J. Š. BAAR HOLOUBEK

Svým kněžským, bratřím

věnuje tuto knihu

J. Š. BAAR

V Klenčí na Šumavě

o svátku Všech Svatých

L. P. 1919

DÍL PRVNÍ

I)

MATURITA

Oktáva plzeňského gymnázia premonstrátského vypadala dnes slavnostně. Nejen proto, že vydrhnutá podlaha se stupínkem skvěly se bělostí jako křídla a že vysoká okna, jindy prachem osleplá, zářila a ve slunci se třpytila, jako by byla křišťálová, ale toho svátečního rázu prostorné síni dodávala hlavně katedra, potažená dnes zeleným suknem a třapci ve všech čtyřech rozích, a pak veliká kytice sněhobílých a ohnivě červených růží, postavená ve vysoké váze porcelánové uprostřed stolu. U katedry krčila se židle; ta dnes kamsi zmizela a na jejím místě roztahovalo se pohodlné, měkce vystlané křeslo a po jeho obou stranách jako asistence vznášely se na tenkých, prohnutých nožkách elegantní židle barokní s vycpanými a květovanou látkou potaženými sedátky i lenochy.

Třída byla na zámek uzavřená a na chodbě před jejími dveřmi tlačil se hlouček studentů. Přešlapovali tu nedočkavě, všichni v černých šatech a sem tam na některé hlavě leskl se i černý cylindr. Oči jim horečně plály, ale tváře skoro všech byly bledé jako křída.

„Přijel včera večer z Klatov omnibusem, je zemským inspektorem a odborníkem ve fyzice a matematice. Zato latině a řečtině prý valně nerozumí, ač i do toho se plete,“ sděloval skoro šeptem Chalupa, uznaný detektiv třídy, který sháněl a přinášel klepy o všech profesorech i spolužácích, dopátral se každého tajemství a vyčuchal nejskrytější spády a dostaveníčka svých kolegů.

„A že nepřišel do kaple, na mši, všichni předsedové chodili,“ zeptal se zvědavý Javůrek, kterého mrzelo, že si nemohl dosud vládního komisaře prohlédnout.

„E, však se ho dočkáš, ty Evo zvědavá, zblízka se naň nahledíš, až tě to omrzí,“ broukl Holoubek, který tu jediný stál klidný, lhostejný, jako by se ho netýkalo, co všecky jeho spolužáky rozrušovalo.

8$

„Zaspal asi,“ pokračoval hned Chalupa. „To víte, reverendissimi patres dali se asi vidět, vystrojili mu ,večeři velikou‘, jako byla ta královská v evangeliu, a vínko jistě jako v Káně — Chalupa nedopověděl,

sklapl leknutím ústa, jak cvakla klika, otevřely se dveře v ředitelně a v nich se objevil školník s klíči v ruce a celou náručí knih a papírů. Hned skoro za ním vyběhl malý mužíček se zlatými brejlemi na nose, císařským vousem na bradě a v císařském černém, dlouhém kabátě na těle.

„To je on, zemský inspektor Müller,“ neubránil se, aby alespoň nezašeptal Chalupa, „viděl jsem ho včera vystupovat z omnibusu.“

Oči studentů na něm rázem utkvěly; bojácně, zvědavě, nadějně hleděly z mladých ubledlých tváří, nevšímaly si pátera rektora ani pátera třídního ani ostatních profesorů, kteří v bílých, malebných hábitech jako komonstvo vážně kráčeli za mužíkem drobnými krůčky cupajícím.

Průvod se slavnostně blížil po dlouhé chodbě… Studenti, jak měli nakázáno, seřadili se v abecedním pořádku do špalíru, smekli, hluboce se poklonili. V zámku zarachotil klíč, dveře se rozletěly, a než se studenti vzpamatovali a vzpřímili, už slyšeli ostrý hlas: „Otevřít okno a ten buket odnést!“

Školník leknutím nevěděl, co dříve udělat.

„Položte knihy nejprve na katedru a pak jděte otevřít poslední okno,“ řekl mu tichým, klidným hlasem páter Norbert, profesor přírodopisu, a sám vzal své miláčky — kytici růží —, něžně k nim přivoněl a postavil je i s vázou doprostřed otevřeného okna.

„Páni kandidáti!“ ozvalo se za zelenou katedrou ještě dřív, než utichl šum a než oktaváni zasedli do lavic; rychle opět vstávali, překvapeni tímto novým oslovením. „Nové zákony školské ukládají abiturientům podrobit se zkoušce maturitní; máte podat důkaz, že jste zralí pro studium vyšší, studium univerzitní, máte složit účty ze svých vědomostí v přísné zkoušce státní.

9$

Kdo necítí se zralý, ať raději odstoupí. Nikdo se nehlásí? Dobře! Všichni tedy se k maturitě přihlašujete. Zahajuji proto tuto státní zkoušku a zvu první tři pány kandidáty, aby přistoupili.“

To všecko pověděl pan inspektor jakoby jedním dechem, úsečně, břitce, a sotvaže padl hlasem, zabořil se do měkké lenošky a sáhl po seznamu abiturientů.

Třídou jako by zafičel ledový vítr. Studenti stáli jako zkamenělí, bez dechu na svých místech a mráz supěl jim po zádech.

„Andrle, Babor a Duha, vystupte!“ musil se ozvat třídní profesor; známý hlas prolomil rázem kouzlo zakletí, tři studenti vystoupili z krajní lavice a ostatní s hlasitým oddechnutím usedli.

Maturita se začala, ona přísná maturita, jak ji zákon zplodil, maturita, neznající úlev, výhod, osvobození anebo prominutí. Tvrdě a neústupně žádala, aby každý student bez rozdílu, premiant stejně jako poslední žák v lokaci, podrobil se jí bez milosti ze všech předmětů. Stála jako cherub s plamenným mečem před branou vedoucí na vysoké učení — na univerzitu. „Buď — anebo!“ volal ten anděl a v jediné hodině, často v jediné minutě rozhodoval o celém příštím životě mladého člověka. Náhoda, nálada, štěstí hrály tu mnohem důležitější roli než vlastní vědomosti sbírané a nastřádané v dlouhém osmiletí života …

Ale nebyl čas poddávat se dlouhým úvahám. Andrle stál už u tabule s křídou v ruce. Babor s Duhou drželi v ruce klasika s vybraným místem, které měli přeložit, a třída s napětím sledovala početní příklad, jak jej profesor matematiky diktoval. Sotva skončil, ozval se pan předseda: „Povězte stručně, jak chcete tento lehký úkol řešit?“ Seděl při tom jak přibitý, hlavou ani nehnul, jenom bystrá očka za broušenými skly jako jehly těkala po tvářích profesorů i žáků, aby nikdo ani pokynem hlavy, mrknutím oka nemohl zkoušenému poradit.

Otázky padaly jako kroupy. „Rychle! Rychle!“ dupal

10$

předseda, když za jeho zády neozvala se hned odpověď, „tak si to napište!“ — „A mluvte při tom!“ — Křída zaskřípala na černé tabuli, řady bílých číslic rostly; předseda jako by měl tabuli před sebou, nepotřeboval se ani obrátit, opravoval chyby, upozorňoval na dané veličiny, opakoval dvě tři řádky, jako by četl…

„Odborník!“ poliboval si profesor matematiky a tajně si radostí šňupl…

„Matematik,“ poliboval si profesor klasických jazyků, „nechá gramatiku a nepravidelná slovesa na pokoji.“

„Škoda, že není přírodopisec,“ politoval tichý páter Norbert a smutně se zahleděl na odstavené růže.

Ale brzy se všichni zklamali. Inspektor Müller se pletl do latiny, zkoušel řečtinu, rozuměl reáliím a byl kovaný v letopočtech všech věků. Odchyloval se od dané otázky, zabrousil záhy se studentem na jiné cesty, než po kterých ho chtěl provést úskalím maturity profesor, takže brzy duševním rozčilením a napětím hořely tváře nejen zkoušeným kandidátům, ale i profesorům.

