajovny, aby je viděly spolu.“

Pak se Artur vrátil k vlastním starostem a Charlotta měla čas se uklidnit, zatímco vykládal o chaluhách a o slečně Lambeové. Byla ráda, že ji upozornil na podezření slečny Diany. Styděla se, že je sama před setkáním se Sidneym tak rozčilená, a Arturovo povídání jí pomáhalo vystřízlivět, zbavit se rozechvění a rozhodnout se, že se bude na všechny poklony, které se jí snad Sidney rozhodne složit, tvářit nezaujatě a odtažitě. To, že tyto pozornosti zaměří spíš na slečnu Breretonovou, by jí mělo

– vlastně bude muset – ulevit v úzkosti.

Celou cestu přes pláž se pokoušela urovnat své city, přesvědčit se, jak nesmyslné je propadnout takovému zmatku kvůli docela přirozenému příjezdu Sidneyho Parkera v den večírku. Vždyť to sama předvídala. Před několika hodinami by ji to vůbec nepřekvapilo! Přesto byla vděčná za několik minut, které jí byly dopřány na přípravu, než vejde do čajovny a uvidí Sidneyho na vlastní oči.

Ty minuty uplynuly příliš rychle a Charlotta si hořce uvědomovala, jak málo ovládá své srdce, když se jí obličeje obrácené k ní a Arturovi ve dveřích dočista rozmazaly. Na okamžik rozpoznala Sidneyho, ale rázně se od něj odvrátila a nakonec upřela zrak na slečnu Dianu Parkerovou. Byla jí vděčná, že její slova byla první, jež v hluku před sebou rozeznala.

„…a tady je konečně Artur se slečnou Heywoodovou. Nasbírala jste ty ostružiny, drahoušku? Ano, vidím, že máte ruce celé umazané a – och, to je škoda! – ostružiní vám vytahalo ze šatů spoustu nitek!“

Charlotta, která na své šaty úplně zapomněla, si žalostně uvědomila, že má na sobě ty nejstarší – vybledlé

240

a ošumělé bavlněné modré, které si vybrala zvlášť na sbírání ostružin a kvůli Arturovým chaluhám se nenamáhala převléci.

„Musíte k nám ke stolu, drahoušku. Ale kam se posadí Artur?“

Charlotta už vděčně klesla na nejbližší židli u nejbližšího stolku, než si stačila všimnout, že u něj sedí slečna Zuzana a slečna Denhamová; další dva stoly byly také plně obsazené. Zatímco Artur vážně vysvětloval, že sedět nepotřebuje a že raději půjde na chaluhy teď za odlivu, podařilo se jí přeletět okem místnost a opět se setkat se Sidneyho pohledem. Seděl mezi lady Denhamovou a slečnou Breretonovou a proti sobě měl Henryho Brudenalla.

Pozornost ostatních byla zdvořile obrácena k Arturovi a Sidney toho využil, zvedl šálek, jako když jí připíjí vínem, a vřele se na ni přes jeho okraj usmál. Charlotta cítila, jak rudne, a rychle se odvrátila s vědomím, že tohle jediné prosté gesto dokázalo zbořit všechny její pracně zbudované zábrany. Už nebyla schopná ničemu naslouchat a připadala si jako ta největší naivka na světě, když na ni takový neškodný přátelský pozdrav takhle zapůsobil.

Jakmile si vyhubovala a přivedla se k rozumu, zjistila, že Artur již odešel a slečna Diana nepotřebuje v hovoru u jejich stolu ničí pomoc. Vrátila se k námětu, o němž vykládala před Charlottiným příchodem: k jednání s místními hudebníky.

„Dvoje housle, to na malý večírek úplně stačí, tak jsem jim to řekla – a k tomu piano a violoncello. Předpokládám, že přijde nanejvýš šestnáct dvojic. Kdybychom mohli počítat s dvaceti nebo pětadvaceti, přidala bych možná harfu…“

Stejně jako slečna Denhamová, která zívala, a slečna Zuzana, která snila, přestala ji i Charlotta sledovat a

241

pokoušela se zaslechnout, o čem se mluví u sousedního stolu. Slečna Leticie a slečna Lydie soupeřily o pozornost sira Edwarda a Reginalda Cattona, ale sir Edward se právě šířil o cottage orné a přehlížel všechny jejich zmínky o večírku i jejich nejvýmluvnější narážky, že poslední móda velí zajistit si partnery na první dva tance předem.

„Jeden můj přítel,“ vyprávěl jim, „mě nedávno požádal o radu při přestavování své malé lovecké chaty na cottage orné, jako mám já.“

„V Londýně se to poslední dobou dělá vždycky,“ prohlásila slečna Lydie. „A slečna Nichollsová píše, že v Ramsgate je to velká móda.“

„Ale přestavba, pochopte, nikdy není tak uspokojivá jako novostavba v originálním stylu. Můžete samozřejmě přistavět nějaké kryté verandy s tepanými mřížkami na popínavé rostliny; není nic snadnějšího než dodělat ozdobnou parketovou podlahu a gotická lomená okna…“

„To víte, Ramsgate je módnější místo než Sanditon,“ chichotala se slečna Leticie. „Ale souhlasím s tebou, Lydie, že některé ty moderní zvyky mají velké výhody – člověk nerad přichází na večírek neúnosně brzo, jen aby si zajistil partnera, než začne hrát hudba…“

„Ano? Tak ono je to docela snadné, sire Edwarde?“ předstíral Reginald horoucí zájem, aby také mohl zůstat hluchý k slečnám Beaufortovým.

„Docela – ale nemá to stejný efekt, jako když je to plánováno hned při stavbě. Vůbec to nemá stejný efekt. U tak složitého stylu je podstatné pečlivé plánování.“

Charlottě se ulevilo, když zjistila, že se tímto hovorem může bavit, a začínala se cítit docela normálně, takhle obklopena všedními řečmi, a trochu polevila v rozhodném soustředění. Právě se odhodlávala znovu kradmo pohlédnout k Sidneyho stolu, když sir Edward opět

242

upoutal její pozornost vyslovením důvěrně známého místního jména.

„Opatský Willingden – jen nějakých pět šest hodin jízdy, řekl bych. Můj přítel Atwell odjel na léto do Švýcarska a nechal mi klíče. Tak tam některý den zajedu a nakreslím plány na přestavbu. Je to někde na východ od Hailshamu, pokud vím.“

S potěšením zjistila, že je konečně schopna pronést souvislou větu, a už už chtěla sira Edwarda přerušit a upozornit, že Opatský Willingden leží sedmnáct mil na jihovýchod od Hailshamu, když jí hrkání židlí u vlastního stolu ukázalo, jak daleko se zatoulala její pozornost.

Sidney a jeho společníci už byli ve dveřích. Slečna Diana s významným pohledem na slečnu Zuzanu spěchala za nimi a slečna Denhamová, která se zdála stejně odhodlaná nenechat si ujít jakýkoli hovor mezi Sidneym a Klárou Breretonovou, se za nimi vrhla tak prudce, že byl stůl opuštěný, než si Charlotta stačila uvědomit, co se děje.

„Ach, slečno Heywoodová!“ zvolala Diana, která si na ni neochotně vzpomněla a otočila se ode dveří. „Asi ještě nejste připravena se s námi vydat na Terasu?“

„Ano, ovšem, já…“ zakoktala se Charlotta a začala vstávat, neuvědomujíc si, že drží v ruce šálek s talířkem.

„Ovšem že ne,“ odporoval Sidney. Udělal několik rychlých kroků přes místnost, vzal jí talířek z ruky a postavil zpátky na stůl. „Ty vůbec nemyslíš, Diano! Pochopitelně že chce slečna Charlotta v klidu dopít čaj.“ Usedl ke stolu. „A já tu zůstanu a budu jí dělat společnost.“

„Ale – já ne – ten čaj – skutečně…“ Opět ji zaplavil stud, že je tak rozčilená. Přes všechno usilovné odhodlání, že zůstane odtažitá vůči jakékoli Sidneyho přátelské pozornosti, když se s ním náhle octla sama u stolu, rozpaky ztrácela řeč. Zároveň s jazykem ji však zradily i

243

nohy, a přestože viděla, jak všichni kolem odcházejí ke dveřím, nedokázala se pohnout.

Slečna Diana připochodovala zvědavě a zmateně zpátky.

„Ale, Sidney! To říkáš ty, kdežto slečna Heywoodová by určitě raději…“

„Slečna Heywoodová raději zůstane zde,“ řekl rezolutně Sidney. Charlotta svírala rukou stůl a chystala se vstát, on však na její ruku položil svou jako na zdůraznění příkazu. „Než dojdete na Terasu, dohoníme vás. Běž, ať ti ostatní neutečou.“

Aniž sundal ruku z Charlottiny, otočil se hbitě zpátky ke stolu. Charlotta se pokoušela přesvědčit sebe samu, že tato okolnost – ten drahocenný dotyk – pro něho neznamená nic víc než roztržitý projev laskavosti.

Přesto se toho názoru držela jen stěží, když viděla Dianin nelíčený úžas. Charlotta zahlédla její tvář a zaražený pohled, který vrhla na jejich spojené ruce ležící zcela viditelně na stole, než vyběhla z čajovny.

Charlotta zůstala plaše zírat na Sidneyho a Sidney se na ni usmíval trochu škádlivě, ale naprosto záhadně. Chviličku jeden ani druhý nepromluvili. Pak Sidney odtáhl ruku a zasmál se.

„Víte, co teď Diana vykládá Zuzaně?“ pravil s očividným uspokojením. „Sidney a slečna Heywoodová spolu nehorázně flirtují v čajovně. Vadilo by vám to?“

Prolétlo jí hlavou, že Sidneyho prodloužený dotyk přece jen nezpůsobila roztržitost. Byl chladně vypočítavý. Chtěl, aby Diana sdělila tu příhodu jeho příbuzným, aby je svedla ke klamné víře, že důvodem jeho cesty do Sanditonu byla ona, Charlotta. Při jeho všímavosti mu jistě neuniklo, že Diana sleduje všechno, co se odehrálo mezi ním a slečnou Breretonovou, a tato mezihra s ní je jen úskok, který mu má pomoci zastřít nějaký důležitější

244

záměr. Toto přesvědčení Charlottě značně pomohlo najít ztracenou řeč.

„Asi by mi to nevadilo,“ řekla velmi opatrně, „pokud chcete, aby slečně Zuzaně řekla právě tohle. Ale nemyslím si, že to vylíčí přesně tak.“

„Ne,“ zhluboka vzdychl Sidney. „Máte úplnou pravdu. Řekne: Sidney nehorázně flirtuje se slečnou Heywoodovou v čajovně. Slečna Heywoodová je stejně rozumná jako vždycky.“

Charlotta si plně uvědomovala, že se s ním už necítí tak volně jako dříve, ale povzbudilo ji, že on může stále věřit, že je stejně rozumná jako vždy. Vynaložila velké úsilí, aby taková opravdu byla.

„Vrátil jste se úplně nečekaně,“ řekla pevnějším a prozaičtějším hlasem, než měla ve zvyku. „Zdržíte se tentokrát v Sanditonu dlouho, pane Parkere?“

„Jen na večírek, slečno Heywoodová,“ napodobil její smrtelně vážný tón a pak pokračoval normálním hlasem:

„Doufám, že jste si pro mě vyhradila první dva tance, protože vás musím ujistit, že sem jedu z Londýna jen kvůli tomu.“

„Nebo byste si přál, aby tomu všichni věřili,“ přívětivě souhlasila Charlotta. „Nemůžete ovšem čekat, že tomu budu věřit já.“

Na okamžik se na ni usmíval, jako když do ní vidí, a pak odpověděl:

„Věřila byste tedy, že to byl aspoň poloviční důvod? Když jste tak neochotná přijímat ode mne poklony, budu se snažit nezapomínat, že je mám vždycky rozpůlit. A pokud se vy na oplátku dáte přemluvit, abyste svoje zdvojnásobila, slibuji, že jim budu také věřit. Scházel jsem vám vůbec, slečno Heywoodová? Vy mně jste scházela přesně polovičku času, co jsem byl pryč. Tomu už budete věřit, nebo vám ještě příliš připomínám sira Edwarda?“

245

„Sira Edwarda nikdy připomínat nemůžete,“ vyhrkla Charlotta a úplně zapomněla, že chtěla jevit vlídný nezájem.

„Ne? Vidíte – a mně to zní, jako bych se pokoušel mluvit jako on. Galantnost je opravdu skvělá ctnost. Škoda, že její hodnota v Sanditonu tak poklesla, že se ji člověk skoro neodváží použít. Ale proč by mě měl vlastně sir Edward odladit od toho, abych řekl, co opravdu chci říci hezké dívce? Slečno Heywoodová – tak vy už jste opravdu připravená k odchodu?“

„Musíme jít,“ řekla dost neochotně Charlotta. „Ostatní už budou málem na Terase.“

„Půjdeme rychle,“ vstal a zavěsil její paži do své.

„Přesto se nedám ošidit o svou poklonu. Slečno Heywoodová, jak by řekl můj bratr Tom, sanditonské povětří dovedlo vaši krásu k dokonalosti.“

„Vidíte, jak jsem vychytralý,“ vesele dodal cestou přes pláž. „Když jsem ta slova vložil do úst Tomovi, mohl jsem si dovolit celou poklonu. Půl dokonalosti by neznělo zdaleka tak dobře.“

Charlottě by půl úplně stačilo. Neodvažovala se ani doufat, že by Sidney mínil tolik. Dobře věděla, že ta troška krásy, kterou vlastní, stěží může upoutat tak populárního, vybroušeného a podnikavého mladého muže, že také nemá žádné bohatství a její osobnost je na jeho vkus trochu úzkoprsá a přehnaně slušná. Byla však ochotná věřit, že pro jeho současné záměry jemu chápavější přítelkyní než ostatní členové skrovné sanditonské společnosti. Těžko se mu dá vyčítat, že jednoduchá venkovská husička, která zatím nevytáhla paty ze své farnosti, se do něj bláhově a nerozumně zamilovala na základě tak nepatrné pozornosti. Říkala si, že by si měla aspoň zachovat dostatečnou hrdost a nedovolit, aby to Sidney nebo kdokoli jiný postřehl,

246

avšak dřív než si to stačila uvědomit, hodila za hlavu i tuto poslední instinktivní opatrnost.

„Opatrnost a slečna Heywoodová se k sobě tak hodí.“ Ale proč by se k sobě měly dál hodit? Může jí ublížit, když oplatí úsměv úsměvem a dovolí nejpřitažlivějšímu muži, s jakým se setkala, aby zdolal těch posledních pár koutků jejího srdce, kde se ještě z posledních sil drží zdravý rozum? Přála si, aby tu zůstal tak dlouho, aby se k němu mohla chovat s potřebnou zdrženlivostí, jejím údělem však bylo, že ji při všech nedávných setkáních oznámení brzkého odjezdu zpanikařilo tak, že se chovala přesně, jak cítila, a ne, jak věděla, že by měla. Kdyby Sidney hodlal v Sanditonu zůstat, třeba by měla čas vyčkávat a zvažovat, pokusit se ovládnout své city, své potěšení z jeho lehkovážnosti a shovívavost k jeho chybám. Nyní se však opět zdálo, že jí čas stačí jen na to, aby se těšila z jeho společnosti, a tak se rozhodla, že bude na chvíli raději šťastná než moudrá.

Všechny vlídně trpěla, nevěnovala pozornost ničemu, co říkal kdokoli jiný než Sidney, nevěděla, jak se rozloučila se skupinou na Terase, stěží si uvědomovala, že ji slečna Diana doprovází do kopce, kráčela k Trafalgarskému zámečku, nic neviděla, necítila žár slunce a usmívala se sama pro sebe.

„Jen zaskočím do skleníku promluvit s Mary,“ oznámila slečna Diana. „Nemusíte se mnou chodit, drahoušku. Ještě toho musíme před večírkem spoustu prohovořit,“ dodala, ale ne příliš přesvědčivě.

„Ach ano – před večírkem,“ usmála se Charlotta nepřítomně i na slečnu Dianu. Ty z jejích myšlenek, jimž rozuměla, ji naladily vlídně vůči celému světu a litovala každého, kdo byl méně šťastný než ona. Protože ji však Diana ve skleníku očividně s sebou nechtěla, zatoulala se omámeně do zahrady, kde našla malou Márinku na

247

houpačce s novým slunečníkem. Z náhlého popudu se k ní rozběhla, zvedla ji a vřele, rychle ji objala.

„Ale slečno Heywoodová! Kvůli vám mi upadl slunečník!“ namítla Márinka.

„Tak promiň,“ řekla Charlotta, postavila ji a zvedla slunečník, trochu v rozpacích nad svým výbuchem. Usoudila, že v opojném pocitu štěstí asi zašla příliš daleko. „Ty nedostáváš ráda pusu?“

„Ale jo, to se mi líbilo,“ řekla Márinka a pořád se tvářila udiveně. „Ale je to takové divné. Nikdy jste nic takového ještě neudělala.“

„To ne,“ řekla pokořeně Charlotta. „Promiň, jestli jsem tě polekala.“

„Ale mně se to líbilo,“ opakovala Márinka a chytila Charlottu za ruku. „Teď když jsem si nato zvykla, tak se mi to líbilo moc,“ zamyšleně na ni upřela pohled. „Vy taky dneska vypadáte jinak, slečno Heywoodová. Jste mnohem hezčí.“

Tato neuvědomělá Márinčina poklona vrátila Charlottě celé předchozí štěstí. Spokojeně se procházely po zahradě, natrhaly si sedmikrásky na věneček a s nelíčeným potěšením zamávaly na odchodu slečně Dianě. Pak musela Charlotta celou minutu postát přede dveřmi skleníku, než natolik ovládla svůj úsměv, aby mohla předstoupit před paní Parkerovou. Avšak klid, po němž toužila, jí stále unikal.

„Milá paní Parkerová!“ zvolala ve své nové a nezvyklé bezprostřednosti. „Vy tady pracujete celý den! To budete před dnešním večírkem hrozně unavená!“

„Ano,“ souhlasila paní Parkerová. „Ale budu ohromně spokojená. A jen díky tomu večírku, víte, jsem mohla zasázet všechny nové primulky. Kromě Diany, která sem teď na pár minut zaskočila, mě celý den nikdo nevyrušil.“

248

„Dovolte mi aspoň, abych vám pomohla s poslední bedničkou,“ nabídla se dychtivě Charlotta. „Budete se chtít poohlédnout po šatech a upravit si vlasy – vy se na večírek netěšíte? Teď, když je tak blízko, začíná se mi pomyšlení na něj mimořádně líbit, abych pravdu řekla. Takové setkání s hudbou a tancem může být ohromně příjemné i v kruhu lidí, kteří jsou zvyklí vidět se každý den.“ Zmocnila se květináče a začala jej plnit zemí.

„Slečna Diana Parkerová vám asi řekla, že její bratr přijel zpátky do Sanditonu.“

„Ano,“ přitakala opět paní Parkerová a Charlottě se zdálo, že se na ni dívá stejně zamyšleně jako Márinka.

„A že se zdrží jen jeden den. Všichni jsou překvapeni a nechápou, proč přijel na tak krátkou dobu. Ale když Sidney něco dělá, obvykle má dobrý důvod. Dělává si legraci a předstírá, že cestuje jen pro zábavu, ale málokdy to tak opravdu je. Já osobně jsem si úplně jistá, že tentokrát se to nějak týká pana Brudenalla a on nechce, aby to někdo z nás uhodl.“

Paní Parkerová se sklonila a pěchovala zem okolo sazeničky; snad se začervenala jen proto.

„Mám Sidneyho moc ráda,“ řekla upřímně. „Od naší svatby se ke mně chová jako nejhodnější bratr. Ale musím přiznat, že jsem mu nikdy úplně nerozuměla. V jeho povaze je tak smíchaná lehkomyslnost a vážnost, že je vždycky těžké poznat, co má v úmyslu. To, co říká a co tím myslí, se někdy hodně rozchází a podle toho, co dnes Diana povídala o jeho výborné náladě, odhaduji, že nás chce během své návštěvy náležitě obloudit.“

Na paní Parkerovou to byl dlouhý proslov, a přestože byl tak neurčitý, Charlotta cítila, že je míněn jako nenápadná rada, jíž by se měla řídit.

249

„Je vždycky příjemný společník,“ řekla, pečlivě rozmotávala kořínky dvou propletených sazeče a snažila se tvářit odtažitě.

„Ano,“ souhlasila paní Parkerová do třetice. „Chytří lidé vždycky dovedou být příjemní, když chtějí. A Sidney je daleko nejchytřejší z celé rodiny. Umí bavit a v podstatě je to slušný a zásadový člověk – ale co to je, když mu schází vážnost a spolehlivost? Lidi je možné ranit stejně nedomyšleností jako nečitelností.“ Zarazila se, jako by chtěla ještě něco dodat, ale rozpačitý výraz ve tváři její mladé přítelkyně ji od toho odradil. „Vida, tak máme bedničku hotovou a můžeme si jít obě odpočinout k sobě do pokoje. Tom říká, že se máme na večírek obléci až po večeři, a protože máme na starost jen sebe, připadá mi to jako výborný nápad.“

Charlotta nalezla v tom rozhovoru mnoho k zamyšlení. Její mysl byla plná úžasu a rozčilení, takže se nedokázala uklidnit. Roztančená, rozezpívaná a rozjásaná nálada ji neopustila, nyní však pocítila i jistý strach, přestože nevěděla z čeho. Chtěla být sama a zároveň mezi lidmi. Věděla však, že nemůže mluvit vůbec s nikým, dokud nebude nějakou chvíli v klidu a vážně přemýšlet.

Odešla do svého pokoje, aby si dopřála tuto velmi potřebnou chvíli rozjímání. Avšak o dvě hodiny později, když ji volali k večeři, zjistila, že neudělala vůbec nic, jen seděla s ošklivou mušličkovou krabičkou v ruce a znovu prožívala několik okamžiků v obchůdku se suvenýry a několik dalších v jisté čajovně.

250

26. . KAPITOLA

Pan Parker usedl ke stolu v rozjařené náladě a nemohl se dočkat, až odejde Morgan, aby mohl odhalit nějaké tajemství, o němž se už zmínil několika jasnými náznaky.

„Tak,“ pravil důležitě, jakmile správce zmizel, „mám pro vás něco velmi zajímavého. Chcete hádat?“

Paní Parkerová namítla, že už hádala dost dlouho, a s ustaraným pohledem na Charlottu a výstražným pohledem na manžela dodala, že ví, že si celou uplynulou hodinu povídal s Dianou a Zuzanou.

„Ano, byl jsem v čísle čtyři,“ přiznal pan Parker, „a tam také všichni hádají a pokoušejí se přijít na to, proč Sidney přijel až z Londýna, jen aby se zúčastnil našeho večírku. Artur říká jedno, Zuzana druhé a Diana samozřejmě ví všechno nejlépe a chce, abychom všichni věřili jí,“ zasmál se srdečně. „Kdepak, bylo by to moc hezké, kdyby to byla pravda,“ významně pohlédl na manželku, jako by už o této historce spolu soukromě hovořili, „ale všichni přece víme, že se Diana nechává unést fantazií, běhá sem, běhá tam, vyptává se a objevuje podrobnosti, které podporují její vlastní názory. Víte, že mluvila se Sidneyho podkoním a zjistila, že tu ani nebude nocovat? John říká, že z večírku pojedou rovnou do Londýna; dokonce už zaplatil mýtné, aby na zpáteční cestě nemuseli budit výběrčí. Celou noc budou na cestě! Dokonce si domluvili i přepřahání a Sidneyho vlastní koně je budou čekat v devět ráno v Croydonu na poslední úsek. John tvrdí, že musejí být v poledne v Londýně na nějakou záhadnou schůzku, na které prý Sidneymu velmi záleží. A

251

Diana samozřejmě tvrdí, že jedině její teorie vysvětluje, proč sem jel takovou dálku na jeden večer.“

„Myslela jsem, že jsi toho názoru, že Dianiny teorie nestojí za řeč,“ přerušila ho paní Parkerová a opět vypadala úzkostně. „Říkal jsi, že máš pro nás něco zajímavého.“

„Taky že mám,“ opáčil manžel ve skvělé náladě. „Vím něco, co Diana neví, protože jsem se cestou zpátky stavil u Sidneyho v hotelu. Chtěl jsem z něj zkusit vymámit pravdu. Nejdřív mi odmítal cokoli říct – však znáte Sidneyho, jak se zasměje a vyhne se přímé odpovědi, když mu položíte přímou otázku. Velmi vážně jsem mu tedy řekl – dal jsem mu najevo, že mi na tom opravdu záleží –, že by neměl trpět Dianiny bajky – rozhodně ne. Nakonec si dal říct. Prý je to tajemství, ale určitě by nic nenamítal, aby se to dověděla má rodina.“

„Jestli to mělo být tajemství,“ namítla paní Parkerová,

„tak nám to snad raději neříkej.“

Tou dobou už byla Charlotta velmi zvědavá, co může být to záhadné Sidneyho tajemství. Napadlo ji už několik bláznivých dohadů, a přestože nemohla vydržet napětím, zda se tajemství doví, dál krájela jablko na menší a menší kousky a doufala, že se tváří naprosto lhostejně.

„Pokud jde o tohle, Sidney mi víceméně řekl, že doma o tom klidně mohu mluvit. Ať si Zuzana a Diana věří, čemu chtějí, říkal, ale souhlasím, že ty a Mary jste v úplně jiném postavení, a třeba by se jí trochu ulevilo, kdybys odhalil skutečný důvod, proč jsem dnes přijel do Sanditonu.“

Pokud pan Parker citoval svého bratra přesně, uvažovala Charlotta, o ní v tom svolení nebyla zmínka. A z několika výmluvných pohledů, jež si manželé vyměnili, usoudila, že právě o tom se mlčky dohadují. Pak Parker se však zřejmě rozhodl, že se svolení týká i jejich

252

návštěvnice, naposled uklidňujícím způsobem kývl na manželku a důrazně spustil:

„Když jsem vybral dnešek jako datum našeho večírku, neměl jsem tušení, jak je důležité pro Sidneyho přítele, pana Brudenalla. Sidney mi právě gratuloval, jak se mi to povedlo načasovat. Kdyby prý on sám mohl vybrat den pro naše setkání, byl by volil dnešek – protože nic jiného by nemohlo jeho přítele tak odpoutat od jeho nynějšího trápení a pomoci mu ten večer přežít co nejsnáze. Dnes se totiž vdává Brudenallova sestřenice.“

Charlotta nad tím sdělením div nevyprskla, a tak stále soustředěněji krájela své jablko. Pan Parker mohl takové vysvětlení pokládat za zcela věrohodné. Uvážená lichotka, že čirou náhodou vybral tak důležité datum, ho mohla v přesvědčení ještě utvrdit. Tento svatební den se však stával tak pohyblivým svátkem, že začínala pochybovat, zda je vůbec skutečný. Již chápala, proč ji Sidney úmyslně nezařadil mezi ty, kdo se mají dozvědět jeho nejnovější tajemství.

„Tak vidíš, Mary,“ utěšil pan Parker svou choť, „že se celá ta záhada nakonec vysvětlila docela jednoduše. Vždyť jsem ti hned dopoledne říkal, že pravda určitě bude mnohem prozaičtější než Dianiny výmysly. Sidneyho dobrosrdečnost, se kterou se o přítele v této těžké době tak stará, je opravdu chvályhodná a musíme ho co nejvíc podpořit. Říkal, že byl od začátku rozhodnut, že tenhle den musí být v Sanditonu, pokud to půjde. A je mi vděčný, že jsem mu tím setkáním opatřil záminku. Rozhodně by si nepřál, aby pan Brudenall nebo kdokoli jiný tušil, že sem přijel z nějakého vážnějšího důvodu.“

Těžko vyčítat Charlottě logický závěr, že přítomnost Sidneyho Parkera v Sanditonu opravdu musí mít nějaký vážný důvod. Byla také přesvědčena, že od jeho příbuzných se pravdu nikdy nedoví; dokonce měla jisté

253

porozumění pro to, že se je snaží ošálit. Parkerovi byli tak zvědavá rodina, že si dovedla živě představit, jak se Sidney baví, když je všechny úspěšně vodí za nos. Musel se tím náramně bavit celý život: ustavičně nutil své bratry a sestry, aby mařili čas jalovými debatami, zatímco si vymýšlel jednu pohádku za druhou a pozoroval, jak se chytají na každou další vějičku.

Charlotta mu byla dokonce ochotná odpustit jeho lehké flirtování s ní, jestliže mu pomohlo zmást rodinu. Co vlastně byly ty jeho lehkovážné pozornosti, když se nad nimi rozumně zamyslela? Nic víc než družná, přátelská hravost a byla by opravdový blázen, kdyby v nich viděla víc. Sidney přece nemohl za to, že se do něho zamilovala dávno předtím, než ho napadl tento plán, jak pozlobit Dianu, ani za to, že její vlastní city nyní jeho drobný úskok zkomplikovaly tak, jak nezamýšlel. Věděla, že paní Parkerové nedělá starost jeho, ale její chování, a se statečným odhodláním, že bude celý večer rozumná a střízlivá, šla nahoru, aby se převlékla na večírek.

Pokud před odchodem z Trafalgarského zámečku potřebovala ještě nějaký důkaz, který by její odhodlání posílil, zaslechla jej hodinu poté, když sestupovala ze schodů. Jak scházela na první plošinku, manželé Parkerovi tu záležitost stále ještě probírali dole v hale.

„Má drahá Mary, už na to nemysli,“ říkal pan Parker.

„Věř mi, že tomu rozumím nejlépe. Jsem přesvědčen, že jsem udělal správnou věc. Slečna Heywoodová je rozumná dívka, ale nezná Sidneyho tak jako my. Často je trochu nevhodně veselý, a tak bylo dobře jí ukázat, že sem dnes přijel především kvůli panu Brudenallovi, a ne kvůli ní. Doufám, že jsem jí jemně naznačil, že nemá brát jeho pozornosti příliš vážně. Je mi úplně jasné, že mu šlo hlavně o to, aby si utáhl z Diany.“

254

„To je všechno pěkné, ale je to jasné slečně Heywoodové?“ odpověděla nešťastně paní Parkerová.

„Měl dát pozor, aby neoklamal kromě své sestry také naši návštěvu. Teď máš ještě od Artura potvrzeno, jaké pozornosti to byly. Sidney hrozně naléhal, aby slečnu Heywoodovou přivedl do čajovny. A Zuzana – ta říkala, že na slečnu Heywoodovou dvakrát promluvila u stolu a jednou na Terase a ani jednou nedostala odpověď. To mě snad nejvíc přesvědčuje, že hrozí nebezpečí. I nejrozumnější dívka se může dát oklamat tak nápadnými pozornostmi. Já vím, že to Sidney nemyslel zle, ale je od něj ošklivé, že se chová tak bezohledně.“

„Já s ním ještě promluvím,“ slíbil pan Parker. „My víme, že je to jen ta jeho lehkomyslnost, ale…“ Konečně zaslechl zvuky, které Charlotta usilovně vydávala na schodech. „Vida – tak už jsme všichni připraveni na cestu! Mrzí mě, že vás nutím jet do společenského sálu tak brzo, ale někdo přece musí být první, aby ukázal cestu.“

Pan Parker však nebyl zdaleka jediný, kdo v Sanditonu toužil po této výsadě. Když dorazili, v předsíni už stála lady Denhamová v doprovodu slečny Breretonové a slečna Diana Parkerová s Arturem a Zuzanou po boku.

„Tome! To jsem ráda, že jsi konečně tady,“ zvolala slečna Diana. „Lady Denhamová říká, že bychom měli nechat rozsvítit svíčky v hlavních místnostech a jít si sednout nahoru, ale vždyť ještě nejmíň půl hodiny nemůžeme čekat, že by někdo přijel.“

„Dobrý večer, lady Denhamová – máte vynikající nápad,“ souhlasil pan Parker. „Tady dole v průvanu se všichni nastydneme. Á! Slyším, že už přišli i hudebníci! Skvělé, skvělé. Pojďme si je všichni poslechnout, jak ladí.“ A jal se je hlučně popohánět do schodů.

255

Charlotta se octla vedle slečny Breretonové, která se v rozporu se svými zvyky nepokoušela zastřít vzrušení z vyhlídky na taneční večer.

„Slečno Heywoodová! Jsem přesvědčená, že to bude ten nejpříjemnější večer, jaký jsme zatím v Sanditonu zažily. Jsem tak netrpělivá, že jsem si celou hodinu nacvičovala taneční kroky. Nemohu se dočkat, až všichni přijdou a začne hrát hudba. Necítíte se taky tak?“

„Ale ano – ano, jistě,“ usmála se Charlotta. Od výletu do Brinshoru se jedna druhé vyhýbaly. Trapné vědomí nabídnuté a odmítnuté důvěry vyloučilo všechny další pokusy o sblížení. Charlotta však už dávno litovala svého tehdejšího chladu a ochotně zareagovala na tuto vstřícnost.

„Škoda, že vaše sestřenice nemohla přijet do Sanditonu před tímhle večerem.“

„Ale přijede od úterka za týden!“ zvolala slečna Breretonová tlumeným, vzrušeným hlasem. „To je další věc, která mi dělá radost. Dnes ráno jsem od ní dostala dopis a všechno už je zařízeno – už žádné zdržování a nejistota. Má drahá Elizabeth mi píše, že osmého září přijede dostavníkem do Hailshamu, a lady Denhamová už souhlasila, že jí tam mám přijet kočárem naproti. Jsem šťastná, že je to tak definitivně a úplně dohodnuto. Elizabethin příjezd pro mě všechno vyřeší.“

Potom ji snad napadlo, že o svých soukromých potížích, o nichž Charlotta tenkrát nechtěla slyšet, mluví příliš otevřeně, a tak poodešla zdvořile pohovořit s paní Parkerovou. Charlotta však získala dojem, že Klára Breretonová už všechno vyřešila ke své spokojenosti, žádnou důvěrnici nepotřebuje a je si při veškerém rozhodování naprosto jistá svým úsudkem.

Záviděla jí tu spokojenou sebejistotu, protože sama ji toho večera žalostně postrádala, a rozhodla se, že před Parkerovými musí za každou cenu zachovat ukázněný

256

klid; byla rozhodnuta neprozradit ani slovem, ani pohledem, co cítí, a toto odhodlání zachovat si klidné vzezření ji plně zaměstnávalo, zatímco se sály plnily.

Jejich nehostinná prázdnota se brzy začala zalidňovat trochu váhavými příchody Mathewsových, Brownových, Fisherových, slečen Scroggových, paní Davisové a slečen Merryweatherových, známých ze seznamu čtenářů knihovny. Slečna Diana je vítala jako staré přátele a jejich počáteční strnulost se začala trochu uvolňovat, když poznávali tváře všech ostatních, které dávno znali od vidění z procházek u moře.

Siru Edwardovi a slečně Denhamové se podařilo načasovat si příchod zároveň se třemi mladými muži z hotelu. Paní Griffithsová, starostlivě opatřující slečnu Lambeovou a hledající pro ni vhodné místo co nejdál od studeně čišící chodby vedoucí ke karetnímu sálu, si ani nevšimla, že se slečny Beaufortovy vymkly z její péče. Otálely na schodech, jedna druhé popotahovaly šaty, zašpendlovaly si navzájem vlečky, aby se mohly – odhodlaně módně a velkosvětsky pozdě – zjevit při prvních tónech orchestru a v pravý čas se vrhnout do shluku mladých mužů, dosud postávajících u dveří, než stačí uprchnout a vybrat si partnerky sami.

Sir Edward a pan Catton se šlechetně nabídli jako první oběti večera a Sidney Parker nedal Henrymu Brudenallovi jinou možnost než požádat o první dva tance slečnu Denhamovou, protože je opustil a šel požádat o tanec Charlottu. Tato přednost jí nyní nebyla příliš milá, a protože věděla, že se na ně zaměřuje podezření celé Parkerovy rodiny, už chvíli litovala, že Sidneymu dovolila, aby si ji předem zamluvil.

Pět párů pozorných očí však jen posílilo její odhodlání tvářit se naprosto uvolněně a nerozpačitě, a protože Sidney jí to usnadnil naprosto rozumným, neafektovaným

257

povídáním, začala mít pocit, že svůj zmatek docela dobře skrývá. Teprve v polovině prvního tance pronesl jednu ze svých zničujících poznámek.

„Diana i Zuzana se zrovna dívají jinam,“ zašeptal.

„Myslím, že byste si klidně mohla troufnout jednou se usmát.“

Charlotta se úsměvu prostě neubránila.