„To je cirkus a ne zkouška,“ ulevil si rektor gymnázia v duchu, když předseda Müller poslal Andrlovi na pomoc Babora, pak i Duhu a když všecky tři vlastně zkoušel, ba, brzy zavolal ke stolu i čtvrtého a pátého kandidáta. Jako zvěři oka kladl jim chytavé otázky, mátl je a se zřejmým potěšením hladil si knír, když se mu podařilo v dějepisu nebo v řečtině, v zeměpisu nebo fyzice polapit a zamotat někoho do svých podivných tenat…

Na tenhle způsob zkoušení nebyli zvyklí žáci ani profesoři; všichni vycítili, že cosi nepřátelského vane jim vstříc z místa předsednického, čím dál tím jasněji proklovávala se zřejmá snaha ukázat, že studenti jsou špatně připraveni, vzdělání jejich že je nedostatečné, vědomosti kusé, chatrné …

„Ubozí hoši,“ litoval opět v duchu celou oktávu páter rektor, který už jasně chápal, že se mají stát obětními

11$

beránky, aby se podařil důkaz, že klášterní gymnázia nevyhovují duchu času, že se přežila a mají být nahrazena ústavy i silami světskými.

„Tohle je tendenční politika, účel je jasný,“ nakloniv se k rektorovi profesor náboženství, šeptal mu do ucha. Rektor jen zakýval hlavou a mrazivý klid rozložil se po jeho brunátné tváři, profesoři složili ruce pod škapulíře, postoupili Müllerovi volné pole a bolestně jen přihlíželi, jak chytá a topí i veselého, ostrovtipného Golera.

„Sequens, následující kandidát ať sem jde,“ rozkřikl se náhle předseda.

„Holoubku,“ zavolal třídní, a to jméno jako by profesory vzpružilo. Pozdvihli rázem hlavy, v očích se jim nadějně zalesklo a na rtech usadil se jim radostný úsměv.

„Počkej, ten ti vytře zrak, na tomhle žáku si jistě zuby vylámeš, toho nerozsápeš,“ myslili si všichni v té chvíli.

V lavici se zatím klidně, až těžkopádně, zvedal primus oktávy, nejlepší její žák …

Viděli jste někdy na dostizích vyvádět ze stájí koně — favorita? Všimli jste si, s jakým nadšením spočívají na něm zraky totalizátorů i sázejícího obecenstva? Kůň leze skromně, schlíple, skoro líně, žokej takřka ho vleče na závodiště, a přece je to kůň proslavený, osvědčený, který vyhrál dosud všecky ceny …

Tak asi hleděly oči profesorů i spolužáků na Josefa Holoubka, když se nemotorně, těžkopádně zdvihl a přistoupil ke katedře. Profesoři v bílých sutanách se usmívají, kývají mu vstříc hlavami a téměř se těší, že on — Holoubek — zachrání jistojistě jejich čest.

„Vy jste, jak vidím, primus třídy,“ pozdvihl Müller zraky od katalogu a zabodl je jako dvě jehly studentovi do tváře. Holoubek ten pohled snesl a krotce, dobrácky se usmál na pana předsedu.

„Hned se přesvědčíme, co ve vás vězí. Jmenujte některou rovinnou křivku! — No? Nic? A to jste mi poda—

12$

řený primus!“ zasmál se řezavě pan předseda a s opovržením zadíval se na profesora matematiky, kterému vlastně jeho posměch platil.

„Kuželosečky, Holoubku!“ jako bodnut vyskočil starý kněz a pravicí ukázal na tabuli.

Ano, to bylo pravda, že s novou terminologií byli dosud na starém gymnáziu na štíru, nevžila se dosud ani v teorii, ani v praxi, ani ve filologii, ani v reáliích; studenti, většinou rodem poctiví Češi, ovládali sice hbitě němčinu, ale jen potud, pokud jim ji ústav podával, jinak už v jejich hlavách i srdcích sídlila mateřská řeč; čtli Čelakovského, Máchu, Tyla, učili se českým básním a deklamacím, sháněli divadla a besedy, aby o prázdninách v rodných domovech pomáhali dmýchat do vlasteneckého ohníčku…

„Kruh, elipsa, hyperbola, parabola,“ rozjížděl se Holoubek, když se Müller pomalu otáčel i s křeslem k němu. Mosazná kolečka zaskřípala na koberci, spirálová péra zaduněla, pan inspektor vyskočil a vykřikl: „Nejsem zde proto, abych vám objasňoval rozdíl mezi curvami* [*&Německý výraz pro slovo „křivka“ (z lat. curvatus = zakřivený)] rovinnými a curvami prostorovými, nemohu vám teprve zde a teď popisovat curvy algebraické a curvy transcendentní, nemohu a také nechci vykládat o curvách kubických, o curvách reálných, o curvách — „

Homérský smích zahlaholil vtom celou, až dosud jakoby zkoprnělou třídou. Veselý Chalupa se neovládl, užil dvojsmyslného slova k vtipu, který ležel takřka na dlani, lehkomyslné mládí přihlásilo se k svému právu na bezstarostné veselí, hlaholil zdravý, bezuzdný, nakažlivý smích, rostl a burácel místností, kde až do té chvíle jenom svíravý strach, napjaté ticho, hrozná úzkost a bázeň svíraly hrdla všech. Dvě krajnosti se setkaly a vyměnily si role. Ani profesoři nemohli odolat a tutlali smích v hedvábných šátcích, které rychle vy-13$

tahovali z rukávů klerik; jenom inspektor jako by zkameněl, stál tu s ústy otevřenými, zčervenalý jako vařený rak, přestal skákat a prskat jako křeček, přestal šermovat rukama, ale zato v očích jako by mu zelené plaménky zažehl. I on patrně pochopil sprostý dvojsmysl své invektivy, schlípl náhle, spustil se do křesla a hrobovým hlasem poručil: „Napište rovnici elipsy.“

Plameny smíchu zvolna uléhaly, uhasínaly, když Holoubek pevnou rukou psal:

{X2/a2+y2/b2=1}

„A pod to rovnici hyperboly.“

Profesoři si ještě utírali uslzené koutky očí, hlučně si čistili nosy, sem tam některý student ještě vyprskl, ale celkem bouře už byla zkrocena a zažehnána.

„Nu —“ rozkřikl se Müller vítězoslavně a upřel znova na Holoubka své hadí oči, „rovnici hyperboly chci.“

Bože! Co dělá Holoubek? Je to možné, že zavrtává zraky do podlahy, stojí jako pařez, červená se hanbou? Je možné, že kdo napsal rovnici elipsy, nedovedl by napsat rovnici hyperboly? Místo křížku položit tam ležatou čárku? Místo „plus“ napsat „minus“?

Ano, je to možné, hlavou Holoubkovou v té chvíli honily se rovnice všech možných přímek, křivek, těles, ohnisek, středů, velkých i malých os, úsečí, výsečí, průměrů, poloměrů, parametrů, spirál, parabol, kruhů, tangent, v divoké směsi proplítaly se řady algebraických čísel, sinusy, kosinusy, různá písmena řecké abecedy, alfa, pí, ómega, a zase x a y mu skákaly před očima, všecko, ano všecko by dovedl, jen ta osudná čárka skrývala se kdesi v zapadlém koutě jeho paměti a ne a ne se vynořit.

„Tak položte křídu, jste hotov,“ zasmál se vítězně Müller. „Ani jsem se nenadál, že to bude tak lehké,“ zabručel pro sebe spokojeně.

„Holoubek si tu rovnici vyvodí, ručím za to,“ povstal

14$

profesor matematiky za hrobového ticha, které po hlučné salvě smíchu působilo tím příšerněji.

„Chalupa,“ místo odpovědi vyvolal předseda nového kandidáta.

O Holoubka srazili se profesoři s Müllerem ještě za konference, ukazovali mu jeho práci písemnou, na jeho známky semestrální, hrozili, že dají kandidáta přezkoušet novou komisí — ale marně.

Stala se neslýchaná a neuvěřitelná věc, primus gymnázia z matematiky propadl a z ostatních předmětů odpovídal s bídou dostatečně.

II) HLÁVKY

Podzimní říjnové slunéčko vylákalo všecek biskupský alumnát do zahrady. Majstři kráčeli městem „v hadu“, to jest jako školáčkové pěkně do párků seřazení, bílé kolárky svítily jim kolem vyschlých krků, modrá cingula vesele povívala kolem boků, lidé se na. ulicích zastavovali a ohlíželi za nimi. Sem tam padl nějaký špatný vtip nebo štiplavá poznámka, ale teologové si toho nevšímali. Šli tiše, skromně, mlčky, s očima sklopenýma, jak je k tomu usilovně nabádal asketický páter spirituál; věděli, že s vicerektorem tvoří poslední pár hada a že ostře pozoruje své svěřence.

Pouze „prvoročáci“ se bavili hlasitěji a rozhlíželi se kolem směleji. Většině z nich bylo sídelní město biskupské až dosud španělskou vesnicí a o životě v kázni v semináři věděli asi tolik jako o poměrech panujících na Měsíci. Vykračovali si ještě bez talárů, ve svých studentských šatech, jak v nich po prázdninách před týdnem do kněžského semeniště přijeli.

„To zas bude práce, nežli tyhle rekruty zkrotíme,“ usmál se veselý vicerektor, pozoruje rozmarně se smějící abiturienty. „Doufejme, že s pomocí boží se nám to brzy podaří,“ povzdychl spirituál, „zdá se, že to jsou výborní hoši, mají vesměs velmi dobrá doporučení svých gymnaziálních profesorů i farářů.“

15$

„Ale jeden je mi nápadný mezi nimi, chodí jako zařezaný, smutný, nemluvný, nedružný; ten asi nevytrvá.“

„Aha, myslíte jistě Holoubka,“ usmál se spirituál, „buďte bez starosti, ten zde určitě zůstane, ten jediný má na maturitním vysvědčení dvojku z matematiky, ač ještě v prvním semestru v oktávě byl primus. Toho by na univerzitu nepřijali. Přijali jsme ho na přímé zakročení pátera rektora plzeňského gymnázia, který nabízel Holoubkovi místo v řádovém alumnátu, ale Holoubek odmítl a prosil, aby byl přijat k nám.“

Had se zatím doplazil k veliké zahradě, ohrazené vysokou zdí, plné starých stromů i keřů, které se vyzdobily podzimní nádherou, neboť vítaly po dlouhé době prázdnin dnes poprvé své mladé přátele. Slavnost shledání měla průběh upřímný a srdečný. Hned u vchodu odložili mladí alumni — jakoby v garderobě — plášť vážnosti a zamlklosti, do kterého se cestou halili, a rozjásali se vstříc kynoucí jim zahradě. Jako děti se rozběhli cestou necestou k jednotlivým stromům, zákoutím, sedátkům, keřům, aby je nikdo nepředešel a napřed vyhlédnuté místečko jim nezabral. Bylo tu asi čtyřicet takových útulných laviček uprázdněno po loňských pastoralistech, kteří už teď působí jako kaplani po rozsáhlé diecézi a sem se již nikdy nevrátí. Ta místa třeba obsadit a uhájit je proti vetřelcům, kteří se budou odvolávat na to, že ty lavice jim byly předchůdcem odkázány, že už před prázdninami sem chodili. Ale to všecko je pouhý dým, teprve dnes se každý pravoplatně uváže na celý rok k svému koutku a teprve dnešním dnem počínaje musí být jeho držba respektována …

Staré stromy shovívavě hleděly na tyto mladické zápasy a vzpomínaly, co kučeravých hlav už se pod jejich korunami vystřídalo! Kolikrát už vyslechly celou fundamentálku, dogmatiku, morálku, kolik vzdechů z mladické hrudi smísilo se se šelestem jejich listů, kolik slziček svlažilo udupanou půdu nad jejich koře—

16$

ny…! Občas zavítá ještě k některému z nich třeba už šedovlasý kněz, s hlavou nachýlenou k zemi, zastaví se pod stromem, narovná se, zahledí se vzhůru do koruny a řekne: „Zde pod tímto stromem sedával jsem celá čtyři léta,“ a pak se zamyslí… zadívá se do země … prohlédne kůru stromu, kde zarostla už dávno začáteční písmena jeho jména jako důkaz jeho vlastnictví a kde bělají se písmena jiná — nová …

Ano, zahrada naplnila se křikem, smíchem i jásotem, listy pokropily se nejluznějšími barvami podzimu, slunce zalévalo všecky tlumeným světlem a teplem své slavozáře, zahrada je vítala, objímala a tulila k sobě …

Toliko jeden majstr nepodléhal tomuto tajemnému kouzlu sbratření, této všeobecné radosti, nenakazil se nadšením a nepocítil blaženost, která se té chvíle šířila seminářskou zahradou. Chodil sám a sám po travnaté cestě, jakoby hluchý i slepý, zabořen jsa jen do vlastních myšlenek a úvah. Cítil dosud, jak Bůh strašně pokořil jeho pýchu, navždy ji pokořil, takže už nikdy nezdvihne v jeho srdci svůdnou hlavu. Spadané, zežloutlé listí šustí u jeho nohou, stébla suché trávy praskají pod jeho kroky, ale on dosud slyší sama sebe, jak odpovídá v bezstarostném smíchu o svatodušních svátcích své matce: „Tak, maminko, uděláme smlouvu spolu; propadnu-li při maturitě, stanu se knězem, ale když ji udělám s vyznamenáním, necháte mě studovat medicínu — co?“ Matka mu jen rukou zahrozila, vyšla ven, a otec u stolu podpisoval mu radostně listinu, že svoluje, aby se podjal maturity.

Nemožné se stalo možným. Hle, pouhá čárka — hloupé minus — mění směr jeho života. Kdo to způsobil? Bůh? Náhoda? Matčina modlitba? Inspektor Müller? Ach, nic na tom nezáleží, hlavní věcí je, že se to opravdu přihodilo, zatřáslo to jím a přivodilo úplnou duševní katastrofu. Celé prázdniny hanbou paty z domu nevytáhl, lidem nešel na oči a pozdravil radostně chvíli, kdy mohl ujet sem, do semináře. Chtělo by se

17$

mu hlavu posypat popelem, obléci roucho žíněné, zavřít se někam do poustevny a žít život kajícníka. Jak ho to všecko tíží, jak rád by se někomu svěřil, vyzpovídal, o někoho se opřel, alespoň teď na prahu nového života.

„Copak tak sám?“ ozvalo se náhle před ním. Holoubek pozdvihl hlavu a páter spirituál důvěrně se na něho usmál.

„Nikoho tu neznám,“ smekl a poklonil se zvolna, vážně Holoubek.

„Není zde nikdo z vašich kolegů gymnazijních?“

„Nikdo, prosím.“

„Na kterém gymnáziu jste studoval?“

„V Plzni.“

„A to ovšem, odtamtud chodí všichni do pražského semináře. A copak vás přivedlo sem?“

„Propadl jsem při maturitě,“ zašeptal Holoubek, zapálil se studem jako růže a sklopil hlavu tak hluboko, až se brada prsou dotýkala.