„Kdyby jen vaše sestry!“ řekla zcela otevřeně. „Teď se musíte vypořádat i s panem Parkerem, paní Parkerovou a Arturem.“

„Nepochybujte, že mi to dali důrazně najevo! Ale doufal jsem, že měli tolik taktu, aby ušetřili aspoň vás. Ovšem vaše prozíravé chování ke mně během uplynulých deseti minut je všechny zase uklidnilo. I Mary je teď přesvědčená, že jejímu hostu vůbec nehrozí, že padne za oběť nestoudným úkladům jejího nesvědomitého švagra. Jen se podívejte, jak si v pohodě sedí v koutku s lady Denhamovou. A Artur je úplně zaujatý svou roztomilou slečnou Lambeovou. Jak dlouho už to trvá?“

„Celý minulý týden,“ velmi ochotně navázala Charlotta na toto téma. „Byla jsem přesvědčená, že mu to schválíte. Už ho to ohromně změnilo. Vzpomínám si, jak jste jednou říkal, že by ho mohl k činnosti povzbudit něja-ký jeho vlastní zasutý sklon, a také se to stalo. Ve své vášni pro sběr chaluh a ve starosti o blaho slečny Lambeové úplně zapomněl na vlastní zdraví.“

„A kterýpak z těch sklonů v Arturovi celé roky dřímal?“ dumal Sidney při pohledu na bratra. „Sedí tam spolu, na všechny v sále zapomněli a nikdo kromě nás zřejmě nevidí, co se jim stalo. Připomínají mi Jeníčka a Mařenku z Perníkové chaloupky – nebo bych měl říct z chaluhové chaloupky? Souhlasím s vámi, že je ta Arturova proměna nápadná. Nechápu, jak může Diana nevidět, co má před nosem. Jak říká Tom, je příliš soustředěná na

258

výplody vlastní fantazie.“ Na okamžik se odmlčel a po krátkém zamyšlení dodal: „Myslíte si vy, že je to jen Dianina fantazie, slečno Heywoodová?“

Otázka opět probudila veškeré Charlottino rozčilení. S úlekem se přistihla, že začíná příliš rychle dýchat, a přestože cítila, že musí něco říci, promluvit na toto téma se jí zdálo docela nemožné.

„Promiňte… totiž… nějak jsem neposlouchala… zdá se… bohužel jsem se zamyslela,“ vykoktala.

Upřeně se dívala do země a přála si, aby je tanec aspoň na chvilku rozdělil. Takové štěstí ji však nepotkalo, a když chviličku protrpěla v mukách úzkosti, zaslechla Sidneyho, jak se pobaveně ptá:

„Na copak jste to myslela, slečno Heywoodová?“

Naprostá nutnost odpovědět a pokračovat v hovoru ji přiměla vzchopit se a dala jí potřebnou odvahu. S novou smělostí zvedla hlavu a řekla první věc, která jí přišla na mysl.

„Myslela jsem, jak je zvláštní, že jste dal pana Brudenalla na pospas slečně Denhamové, když jste chtěl, aby co nejsnadněji přežil svatební den své sestřenky.“

Náhlé zamračení, jež přelétlo Sidneymu přes tvář, ji ubezpečilo, že rozhodně nebylo jeho úmyslem, aby se o tom dověděla. Sidney se ovšem vždycky rychle vzpamatovával.

„Ach, Sanditon dělá s Henrym divy. Skvěle se zotavuje. Ale souhlasím s vámi, že musím být s těmi svatebními dny trochu důslednější. Měl jsem si poznamenat do diáře, které datum má kdo na mysli.“

„Takže přiznáváte, že jste v otázce pana Brudenalla a jeho sestřenky všechny obelhával?“ vyzývavě se zeptala Charlotta. „Ráda bych věděla, jestli vůbec nějaký svatební den byl.“

259

„Jednou vám to povím,“ slíbil Sidney. „Věřte mi, že by mi nic nebylo milejší než se vám teď úplně svěřit.

Ale v tanečním sále není prostor pro obšírné vysvětlování. Poprosím vás jen o jedno: abyste mi ještě nějaký čas důvěřovala a nevěřila žádným pohádkám, které vám budou vykládat členové mé rodiny.“

Řekl to tak vážně, že Charlotta opět rozčilením ztratila řeč. Teprve po skončení tance, když měla čas se zamyslet, si uvědomila, že se Sidneymu Parkerovi podařilo jednak číst jí myšlenky, jednak se vyhnout odpovědím na její otázky.

Nevěděla vlastně, jak proběhl zbytek večera. Přestala chápat, co jí kdo říká, a téměř nerozlišovala své tanečníky. Tančila, klábosila a předstírala, že je všechno normální, ale její oči jako by samy od sebe sledovaly Sidneyho a záviděla každé jeho tanečnici. Byla jich spousta a jí nebylo vůbec zatěžko rozlišit je všechny – slečny Beaufortovy, slečnu Denhamovou a slečnu Breretonovou. Dokonce přesvědčil i slečnu Lambeovou, aby s ním obtančila půl kola, než ji vrátil Arturovi, a pak s nimi půl hodiny poseděl. Potom vzal obě své sestry na večeři a nakonec proseděl další tanec s lady Denhamovou – s níž byl zřejmě v nejlepších vztazích –, než se vrátil k Charlottě a požádal ji o poslední tanec večera.

„Pojďte, slečno Heywoodová,“ podával jí ruku. „Celý večer jsem projevoval maximální soucit s vaším postavením; nemůžete mi teď odepřít aspoň jeden tanec. Diana bude hrozně zklamaná, jestli jí neposkytnu aspoň něco, o čem by mohla mluvit. Můžete se celý tanec dívat do země, pokud si myslíte, že jedině tak vaše chování Mary nepohorší.“

Charlotta nemohla odříci. Když si řekla, že s ním možná tančí naposled – že ho možná i naposled vidí –, cítila pod víčky palčivé slzy; sebeovládání jí nejvíc

260

ztěžovala právě jeho laskavost. Srdce měla nyní příliš obtížené a myšlenky příliš bolestné, aby dokázala dobře předstírat, a tak klopit oči byla spíš nutnost než trik.

Sidney volně hovořil o nezávazných námětech, jako by vůbec neočekával odpověď, v jednom okamžiku však projevil soucitné porozumění.

„Opravdu mě mrzí, že nemohu zůstat v Sanditonu a ochránit vás před svou rodinou, slečno Heywoodová. Být vámi, choval bych se ovšem několik dní velmi chladně k Dianě. Snad ji aspoň trochu zkřísne, když jí dáte najevo, jak jste uražená kvůli tomu ostružinovému rosolu.“ Charlotta projednou nechápavě vzhlédla. „Přece jste si musela při večeři všimnout, jaká to byla pohroma. Uznávám, že na pohled i mně připadal jako každý jiný rosol, ale podle Diany byl velmi podřadný. Prý za to mohl nějaký lotr jménem Duckworth. Úplně se v něm zklamala, zjistila, že nemá vůbec žádný kuchařský talent. Prostě tam nedal citron, aby zvýraznil chuť! Kdo by si pomyslel, že dojde k takovému opomenutí jen proto, že zapomněla dohlédnout, jak to ten Duckworth dělá? Úplně ignoroval její vlastní speciální recept. Nemohl ho chudák najít, a tak použil vlastní fantazii, dal tam španělské víno místo rýnského a zadělával to ve skleněné míse místo v hliněném hrnci. Podle Diany byl výsledek politováníhodný.“

Charlotta při večeři nic nejedla, rosol ani neviděla a úplně zapomněla na svou dopolední práci při sbírání košíků ostružin. Vzpomněla si na ni, teprve když jí Sidney lehce přejel prstem po škrábanci na hřbetě ruky.

„Takže všechny ty rány od ostružiní byly zbytečné! Musíte dát Dianě najevo, jak silně vás pohoršuje, že vás přinutila nasbírat spoustu zbytečných ostružin. Všechno je to její a jen její vina, přestože samozřejmě dělí vinu mezi nešťastného Duckwortha a mě – celá Diana! Dokonce mi

261

připisuje velký podíl. Prý na všechno zapomněla jen kvůli mému příjezdu a mým nesmyslům. Strašně se zlobí – rosol se jí nepovedl, večer je zkažený a ona neví, čím si zasloužila, že má takového hrozného bratra!“

Dál hravě povídal a Charlotta by protančila celý tanec mlčky, nebýt toho, že jí na samém konci lehce stiskl ruku a laskavě řekl:

„Netvařte se tak ustaraně, slečno Heywoodová. Touhle dobou mi už celá rodina vtloukla do hlavy, jak bláznivě jsem se dopoledne choval, a já se vám upřímně omlouvám za všechny rozpaky, které vám to způsobilo. Řekněte aspoň, že mi odpouštíte.“

„Není co odpouštět,“ řekla prostě Charlotta a cítila, jak se jí svírá hrdlo. Víc říci nedokázala, ale aspoň k němu dokázala vzhlédnout a ujistit ho o tom úsměvem. Myslela, že mu rozumí, že trochu nahlédla do jeho povahy, a dojalo ji to jako svědectví o jeho dobrotě, o jeho vřelém, laskavém srdci. Nemohla o tom uvažovat bez pohnutí, v němž se tak mísila rozkoš a bolest, že nevěděla, co převažuje. Aspoň ta prosba jí zůstane příjemnou vzpomínkou, vždyť ukazuje, že pochopil její rozpaky a že je rozhodnut rozloučit se s ní přátelsky.

„Děkuji vám,“ usmál se na ni oplátkou. „To mi dává na ději, že moje cesta do Sanditonu nebyla tak úplná pohroma, jak jsem se obával.“

Byla ráda, že Sidney bude odjíždět do Londýna s čistým svědomím a že neudělala nic, čím by se příliš zřetelně prozradila. Večer jí však připadal málem nekonečný, a když slečna Breretonová cestou ze schodů prohodila se stejnou jiskrou jako cestou nahoru „Má milá slečno Heywoodová! Tak brzo to končí! Hned bych si to celé zopakovala!“, byla přesvědčena, že alespoň jedna osoba v Sanditonu, kterou vždy podezřívala ze

262

spiklenectví a přetvářky, má nyní mysl spokojenější a klidnější než ona.

263

27. . KAPITOLA

Charlotta ještě rozhodně nevyčerpala všechny pocity, jaké může mít mladá žena, která měla tu smůlu, že se zamilovala a nemá žádnou jistotu, zda jsou její city opětovány. Štěstí a bolest, rozčilení a nejistotu, to vše prožívala střídavě ve snách a v pochybnostech. Mnoho jiter se už probouzela s myšlenkou na Sidneyho, vzpomínala na věty, které pronesl, na žerty, které spolu sdíleli, na přelétavé změny výrazu jeho tváře, když naslouchal řeči druhých. A pak přišel jeden den tak nabitý událostmi, na něž reagovala tak silně, že ji zaskočila prázdnota dnů, které následovaly. Nebyla připravena na otupělou sklíčenost, která ji nyní přepadla.

Zdravý rozum se konečně opět prosadil: varoval ji, že se musí naučit být vůči Sidneymu Parkerovi necitelná, a přestože si srdce dál vynucovalo chvíle zadumání, nebyly již tak bezstarostné a už vůbec ne příjemné. Mohla jen doufat, že tuto posedlost, která zaujímala celou její mysl, kalila všechny vyhlídky na potěšení a umrtvovala všechen její dřívější zájem o dění v Sanditonu, zmírní čas a změna. Vzpomínky na to krátké období snad budou opět přirozené a šťastné, jen co trochu pomine její zvláštní příchylnost k němu a až se na všechno bude moci ohlédnout z bezpečí vlastního klidného domova. Pak si bude aspoň moci říkat, že to bylo, to všechno, co víckrát nemůže očekávat a co jí nikdy nemůže přestat být drahé.

Ráno po večírku se znovu zmínila o odjezdu ze Sanditonu, který pro sebe považovala za nejlepší a nejúčinnější lék. Vzdala se vší naděje, že ještě před odjezdem uvidí Sidneyho, a nyní jí šlo jen o to, aby se co

264

nejrychleji dostala z prostředí, které toho příliš mnoho připomínalo.

Parkerovi se pořád ještě zdráhali propustit svou mladou návštěvnici, pronášeli spoustu laskavých námitek a nabízeli, že může celou cestu podniknout v jejich kočáře, kdykoli si bude přát. Nakonec souhlasili s jejím návrhem, že napíše otci a navrhne mu, aby jí jeden den ve druhém zářijovém týdnu přijel naproti.

Jakmile napsala dopis a dosáhla svého, zbylé dny, jež měla strávit v Sanditonu, jí opět začaly být drahé a s melancholií na ně hleděla jako na cosi, co brzy ztratí. Místo aby se před ní pustě vlekly jako bezprostředně po slavnosti, začaly se plnit drobnými příhodami, podívanými, zvuky a vjemy pokojné, slunečné krásy moře i oblohy a ty ji nikdy neomrzely, když seděla a dívala se na ně.

Dál trávila čas pravidelnými vycházkami po kraji s mladými obyvateli Sanditonu, kteří je stále horlivě prosazovali. Slečny Beaufortovy se každé dopoledne objevily na Terase s návrhem nové trasy, kterou ještě neprozkoumali, s novou pěšinou, kterou objevily, a s veselým povídáním, jímž bavily své společníky na vycházce. Sir Edward tam nikdy nechyběl a majetnicky dohlížel na slečnu Breretonovou, která se také zdála rozhodnutá pokračovat v každodenních schůzkách, kdežto slečna Denhamová zřejmě shledávala mladé muže z hotelu dostatečně hodnými pozornosti i bez Sidneyho Parkera.

Charlotta při těchto výletech vždy ráda chodila s Reginaldem a poslouchala jeho pestré klábosení proložené občasnou moudrostí, obvykle předeslanou slovy „Sidney říká“. Nedělal si nárok na myslitelství a Charlotta se brzy naučila rozlišovat mezi jeho obvyklou zmateností a pronikavými poznámkami Sidneyho, i když se o autorství zmínit zapomněl. Poučila se také, že je zbytečné klást

265

Reginaldovi přímé otázky ohledně jeho pobytu v Sanditonu. Čím víc se pokoušela vyzvědět, jak dlouho se tam hodlají s Henrym Brudenallem zdržet, tím byl vyhýbavější a tím víc se smál. On samozřejmě nemá žádné určité plány… naštěstí ho čas nijak netlačí… ještě nějakou chvíli se nemusejí napevno rozhodovat… všechno záleží na Sidneym… datum Henryho plavby je zatím nejisté… přátelé v Brightonu ještě chvilku počkají… a je to konečně velmi příjemné pobývat v tak milé společnosti v takových klidných lázničkách.

Charlotta poslouchala, ale úplně nerozuměla. Reginaldovy názory se od prvního dne, kdy se nemohl dočkat návratu do Brightonu, úplně obrátily. Usmívala se nedůslednosti, s níž nyní hlásal názory zcela opačné než původně, ale ovládla se a nepřipomínala mu to.

Mnoho dopolední také strávila na pobřeží s Arturem a slečnou Lambeovou. Pozorovala kroužící a střemhlav dolů se vrhající racky, zatímco slečna Lambeová pilně kreslila exempláře chaluh a Artur se blaženě čvachtal mezi skalami. Nikdo z nich při těchto příležitostech skoro nemluvil. Celou dopolední konverzaci dam často představovalo několik výrazů upřímného obdivu ze strany Charlotty, když si prohlížela nejnovější kresby, a několik přemítavých poznámek v odpověď. Jejich mlčenlivou družnost přerušovaly jen radostné výkřiky Artura, kdykoli se jeho trojzubec vynořil ze skalnaté tůně s úlovkem. To málo, co říkala slečna Lambeová, bylo vždy věcné, někdy však Charlottu udivila, když v zamyšlení pronesla nějaký plachý a bezelstný výrok.

„Kdybych mohla strávit celý život u moře, byla bych naprosto šťastná,“ řekla jednou poté, co půl hodiny mlčky kreslila. Jindy:

„Vy máte štěstí, že máte bratry a sestry. Nikdy nemusíte být osamělá.“ A konečně:

266

„Nemohla byste mi říkat Adélo?“

Tyto poznámky nikdy nepřikrašlovala výstředními ozdobami, jaké by připadaly nezbytné slečnám Beaufortovým, a Charlotta na ně reagovala stejně prostě; oceňovala vřelost, kterou Adéla tak často skrývala před cizími lidmi, a její neomylnou citlivost i k nevysloveným názorům těch několika přátel, jichž si cenila.

Jednou ráno, když se pro ni zastavila v nárožním domě, Adéla mlčky sbírala své kreslicí potřeby a byla zahloubaná do svých myšlenek. Stěží pozdravila, sotva se zmohla na úsměv, potom se rychle otočila, aby si vybrala štětce, a náhle vyhrkla zády k Charlottě:

„Než půjdeme na pláž, ráda bych vám něco řekla,“ a rozpačitě se odmlčela. „Artur mě požádal o ruku a já jsem souhlasila.“ Ohlédla se s prosebným pohledem. „Doufám, že to ode mě nepovažujete za velkou špatnost. Nikdy nebudu zdravá a silná, ale úplný invalida nejsem a naštěstí jsem zdědila tolik peněz, že manželovi nikdy nebudu břemenem.“ Pak v rostoucích rozpacích vychrlila celý příval slov: „Chceme si tu v Sanditonu postavit dům, pozvat paní Griffithsovou, aby bydlela s námi a starala se o nás oba – prosím vás, řekněte, že to není úplně bláhový nápad!“

Charlotta slyšela chvění jejího hlasu, dovedla si představit v Adéliných očích slzy, a protože jí slova v tu chvíli připadala nedostatečná, přikročila k ní a objala ji. Ale ani v této pohnuté chvíli nedokázala Adéla dostatečně vyjádřit své city.

„Doufám, že vy chápete, jak se mohlo něco takového stát. Ale myslíte – pomohla byste nám a vysvětlila to jeho bratrům a sestrám? Dokážete jim vysvětlit, že Artur toho kroku nikdy nebude muset litovat? Jsem si jistá… zkrátka… já vím, že bude šťastný. Oba máme tak hrozně rádi chaluhy.“

267

Kdysi by se asi Charlotta takovému závěru v duchu zasmála. Byl jí však tak jasný hluboký vztah, který k sobě Artur a Adéla mají, že rozuměla jejich zdrženlivosti, jejich rozpakům, když o tom měli mluvit před druhými. Naučila se je mít oba velmi ráda a byla přesvědčená, že se k sobě dokonale hodí; scházela jim však sebejistota, takže nedokázali přiznat svou vzájemnou náklonnost ani jí. I před ní mluvili ne o své příchylnosti, ale o svých obavách

– Artur se domníval, že jeho sestrám bude připadat velmi divné, že by se on chtěl ženit, a Adéla byla přesvědčená, že to neschválí.

Byli tak ostýchaví ve svých plánech, tolik se báli reakcí druhých na své zasnoubení, že je Charlotta musela vší silou přesvědčovat, aby se svěřili alespoň paní Griffithsové. Arturovo koktavé vyznání a Adélino omlouvavé vysvětlování byly od ní přijaty s tak klidnou rozvahou, že oba získali dojem, že jejich plány nakonec přece jen nejsou úplně výstřední, a naději, že by jejich známí mohli dokonce považovat jejich sňatek za něco normálního.

Charlotta a paní Griffithsová ovšem byly asi jediné osoby v Sanditonu, které zasnoubení nepřekvapilo. Pro všechny ostatní to byl div – byla to senzace sezony. Různé lidi napadly různé kombinace různých jmen, ale tahle nikdy.