„I podívejme se, to je náhoda. Vidíte, já propadl také, ovšem ne při maturitě, tenkrát za mých časů nebylo o ní ani potuchy, ale ve filozofii jsem dostal dvojku z matematiky. A z čehopak jste, prosím vás, proletěl vy ?“

„Také z matematiky.“

„A to vás tedy k nám přivedlo, co? Bez té dvojky byste asi sotva práh seminářský překročil, co?“

Páter spirituál v nejbližší půlhodince vyslechl celé upřímné vyznání Holoubkovo. „Tak vidíte, tak vidíte,“ kýval při tom hlavou, „nevyzpytatelné jsou cesty Páně. Maličkost, pouhá čárčička, a stačí, aby se rozhodlo o celém našem životě. Važte si toho, příteli, vás Bůh zřejmě volá na cestu kněžského života.“ Sám zatím vodil Holoubka po cestách seminářské zahrady, našel mu lavičku, vybral mu místo, ba svěřil ho a seznámil i se starším majstrem z vyššího ročníku, a když se potom kvečeru rozklinkal zvoneček a vybízel majstry k odchodu, Holoubek už se nemračil, usmíval se, ledy

18$

byly prolomeny, v duši jeho se cosi vyrovnalo, v tom krásném dni smířil se s čímsi, co ani jmenovat nedovedl …

„Co Bůh činí, dobře činí,“ opakoval si rezignovaně po páteru spirituálovi a již se tím netrápil. Přestal myslit na minulost, na to, co v duši i v srdci pochoval, na plány a touhy, které musil opustit, nemyslil ani na budoucnost, ale žil cele přítomností, která byla nová, nezvyklá, měla svůj půvab i Své vady, ale stačila úplně, aby Holoubka zabavila. Co byl život na gymnáziu, kde bydlil s dvěma třemi studenty u staré paní Zámečníkové, kde se stýkal jen s hloučkem spolužáků, proti rušnému životu seminářskému, kde přes sto mladých nadšených lidí, zdravých a veselých, dnem i nocí žilo pohromadě!

Tvořily se zde kruhy a kroužky, přitahovaly se navzájem povahy stejně založené, rodily se plány a snahy, takže život zdánlivě jednotvárný, šedý, byl pouhým podkladem, půdou, ale na ní se pak pestřilo různobarevnými květy a vzorky jako na vzácném koberci. Čtenářská beseda, Klub šachistů, zpěvácký spolek Serafín, kuřácká obec Dýmákov, hudební kroužek Cherubín, hádankáři, politikové, národohospodáři, kytičkáři, znalci cizích jazyků, nadějní literáti, povahy uzavřené, veselé, tiché i bouřlivé, to všechno jsi nalezl pod seminářským krovem. Zde každý brzy našel sebe sama, přiznal barvu, projevil určitý sklon, a představení jen bystře pozorovali svoje svěřence, zkušenou rukou sem tam přistřihli některý příliš bujně rostoucí výhon, ztlumili křiklavou barvu, přidusili výstřední tón a starali se, aby to všechno vyrůstalo z jediné půdy, z půdy života duchovního, náboženského, a směřovalo k jedinému cíli — ke cti a slávě boží…

Holoubkovi se otevíraly oči. Chvíli ještě tápal jako v temnotě, topil se v přílivu nových dojmů, ale brzy vystrčil hlavu, otřásl se, ohlédl a zdomácněl. Předsedové kroužků zuřivě sháněli mezi „prvoročáky“ nové členy, aby doplnili svoje řady, prořidlé odchodem pastoralistů.

19$

Holoubka nejdříve získali Serafíni a Cherubíni, protože si rád zazpíval a zahrál na housličky, ač žádným virtuosem v tom nebyl, ale také brzy navštívil počestnou obec Dýmákov; nejprve byl tam trpěn jako novousedlík, když si však pořídil dýmku s potřebnými rekvizitami, byl přijat podle zvláštního řádu i za souseda. Po jaře, když se i ze seminářského dvora a zahrady potichu vytratil smích, když v holých korunách kaštanů, akátů a moruší smolně se leskly a bobtnaly pupence, hvízdali kosíci a štěbetali vrabci, pěnkavy a sýkory, bzučely mouchy a hřálo sluníčko, vyrojili se i majstři — zahradníci. Z nějakého úkrytu přinesli rýče, lopaty, hrábě, vyhrnuli si taláry a vlhká země zavoněla kolem. Selská krev probudila se v Holoubkovi — i neodolal. Zprvu přistoupil nesměle a jen se díval.

„Copak, že tu stojíte zahálejíce?“ obořil se prefekt čtvrtého roku slovy evangelia na diváky.

„Nikdo nás nenajal,“ odpovídali mu se smíchem.

„Dobrá, tak kdo chce jít na vinici?“ a prefekt Kudrna ukázal na psí víno, které se táhlo po holých zdech. „Musí se to prostříhat, suché listí vyházet, vyčistit a znovu vyvázat.“

„Já bych to udělal,“ přiskočil hned Holoubek a už sahal po nůžkách a lýku, i vysoké schůdky si přivlekl ze skladiště a jenom nerad z nich slézal, když minul „tempus liberum“ a domácí řád volal majstry k skriptům a knihám.

„Vy jste vytrvalý,“ chválil ho Kudrna, „kdybyste chtěl, tuhle je ještě jeden nezadaný záhonek. Zahradničil na něm slavně po čtyři léta nynější hostounský kaplan Roušek, a proto ho nikdo ze starších nechce, bojí se kritiky, že by to tak nesvedl jako Roušek.“

„A co bych tu měl pěstovat?“

„Co chcete; v tom tu panuje největší svoboda.“

Do večera byl záhonek zryt a uhrabán a v jeho čele na tyčince černal se nápis: Josef Holoubek.

„Josefe, copak tu budeš pěstovat?“ ptali se ho kolegové, když v blahém zadumání stál nad tím kouskem zryté půdy.

20$

„Zrovna na to myslím. Což abych koupil macešky?“

„Ty má už tamhle Hausner a pomněnky se modrají na vedlejším záhonku. Musíš být originální, jen žádnou kopii, žádné opičení po jiných.“

„Holoubku, zasej ředkvičku, tu já tuze rád.“

„Já bych tam našil kulatinu, tu holoubci nejraděj i — takhle hrách, to by bylo něco.“

Spor zůstal nerozřešen, vedl se druhého i třetího dne. Ostatní záhonky se už pomalu plnily, už se zalévaly, ošetřovaly, jenom Holoubkův ještě zbýval.

Ráno po mši svaté a po snídani ozval se na dvoře smích. Majstři se tam kupili kolem záhonku a volali: „Holoubku, pojď sem, podívej se, co ti tu roste.“

V kypré zemi byly zde zastrkány všecky dýmky kuřácké obce. Tmavé troubele čněly pěkně vzhůru a na jejich koncích se kroutily kostěné špičky a dole po záhonku se bělaly baňaté hlavičky porculánek, dřevěnek, hladké i ozdobené malbami a řezbami.

Kuřáci se zlobili a chtivě se hnali po svém majetku.

„Nechat! Nesahat na to!“ křičeli hned ostatní.

„Ale, pánové, mírněte se, vždyť křičíte jako na návsi, copak se tu vlastně stalo?“ ozval se vicerektor, ale sotva spatřil posázený záhonek, dal se sám do upřímného smíchu.

„Bije sedm, čas ke studiu, pojďme nahoru,“ nutil představený majstry těše se, že snad přísný pan rektor se o tom nedozví. Kuřáci si rozebrali svůj majetek, slíbili, že vypátrají-li pachatele, odmění ho po zásluze, ale pak udeřili na Holoubka: „Do večera tam něco nasázíš, i kdybys to měl někde ukrást, a za pohanu naší počestné obci zaplatíš do obecní pokladny pět páčků tabáčku. Tak!“ — zastavil si na schodech Holoubka rychtář Dýmákova a sdělil mu své rozhodnutí.