Slečny Parkerové nejdříve v soukromí mnohokrát důrazně opakovaly „To není možné!“, než to dokázaly před Arturem zmírnit na „Zcela mimořádné!“ a před Adélou na pouhé „Velmi pozoruhodné!“. Zůstávalo to pro ně nejpodivnější věcí na světě a jedna ani druhá to nemohly pochopit. Artur se žení! Artur v úloze manžela!

Pan Parker se je snažil optimisticky přesvědčit, že je to velmi žádoucí sňatek. Byl si jistý, že se Artur časem naučí starat sám o sebe. Jeho potřeby byly jednoduché a nikdy

268

mu nehrozilo, že by utratil víc než svůj vlastní skromný příjem. Uvážily však jeho sestry veliké bohatství slečny Lambeové, které mu nyní zajistí snadný život? Existence toho bohatství se tak dlouho brala jako samozřejmost, že při Adélině skromném způsobu života a plachém chování slečny Parkerovy její jmění v první reakci na zasnoubení zcela opomenuly. Když se nyní dozvěděly, jak je ve skutečnosti veliké, padla na ně uctivá bázeň a už neměly jedinou námitku. Kdo by si pomyslel, že se Artur o sebe dokáže tak skvěle postarat?

Během čtyřiadvaceti hodin se z nemožného stalo proveditelné. Vysoce žádoucí! Roztomilé! Nejrozumnější věc, jakou kdy Artur udělal!

Parkerovi nebyli zištná rodina, ale přestože o bohatství neusilovali, přirozeně považovali za velmi dobrou věc, když se v rodině vyskytne. Toto bohatství, na které Parkerovi připadli až dodatečně a na němž Arturovi a Adéle nezáleželo, bylo však všemi ostatními v Sanditonu okamžitě přijato jako jediný důvod sňatku.

Lady Denhamová, zarmoucená kvůli siru Edwardovi, si byla od začátku jistá, že do konce sezony se je někdo odhodlaně pokusí uchvátit.

„Propánajána, taková náhoda se nenaskytne často! Copak jsem siru Edwardovi neříkala stokrát, ať kuje železo, dokud je žhavé? Jeho pokusy byly ovšem žalostné, to jsem viděla. Těch pár úsměvů směrem ke slečně Lambeové mu nemohlo nic vynést. Také jsem mu to řekla. Ale mezi námi – tohle zklamání ho možná trochu zkřísne. Příliš rád se naparuje a myslí si, jak je skvělý! To víte, že jsem mu tisíckrát naznačila, že ti tři mladí pánové z hotelu by mu mohli s dědičkou odkráčet rovnou před nosem. A teď se to povedlo dokonce panu Arturu Parkerovi! No, jestli se slečně Ester ještě podaří ulovit pana Sidneyho

269

Parkera, nebudu sezonu považovat za úplně promarněnou.“

Přestože ani slečna Lydie, ani slečna Leticie nikdy Artura nepovýšily do role opravdového kavalíra, mrzelo je, že ztratily použitelného svobodného mládence a svého prvního obdivovatele v Sanditonu. Braly to však smířeně – majetek samozřejmě všechno vysvětloval. A konečně lépe ztratit Artura než některého ze čtyř dalších kandidátů. Překonávaly se ve výstředních a neupřímných poklonách

„drahé Adéle“ nad její „trofejí“ a přitom hojily svou marnivost přesvědčením, že je Artur stále obdivuje mnohem více než svou vyvolenou. Kdyby ony měly po padesáti tisících, nikdy by se s takovým jelitem nezahodily.

Pro pana Parkera rozhodnutí slečny Lambeové usadit se v Sanditonu vyvažovalo všechno ostatní. Přestože nechtěla mluvit o své náklonnosti k Arturovi, nezdráhala se naštěstí vyjadřovat vřelý obdiv k Sanditonu. Tato chvála z ní stačila udělat největší oblíbenkyni pana Parkera, který žasl, kde vzal Artur tolik rozumu, aby si vybral tak inteligentní manželku.

Paní Parkerová přijala novou švagrovou klidně a vlídně. Často vyhledávala její společnost, laskavě jí nabídla pomoc ve všem, co se chystá podniknout, a měla stejnou radost jako její manžel, že budou mít mezi nejbližšími sousedy nejbližší příbuzné.

„Tahle novinka nám trochu vynahrazuje ztrátu naší vlastní milé návštěvy,“ řekla v pondělí večer, když jí bylo zasnoubení oznámeno. Charlotta dostala to ráno dopis od otce; nabízel, že jí ve čtvrtek pošle naproti do Hailshamu rodinný kočár. „A když jste se s Adélou tak spřátelily, má drahá, snad vás budeme v Sanditonu často vídat. V Trafalgarském zámečku budete vždycky velmi vítána, ale Artur

270

a Adéla vás určitě pozvou jako jednu z prvních, až si zařídí svůj nový domov.“

Charlotta se těm plánům na budoucí návštěvy usmála trochu smutně. Skličovaly ji. Věděla, že přátelství s Arturem a Adélou jí vždycky trochu osladí vzpomínku na pobyt v Sanditonu, přestože bude mít v jejím vzpomínání na to léto jen malý prostor; na léto, jaké snad nepamatovala – skoro bez deště a bez jediné pořádné bouřky.

Zahřmění toho večera přivítala s jistou úlevou, jako by bylo důkazem, že počasí může být méně než dokonalé dokonce i v Sanditonu, avšak letní bouřka, kterou ohlásilo, byla tak prudká, že v době večeře už sdílela hostitelovy obavy o střechu, verandu a vysazené stromky.

Bouřka trvala s neztenčenou silou celou noc. Charlotta ležela dlouhé hodiny beze spánku, slyšela dunivé nárazy vln na pláž, šlehání deště do oken a občasné zahřímání, které přehlušilo i tyto mocné zvuky.

Zdálo se, že se vítr vrhá na Trafalgarský zámeček vší silou. Hvízdal mezi stromečky, vyl v komínech, zuřil nad tím tvrdošíjně odolávajícím hranolem na temeni kopce, vztekle serval veselou plátěnou stříšku z verandy a na znamení silné nelibosti ji rozcupoval na cáry.

271

28. . KAPITOLA

Když se Charlotta probudila, bylo už zase léto, moře bylo klidné, mraky všechny odletěly a slunce svítilo na škody napáchané noční bouří.

Parkerovi hned po snídani spěchali zjistit, co vítr a déšť natropily v jejich nejmilejších koutcích. Pan Parker musel oželet tři vyvrácené stromky a nad plátěnou stříškou jen zavrtěl hlavou. Tu už nikdo nespraví. Paní Parkerová se radovala, že ve skleníku praskla jen jedna okenní tabulka, a pomohla Márince vymotat houpačku z převislých haluzí, utěšila syny nad ztrátou chaloupky ve větvích a náležitě jim vyhubovala za dvě promočené knihy a kabát nalezený v bahnité louži.

Charlotta sdílela všechny tyto rodinné starosti a soucítila s nimi. Když však obešla keře a podala zprávu o stavu hortenzií arododendronů, ukázala na dvě chybějící tašky na střeše a zkřivenou korouhvičku, zůstala na okamžik stát na kraji palouku a přemýšlela, kam až má jít pátrat po dalších katastrofách.

Jak tam stála a pozorovala v dálce smetí vyplavené na pláž, spatřila Reginalda Cattona a Henryho Brudenalla. Prošli vstupní branou, a když ji zahlédli, zamířili místo do domu k ní. Překvapila ji vážnost jejich tváří a nemusela ani slyšet jejich stísněné „Dobrý den“, aby věděla, že tato ranní návštěva má nějaký mimořádný účel.

Přestože jeden ani druhý nevypadali a nemluvili tak vesele, aby se setkání zdálo normální, jaksi jim nebylo do řeči a po několika neurčitých zmínkách o bouřce, větru a polámaných stromech na písečných dunách upadli do rozpačitého mlčení.

272

Charlotta byla přesvědčena, že čekají jeden na druhého, až začne, a tak se nepokoušela o konverzaci. Dívala se z jednoho na druhého, snažila se uhodnout, oč jim jde, a přitom v ní rostlo přesvědčení, že dostali od Sidneyho nějakou zprávu, která jim dělá starost. Byla si jistá, že to, co chtějí sdělit, je nepříjemné a jejich otálení vyplývá z nejistoty, jak přátelské jsou vztahy mezi ní a Sidneym. Necítila se na to, aby začala sama, a místo toho úpěnlivě hleděla na Reginalda. Předpokládala, že se ujme slova. Nakonec si však odkašlal Henry Brudenall a začal:

„Slečno Heywoodová, máte-li pro nás chviličku, rádi bychom vám pověděli něco velmi závažného.“

Myslí jí postupně proletělo, že Sidneyho stihla ve včerejší bouřce nějaká nehoda, že měl souboj nebo se s ním zvrhl kočár; to vše ji ve strachu napadlo jako možný důvod tak vážného sdělení.

Nevěděla vlastně, co dělá nebo jak mluví, a vypravila ze sebe jen jeho jméno, když Reginald zprudka přerušil svého přítele.

„Ale ne, Sidneyho se to netýká,“ zvolal a uchopil ji za ruku s porozuměním, které ukazovalo víc citu než taktu.

„Ty jsi nemožný, Henry. Se Sidneym to nemá nic společného, přísahám, slečno Heywoodová.“

Značně překvapena jeho vřelostí a značně zahanbena svou náhlou slabostí dokázala trochu ovládnout rozčilení a poprosila ho, aby jí pověděl, oč jde, a nenechával ji v napětí. Jejich vážnost ji již připravila na něco mimořádného. Avšak Reginald se spokojil s tímto jedním výbuchem a zřejmě soudil, že další sdělení by měl raději pronést pan Brudenall; netrpělivě na něho pohlédl a vyzval ho, ať pokračuje. Ten však zrudl a kvapně se pokusil začít znovu.

„Slečno Heywoodová, jde o to, že… že já… přišel jsem vás prosit o pomoc. Věřte mi, kdyby byl v Sanditonu

273

někdo jiný, na koho bych se mohl obrátit, radši bych šel za ním. Vím, že mě nebudete chtít poslouchat, vím, že nebudete souhlasit s tím, oč poprosím…“

Charlotta na něho dokázala jen ohromeně zírat. Reginald Catton zoufale zalomil rukama a vyhrkl rovnou:

„Chce říct, že mu slečna Breretonová řekla, že s jejich útěkem nebudete souhlasit.“

„S jejich útěkem? Slečna Breretonová chce utéct s panem Brudenallem?“

Zaplavila ji náhlá vlna úlevy. Okamžitě rozpoznala, že to není jen úleva, že Klára Breretonová nehodlá utéci se sirem Edwardem. Možnost, které se skutečně děsila, jí nikdy nesměla přes práh obraznosti, vždy byla okamžitě zatlačena. Byla však k sobě natolik poctivá, aby si uvědomila, že ji kdesi v pozadí nepřestávala strašit. Děsila se jí tolik, že si ji nikdy nepřipustila a nikdy si o ní nedovolila přemýšlet: že totiž ten, kdo se s Klárou zapletl, je Sidney.

„Je to jediné, co se teď dá dělat,“ řekl Reginald s jistým chmurným zadostiučiněním. „Henry v pátek odplouvá a na všechno jiné je už pozdě. Nemá cenu dál mluvit, vymýšlet a nic nedělat. Celé týdny se snažili vymyslet lepší řešení. Henry vždycky chtěl jít za lady Denhamovou přímo a sdělit jí, že si přišel pro Kláru, ale Breretonovi si tak usilovně chtěli udržet její přízeň, tak se děsili, že odkáže všechny peníze Denhamovým, a ne jim, že Kláru úpěnlivě prosili, aby nejdřív dostala na své místo sestřenici, než starou paní rozčílí. Ale Klára musí pochopit, že na takové šarády teď není čas.“

Charlotta zírala na ta překvapivá a poněkud kusá odhalení zcela ohromeně a hledala otázky, které by jí pomohly lépe pochopit Reginaldovy zmatené věty. Než se však dokázala vzchopit, pokračoval.

274

„Kdyby tu byl Sidney, snad by starou paní umluvil a přesvědčil ji, aby měla rozum a dala si říct. Z nás ji ale nikdo nepřemluví, než Henryho loď odpluje, protože je příliš sobecká a zvyklá na svůj pořádek. Nenávidí všechno, co narušuje její zvyklosti. Jak vyváděla a okolkovala, než ji Sidney přiměl, aby vůbec pozvala Elizabeth Breretonovou do Sanditonu! Myslel, že už má všechno zařízené, ale teď se ukázalo, že nám výpočty asi o den nebo o dva nevycházejí. Dnes je to úterý, kdy se má Klára setkat se sestřenici v Hailshamu!“

„Ano, vzpomínám si, že sestřenice slečny Breretonové má dnes přijet do Sanditonu,“ řekla pomalu Charlotta a pořád nevěděla, jak to všechno souvisí. „Ale jak je to se sestřenici pana Brudenalla?“ dodala, stále se snažíc rozlišit nové skutečnosti od starých výmyslů.

„Jeho sestřenice je Klára Breretonová,“ naléhavě vysvětloval Reginald. „Vzdálená sestřenice z matčiny strany. A mají se rádi od dětství. Sidney přibásnil zlomené srdce, aby zmátl Parkerovy, ale držel se pravdy, nakolik to šlo. Jsou bratranec a sestřenice a chtěli se vzít, než Henry odjede do Bengálska. Mezi Breretonovými to nikdy nebylo žádné tajemství, ale s nikým jiným ještě o tom zasnoubení nemluvili. Vtom se do toho zapletla lady Denhamová a zkřížila jim plány. Okamžitě se jí zalíbila Klára a umínila si, že ji pozve do Sanditonského zámečku. Celá breretonovská rodina ji prosila, aby místo ní pozvala Elizabeth, ale kdepak! Byla přesvědčená, že je v tom nějaký úskok. Čím víc ji od Kláry odrazovali, tím víc trvala na tom, že ji k sobě vezme, a začala být tak podezřívavá, že usoudili, že by čistou pravdu nepřijala a jedině se rozzlobila. A protože lady byla tak paličatá a oni si tak úpěnlivě přáli udržet s ní dobré vztahy, přemluvili Kláru, aby na to na půl roku přistoupila. Půl roku! Kdyby s tím nikdo nic neudělal, mohlo z toho být klidně půl

275

století! Sidney celé měsíce domlouval Henrymu, aby jel do Sanditonu a Kláru si odvezl. A teď už celé týdny přemlouvá Kláru, že nemá cenu to dál protahovat. Ať si stará paní odkáže peníze Denhamovým místo Breretonovým. Proč mají Henry a Klára kvůli tomu trpět?“

„Samozřejmě, proč?“ zvolala Charlotta s takovou vřelostí, že se Reginald otočil k příteli a vítězoslavně vykřikl:

„Tak vidíš, co jsem ti říkal, Henry? Já jsem věděl, že slečna Heywoodová bude všechno vidět stejně jako my. Vždyť lady Denhamová není Klářina poručnice. Jestli vaše rodiny s vaším zasnoubením souhlasí, já bych tomu ani neříkal útěk. Slečna Heywoodová je rozumná a chápe to, jak to je. To snad vidíš, ne? A teď to, prosím tě, Henry, vyklop.“

Charlotta se jen podivila, že ještě něco zbývá. Reginaldův způsob sdělování zpráv byl možná překotný, mlhavý a nesouvislý, ale city, které vyjadřoval, byly jasné a velmi věcné. Nemyslelo mu to příliš jasně, a pokud se mohl spolehnout na Sidneyho rady, moc se s myšlením nenamáhal, ale ty nemnohé názory, které si přece jen utvořil, byly neotřesitelné jak v poctivosti, tak v rozumnosti. Jeho líčení snad útěk přímo neospravedlňovalo, ale ukázalo, že se lady Denhamová ke Kláře chovala velmi necitelně a sobecky, že neprojevila ani soucit, ani porozumění. Reginald jí neřekl nic, co by neladilo s jejím vlastním pozorováním a s tím, co si o lady Denhamové dovedla představit. Její sobecké a vychytralé intriky byly vždy útočné a její reakce na nové návrhy byly vždy nepředvídatelné.

Henry Brudenall neměl Reginaldovo nadání otevřeně vybuchnout a Charlottě připadalo, že byl odjakživa postava spíš romanticky zasmušilá. Avšak nyní, když se

276

na něho povzbudivě usmála, před očima se jí mžikem přetvořil z neurčité karikatury ve skutečnou osobu. Pohlédl na ni s hlubokou vážností, pln rozechvění a řekl:

„Slečno Heywoodová, pamatujete se na ten potok?“

„Potok?“ opakovala zmateně Charlotta.

„Ten potok, co teče ze starého Sanditonu a tam, kde ústí do moře, má v cestě písečný přesyp. Dnes ráno jsem tamtudy šel. Vzpomínáte si na ten první den, kdy jsme tam šli a já říkal, že je to ubohý potůček, když se plazí mezi oblázky, místo aby je před sebou rozhrnul?“

„A pan Parker s vámi souhlasil,“ zvolala Charlotta, když jí náhlý paprsek světla objasnil onen všední rozhovor. „Ale slečna Breretonová…“

„Klára říkala, že to dokáže až v zimě,“ připomněl pan Brudenall. „Ale on prorazil přesyp dnes ráno. Po včerejší noční bouřce před sebou všechno smetl a vtéká teď přímo a bez překážek do širého moře. Co myslíte, není to pro nás dobré znamení? Zkusíte přesvědčit Kláru, že je to tak?“

„Ale Henry!“ přerušil ho zoufale Reginald. „Co s tím mají co dělat potoky a znamení? Ukaž slečně Heywoodové ten dopis, co jsi dnes dostal, že tvoje loď neodplouvá z Londýna, ale z Hullu. Pověz jí, že cesta tam ti potrvá tři dny místo jednoho. Vysvětli jí, že se Sidney ještě nevrátil se svým kočárem, aby tě tam odvezl, že Klára bude muset dnes dopoledne odjet s tebou, místo aby jela naproti své sestřenici do Hailshamu. Jen propána přestaň mařit drahocenný čas potokem tekoucím do širého moře.“

Charlotta se tomu příznačnému zvolání zasmála; Reginaldova prozaičnost by mu nikdy nezískala ruku tak romantické a strhující hrdinky, jako byla Klára Breretonová, ale kdyby ji získal, rozhodně by ji unesl s větší rozhodností a menším ostychem než jeho přítel. Jeho otevřené prohlášení, že útěk, který má požehnání obou

277

rodin, vlastně žádným útěkem není, přesvědčil Charlottu, že může své skrupule hodit za hlavu. Jestliže jedinou překážkou svatby je výstřednost lady Denhamové, potom by měla nabídnout veškerou pomoc k jejímu překonání.

„Povězte mi, co mám pro vás udělat,“ požádala Henryho. Nepodivila se však, když jí jejich současné plány odhalil Reginald. Vysvětlil, že jeho bryčka by uprchlíky těžko mohla dopravit až do Hullu. Budou s ním muset do Brightonu a tam si najmout kočár. Šla by teď s ním a Henrym a počkala na Kláru Breretonovou, až vyjede do Hailshamu pro sestřenici? Klára pak napíše krátký vysvětlující dopis lady Denhamové, který by Elizabeth předala. Charlotta zaujme Klářino místo v kočáře lady Denhamové a vyzvedne Elizabeth Breretonovou v Hailshamu a Elizabeth – rozumná, dobrosrdečná a znalá celé situace – pak určitě dokáže ten propletenec rozmotat, jakmile se dostane do Sanditonského zámečku.

„Ale co když s tím slečna Breretonová nebude souhlasit?“ zaváhala Charlotta. „Když nebyla ochotná svolit k útěku a chtěla počkat, až přijede její sestřenice, než začne lady Denhamové něco vysvětlovat, myslíte, že teď hodí opatrnost za hlavu a bude na poslední chvíli riskovat její nelibost?“

„Musí,“ opáčil s dětskou prostotou Reginald. „Henry už svůj odjezd do Indie třikrát odložil. Nemůže pořád přešlapovat v Anglii a nic nedělat. Jistě, otec mu slíbil, že Kláře cestu zařídí a pošle ji za ním; jeho rodina udělá, co bude moci, aby za Henrym mohla přijet. Určitě ale pochopí, že další zdržení a odklady za to riziko nestojí. Do Bengálska je dlouhá cesta a během takového odloučení se může stát spousta věcí. Jestli má Henryho ráda, musí mu teď důvěřovat a nechat ho rozhodnout o jejich budoucnosti. Sidney jí říkal,“ dodal důrazně, „že celé jejich štěstí možná závisí na tom, aby využila pravý

278

okamžik a jednala, než bude pozdě. Proč potom, říkal Sidney, celý život litovat promarněné příležitosti?“

Sidneyho názor Charlottu přesvědčil ještě více. Jeho by tyto náhlé plány nijak nepřekvapily. Radil přátelům, co mají dělat, už několik týdnů a dokáže rozhodovat o jejich budoucnosti beze spěchu a zmatku. Byla si okamžitě úplně jistá, že se na Sidneyho zásady může spolehnout.

„Hned jsem u vás,“ řekla a vyrazila pryč, ale ne tak nakvap, aby jí myslí nestačilo proletět několik užitečných návrhů. „Na cestu do Hailshamu budu potřebovat pléd a musím se nějak omluvit paní Parkerové, že budu celý den pryč.“

Když se za chviličku objevila u dveří skleníku a klidně řekla paní Parkerové naprostou lež, napadlo ji, že je první z této malé skupinky, kdo se dopouští podvodu.

„Doufám, že se nebudete zlobit. Slečna Breretonová mě právě požádala, abych jela do Hailshamu s ní. Budeme pryč celý den – jedeme naproti její sestřenici –, bude vám to vadit?“

Měla to celé komplikovat koktavým dalekosáhlým výkladem, že slečna Breretonová nepřišla osobně, ale poslala za sebe dva mladé muže, kteří napohled nemají s touto cestou nic společného? Nebyla zvyklá riskovat a zalekla se vlastní troufalosti. Se zatajeným dechem čekala, jestli paní Parkerová neodloží přepichovač a nerozhodne se jít osobně uvítat slečnu Breretonovou. Odmlka, která následovala, byla pro ni strašná a dokázala si uchovat klidné vzezření jen tím, že se snažila tvářit stejně nevzrušeně, jak by se v takové chvíli tvářil Sidney.

„Co jste říkala, drahoušku? Ne… ne, jistě ne… jestli chcete jet,“ odvětila konečně paní Parkerová. Zvedla od květináčů a bedniček oči, ale mysl u nich ponechala.

„Samozřejmě že pro slečnu Breretonovou bude zábavnější, když bude mít na cestu společnost. Vidíte, ty

279

karafiátové řízky pěkně vzcházejí. Ta rozbitá tabulka poškodila jen dvě rostlinky – už jsem všechny zbytky skla uklidila. Škoda že to nenavrhla dřív! Rozhodně si vezměte něco teplého – počasí vypadá dost proměnlivě. Nemá smysl nechat starého Andrewa něco přesazovat ven. Dobře, má drahá, máme vás tedy čekat k večeři?“

A prchající Charlotta si uvědomila, že poprvé v životě vážně oklamala poctivého člověka a že se kvůli tomu vůbec necítí provinile. Její úkol byl usnadněn tím, že paní Parkerová byla bezelstná, ale to neznamenalo, že by se takoví nevinní lidé měli zaplétat do stejných zmatků jako ona. Paní Parkerová bude mnohem spokojenější, když se prozatím o útěku nic nedoví, a Charlotta upřímně věřila, že ji zamlčením pravdy chrání.

Tato útěšná myšlenka v ní zůstala, zatímco doprovázela mladé muže k hotelu, a utěšila ji ještě víc, když ji při výjezdu bryčkou ze dvora hotelu provázely zvědavé pohledy slečen Beaufortových z balkonu nárožního domu. Pronesla jen jednu mírnou námitku.

„Nemyslíte, že ta spousta zavazadel vzadu musí působit divně na každého, kdo nás uvidí?“

„Henry může těžko jet do Indie bez čistých košil,“ opáčil moudře Reginald. „A vyčítáte mi, že jsem přibalil i svých pár švestek? Nemá cenu zůstat v Sanditonu a nechat si nadávat od staré paní. Je mi samozřejmě moc líto, že vy si toho trochu užijete, ale kdybych tu zůstal, vám by to stejně nepomohlo. Bude to nepříjemnost, ať se na to koukáte, z které strany chcete.“

Charlotta uznala, že je to rozumná úvaha, a přestože stále žasla, na jakém nepravděpodobném dobrodružství se podílí, byla zcela ochotná nést po návratu následky. Byla ovšem trochu zvědavá na slečnu Elizabeth Breretonovou, které bylo zřejmě souzeno sdílet úlohu obětního beránka. Několik dotazů u pana Brudenalla ji poučilo, že jí je něco

280

přes třicet, je laskavá a nápaditá – nejlepší společnice pro lady Denhamovou, jež by jí obdivuhodně vyhovovala, jakmile by směla přestoupit její práh – a už dávno příbuznými vybraná jako společnice mnohem víc odpovídající jejímu vkusu než Klára a daleko schopnější si poradit v jakékoli situaci.

Charlotta začínala doufat, že celá záležitost dopadne pro všechny strany příjemněji a uspokojivěji, než si zprvu představovala. Zatímco čekali na hailshamské silnici na kočár lady Denhamové, prožila několik úzkostných chvilek, jisté záchvěvy pochybností a hodně obav. Avšak Reginaldova spokojená jistota, že ta cesta není žádný útěk, a Henryho pevná důvěra, že Klára přijme tento náhlý divoký návrh, ji už přivedly k víře, že jsou to plány mnohem méně bláznivé, než se jí zdály před hodinou. Dosud byla ochotná pomoci jen instinktivně, ale rozum odmítal rozhodnutí schválit, dokud nebude svědkem setkání Henryho a Kláry.

Potom už neměla žádné pochybnosti. Jakmile je spatřila spolu, rozhodla se, že spolu zůstat musejí. Jen žasla, že si nikdy předtím nevšimla, jak naprosto jsou zaujati jeden druhým. Jak jí mohla uniknout vřelost Klářina pohledu, kdykoli k němu obrátila oči? Nebo nezaměnitelně něžný tón, který se vkrádal do hlasu Henryho, kdykoli ji oslovil? Uvědomila si, že v uplynulém měsíci se musela její pozorovací schopnost velmi zakalit, když tuto vzájemnou oddanost vůbec nepostřehla. Viděla je vůbec někdy spolu? Tím, že Kláru spojovala se sirem Edwardem a Henryho s jeho domnělou sestřenkou, dívala se na ně, jak jsou spolu, ale viděla je každého zvlášť. A oni dobře hráli svou úlohu, aby tuto iluzi zachovali. Nyní však všechny zábrany padly a s nimi celá Klářina předstíraná neochota uprchnout s Henrym v okamžiku, kdy se rozhodne, že je takový krok pro jejich štěstí nutný.

281

Vlastně jediná námitka, kterou pronesla poté, co ohromeně vyslechla a vzápětí přijala návrh velmi oživlého Henryho Brudenalla, byla jen slabá a velice ženská.

„Ale Henry… po takové době odjet ze Sanditonu úplně bez přípravy! Moje šaty, knížky… věci…,“ upadla do rozpaků, „určitě se ti to zdá směšné, ale…“

„Nato jsme ovšem připraveni!“ vykřikl Reginald další ze svých naprosto praktických poznámek. „Sidney říkal, že ví úplně přesně, jak to v tuhle chvíli bude. Říkal, že vám vaše věci pošle, jakmile je od lady Denhamové vymůže, ale mezitím, když byl posledně v Londýně, poslal moje sestry po nákupech. Mají výborný vkus, moje sestry. A chytré jsou. Laura píše, že by vám stejně žádné šaty, které teď máte, v Indii k ničemu nebyly. Například šněrovačka z velrybích kostic – horkem se rozkládají. Věděla jste to? Musíte prý mít pravé stříbrné, až se stanete indickou memsáhib, říká Laura. Vy byste asi na všechny ty drobnosti nepřišla – ale nový šatník máte v tom černém kufru vzadu. Sidney říkal, že je to náš svatební dar – jeho a můj.“

Slečna Breretonová se vděčně usmála této obdivuhodné předvídavosti, vzala Henryho za ruku a bez dalších dohadů nasedla do bryčky.

„Třeba byste s panem Parkerem radši napsali dopis, který mám nechat pro lady Denhamovou?“ nadhodila s lehkou ironií.

„To ne,“ nesouhlasil Reginald. „Henry dokáže nadiktovat dopis mnohem lépe než já. Ale musí se napsat hned. Slečna Heywoodová dopis předá v Hailshamu vaší sestřence Elizabeth a ta ho bude moci předat lady Denhamové, až dojede do Sanditonského zámečku. Takhle to bude vůbec nejlepší! Stačí pár vět – ale vy s Henrym je vymyslíte nejlépe.“

282

Přesto si Charlotta všimla, že papír a inkoust s sebou vzal Reginald. Vytáhl je z kufříku, podal do bryčky a poodešel s Charlottou kousek po silnici, aby jim dopřál klid na spisování.

„Sama vidíte, slečno Heywoodová, že Henry je romantický trouba – a Klára není o moc lepší,“ řekl shovívavě. „Sidney říká, že jsou oba jako postavy, které utekly z pohádky, a že jsou asi tak stejně schopní se o sebe postarat. Kdyby nepřišla dobrá kmotřička a všechno jim nezařídila, dál by snili a fantazírovali a nikdy by nic neudělali. Oba se tak dlouho snažili vyhovět druhým, že na ně samotné nikdy nedošlo. Samý cit, žádný rozum. Srdcem si patří už léta, ale dostali by se vůbec k sobě bez našeho zásahu? Jak říká Sidney, všetečnost je nadání, se kterým se on narodil, ale kterému mě musel začít vyučovat od prvního školního roku, kdy jsme se seznámili s Henrym.“

„To se znáte tak dlouho?“

„Odjakživa,“ řekl prostě Reginald. „Henry nám bude scházet. Bude se muset naučit postarat o Kláru, ale na kom si budeme svou zručnost cvičit my?“

„Třeba si taky najdete nějakou Kláru,“ nadhodila Charlotta a teprve pak si uvědomila, že Reginald mluvil v množném čísle, ale ona v jednotném. Trochu se začervenala nad tím podřeknutím, ale on to vzal docela přirozeně.

„Jenže takovou oddanost si asi dovede získat jen romantik jako Henry,“ povzdechl. „Myslíte, že by nějaká Klára utekla na druhý konec světa se mnou, kdybych ji o to požádal? Kdepak, jsou jedni, kteří dovedou sny vnukat, a jiní, kteří je uskutečňují. A já si koneckonců vystačím s tou druhou možností, i když Sidney říká…“ Charlottě však nebylo souzeno se dovědět, co o tom zajímavém námětu

283

říká Sidney. „Cože, to už ten dopis dopsali? Ano, Henry už jdeme.“

Teď, když byly všechny přípravy dokončeny a všechny těžkosti hozeny za hlavu, chtěla Klára říci jen pár slov na rozloučenou Charlottě, než odjedou. V obličeji měla nový oheň života a oči jí svítily vzrušením a očekáváním zrovna jako tenkrát při koupání v moři, když se oprostila od vší stísněnosti a zářila potěšením. Charlotta si vybavila, že to bylo to ráno, kdy přijel do Sanditonu Henry Brudenall. Klára mluvila rychle, až překotně, jako by nikdy nemohla vyslovit všechno, co chce.

„Nikdy vám nemohu dost poděkovat, drahá slečno Heywoodová. Nikdy bych nemohla opustit Sanditon, kdybych nevěděla, že tu brzy bude Elizabeth. Když budete tak hodná a pojedete se Saundersem kočárem do Hailshamu, dokončíte to, o co jsem se tu snažila. Řekněte Elizabeth, že bych na ni byla ráda počkala – jsem její rodině tolik vděčná za jejich laskavost a byla bych jim to ráda co nejlépe oplatila, ale Elizabeth to pochopí. Jestli to vůbec někdo může u lady Denhamové urovnat, tak ona.“

„Mrzí mě,“ řekla Charlotta a srdečně jí podávala ruku,

„že jsem vás tenkrát cestou do Brinshoru nenechala dokončit vysvětlení o útěku. Uvědomila jste si vůbec, že jsem se domnívala, že máte na mysli sira Edwarda?“

„Sira Edwarda?“ zvolala ohromeně Klára. „Vy jste o mně mohla věřit něčemu takovému? Škoda že jsme se nikdy nepoznaly tak dobře, abychom si mohly vyměnit názory na sira Edwarda! To jeho sobectví, ta neodbytnost! Nikdy jsem se neodvážila lady Denhamové povědět, kolikrát mě bez jejího vědomí přepadl! A ty pitomé proslovy a zmatené návrhy, které mi ustavičně dělal! Lady Denhamová má pro něj slabost – tu bych nedokázala narušit. Kdybych jí řekla o jeho hlouposti, byla by mě jedině podezřívala, že ji schválně štvu proti Denhamovým.

284

Ale sir Edward a jeho sestra mi komplikovali život stejně jako lady Denhamová sama,“ vzdychla s lítostí a pak s úlevou pokrčila rameny. „Čím víc jsem Denhamovy poznávala, tím mi byli protivnější. Oba jsou tak chamtiví, podlézaví a odhodlaní se vetřít do přízně lady Denhamové! Nikdy jsem ale neriskovala je urazit a Elizabeth určitě i to zvládne lépe. Teď, když opravdu odjíždím s Henrym, vidím, že jsem to měla udělat dávno. Nejsem dost chytrá, abych ovládala lidi, a měla bych to radši přenechat takovým, jako je Sidney nebo Elizabeth.“

„A Reginald,“ vmísil se do řeči s hranou žárlivostí pan Catton a převzal otěže od štolby. „Zrovna to jsem právě říkal slečně Heywoodové. A teď musíme jet.“

„Děkuji vám, slečno Heywoodová, znovu a znovu,“ zvolala Klára.

Henry Brudenall překypoval vděčností ještě víc. Shýbl se z bryčky, uchopil Charlottu za obě ruce a s velkou upřímností, ale přesto trošičku dramaticky prohlásil:

„Třeba se už nikdy nesetkáme, ale celý život budeme s Klárou pamatovat na to, co jste dnes pro nás udělala. Škoda že jsme nevěděli dřív, že vám můžeme tolik důvěřovat. Ale měl jsem to vědět – měl jsem uhodnout, co čekat od Sidneyho přátel. Bůh vám žehnej, drahá Charlotto.“

Reginald zamával bičem na kozlíku a rozloučil se poněkud prozaičtěji:

„Až uvidíte Sidneyho, tak ho od nás pozdravujte,“ křikl bodře. „Rád uslyší, že jsme nakonec poslušně tančili, jak on pískal. Spánembohem!“

Charlotta zůstala stát na silnici. Sledovala bryčku očima, dokud nezmizela, a pak se teprve vrátila ke kočáru lady Denhamové a čekajícímu kočímu. Během dlouhé cesty do Hailshamu měla dost času oddávat se myšlenkám a úvahám, jež vyvolalo nečekaně rušné ráno. Cítila, jak

285

nepravděpodobné je, že se ještě s někým z nich uvidí. Za pár dní odjede ze Sanditonu, a pokud se bude chtít Sidney Parker stejně přirozeně jako jeho přítel Reginald vyhnout nepříjemnostem, moudře se do Sanditonu několik týdnů ani nepodívá. Přesto od něho takovou reakci nečekala. Odhalení tohoto dopoledne jí pomohla mnohem víc pochopit jeho povahu a skutečně věřila, že by byl pro své přátele ochoten čelit jakýmkoli potížím a nepohodlí.

Uvědomovala si nyní, jak dobře uchovával tajemství, jak zmátl svou rodinu a udělal, co mohl, aby Henrymu a Kláře pomohl – a všechno s tou lehkovážnou veselostí, která jako by neznamenala vůbec nic a přitom toho tolik tajila. Konečně chápala i jeho předstíraný flirt s ní samotnou, ochotně uznávala, že úspěšně odvedl pozornost Parkerových od skutečné situace, a bez hořkosti mu odpouštěla.

Byla nyní naprosto přesvědčena, že nikdy vážné nezamýšlel získat si její náklonnost. Avšak při svém přirozeném sklonu bavit, umění poutavě mluvit a při svém osobním kouzlu si pravděpodobně nikdy neuvědomil, jak málo stačí, aby uchvátil srdce, jako je její, které taková pokušení předtím nikdy nepoznalo.

A co vlastně udělal, co nebylo nezbytné pro tento hlavní záměr svést dohromady Henryho a Kláru? Trval na tom, aby s ním Charlotta cestou do Brinshoru seděla na kozlíku, aby dopřál Henrymu a Kláře několik hodin ke společnému hovoru o budoucnosti. Potřeboval nějakou výmluvu, aby se mohl vrátit do Sanditonu s odpovědí Elizabeth Breretonové a s Klářiným lodním kufrem a aby se ještě ujistil, že je všechno připraveno na Henryho odplutí. Jakou lepší výmluvu než malý flirt mohl předhodit své zvědavé rodině? Diana ho se svou živou obrazotvorností již podezřívala, ale jako obvykle to popletla a myslela si, že jeho objektem je Klára. Když

286

chtěl tento mylný dojem opravit, pokusil se Sidney odvést její fantazii jiným směrem.