Josef z celého zahradnictví rozuměl pouze zelinářství, protože v okolí Plzně a hlavně u nich doma se pěstovalo zelí ve velkém a vyváželo daleko široko pod jménem křimického zelí.

„Zkus to!“ napadlo ho v té chvíli a bylo rozhodnuto.

21$

Poslal si sluhu s papírkem k zahradníkovi a večer už záhonek se zelenal. Smutně klonilo tu hlavičky asi šest letních „hlavatic“ a jako mezisadba rozklesle si tu hovělo několik sazenic raných brukví.

,,A je to přece jen prozaická, hmotařská duše, není schopen žádného vzletu, nadšení, podívejte se například na jeho záhonek, víte, co si tam nasázel?“ rozhorlil se rektor.

„Ano, vím, zelí, brukev, trs bramborů už mu tam také vyráží, a myslím ta lemovka kolem že bude ze řepy vodnice,“ odpovídal klidně spirituál.

„Tož vidíte, mamonář, prospěchář, sobec z něho bude a tomu nutno u něho včas čelit.“

„Počkáme, až co z toho vypěstuje a jak s tím naloží.“

Holoubkův záhonek byl ustavičným předmětem všeobecné pozornosti, terčem vtipů, příčinou mnohých rad, pokynů a velikého veselí. Na sousedních záhonech voněly karafiáty, kvetly růže, pestřily se hvozdíky, každý kolem nich prošel, spočinul na nich pohledem, ale u „zelinářského podniku“ se každý zastavil. Holoubek jako by neviděl a neslyšel, ustavičně tam měl co kutit; plel, protrhával, okopával, chytal dřepčíky, zaléval, když se mu jedna vodnice ztratila, dal tam i napsanou „výstrahu“ a rychtář Dýmákova ustanovil hned polního hlídače. Hlídač po několika dnech přinesl biret Součkův, který na řepu chodil a na kterého celý Dýmákov už dávno líčil, protože se vyšetřilo, že Souček dýmkami tenkrát záhonek posázel. Celá velká obec se sešla a Součka div že nepřivedli v železech. „Pět páčků tabáčku poškozenému a pět páčků do kasy,“ zněl ortel a Holoubek i se záhonkem stoupli v ceně, zvláště když se Josef kavalírsky zřekl náhrady ve prospěch celku. Pak už koncem května na záhonku kteréhosi dne se vznášel nápis: „Prodej řepy ve velkém i malém“, a kupci se hrnuli. Řepa se prodávala po čtyráčku a zboží šlo na dračku, zvláště když se ukázalo, že to není žádná vodnice, ale výborná a zdravá pivní ředkev.

22$

I pan vicerektor si přišel pro jednu.

„Račte si jen vybrat, eximie,“ přivítal ho Holoubek, ale čtyráček přijal i od něho.

„Je to filuta,“ smál se vicerektor při večeři u panského stolu, krájeje ředkev na koláčky a posoluje ji, aby se mohla „vyplakat“ — „pětku jistě strží; a zelí už mu hlavatí a brukve zakládají, že nám to nabídne ke koupi do kuchyně!“

„Podivno, že v něm není žádného ideálního vznětu, takový střízlivý praktik, počtář je to; pomoz Pán Bůh, kdyby takový zůstal i jako kněz, kam to povede,“ hrozil se rektor.

Páter spirituál mlčel, sklopil hlavu a zamyslil se … Bál se o Holoubka, bál se, aby mu rektor při loučení neřekl: „A vy, pane Holoubku, už se k nám po prázdninách nevraťte, nemáte na kněžství pravé povolání…“

Odběrem ředkve se záhonu ulevilo, zelí se rozložilo pohodlněji, brukve si oddychly a nadouvaly se mocněji a mocněji, sluníčko hřálo. Holoubek zaléval dvakrát denně, před slunce východem i po jeho západu; hlávky válem tvrdly, bělaly, zrály, brukve už pukaly; prázdniny se blížily, zkoušky už stály na samém prahu poslucháren, majstři chodili se skripty v ruce a „dřeli“, ztratili zájem o všecko, jenom záhonek Holoubkův je ještě lákal. „Na výstavu to pošli, takové hlavy svět neviděl, je vidět, že jsi odborník,“ chválili, ohmatávali a divili se, jak jsou tvrdé, jadrné, jak to jen tak rychle mohlo narůst.

„To je tím, že jsou na novině, že tu dosud nikdy zelí pěstováno nebylo, po roce už by to byly pouhé báchory. Novinu — to chce zelí,“ hrdě vykládal Josef, jako by stál u lánu, na kterém se bělá takových hlav alespoň sto kop …

„A co s tím počneš?“

„Malá starost! U nás se prodá zelí! Dražbu na ně udělám, uvidíte, že půjde na dračku.“

Ale na zítřek do rána zelí i brukve zmizely tajemně, nenápadně a nikdo ani v Dýmákově nevěděl, kam se podělo.

23$

„Ukradli ti je?“ doráželi na Holoubka.

„Nikoli, prodal jsem je pod rukou.“

„Zač?“

„To je mé obchodní tajemství.“

„A komu?“

„Kupec si nepřeje, aby byl jmenován.“

Zjistilo se jen, že hlávky zahlédl kdosi, jak je fortnice někam v koši odnášela.

„To je přespříliš! To už není nevinná zábava. Zde přestává žert, zavolejte sem ihned fortníka,“ rozhněval se rektor a všichni, pátera spirituála nevyjímaje, tentokrát souhlasili. Žid je ten Holoubek, žid. Jaký by to byl z něho kněz! Sluha letěl pro fortníka a přivedl ho do letního refektáře, kde dosud seděli představení semináře.

„Fortníku, pan majstr Holoubek z prvního ročníku vám prý prodal záhonek zeleniny.“

„Neprodal, prosím, jen mi nařídil, abych to večer po deváté všecko vytrhal a odnesl do fortny.“

„A co s tím tedy udělal?“

„Zvážil to u mě. Přes dvě kila vážila jedna hlava, tvrdá jako kámen, jaktěživ jsem takové zelí neviděl.“

„Co jste mu dal za to?“

„Nic, prosím, on mi to ke koupi nenabízel.“

„Tak u všech všudy, kdo si pro to přišel, kam to nesla vaše žena?“ rozčiloval se rektor.

„On mě sice prosil, abych mlčel, dal mi i zlatku za to, že budu mlčet a udělám, co a jak si přeje, ale aby si milostpáni nepomyslili, že snad podporuji nějaké šmejdy, musím to povědět.“

„Jen zkrátka,“ skočil mu do řeči netrpělivě rektor a oba vicerektoři i spirituál zvědavě upřeli na fortníka oči.

„Poníženě prosím, on pan majstr Holoubek přišel do fortny a povídá: ať vaše žena koupí za tuhle desítku uzený bůček nebo krkovičku, k tomu ať sebere těch šest hlávek zelí a donese to sestřičkám do chudobince, ať ty stařenky si tam pochutnají.“

24$

„To že řekl?“

„Ano, milostpane, a zlatník mi vtiskl do dlaně, abych mlčel a splnil mu to přání. Nic zlého to nebylo, stará tedy sebrala ty hlavy do koše, cestou se stavila u uzenáře Jalovce, koupila uzený vepřový hřbet a odnesla to babkám do azylu.“

„Buď je světec, nebo blázen —“ zabručel rektor, vstávaje od stolu. Ale tvář spirituálova se rozzářila jako slunce. Ne, nemýlil se v Holoubkovi. Za mák falše v něm není, neskrývá se, nepřetvařuje, nestaví se hodnějším a hezčím, než vskutku je. Ano, je to střízlivá povaha, ale srdce má zlaté! Nekleká v oratoři přes čas, nespíná afektovaně ruce, nekroutí očima, sem tam dokonce i zmešká, zaspí, zapomene na něco, ale přece je to nejhodnější a nejupřímnější alumnus celého ročníku.