I pak si dal pozor a neudělal nic víc, než že před očima své sestry položil ruku na Charlottinu, jakmile všichni ostatní odešli z čajovny. Nic nepředstíral; vzápětí Charlottě otevřeně vysvětlil, o co mu šlo, a když se na něho bratr vrhl s výčitkami, pohotově vymyslel další výmluvu, proč přijel do Sanditonu.

Na večírku projevil svou rozumnost a uvědomil si, že intriku dovedl pro svůj záměr dostatečně daleko a pro Charlottin klid až příliš daleko; proto s ní tančil jen tolik, aby Diana zůstala zvědavá, zbytek večera ji nechal o samotě a hezky se jí za své chování omluvil.

Charlotta měla podezření, že tou dobou již chápal, že opatrnost a rozumnost, kvůli nimž ji škádlil, již nebudou dostatečnou zábranou proti zamilovanosti, kdyby ve svých pozornostech pokračoval. Snad to uhodl už dřív, v čajovně? Avšak jeho laskavost, otevřenost a dobromyslnost vůči ní se nikdy nezměnily. Udělal snad něco pro to, aby si získal její náklonnost – kromě několika půvabných poklon a toho, že ji bavil veselým povídáním? Vůbec nic, vzpomněla si trošičku kysele Charlotta, jen to, že v záchvatu bujnosti koupil a věnoval jí ohavnou krabičku s mušličkami, kterou ona chová jako drahocennou upomínku. A trochu smutně se pousmála, když si uvědomila, že její nejdražší vzpomínka na Sanditon má vlastně na sobě nápis Brinshore.

287

29. . KAPITOLA

Když vjela v kočáru lady Denhamové do Hailshamu, s úzkostí a nejistotou očekávala blížící se setkání se slečnou Elizabeth Breretonovou. Dvě hodiny cesty strávila výlučně vlastními starostmi, nyní je však rázně odsunula stranou a začala přemýšlet, jaké vysvětlování ji za chvíli čeká, a doufala, že se Klára na chápavost své sestřenice spoléhala právem. Kdyby měla jistotu, že se její nová spojenkyně opravdu vyznačuje klidem, rozvahou a vynalézavostí, jež si u ní představovala, méně by se děsila toho, že ji za dvě hodiny čeká poněkud bouřlivější vysvětlování nesnášenlivé, podezřívavé a snad i nerozumné lady Denhamové.

Pohled na Klářin dopis pro lady Denhamovou na sedadle kočáru vzbuzoval představy, co se sběhne, až bude po návratu do Sanditonu otevřen – jaké výkřiky, obviňování a zlostné výstupy možná budou následovat. Čeká ji v tomto dramatu hlavní role, nebo to bude ochotná řešit slečna Elizabeth Breretonová? A co řeknou Parkerovi, až si uvědomí, jakou úlohu sehrála jejich návštěvnice při pokažení vztahů s jejich nejvýznačnější sousedkou? Charlotta neztrácela odvahu a neopouštěla ji víra, že tyto kroky byly nutné; když se však blížila chvíle činu, začínala se lekat následků své vlastní účasti.

Proto se jí značně ulevilo, když se od Saunderse, který se šel zeptat do zájezdního hostince, dověděla, že londýnský dostavník má přijet až za hodinu, a že má tedy čas jít na procházku po okolí města, aby se uklidnila a sebrala myšlenky, než se odhodlá k tomu důležitému prvnímu setkání s úplně cizí ženou.

288

Zjistila, že je Klářin dopis příliš velký do kapsy i do taštičky. Nechala jej tedy na starost Saundersovi s nelogickým pocitem, že se zbavila těžké odpovědnosti, a rázně vykročila ze dvora hostince do upravených uliček, které ji za chvíli dovedly téměř na venkov. Potěšil ji pohled na ukazatel s nápisem Willingden, obrácený směrem k jihovýchodu. Vzpomněla si na svou rodinu a připomněla si, že v Sanditonu ji sice v nejbližších dnech možná čekají nepříjemnosti a snad i rozrušující scény, ale o jejím návratu domů už je rozhodnuto. Ve čtvrtek bude zase tady v Hailshamu, rodinný kočár jí přijede naproti a jistě ji uvítá pár bratrů a sester; za tři hodiny ji pak bezpečně odvezou do jejího vlastního milého světa.

Poprvé od odjezdu se jí zastesklo po domově. Nové dojmy, laskavost Parkerových, radost z jejich společnosti

– to vše náhle ztratilo váhu, a jak kráčela po silnici, po níž brzy pojede domů, téměř zatoužila přeskočit následující dny a prožít vroucí uvítání v bezpečí vlastní rodiny, v té požehnané stabilitě navyklého způsobu života ve Willingdenu.

Byla tak zabrána do myšlenek, že ji nevyrušil zvuk kočáru za zády. Ani když zvolnil z klusu do kroku a přibrzdil vedle ní, nenamáhala se ohlédnout. A tak ji značně vyplašilo, když za sebou zaslechla tichý smích a melodramatický mužský hlas:

„Nyní už mi neutečete, má sličná čarodějko. Tentokrát již nebudu tak shovívavý. Tentokrát…“

Charlotta se užasle otočila a spatřila před sebou sira Edwarda v jeho kolesce. Zmatený pohled plný ohromení, který na jeho tváři vystřídal pokus o sardonicky rozvášněný výraz, jí okamžitě objasnil, že plášť, klobouk a přítomnost v Hailshamu zavinily, že si ji zezadu spletl; jeho výkřik „Dobrý Bože! Kde je tedy slečna Breretonová?“ vzápětí její dohad potvrdil, přestože to bylo

289

vzhledem k rozdílu postavy, barvy vlasů i střihu oděvu naprosto směšné.

Byla tak uchvácena pitvorným střídáním výrazů sira Edwarda, že chvilku nedokázala odpovědět ani na jeden z jeho prapodivných výbuchů. Bylo jí jasné, že musel schůzku v Hailshamu plánovat bez Klářina vědomí a že jeho záměry s Klárou byly při jeho absurdní představě o galantnosti stejně zmatené jako jindy. Usoudila, že nejlépe bude vystupovat co nejkonvenčněji, a tak opanovala silnou touhu vyprsknout smíchem a chladně řekla:

„Dobrý den, sire Edwarde. Ve snu jsem neočekávala, že vás uvidím tady v Hailshamu. Co vás sem přivedlo?“

„Kde je slečna Breretonová?“ opakoval sir Edward přes zaťaté zuby.

„Nemám tušení,“ řekla naprosto pravdivě Charlotta.

„Neviděla jsem slečnu Breretonovou od rána, kdy mě poprosila, abych místo ní zajela do Hailshamu pro její sestřenici.“

„Lžete!“ vykřikl nepříčetně rozzuřený sir Edward.

„Právě jsem mluvil se Saundersem a ten mi říkal, že slečna Breretonová vyšla ze dvora hostince ani ne před deseti minutami tímhle směrem…“

„Tak to jste se asi zmýlil,“ odvětila vlídně Charlotta.

„Víte jistě, že jste neřekl něco jako ‚vaše mladá paní‘ nebo

‚vaše pasažérka‘, takže vám rozuměl jinak? Ujišťuji vás, že takový zmatek není nutný, sire Edwarde. S veškerou ochotou vás doprovodím zpátky do hostince a tam vám to Saunders okamžitě vysvětlí.“

Tvář sira Edwarda zkřivil další škleb, když si rychle vybavil svůj krátký rozhovor se Saundersem, a Charlotta poznala, že hádala správně a že si teď v duchu sám přiznává chybu. Pak pustil otěže tak náhle, že se jeho kůň poplašil, zakryl si oběma rukama obličej, úpěl, klel a vztekal se tak, že Charlottinu kritickému oku připadal

290

značně nechutný. Ani ho nelitovala. K tomuto směšnému dobrodružství ho přivedla vlastní ješitnost a vlastní bláhovost – takže prozradil své záměry nejprve svým vzácně pošetilým výrokem a nyní zcela potupným záchvatem vzteku – a ona vůbec netoužila mu usnadnit vzpamatování.

Uvědomila si ovšem, že bude lepší nerozumět a předstírat, že porušení všech společenských norem nebylo pro pozorovatele tak očividné. Odhalil se před ní jako plytký ubožák, který ze sebe dělá romantického hrdinu, ale přesto se snažila s ním jednat jako s běžným známým.

„Tak co, sire Edwarde, vrátíme se do Hailsbamu za Saundersem? Myslím, že mám stejně nejvyšší čas se vrátit, abych nepropásla dostavník.“

Protože neodpovídal a dál nesouvisle bědoval a úpěl, rozumně vylezla na kozlík vedle něho, vzala otěže a začala obracet kolesku zpátky k městu.

„Pozdě! Už je pro vás pozdě!“ vykřikl sir Edward s hysterickým smíchem. „Stalo se. Kostky jsou vrženy. Stojím tváří v tvář neodvratné zkáze. Nezbývá mi už nic než ztratit sám sebe ve víru vášně.“

„Cože?“ ozvala se velmi překvapená Charlotta. „Jaké kostky jsou vrženy?“

„Saunders! Je na cestě zpátky do Sanditonu. Se čtyřspřežím. S mým jedním koněm nemáme naději ho dohnat. Včera mi trvalo tři hodiny, než jsem sem dojel, přes noc jsem nechal koně odpočinout a plánoval – ach, jak jen se mohly mé úmysly tak tragicky zhatit?“

Přestože se Charlotta snažila jeho úmysly ignorovat a zachovat zdvořilé vztahy, její cit pro úměrnost byl nyní napjat do krajnosti. Zastavila kolesku napříč silnicí.

„Pod jakou záminkou a na čí rozkaz jste poslal Saunderse zpátky do Sanditonu?“ otázala se chladně.

291

Projednou se zdálo, že je sir Edward schopen srozumitelně odpovědět.

„Řekl jsem mu, že jeho služeb už nebude třeba, že jsem se dověděl, že slečna Elizabeth Breretonová dnešním dostavníkem nepřijede a že jeho pasažérku odvezu do Sanditonu sám. Dal jsem mu však dopis pro lady Denhamovou, kde jsem všechno vysvětlil – už se to nedá zarazit. Vzít zpět jej nemohu. Všechno, všechno je v troskách. Vidíte před sebou odsouzence, slečno Heywoodová!“

Přes svou zlost na sira Edwarda se musela bavit při pomyšlení na dva protichůdné dopisy adresované lady Denhamové, jež nyní Saunders odváží zpátky do Sanditonu. Podání událostí toho dne ze strany sira Edwarda je naprosto neslučitelné s dopisem Kláry Breretonové. Spolkla příkrou i odpověď, že si odsouzení přivodil vlastní hloupostí, a klidně řekla:

„Sire Edwarde, již nemohu předstírat, že vám nerozumím. Mám to chápat tak, že jste lady Denhamové oznámil svůj úmysl unést slečnu Breretonovou?“

„Na pěti stránkách,“ přikývl sir Edward. „Spolehl jsem se na její milosrdenství, prosil ji, aby nám oběma odpustila, hrdě a rozhodně jsem se vyznal ze své bezmezné vášně; puzen svrchovaností prudkého citu jsem se nakonec připravil riskovat vše – i její nelibost – pro bezhraničný žár plápolající v mých prsou. K jakému utrpení, k jaké propasti zkaženosti mě dovedl!“

Charlotta byla naprosto přesvědčená, že sir Edward není schopen ani pravdivého citu, ani utrpení. A jestliže neměl dost rozumu na to, aby si uvědomil, že Klára Breretonová by s takovým útěkem nikdy nemohla souhlasit a že koleska s jedním koněm je naprosto nevhodné vozidlo pro únos, zcela si zasloužil ostudu. Vzdychla. Skutečně si nezasloužil její soucit, doufala

292

však, že mu laskavým zacházením dokáže vpravit do hlavy aspoň zdání rozumu. Vždyť je to dítě – ne právě sympatické dítě – a jeho chybami jsou vychloubačnost, dětinské holedbání, které nemůže nikomu doopravdy ublížit. Je to prostě slaměný panák, měla však pocit, že by se měla pokusit s tím ubohým materiálem něco udělat a snažit se ho přivést k rozumnému chování.

„Myslím, že jste svou situaci ještě rozumně neuvážil, sire Edwarde,“ řekla s obdivuhodnou trpělivostí. „Určitě se nám podaří dostat váš dopis zpět – nebo jej aspoň vysvětlit jako žert. Ale je to pravda, že slečna Elizabeth Breretonová dnešním dostavníkem nepřijede?“

„Jak to mám vědět?“ vykřikl sir Edward tak podrážděně, že přestala doufat, že ji dokáže aspoň vyslechnout. „Asi přijede. Ale její přítomnost v Sanditonu je pro mne naprosto nepřijatelná. Nechal jsem dopis i pro ni – v zájezdním hostinci –, který ji pošle rovnou zpátky do Londýna, kam patří. Oznámil jsem jí, že jí ze Sanditonu nikdo nepřijede naproti, že ji tam nikdo nechce, ani její sestřenice, ani lady Denhamová, ani nikdo jiný.“

„Proč jste to udělal?“

„Proč ne? Naplánoval jsem dnešní dobrodružství velmi pečlivě, to vás ujišťuji. Do nejmenších podrobností – zbavit se jedné sestřenice a zároveň se zmocnit druhé…“

„Ano,“ souhlasila Charlotta, „vidím, že jste to naplánoval moc dobře. Ale teď se vám plány zhatily. Neuvědomujete si, že si musíme nyní vymyslet nějaké jiné řešení? Sire Edwarde, prosím vás, poslouchejte mě chvilku.“ Napadlo ji, že odhalení Klářina dlouhodobého vztahu k Henrymu Brudenallovi a jejího útěku s ním by mohlo mít na sira Edwarda léčivý, vystřízlivující účinek a mohlo by mu pomoci, aby se rozumem ovládl. „Myslím, že bych vám měla říci, že jste měl mnohem menší naději na úspěch, než jste si představoval. Když jsem vám před

293

chviličkou řekla, že nevím, kde slečna Breretonová je, byla to pravda jen v doslovném smyslu. Vím totiž, že je někde na cestě mezi Brightonem a Hullem. Opravdu dnes odjela ze Sanditonu, ale docela jiným směrem. Už se nevrátí – je již na cestě do Indie. Utekla se svým bratrancem Henrym Brudenallem, kterému je upřímně oddaná už od dětství.“

Mluvila velmi pomalu a zřetelně jako k zaostalému dítěti. Zdálo se, že jí vážně a soustředěně naslouchá, takže získala trochu naděje, že její slova mají uklidňující účinek, v nějž doufala.

„Velmi lituji, ale nikdy jste neměl šanci získat náklonnost slečny Breretonové. Nikdy by s vámi neutekla.“

„Že by se mnou neutekla?“ rozzuřil se náhle sir Edward. „Kdo mluvil o útěku? Lady Denhamové jsem napsal, že spolu utíkáme, ale to mě v životě nenapadlo. Měl to být únos, a žádný útěk!“ zařval, jako by na to byl hrdý. „Klára Breretonová odkopla mou ušlechtilou vášeň, mé šlechetné city – ochromila mé srdce svou lhostejností. Tento den měl být její zkázou, ne mou!“

Charlottě se až zatajil dech nad jeho drzostí a opovážlivým vychloubáním. Sir Edward opravdu hluboko klesl. Byl laciný, nestoudný a tak nadutý marnivostí, že ztratil i tu trochu inteligence, kterou snad míval. Přesto věřila, že se dá zvládnout dospělým přístupem, stále si myslela, že stačí najít a stisknout ten správný knoflík a sir Edward zareaguje; nepočítala však s jeho mimořádně překypujícím vztekem. Pod svou naleštěnou a pěknou slupkou byl sir Edward malicherný tyran, pro něhož rozumné chování vůbec nic neznamenalo, jakmile zjistil, že mu někdo zkřížil záměry.

Vytrhl jí z rukou otěže, bičem otočil svého koně zpátky a popohnal ho tryskem směrem k Willingdenu.

294

„Co vás to napadá?“ zvolala s úlekem Charlotta, zatímco se koleska houpala a nadskakovala, až se musela přidržet sedadla.

Chviličku věřila, že se kůň splašil, ale přestože na ni bezohledné vozatajství sira Edwarda velký dojem neudělalo, brzy si uvědomila, že koně ovládá. Když jej vybičoval ještě víc, došlo jí, že se ji jen snaží postrašit, a díky tomu se naopak uklidnila.

„Zradou připraven o jednu sličnou čarodějku, proč bych se neměl zmocnit druhé?“ křikl sir Edward se surovým smíchem.

Při první příležitosti, kterou jí zběsilá jízda dopřála, pohlédla na jeho profil a všimla si, že jeho rysy opět tuhnou do onoho sardonického a rozvášněného výrazu, který se pokoušel nasadit na začátku tohoto prapodivného setkání.

Byla teď už hodně rozzlobená, mnohem víc rozzlobená než polekaná. Poslední čin sira Edwarda – tento divoký, teatrální let do širého kraje – ji zprostil všech zbývajících zdvořilých ohledů. Promluvila tak ostře, jak cítila:

„Sire Edwarde, okamžitě zastavte koně a vysaďte mě.

Už mám těch nesmyslů dost.“

Místo odpovědi vyrazil dutý, svůdcovský smích a snažil se tvářit ještě nebezpečněji.

„Zastavit koně? Ha! Jste moje zajatkyně, mé rukojmí a není naděje na únik. To jste si ještě neuvědomila, že teď unáším vás?“

„V kolesce?“ zvolala opovržlivě Charlotta.

Sarkasmus byl však na jejího společníka příliš lehkou zbraní. Stále věřila, že se mu vrátí nějaké zbytky zdravého rozumu, jakmile si trochu zchladí žáhu zběsilým tryskem po silnici. Nepotřebovala tuto dosti dramatickou scénu, aby se ujistila, že je sir Edward hora ješitnosti a sobectví. Nebylo jí však jasné, proč se rozhodl – když o ni nijak

295

nestojí, a dokonce to ani nepředstírá – ji unést. Domnívala se, že se snad vemluvil do nějakého zdání skutečné vášně ke Kláře Breretonové. Nedávalo však žádný smysl, že se ráno vypravil unést jednu mladou dámu a pak se zcela nelogicky místo ní zmocnil jiné. Z různých záštiplných, pošetilých výkřiků, které metal přes rameno, usoudila, že je stejně vyšinutý jako navztekaný. V takovém případě mu vůbec nehodlala dělat společnost.