Páter spirituál se v úsudcích neukvapoval, viděl svým svěřencům do duší, a proto se v nich také nemýlil.

III) ŽID

Holoubkovi se v semináři jak náleží líbilo. Zde se mu otevřely teprve oči, zde poznal, v čem spočívá pravý život a pravá radost… Už nelitoval svého krkolomného pádu při maturitě, ale vzpomínal si na to jako na veselé dobrodružství. Otřásl se a setřásl ze sebe všechnu hloupou ctižádost, kterou jako primus třídy až chorobně v sobě živil. Už se tak vášnivě nevrhal na studium, na knihy, už neprahl a nežíznil jen po tom, aby měl samé „eminenter“ v indexu. Všecko to měl před maturitou v hlavě pěkně jako ve škatulce srovnané, a přišel takový Müller, zatřásl tou škatulkou, a hle, vědomosti jeho se nějak přeházely, hloupá ležatá čárka někam zapadla a neštěstí bylo hotovo. Neštěstí? Jaké neštěstí? Štěstí to bylo! Dnes už by vůbec nedovedl rovnici elipsy ani napsat. A co na tom? Jeho ctižádost do-25$

stala tam u zelené katedry smrtelnou ránu, nevstala již a umřela v Holoubkovi. Už nikdy se neučil pro známku, nepřál si být premiantem, nestavěl si větrné plány do budoucnosti, nechtěl nade všechny vyniknout; bylo mu naprosto lhostejné, jak o něm soudí profesoři i představení, a žil si zcela po svém způsobu. Studium ho nijak neunavovalo, nerozčilovalo a nestravovalo všechen jeho čas. Dával pilný pozor na přednášky a to mu obyčejně při jeho výborné paměti stačilo. Přečetl-li si stránku před zkouškou ještě jednou, byl jist, že věci rozumí dokonale, byť i ji nedovedl odpapouškovat, jako když bičem mrská. Jeho zkoušky podobaly se více rozhovoru s profesorem, sem tam i něco namítal, dal si znovu vyložit; ale obyčejně se shodli dobře a rozešli se v přátelství.

Pouze rektor, který výročním zkouškám v koleji býval přítomen, volával si Holoubka k sobě a vážně mu vytýkal jeho váhavost.

„Mohl byste být pilnější, věnovat více času studiu,“ končil svoje rady.

„Nemohu, reverendissime, račte uvážit, co mám starostí,“ stejně vážně odporoval Holoubek, „musím psát archy, účtovat s litografem, kolegové svěřili mi prodej a nákup devocionálií, sbírám na knihovnu, na katedrálu, na vincenciány, starám se teď i o zelinářství a včelařství v zahradě, kdepak bych nabral času.“

„Kolegové vám marně neříkají Žid.“

„Ano, seminářský Žid,“ usmál se Holoubek, „někdo se zde přece obětovat musí.“

„Tak jděte!“ mávl konečně rektor rukou a usmál se, „co s ním! Zbožný, upřímný je, a to konečně stačí. Samé učené doktory teologie církev svatá také nepotřebuje, musí mít i svaté Františky, chudáčky boží, a takový — tuším — Holoubek bude,“ řekl si v duchu a dal už Josefovi pokoj. A ten, pohřbiv svou vášnivou lásku ke knize a studiu, nezahálel. Čilý jeho duch vymýšlel bez únavy nové plány a houževnatě je prováděl. Byly to sice jen pouhé zábavné hračky, sloužící zdánlivě

26$

kratochvíli; ale Holoubek oddával se jim s takovým ohněm, jako by šlo o miliónové obnosy a světoborné projekty.

„Copak se musíme nechat šidit a okrádat,“ — bouřil při dopolední svačině den co den, „kdybychom si párky, bůčky, rohlíčky kupovali společně a neběhali si pro každý zvlášť, co bychom ušetřili času, peněz. I jakost zboží by se zlepšila, každý dodavatel by si vážil odběratele, který mu dá denně aspoň pětku utržit; založme si potravní spolek nebo Oul, ve všech městech už se to zakládá, zkusíme to také, za pokus to přece stojí!“ Opatřil si hned stanovy, sháněl členstvo, svolával valnou hromadu, rozděloval funkce výboru a po týdnu už se sám vypravil pro svačinu, jak ji ráno na lístku objednal u uzenáře.

„Nějakou Včelku také bychom si mohli vypěstovat,“ napadlo ho, když četl, jak se rychle šíří po Čechách hnutí záloženské a jako o překot že rostou městské spořitelny, peněžní a loterní spolky a jak když se blíží k posledním dnům měsíce, nebo před cestou na svátky, shánějí kolegové s obtížemi nepatrné půjčky po celém semináři, i — u sluhů. A tak za ohromného smíchu vznikla v semináři peněžní společnost Pomoc s ručením neomezeným a s úžasným závodním kapitálem jednoho tisíce — krejcarů.

V kuřárně si pak otevřel trafiku zcela nepozorovaně. Neminulo dne, aby po večeři, když se obec dýmákovská sešla na černé hodince k důvěrnému dýchánku, nebědoval někdo „mně došel tabák“ a „mně sirky“, „potřeboval bych novou špičku“ — „doutník, kdo má zbytečný doutník?“

, Pozdě večer nebylo ani pomyšlení, že by se smělo vyjít pro tyto nezbytnosti kuřácké ze semináře do abaldy dosti vzdálené, a kdo za dne zapomněl, musil často kouřit „naslepo“ neboli „nastudeno“, jak se říkalo.

„Tu máš, nacpi si,“ podával ochotně Holoubek svoji měchuřinku, ale dodával nevinně, „kdybys chtěl, postoupím ti rád páček, mám náhodou zásobu …“

27$

Tak si zvykli na to bezstarostné pohodlíčko, že už se obraceli jen na Holoubka a kupovali jen u něho. Obchod se vžil, courání ze semináře pro tabák, veřejné i tajné, přestalo, protože se v Dýmákově náhle octla úhledná skříňka se zámečkem a nápisem: „Prach jsi a v prach se obrátíš.“

Na zakročení pátera spirituála ten nápis musili majstři odstranit, obec dostala za něj strašlivý nos veřejně, v oratoři. Holoubek seděl při tom jako na jehlách, hlavu měl hanbou až mezi koleny, ale skříňka už v obci zůstala, jenom že na ní skvělo se filozofické heslo: „Všecko je dým“; kuřáci sehnali kdesi i pěkného mosazného orlíčka a předsednictvo obce rozšířilo se o nově voleného člena „tabáčníka“.

V tom hospodářském podnikání, tak rozvětveném, setřásl Holoubek všecku svoji těžkopádnost, utopil všecky mladické vrtochy a bolestné zápasy, zachoval si veselou, jarou mysl — a dobré, citlivé srdce. Všecky podniky nesly znamenitý užitek — ale na papíře. Účty se vedly přesně, činovníci musili si počínat navýsost svědomitě, ale v bilancích také nescházely položky „nedobytné dluhy“, a tu to byl právě Holoubek, který vždy první, ať už jako předseda, nebo jako pokladník, nebo jako pouhý člen, horlivě navrhoval, aby se jména nečetla a položka aby se prostě „odepsala“. Návrh svůj také dovedl prosadit… Vděčný pohled nejchudších kolegů jako by neviděl a v hrozných rozpacích byl, když mu kdysi veselý Souček stiskl ruku a zašeptal: „Děkuji ti, Pepíčku, ty víš zač.“ — Čistý zisk se tím značně snížil, ale přece nezmizel, několik desítek přebytku celková rozvaha přece jen vykazovala, takže na programu každé výroční valné hromady skvěl se i pyšný bod: „Jak naložit s čistým ziskem?“ A tu musil častokrát Holoubek podstupovat horké půtky a kruté boje. Návrhů pokaždé se vyrojilo jako mravenců. Vlastenci navrhovali účely vlastenecké, literáti chtěli rozšířit knihovnu, Cherubíni se Serafíny horlili pro hudební archív, „nezapomínejme na naši chudou kapli

28$

seminářskou“, „podporujme církevní podniky“, „věnujme to na stavbu chrámu“; a všechny ty návrhy hájili jejich otcové s ohněm, jako by běželo o milióny.