Protože směrem, kterým jeli, by se nakonec dostali do některého z přístavů u Lamanšského průlivu, její první rychlý dohad byl, že chtěl Kláru Breretonovou unést do Francie. Během několika vteřin si však uvědomila, že ani sir Edward nemohl doufat, že zvládne takovou náročnou cestu s nedobrovolnou společnicí. Navíc hnal svého jediného koně den předtím ze Sanditonu do Hailshamu, a tak dnes stěží mohl chtít zdolat větší vzdálenost. Za pár vteřin připadla na nejpravděpodobnější cíl jejich cesty. Stačilo, aby se jí vybavily útržky hovoru, který zaslechla v čajovně. „Jeden můj přítel má malou loveckou chatu, kterou chce přestavět na cottage orné.“ – „Můj přítel Atwell odjel na léto do Švýcarska a nechal mi klíče.“ –

„Opatský Willingden.“ – „Někde na východ od Hailshamu.“

Jak typické pro pečlivé plánování sira Edwarda, pomyslila si, že právě teď unáší mladou dámu přímo k jejímu domovu! Když dospěla k tomuto velmi uklidňujícímu závěru, všechny nevýhody tohoto únosu (neboť Charlottě od počátku nepřipadaly jako žádné hrůzy) se zcela rozplynuly. Zůstala jen silná zvědavost, co asi nakonec sira Edwarda přivede k rozumu.

Musela si přiznat, že sama zatím nepřišla na žádný účinný způsob, jak zvládnout tohoto ješitného, vychloubačného hlupáka. Choval se zcela nehorázně, avšak domluvy ani zlost jí nepomohou. A přestože

296

zůstávala velmi pobouřená, rychlá jízda v otevřené kolesce za pěkného letního dne ji nijak neděsila. Vůbec nemínila vyskakovat z vozu ani na sira Edwarda křičet a pláč by považovala za neodpustitelnou slabost, i kdyby tím měla dosáhnout svého. Zdravý rozum jí říkal, že sir Edward může svého usedlého koně šlehat bičem a tvářit se jako padouch, ale dříve nebo později bude muset tempo zmírnit, takže bude možné pokračovat v hovoru. A tak jen seděla a držela se sedadla, dokud kůň nezpomalil z trysku do klusu a nakonec do kroku.

Sir Edward se požitkem z nezvykle rychlé jízdy, k níž vybičoval svou kolesku, zbavil části špatné nálady a byl v trochu lepším rozpoložení. Přestože zatím nebyl schopen jasně uvažovat, rozveselil se aspoň natolik, že se pokusil o jeden ze svých příznačně nepřesných citátů, který stejně převráceně vyložil.

„Mým hlavním záměrem, má krasavice, musí být nyní zkonejšení vašich obav. Tyto řádky básníkovy mě povedou v našem budoucím krátkém společném dobrodružství:

Když kráska klesne pošetile a pozdě pozná mužský klam, kdo navrátí jí šťastné chvíle, kdo zhojí utrpěný šrám?

Skvostné! Skvostné! Dryden vyjádřil můj případ s tak nedostižnou, nesmrtelnou vznešeností, že ho mohu přijmout za svého vůdce a učitele.“

„Myslíte Goldsmithe,“ odsekla Charlotta. Soudila, že si sir Edward už nezaslouží ani společenskou zdvořilost. A přestože byla přesvědčena, že uvážlivé lichocení by mohlo být velmi dobrým přístupem – pravděpodobně by úspěšně nalezlo nitky, na kterých by se dala tato loutka vodit –, v dané chvíli jí lépe vyhovoval opovržlivý posměch.

297

„A citujete tentokrát ještě nepřesněji a nevhodněji než obvykle, sire Edwarde,“ pokračovala, sama překvapená svou pichlavostí. „Správně je tam ‚kdo může vrátit šťastné chvíle‘ a ‚kdo může zhojit její šrám‘. Jaký šrám, prosím vás, myslíte? Asi vám neuniklo, že žádné šrámy nemám a také jsem pošetile neklesla!“

Sir Edward na sarkastickou odpověď nestačil, a tak jen vykřikoval zahalené hrozby, několik dalších mil se vztekal a zlostně švihal svého umdlévajícího koně se sobeckou urputností rozmazleného děcka. Charlotta si nyní uvědomila velkou podobnost mezi ním a jeho sestrou a se svobodou vyjadřování, kterou si nyní dopřávala, to také vyslovila. To vyprovokovalo další výbuch, kterému čelila s naprostou lhostejností, neboť zjistila, že se jí lépe jedná se sirem Edwardem, když zuří, než když se rozplývá. Uměl skládat odpudivě dvorné poklony, ale jeho přirozené chování bylo opravdu otřesné; docela se jí ulevilo, že se jí takto odhalil jeho skutečný charakter.

Ujížděli míli za mílí, koleska s uplývajícím odpolednem zpomalovala a Charlotta toho řekla ještě mnoho.

Doufala, že si na to sir Edward vzpomene, až se konečně vzpamatuje.

Krajina jí byla stále známější, a jak nabývala jistoty, začala mu kázat o jeho pošetilosti, ukazovat následky, které může čekat od jednání, do něhož se tak málo uváženě a tak teatrálně vrhl. Několikrát během jízdy se skoro zastyděla za svůj nedostatek soucitu, ale utěšovala se tím, že shovívavost by stěží obnovila mravní sílu, kterou sir Edward postrádá.

Dál chvílemi odpovídal zmatenými, vášnivými výbuchy; viděla však, že její sžíravý posměch konečně začíná zabírat a že ho nyní velice mrzí, že si ji vybral za společnici na této dobrodružné výpravě.

298

„Až se vrátíte do Sanditonu, budete v Denham Parku hodně opuštěný, sire Edwarde,“ poznamenala. „Vzal jste to v úvahu? Nebo je to další slabina, kterou jste přehlédl? Až se roznese historka o dnešních událostech, obávám se, že z vás bude naprostý vyvrženec. Únos jejich návštěvnice vám asi u Parkerových moc nepolepší.“

„Co je mi do Parkerových?“ vykřikl sir Edward s rozmáchlým pohrdlivým gestem. „Ale i kdybych si kvůli jejich mínění dělal starost, odsoudí přece vás. Budou přirozeně věřit, že jste se mnou jela dobrovolně. Já jsem sir Edward Denham a na moje slovo v Sanditonu dají spíš než na vaše.“

„To máte pravdu,“ souhlasila Charlotta. „Na domácí půdě se nám vždycky lépe dokazuje, že jsme slušní lidé,“ pohlédla s úsměvem na známá místa, jimiž projížděli.

Jak na siru Edwardovi, tak na jeho koni už bylo velmi znát únavu, a když začala koleska stoupat do kopce, unavený kůň ještě zpomalil. Kdyby Charlotta chtěla, mohla už dávno snadno seskočit, neviděla však důvod chodit pěšky dál, než je třeba. Mohla vystoupit kdekoli na tomto svahu, rozhodla se však, že počká, až budou blíž vrcholu kopce.

Byla také odhodlána vyhnout se nedůstojné tahanici a výčitkám, a tak pozorně sledovala postavy dvou rolníků, kteří se k nim blížili z kopce mezi šikmými paprsky zapadajícího slunce. Vybrala si pečlivě svůj okamžik: když byli příchozí téměř u kolesky, obratně seskočila na silnici.

„Dobrý večer, Thomasi. Doufám, že už se vám děti uzdravily z černého kašle, Johne.“

Umdlený kůň se bezděčně zastavil a dodal tak poslední tah k obrázku prozaicky normálního návratu domů. Sir Edward zíral z kolesky dolů tak omráčeně, že nebyl schopen slova. I jeho mdlý rozum dokázal postřehnout, že

299

slečna Heywoodová, která se přívětivě zdraví se dvěma urostlými nádeníky, je v tomto okrese známou osobou. Slyšel veselý hovor, slyšel dokonce i slova adresovaná jemu samotnému; věděl však, že jsou určena tomuto publiku – publiku, které znalo slečnu Heywoodovou z Willingdenu celý život, ale pro které byl on naprosto neznámý.

„Děkuji vám za laskavost, pane,“ otočila se Charlotta zpátky ke kolesce a klidně hleděla na sira Edwarda.

„Bylo od vás nesmírně laskavé, že jste si kvůli mně tak zajel, ale už vás nemusím obtěžovat. Mám to odtud jen pár kroků. Za několik minut budu doma. Přeji vám hezký večer.“

Na závěr se usmála a kývla svým posluchačům, lehounce se uklonila siru Edwardovi a otočila se na podpatku. Bez jediného ohlédnutí – ani vítězoslavného, ani ustrašeného – zamířila napříč přes pole.

300

30. . KAPITOLA

Pán a paní Heywoodovi přijali nečekaný návrat své dcery jako rozumní rodiče. Je snadné si představit jejich údiv, když přes pole přikráčela rovnou na svačinu, bez doprovodu, bez zavazadel a bez upozornění. Po prvních výkřicích však ochotně vyslechli její vysvětlení, které podala s takovým sebeovládáním, že vyvolalo spíš úžas než úlek.

Cestou od silnice měla Charlotta dost času si rozmyslet, co jim musí říci, a přestože ve vztahu k sobě nevynechala vůbec nic a vypověděla čirou pravdu, soudila, že jí snad bude prominuto, když ze svého příběhu vypustí jak Kláru Breretonovou, tak Henryho Brudenalla. Kdyby její rodiče Kláru někdy viděli, třeba by v ní viděli krásnou a okouzlující romantickou hrdinku a očekávali by od ní, že je pobaví jako oživlá pohádka, ale i Charlottě, která ji znala, připadalo trošičku neuvěřitelné, že si dva mladí muži usmysleli, že s ní uprchnou v jeden a týž den.

Velmi rychle dospěla k závěru, že by Klára a Henry jedině zkomplikovali její vlastní příběh, a tak omezila líčení na vlastní nezáživnou cestu do Hailshamu, kam jela kočárem lady Denhamové naproti její neteři a kde byla – tak podivně a neočekávaně – unesena nevlastním synovcem lady Denhamové. I když se omezila na nejnutnější prvky a nijak nenafoukla svou počáteční paniku a hněv, soucítící rodině to přesto znělo velmi otřesně.

Nicméně – měli Charlottu doma bez úhony, na jejím obvyklém místě u stolu, kde nalévala mladším bratrům a sestrám čaj, a její prosté, nepřikrášlené vyprávění o

301

darebáckém chování, nemravnosti a bezzásadovém sobectví, na něž narazila, jim znělo příliš nepravděpodobně; nebýt to jejich vlastní poctivá a přímočará Charlotta, nikdo by nemohl panu a paní Heywoodovým zazlívat, že tomu nevěří. Dobrodružství jejich dcery bylo takové, s jakými se paní Heywoodová občas setkávala v románech z cizokrajného prostředí, ale jaké by nikdy nespojovala s mírumilovnými anglickými hrabstvími. Pana Heywooda do té doby nikdy nenapadlo, že by si někdo mohl vymyslet něco tak bláznivého – a tím méně se pokusil to provést –, a z jeho udivených otázek vysvítalo, že mu chování sira Edwarda připadá spíš nepravděpodobné než nebezpečné.

„Říkáš, že se tě ten mladý muž opravdu pokusil za bílého dne unést v otevřené kolesce?“

„Ano, tatínku.“

„A dovezl tě krokem na míli od domova?“

„Nemyslím, že by to byl věděl, když si vybral ten směr,“ řekla Charlotta. „Od začátku mi připadal, že není nejchytřejší, a pochybuji, že vůbec věděl, kde vlastně bydlím. Asi také neměl moc na vybranou, protože mu jeho přítel půjčil svou loveckou chatu, což možná sehrálo rozhodující úlohu v jeho plánech. Pokud vím, jeho vlastní finanční prostředky jsou značně omezené.“

Bylo jí k smíchu, že se pokouší omlouvat slabomyslnost sira Edwarda.

„Aha, to by vysvětlovalo kolesku a jednoho koně,“ souhlasil její otec a vrtěl hlavou úžasem nad takovou nepředložeností. „Zní mi to ovšem dost pomateně. Opravdu divné! A k tomu nemá peníze, aby si mohl takové dobrodružství dovolit! No toto? Nepochopitelné! Nu, Charlotto, projevila jsi svou obvyklou rozvahu a mě jen mrzí, že tvé prázdniny skončily tak naráz. Ale jsou to jen dva dny. Já osobně jsem rád, že tě mám zase doma.

302

Musíš okamžitě napsat panu a paní Parkerovým. Nejspíš mají starost, kam ses poděla.“

„To jistě, vždyť tě neznají tak dobře jako my, takže je ta otřesná historie určitě vyleká,“ souhlasila pokojně paní Heywoodová.

„Napíšu jim hned ráno,“ slíbila Charlotta, a když zjistila, že rodiče už nemají co dodat, utekla do svého pokoje, aby utajila nervový záchvat, který cítila přicházet.

Během celého dění a dlouhé napjaté jízdy se sirem Edwardem si zachovala pevnou odvahu, ale přes všechnu vyrovnanost cítila, že šťastný konec nepravděpodobného dobrodružství s sebou přináší příznaky utrpěného šoku. Byl to velmi namáhavý den a nyní na ni padala sklíčenost

– tím spíš, že ji nepřemohla během dne. Byla doma a v bezpečí, avšak nikdy nebyla tak skleslá a nikdy v sobě neměla takovou beznaděj.

Po neklidné noci časně vstala, aby napsala Parkerovým. Nepochybovala, že její laskaví přátelé budou zděšeni, že ji něco takového potkalo v době jejich péče. A protože je chtěla ujistit, že na ně nepadá ani stín viny, zprostit je úzkosti, kterou jistě kvůli ní cítí, omluvit svou úlohu při útěku Kláry a Henryho a pokusit se nějak vysvětlit počínání sira Edwarda – které zatím nebylo příliš jasné ani jí –, stála před složitým úkolem.

Pečlivě psala a přepisovala, mysl chladnou a činnou, a teprve když dospěla k odstavci, v němž jim děkovala za pobyt, vyjadřovala upřímné potěšení z návštěvy a prosila o zaslání zavazadla, pero zpomalilo a myšlenky se zatoulaly.

„Nikdy na Sanditon nezapomenu,“ napsala po dlouhém uvažování, „a léto, které jsem tam strávila, pro mě navždycky zůstane jednou z nejhezčích vzpomínek.“

Zjistila, že má v očích slzy, a tak se rychle podepsala a zalepila dopis bez čtení, nechala jej otci na stole a utekla do parku.

303

Bylo po všem. Už to opravdu byla jen vzpomínka. A přestože procházela sem tam po úpravných pěšinkách mezi keři a snažila se přesvědčit sebe samu, že v nic víc nikdy nemohla doufat, nemálo přitom vzdychala a přála si, aby ten konec býval méně prudký a aby měla čas se na něj připravit.

Z úvah ji vytrhla nejmladší sestra Margaret, která rozčileně křičela z trávníku:

„Charlotto, kde jsi? Charlotto! Charlotto! Jsi tam?

Přijel pan Parker. Přijel pan Parker.“

Srdce se jí sevřelo, že její hodní přátelé měli takovou starost, že se pan Parker vypravil až do Willingdenu za jejími rodiči. Rozběhla se za Margaret na trávník a spatřila na příjezdové cestě kočár pana Parkera.

„Je v salonu?“ zavolala na setru, když ji dohonila cestou k otevřeným skleněným dveřím.

„Ne! Byl v ranním pokoji. John ho tam uvedl, když mi maminka dávala hodinu dějepisu. Hrozně jsme se divili. Vypadal celý rozrušený, a když mu maminka sdělila, že jsi tady, řekl jen ‚díky Bohu‘ a pak dlouho seděl v křesle a nemluvil, až maminka řekla, že dojde pro tatínka, a nechala mě s ním samotného. A potom…“

„Kde je teď?“

„Vždyť ti to říkám!“ opáčila důležitě Margaret.

„Potom se najednou probral a ptal se, kde jsi, a tak jsem ho vzala do pracovny, ale tam jsi nebyla a pak se zeptal na tatínka…“

„Margareto, miláčku, prosím tě, pověz mi, kam šel.“

„Na druhou louku za pokoseným polem,“ řekla mrzutě Margaret. „Tam, co zrovna stříhají živý plot. Poslala jsem ho kolem po silnici, ale nevím jistě, jestli tam tatínek opravdu je. Jestli to vezmeš kolem lesíka…“

Ale to už Charlotta upalovala přes zahradu, na druhém konci na travnatém svahu dolů nabrala rychlost a vzápětí

304

zmizela za lesíkem. Oběhla jej po úzké pěšince a dostala se k živému plotu, který ohrazoval pole od silnice, a byla odměněna pohledem na pánský klobouk na druhé straně. V úzkosti, aby pana Parkera dohonila a poprosila, aby její příběh nekomplikoval zmínkou o slečně Breretonové a panu Brudenallovi a nemátl její rodiče vyprávěním o úspěšném útěku, udýchaně zastavila a zavolala jeho jméno. Klobouk se zastavil, otočil – a zdálo se, že pan Parker hledá průchod v živém plotě. Stačila k němu popojít jen několik kroků, když zřejmě zpozoroval otvor sám a několika ráznými kroky k němu došel. K Charlottinu ohromení však hlava, která se objevila v živém plotě, nepatřila panu Parkerovi, ale Sidneymu.

„Ale sestra mi říkala, že přijel pan Parker,“ řekla a pošetile na něj hleděla. „Chtěla jsem s panem Parkerem nejdřív mluvit… než bude mluvit s tatínkem. Doufám, že nebyli moc rozrušení… jak se museli divit… rozhodně za nic nemohou. Ale na příjezdu přece stál kočár pana Parkera. Opravdu jsem si myslela, že je to pan Parker, ne vy. Totiž… chci říct…“

Matně si uvědomila, že mluví zcela nazdařbůh a nesouvisle a vlastní slova jí dávají tak málo smyslu, že jemu asi nedávají vůbec žádný. Odvrátila uchvácený pohled od Sidneyho tváře a sklopila oči. Když se na něho nedívala, myšlenky se jí trochu uspořádaly. Byl to tenhle pan Parker, který řekl „díky Bohu“ a pak omráčeně seděl a nemluvil? Hrdlo jí stáhl velmi zvláštní nedostatek dechu, který neměl nic společného s během, a barva, která jí zmizela z obličeje, se vrátila s dvojnásobnou silou; dokud se však na něho nedívala, mysl měla naštěstí jasnou.

„Jsou i jiní páni Parkerové než můj bratr,“ řekl Sidney. Slyšela, jak cestou zavadil o větve. „V deseti letech se asi nezdá moc důležité mezi nimi rozlišovat. Souhlasím také, že na příjezdové cestě je opravdu bratrův kočár. Víte, měl

305

odpočaté koně a moji poštovní byli uštvaní po posledním úseku cesty z Londýna. Neměl jsem naději vyměnit je za jiný pár dřív než v Hailshamu.“

Po každé nezávazné větě se odmlčel, aby zjistil, jestli je schopná odpovědět. Když usoudil, že ne, pokračoval stejně zdvořile a bez námahy dál.