Leč Holoubek si ty peníze lehce vyrvat nedal. Poslouchal, poslouchal, kýval ke každému návrhu souhlasně hlavou, jako by říkal: „pěkný návrh“, „tuze pěkný návrh“, „ještě lepší návrh“, ale když se vyčerpali všichni, klidně vstal a lišácky se usmívaje vykládal diplomaticky: „Pánové, uvedli jste vesměs takové potřeby, že je těžko se rozhodnout a sjednotit na něčem určitém. Těch našich pár krejcarů už to nevytrhne a nespasí, nejlíp by bylo rozdělit to stejným dílem mezi chudé a sirotky. Pošlete to na vánoční stromek do chudobince a sirotčince.“

Častokrát byl ten návrh přijat jednomyslně jako vítané východisko ze zmatených sporů a hádek, ale často narazil na tuhou opozici. A tu to končívalo obyčejně návrhem, proti kterému bylo v semináři těžké, ba nebezpečné něco namítat: „Odevzdejme celý obnos panu řediteli, aby s ním naložil podle svého uznání.“

Ale ani tu Holoubek nezalézal a nekrčil se bázlivě. Hájil dál a otevřeně své mínění, a nebylo-li vyhnutí, prosadil alespoň, aby peníz odevzdali k dispozici páteru spirituálovi. Toho měl rád od svého prvního kroku do semináře. Vycítil v něm přítele a ochránce a zamiloval si ho i pro jeho zvláštní meditace, které denně přednášel za ranního šera v seminářské kapli. Spirituál je měl sice napsané, před sebou na pultíku rozložené, ale nikdy se do těch papírů nepodíval, ba Holoubek byl přesvědčen, že se často od těch papírů uchyluje, vystihl časem, že se tak děje zvláště tehdy, když přestane mhouřit oči, vraštit čelo a tlumit hlas. Slova spirituálova někdy zněla pojednou jaksi jadrněji, vroucněji, sklopená víčka se pozdvihla, zraky zasršely ohněm vnitřního přesvědčení, ruka se pozdvihla, hlas zahlaholil jako ocel. Holoubek čekával dychtivě a těšil se na takové oázy v suchopáru teologických meditací a konsiderací. „Omnia omnibus estote,“ zdálo se Ho-29$

loubkovi, že bude slyšet po celý život „všechno buďte všechněm; kněz má být své osadě nejen duchovním vůdcem, nejen knězem, ale i učitelem, lékařem, soudcem, rádcem, zkrátka v štěstí i neštěstí pečlivým otcem.“

A také spirituál věděl, že má v Holoubkovi nejpozornějšího posluchače a nejupřímnějšího ctitele. Kdykoliv se rozhlédl řadami bohoslovců, sedících v dlouhých lavicích pěkně podle ročníků, vždycky postihl, jak tu a tam stěží přemáhají kradoucí se na ně dřímotinku, jak zívají do sepjatých rukou, nebo jak upírají strnulé zraky ke stropu a duchem jistě bloudí bůhvíkde; ale s Holoubkovým pohledem se setkal pokaždé, letěl k němu tichý, oddaný a odevzdaně důvěřující, čistý a jasný, nezkalený žádnou skepsí ani pochybností, žádnou nudou ani netrpělivostí, žádnými starostmi ani trampotami… Oči spirituálovy při tom setkání jako by se teple usmály, jeho hlava si přívětivě pokývla, jako by chtěla říci: Viď, Josefe, když se modlit, tak se modlit, když pracovat, tak pracovat, a všecko poctivě a věrně… Ti dva si tedy dobře rozuměli od svého prvního setkání, a přece málem by se byli rozešli navždy …

Nejvyšší — čtvrtý — ročník semináře bývá vždycky nejradostnější. Pastoralisté žijí v semináři nejdéle, jako nejstarší osobují si více práv, ať domnělých, ať skutečných, než mladší alumni, život seminářský znají nejlépe, promine se jim ledacos, co by nižším ročníkům hladce neprošlo, a pak hlavně konečná meta teologického studia — ordinace — září už jako hvězda na obzoru a každým dnem se k nim blíží…

Ale Holoubkův ročník byl letos zvláště bujný. Hlavní zásluhu měl o to chudý sice na statky pozemské, žel zato různými nápady a vtipy nesmírně bohatý majstr Souček. Slabou stránkou jeho bylo, že večer poslední usínal a ráno také poslední — vstával. V ohromném dormitáři, takzvané Konírně, stálo asi čtyřicet lůžek, a když po večerních hodinkách kolem deváté hodiny

30$

všichni s chutí a touhou již uléhali, cítil se Souček nejsvěžejší a nejčilejší, sršel přímo v té chvíli nejbystřejšími obraty, veselými poznámkami, že místo předepsaného ticha často živelnou silou propukl celou ložnicí nepřemožitelný smích, který někdy přivolal i inspekci konajícího vicerektora a vynesl celému ročníku kolikrát ostrou, až příkrou důtku.

Ale když ráno na chodbě zvonec budil seminář už v pět hodin k novému životu, když všecko vstávalo a hýbalo se, tu se spalo právě Součkovi nejlíbezněji.

„Kolik je hodin?“ ptával se denně s neúprosnou pravidelností.

„Za pět minut půl,“ stejně pravidelně odpovídal mu kolega Sochor už umytý, oblečený a ovinující si kolem štíhlých boků poslední část toalety — totiž dlouhé, modré cingulum. Pro tuto pravidelnost a přesnost říkali v ročníku Sochorovi „Voják“ a pro ni právě Souček svého souseda nejvíce nenáviděl a pronásledoval. Voják měl záviděníhodný spánek; sotva se položil, pokřižoval, mohl soused vyvádět, co chtěl, za chvíli už se ozývalo jeho hlučné oddychování, jež brzy přešlo ve vrzavé chrápání, jako když ostrou pilou zajíždí do tvrdého suku. Ale ráno, ve tři čtvrti na pět — jako když utne — přestalo to skřípat, vrzat. Sochor procitl a ihned také vstal a v bačkorách první vážně kráčel do umývárny; za ním pak se trousili jiní, až zvonek pak dokončil jitřního budíčka.

S ohromným opovržením díval se zpod peřiny Souček na Vojáka, jak svěže umyt a voně mýdlem šuká kolem své truhličky, důkladně si kartáčuje hlavu, pečlivě se češe, obouvá, pozorně si zapíná nekonečnou řadu knoflíků na taláru, a on — Souček — zatím se ještě protahuje, obrací se ze strany na stranu, hoví a libuje si v teplých peřinách, ale Voják sahá už po stočeném cingulu…

„Kolik je hodin?“

„Za pět minut půl!“

Jako bodnut vyletí Souček. V těch pěti minutách musí

31$

vykonat všecko, nač Sochor potřebuje tři čtvrtě hodiny, vjede do bot, kleriku chytne do náručí, v lavatoři se ošplíchne, cestou ke kapli obléká talár, a když se v půl šesté ozve zvonek podruhé, už vchází současně se spirituálem do kaple a kleká na jediné dosud prázdné místo v lavici těsně vedle Vojáka. Tam si ještě rychle a skrytě kapesním hřebínkem přičísne vlhké vlasy a zapíná kleriku. Kolár, cingulum a jiné části uniformy v dormitáři ani nemá. Teprve po snídani v muzeu se s nimi shledává a tam dokončuje svou ranní toaletu.