„A Tom a švagrová o vás opravdu měli starost, přestože jsem se je snažil během té chvilky, kterou jsem strávil vTrafalgarském zámečku, přesvědčit, že rozumná slečna Heywoodová takového ubohého ctitele, jako je sir Edward, brzy přelstí.“

„Jak věděli, že má sir Edward něco společného s mým zmizením?“ Charlottiny rozpaky na okamžik přemohl údiv. Dokázala k němu letmo vzhlédnout, zjistila, že se na ni směje, a rychle zase oči sklopila. Ten známý škádlivý úsměv byl na ni v tuhle chvíli příliš.

„Ze začátku to byl nemožný zmatek! Když jsem přijel, lady Denhamová stačila přečíst oba dopisy z Hailshamu, které oba ohlašovaly úmysl pisatelky uprchnout, ale každý s někým jiným. Běhala sem tam, roznášela jejich obsah po celém Sanditonu a na oplátku slyšela nejrůznější protichůdné historky. Mary jí řekla, že jste jela do Hailshamu na zvláštní pozvání slečny Breretonové, slečna Beaufortová jí řekla, že jste odjela s Henrym bryčkou naloženou zavazadly, Hodges jí řekl, že sir Edward odjel den předtím do Hailshamu, a Saunders jí řekl, že se tam sir Edward setkal se slečnou Heywoodovou, a ne se slečnou Breretonovou. Jak vidíte, nešlo to moc dohromady. Dalo nám to se slečnou Elizabeth Breretonovou dost práce, než jsme ten zmatek trochu uspořádali.“

„Se slečnou Elizabeth Breretonovou?“ zvolala Charlotta. „Ale jak se dostala do Sanditonu?“

„Pochopitelně jsem ji tam odvezl, když jsem ji několik hodin po odjezdu dostavníku našel v hostinci v

306

Hailshamu. Byla trochu rozrušená, nevěděla, co má dělat – jestli má počkat na dostavník zpátky do Londýna, nebo se pokusit najmout si nějaký povoz do Sanditonu. A jenom kvůli dopisu, který jí napsal sir Edward. To je ale sdílný pán – pořád buď píše dopisy, nebo pronáší proslovy! A všechno tak rozvláčně a nesrozumitelně! Tenhle dopis byl plný zlomyslností a hrůzných výstrah, ale jinak tak neurčitý, že se v něm nešlo vyznat. Protože sira Edwarda nikdy neviděla, byla trochu zmatená, nevěděla, jestli ho má brát vážně a vzdát se cesty, nebo ignorovat jak dopis, tak nezdvořilost, že jí nepřijeli naproti, a pokračovat do Sanditonu. Brzy jsem ji přesvědčil, že jsou to všechno nesmysly, a vysvětlil jsem jí, že žádný normální člověk nebere vážně žádné proslovy, dopisy, citáty, poklony ani hrozby sira Edwarda. Pokračovali jsme tedy v cestě společně a já jsem slečnu Elizabeth vysadil u Sanditonského zámečku, kde se už stala oporou a hlavním sloupem domácnosti lady Denhamové.“

„No to jsem ráda,“ vděčně vydechla Charlotta. I ve svém rozčilení pocítila jistou úlevu nad tou novinkou. Nepřestala mít totiž přes všechny jiné úzkosti starost, že neuskutečnila Klářiny plány. „Ale pořád úplně nechápu, jak…“

„Jak jsme dokázali uhodnout, co se v Hailshamu opravdu sběhlo? Nu, jakmile jsme se slečnou Elizabeth připojili naše svědectví ke Klářinu dopisu – a Saunders to potvrdil tím, že se kočár a bryčka na cestě do Hailshamu setkaly –, všichni jsme snadno dospěli k závěru, že se sir Edward zbláznil a pokusil se hledat útěchu jinde. Ujišťuji vás, že celý Sanditon právě truchlí nad vaším osudem. Dělal jsem, co jsem mohl, abych je přesvědčil, že slečna Heywoodová není žádný slaboch, a Mary souhlasila, že je jistě schopná lépe se vyrovnat s takovou situací než většina jiných mladých dam. Ale přece jen jsem byl

307

jediný, kdo opravdu věřil, že se dokážete zachránit z drápů toho vesnického svůdce.“

Říkal to velmi lehce. Charlotta sice slyšela jeho pobavený tón, ale vzpomínala si, jak Margaret líčila jeho příjezd do Willingdenu: „Pan Parker vypadal hrozně rozrušeně, a když mu maminka řekla, že jsi tady…“ Ta slova ji blažila a přesvědčovala, nechtěla mu je však zopakovat, nechtěla k němu vzhlédnout, nechtěla udělat vůbec nic, co by jí mohlo odhalit jeho skutečné city. A přestože se nemohla dočkat a chtěla vědět všechno najednou, snažila se být klidná a nechat všemu přirozený průběh. Kdyby bývala schopná podívat se mu do očí, snad by jeho pocity vyčetla sama, neměla však náladu čekat, než se Sidney přestane bavit na její účet, a nepromyšleně vyhrkla:

„Byl to takový pitomý nesmysl! Vůbec jsem sira Edwarda nechápala! Slečna Breretonová je samozřejmě tak krásná a romantická, že dovedu pochopit, proč ji chtěl unést – je to přesně ten typ hrdinky, u jaké si něco takového člověk dovede představit, ale sir Edward musel být opravdu pomatený, když si myslel, že já… totiž…“

„Chcete říci, že něco takového se rozumné mladé dámě, jako jste vy, prostě nemůže stát?“

„To rozhodně,“ řekla Charlotta tím rázněji, že Kláře záviděla moc inspirovat takové nelogické počínání. „Je to naprosto nepravděpodobné. Normálního člověka by taková hloupost ve snu nenapadla. Jen takový poděs jako sir Edward mohl…“

„Čert vem sira Edwarda!“ zvolal Sidney zároveň popuzeně a pobaveně. „Vypadá to, jako když je mi souzeno vždycky upravovat své chování tak, aby se s ním nedalo srovnávat. Po jeho poklonách jste mým už nikdy nevěřila a budete teď vůbec někdy věřit, že dlouho předtím, než taková myšlenka napadla popleteného sira

308

Edwarda, jsem se já rozhodl, že udělám přesně to, co on včera?“

„Že utečete se slečnou Breretonovou? Ale vždyť jste věděl…“

„Nechme slečnu Breretonovou pro tuto chvíli stranou. S ní neměly moje plány také nic společného. Už jsem v Londýně viděl spoustu mladých dam krásnějších a romantičtějších než slečna Breretonová, ale nikdy jsem si nepředstavoval, že bych s nimi utekl. Mám vám povědět, jaká mladá žena by mi jedině mohla vnuknout takové myšlenky?“

Charlotta zjistila, že ztratila řeč, ale její mlčení zřejmě Sidneymu stačilo.

„Vždycky jsem chtěl najít nějakou rozumnou dívku, kterou by útěk vůbec nelákal. Něco takového by ji nikdy nenapadlo, jedině snad při čtení románu. Okamžitě by si uvědomila všechny praktické námitky – bezohlednost k rodičům, celkové bláznovství takového podniku, nepohodlí takového zbytečného cestování. Chápejte, sám jsem velmi prozaický, neromantický, rozumný člověk, a vždycky jsem toužil najít nejrozumnější, nejopatrnější a nejvyrovnanější manželku na světě. Ale na druhé straně je pro mě velmi důležité, aby měla jednu velmi zvláštní chybu: tam, kde jde o mě, nesměla by mít vůbec žádný rozum. Stačilo by, aby se na mě jednou podívala – a přes všechnu vyrovnanost by musela ve vteřině rozum ztratit. Musela by být ochotná utéct se mnou – bez přemýšlení, jakmile bych ji o to požádal. To je jediný způsob, jak se mohu ujistit, že jsem našel přesně to, co jsem hledal. Když někdo tvrdí, že pořád stojí nohama na pevné zemi, jak jinak se dá zjistit, jestli má také někdy hlavu v oblacích? Poslední dobou jsem si občas myslel, že jsem našel to, co jsem odjakživa chtěl. Ale také jsem si poslední dobou všiml, že si vypěstovala hrozně rozčilující zvyk dívat se do

309

země, kdykoli jsme spolu. Myslíte, že by to dokázala překonat? Tak co, Charlotto, podíváte se na mě konečně?“ Bylo to prvně, kdy ji oslovil jménem. Stejně jako při doteku jeho ruky v čajovně se jí rozbušilo srdce štěstím tak opojným, bezprostředním a prudkým, že by ze sebe nevypravila ani slovo. Zvedla však k němu oči a to, co si v nich přečetla, bylo až příliš úžasné, než aby tomu mohla

věřit.

„Tak co, Charlotto moje?“ opakoval.

„Vždyť víte až moc dobře, že bych vám nikdy nedovedla nic odepřít,“ odpověděla, ani nevěděla jak.

„Přesto chci, abyste to řekla,“ usmál se Sidney a natáhl ruku. „Utečete se mnou okamžitě, bez rozmýšlení?“

„Ano,“ řekla Charlotta, vložila svou ruku do jeho a přistoupila k němu, aniž věděla, co dělá.

„I kdyby z toho byl únos a já vás odvezl kolem vašeho rodného domu koleskou do nějaké odlehlé chalupy?“

„Ano,“ opakovala Charlotta. „Víte naprosto dobře, že ano. A víte to už několik neděl.“

„Jen jsem doufal,“ pravil skromně Sidney. „Ale teď, když mám úplnou jistotu, že pokud jde o mne, nemáte ani špetku zdravého rozumu, půjdeme za vaším otcem.“

„Takže spolu neutečeme?“

„Ani nápad,“ pravil se svou obvyklou velitelskou autoritou. „Mám příliš velkou úctu ke konvencím a slušnému chování, než abych uvažoval o něčem tak směšném.“

Měl však natolik velkou neúctu ke konvencím, že se šťastnou Charlottou procházel lesy, pěšinami a poli a ani ho nenapadlo hledat, kam se odebral pan Heywood se střihači plotu.

Byla to hodina tak pronikavého štěstí, že si Charlotta až s bázní uvědomovala, jak dokonalé, skvělé a nenarušené štěstí je na světě vůbec možné. Připomínali si

310

všechna jednotlivá setkání a rozhovory a jejich sbližování nebralo konce.

Charlotta si přesně pamatovala okamžik, kdy se zamilovala – nebo přesněji okamžik, kdy si to uvědomila –

, a tak byla velmi zvědavá, jestli si Sidney také dokáže vzpomenout. Nejdřív popíral, že prožil takový okamžik zjevení, tvrdil, že to byl proces tak pozvolný, že ani nerozeznal, kdy začal. Námět se mu ovšem zamlouval a byl velmi zvědavý, který okamžik byl pro Charlottu tak důležitý, a zanedlouho ji přemluvil, aby mu popsala své pocity v krámku se suvenýry v Brinshoru.

„Tak to jste byla bídně opožděná,“ zvolal. „Já sice neřeknu na den, kdy to začalo, ale rozhodně dávno předtím. Hned první večer, když jste mě tak náležitě pokárala za mou lehkovážnost, mě upoutala pevnost vašich názorů a uchvátila mě jejich upřímnost. A zřetelně si pamatuji, kdy jsem měl prvně neovladatelnou touhu vás obejmout – seděli jsme na zelené lavičce na Terase a mezi námi jedna slečna Beaufortová. A přestože jste tomu nikdy nechtěla věřit, opravdu jsem nás na cestě do Brinshoru rozsadil tak, abych si mohl čtyři hodiny užívat vaši společnost. Samozřejmě se k tomu připojilo ještě několik jiných pohnutek, ale vy jste v tom rozhodně převažovala.“ Byly to pro Charlottu strhující podrobnosti a děs, že se z nejblaženějšího snu probudí, ji přiměl potlačit všechny námitky a nelogičnosti, které ji napadly, a nechala Sidneyho, ať vykládá.

„A ještě jeden přesný okamžik vím,“ dodal vítězoslavně. „Když jste mi řekla, že neschvalujete útěky, vzal jsem si do hlavy, že vás do měsíce přesvědčím, abyste utekla se mnou.“

Avšak poslední Sidneyho tvrzení, že jeho hlavním záměrem, proč přijel na večírek, bylo zatančit si s ní, bylo pro Charlottinu důvěřivost příliš silné. Zarděla se, popřela

311

to a otevřeně zapochybovala. Vůbec mu nevěřila a zamumlala něco o novém kufru pro Kláru Breretonovou, který musel přivézt.

„Jako bych to dodání neuměl zařídit jinak!“ zvolal Sidney pohrdavě. „Ten den jste přece musela jasně poznat mé city z mého chování! Přece jsem vám říkal – jasně si to pamatuji –, že jsem přijel z Londýna jen proto, abych si s vámi zatancoval, že se mi po vás celý týden stýskalo. To vy jste mě donutila, abych nebláznil a uvědomil si, že na vás moc spěchám.“

„Myslela jsem, že mi skládáte poklony, jen abyste pozlobil svou sestru Dianu,“ přiznala se Charlotta.

„Diana tam přece nebyla, když jsem vám skládal poklony.“

„Když jste mě v čajovně držel za ruku, tak tam byla.“

„To ano – málem jsem si jí nejdřív nevšiml. Byla pevně odhodlaná plést se mi do cesty. Kdybyste věděla, jak mi komplikovala celý zbytek dne! Viděl jsem, že je vám její dotěrnost a povídavost nepříjemná, a přestože jsem si původně chtěl najít ten den příležitost a nabídnout vám ruku i srdce, moji příšerní sourozenci mi to úplně pokazili. Diana rozrušila Mary, když jí řekla, že vám věnuji příliš velkou pozornost, Tom mě žádal, abych mu vysvětlil své chování – a když jsem ho upokojil, okamžitě šel a zopakoval vám ten nesmysl! Bylo mi jasné, že mě nebudete brát vážně, když mě Tom předešel tou pohádkou o svatbě Henryho sestřenky. Věděl jsem, že budete pochybovat o všem, co jsem vám kdy řekl. Uvědomil jsem si, že jsem to celé pokazil, že budu muset ovládnout netrpělivost a znovu to zkusit jindy.“

„Kdybych tak byla mohla vědět, na co myslíte!“ vzdychla Charlotta. „Připadalo mi, že se prostě stydíte, jak jste se choval v čajovně, a snažíte se se mnou přátelsky rozejít.“

312

„Rozejít? To jste mi rozuměla tak úplně špatně? Vždyť jsem vám na večírku říkal, že bych se vám rád se vším svěřil, prosil jsem vás, abyste nevěřila ničemu, co o mně rodina vykládá, a omluvil jsem se, že jsem vám způsobil takové rozpaky. Co víc jsem mohl udělat? Doufal jsem, že je vám to jasné a že jsem si připravil půdu pro druhý pokus.“

„Myslela jsem, že jen chcete být laskavý, že se ke mně chováte jako k přítelkyni a zřetelně mi naznačujete, že jste nikdy nechtěl nic víc.“

Sidney mohl jen opakovat, že si už dlouho přál mnohem víc, a dal jí to tak jasně najevo, že už neměla žádnou omluvu pro pochybnosti. Přesto ho stále pobízela, aby ji ujišťoval dál, až je našel pan Heywood.

Když ho Sidney požádal o ruku jeho dcery, se vší ochotou souhlasil. Rozumnost a dobré vychování budoucího zetě mu byly od prvního okamžiku zřejmé: na první pohled viděl, že tenhle mladík ženy v kolesce neunáší. Sidneyho upřímný cit k jeho dceři a správné zásady byly očividným doporučením a pan Heywood byl přesvědčen, že další známost tento úsudek jen potvrdí.

V dané chvíli však Sidney nemohl ve Willingdenu zůstat tak dlouho, jak by rád. Parkerovi s úzkostí čekali na zprávy o Charlottě, a tak soudil, že by měl ještě dojet do Sanditonu a zpátky, než přijme naléhavé pozvání Heywoodových, aby u nich zůstal jako host.

Když se vrátil, přivezl nejvřelejší pozdravy své rodiny; přestože se v Sanditonu sice zdržel jen přes noc, dokázal všechny obejít, nechat si od nich pogratulovat a posbíral vzkazy pro Charlottu jak od příbuzných, tak od přátel.

Snad největší radost měla Adéla, když se dověděla, že budou s Charlottou švagrové. Napsala jí nadšený pětistránkový dopis a vyzdobila okraje kresbami lastur a chaluh.

313

To byla jistá náhrada za neupřímné výlevy a bezvýrazné větičky slečen Beaufortových, které nedovedly zcela potlačit úžas, že usedlá a rozumná Charlotta odkráčela s nejžádanějším ženichem sezony přímo před jejich elegantními ohrnutými nosíky.

I lady Denhamová poslala vlídný pozdrav a důkladně odsoudila bláznovství svého synovce. Sir Edward si to u lady Denhamové opravdu pokazil – tak, že už v Sanditonském zámečku nehodlala přijímat ani jeho sestru, a novinka o zasnoubení Sidneyho Parkera se slečnou Heywoodovou jí způsobila zlomyslné potěšení při pomyšlení, jak bude slečna Ester zklamaná a jak asi bude zuřit její bratr, až mu napíše do lovecké chaty přítele Atwella. Lady doufala, že sir Edward právě zakouší první porodní bolesti zdravého rozumu a že už víckrát nedopustí, aby ješitnost podkopala jeho mravy.

Následky jednoho katastrofálního dobrodružství z něj nemohly udělat přes noc soudného, rozumného a nesobeckého tvora, ale nějaké zlepšení muselo nutně nastat. Když byli na čas nuceně rozděleni a nemohli se navzájem ovlivňovat, jak on, tak jeho sestra se naučili být méně náladoví, a přestože jejich skutečná povaha se radikálně nezměnila, naučili se ji alespoň úspěšněji tajit.

Slečna Zuzana a slečna Diana usoudily, že jejich konstituce přežila léto v Sanditonu mnohem lépe, než si představovaly, a brzy začaly dělat plány, jak se tam nadobro přestěhují, aby byly blízko celé rodiny a mohly se jim do všeho plést a aby si opatřily vděčné posluchače pro všechna líčení svých nervových záchvatů. Snažily se přesvědčit Sidneyho, aby se tam s Charlottou také usadil, ale on se tomu návrhu snadno vyhnul a nikdy neslíbil víc než občasnou návštěvu, kterou každé léto rádi podnikali. Charlotta sice věděla, že Sidney nemůže žít jinde než v

314

Londýně, měla však velkou náklonnost k Sanditonu, který pro ni znamenal tolik milých vzpomínek a dobrých přátel.

Sanditon k radosti většiny obyvatel a letních hostů nikdy nevyrostl v módní letovisko, jaké z něj chtěli mít lady Denhamová a pan Parker. Časem se objevila Esplanáda, Waterlooská terasa, dokonce i Wellingtonovo náměstí, rok od roku přibylo pár hostů, ale přesto tam zůstal klid a mír ještě dlouho po zavedení Sidneyho plynového osvětlení, jemuž se jeho bratr bránil jako vulgární ohavnosti, dokud to jen šlo.