Dlouho se železnou dochvilností den jako den tento ranní obraz dvou krajností se opakoval, až náhle napadlo Součka, že je ve svém požitku zkracován, rušen, a počal rýt do Sochora. „Poslouchej, Vojáku, ty se také musíš podrobit kázni a řádu domova. To nejde jen si stěžovat, že melem hubou do desíti večer, že nemůžeš spát, rozšiřovat o nás jiné pomluvy, lži a nactiutrhání, štvát na nás vicerektora a špinit dobrou pověst našeho dormitáře. Opovážíš-li se vstát ráno o minutu dřív, než tě zavolá zvonek, tak tě udám, slyšíš, nespi a poslouchej — udám tě.“

Sochor jenom zabručel cosi nesrozumitelného, převrátil se na bok a už mu to zaklokotalo v hrdle a nosem ozval se povědomý tón, kterému se říkalo v ložnici „ukolébavka“, neboť si naň zvykli a mnozí dokonce tvrdili při návratu z prázdnin a svátků, že doma špatně spali, že jim tam scházela — Vojákova „ukolébavka“.

Ráno před pátou i dnes, jako obyčejně, Voják vstal, a když se rozklinkal zvonek, už se vracel z lavatoře vymytý, růžový a svěží. Pomazlil se se svým obrázkem v malém kulatém zrcadélku, opatrně odklízel hřebenem nalevo, napravo každý vlásek z bělostné, od levého oka k týlu se táhnoucí pěšinky, obul boty, natáhl kleriku, rozvážně — jako by je počítal — ohmatával a zapínal tvrdé žíněné její knoflíčky, a když zapnul poslední, sáhl na truhličku po cingulu. Sáhl však marně; do tvrdého válečku svinuté cingulum zmizelo. Sochor se rychle podíval za truhličku, pod postel, ohmatal

32$

kapsy taláru — ale náhle mu vzešlo světlo. Otočil se, skočil k sousední posteli, sevřel rukou jako kleštěmi rameno útlého Součka a rozkřikl se: „Kde mám cingulum?“

„To je jistě za pět minut půl — nejvyšší čas vstávat, odpusť, že nemám čas ti je hledat,“ odsekl soused, vytrhl se mu, seskočil k protějšímu pořadí postelí takřka přímo Holoubkovi do náručí. „Josífku, braň mě, ten medvěd by mě rozsápal,“ a s klerikou přes rameno vyběhl do umývárny.

Toho rána poprvé za čtyři léta přišel Voják pozdě na ranní modlitby a přišel bez cingula. To leželo krásně svinuté na jeho pultě a nevinně se na něho usmívalo, když zamračený a rozkacený přišel po snídani do muzea.

Asi po týdnu se historie opakovala s kolářem, pak ještě se zrcátkem a pak — náhle mezi ranním studiem, sotva na kostelní věži bila sedmá hodina — rozletěly se dveře a v nich stanul pan ředitel. Bledý, skoro zsinalý stál chvíli na prahu, biret měl nasazený na zadní části hlavy, na čele zlověstné vrásky a oči div že jako dýky neprobodávaly… „Pánové, tu přestávají všecky ohledy,“ spustil hned na prahu, „dokud své nejapné žerty provádíte uvnitř těchto zdí, přimhuřuji obě oči, dělám, že nevidím a neslyším. Ale co se dnes stalo, nemůže se jen tak beze všeho prominout. Venku stojí kupa lidí a směje se plným hrdlem. Celé město bude o tom mluvit, lehce se to může dostat i do novin. A co řekne pak Jeho biskupská Milost? A to všecko vy, pane Součku, vím to dobře, jedině vy jste zlý duch tohoto ročníku. Varuji vás však naposledy, nespoléhejte se nic, že jste už v pastorálce. Ještě jednou — a bez milosti vás propustím, protože bych si nemohl vzít na svědomí vést člověka tak lehkomyslného k ordinaci. Teď to víte a řiďte se tím!“ Dveře bouchly a muzeem ještě chvíli zavládlo hrobové ticho. Majstři znali pana rektora, věděli, že nehrozí naplano. Ale co se vlastně stalo? Proč je ta ranní bouřka?

33$

Odpověď právě přinášel sluha, jemuž se na prstu houpala veliká bota. Její šlapadlo bylo čistě vyleštěné, ale rezavá kožená holínka se na ní červenala jako liška.

„Kde jste ji našel?“ vyskočil hned Sochor hláse se k svému majetku, který ráno v ložnici marně hledal.

„Strážník na ni upozornil. Když už na ulici stála kupa lidí a prstem si na ni ukazovali, zazvonil strážník u fortny a poručil, abychom ji hned odstranili.“

„Strážník? A kde ten ji viděl?“ ptalo se více hlasů současně. „Snad pánům vysvětlil už milostpán rektor,“ mrkal očima sluha, „že visela z okna vaší ložnice na tomhle špagátku až skoro nad samým prvním poschodím, štěstí, že se ten provázek nepřetrhl, mohlo to špatně dopadnout.“

„Žádné strachy, ten je konopný,“ rozkřikl se vztekle Souček.

„Tak to je vaše, pane Sochore, měl byste mi dát spropitné za ten nález,“ usmíval se sluha; ale ročník se nesmál.

Sochor patrně žaloval, snad dokonce žaloval přímo na Součka, a to by bylo nebratrské, to by bylo něčím, co se ani pojmenovati nikomu nechce … Sympatie muzea stojí rozhodně při Součkovi.

„Pan rektor má pravdu, ale Souček má taky pravdu. Voják jediný není v právu. Chybuje. Má dodržovat hodinu, a když překročuje řád, má vytrpět trest a neběžet jako chlapeček — žalovat,“ zní všeobecný úsudek.

Historie s botou se rozkřikla opravdu městem dřív než seminářem, ale v semináři působila vděčněji a houževnatěji. Nebylo majstra, který by se při nahodilém setkání nepodíval Sochorovi na nohy a neusmál se třeba nevědomky. To Vojáka hrozně rozčilovalo a kul pomstu, odvetu …

„Kolik je hodin?“ otázal se asi po měsíci ze zvyku Souček ráno na loži.

„Za tři minuty půl,“ zabručel Voják a odcházel.

Jako by ho pružné péro rázem vymrštilo do výše,

34$

vyskočil hned Souček, sáhl po nohavicích, prudce vjel do nich oběma nohama současně, ale současně také bolestně vykřikl svoje zamilované: „Kuliši, och, kuliši, vy jste mi dali.“

Kolegové, dokončující už svoji ranní toaletu, ohlédli se rázem po Součkovi a propukli v smích. Na první pohled bylo patrno, co se mu stalo. Kdosi tajně v noci zavázal pevně oba konce nohavic už starých, tuze vetchých, často spravovaných; jejich rány a jizvy pod talárem nebylo vidět, jenom když alespoň konce jejich, vykukující pod dolejší obrubou kleriky, byly slušné. Seminářský krejčí Matoušek chudším majstrům robil ze starých klerik za pár grošů takové falešné konce — kopný zvané — a přišíval jim je na nohavice ještě starší.

Když Souček ve spěchu, prudce vrazil do pevně zavázaných nohavic, prorazil obě „kopny“, nohy v bílých punčochách vyjely ven na nepravých místech a konce nohavic na uzel zadrhnuté se mu klátily podél nohou splasklé a prázdné.

„Kdepak jen vzít na nové,“ naříkal smutně, „těšil jsem se, že se mnou doslouží v semináři a že si je z vděčnosti ponechám na památku, kdyby se mě někdy chytala světská pýcha a marnivost, a zatím —! Ale počkejte, kuliši!“ zahrozil ke dveřím.

Nebylo však času ani na nářky, ani na hrozby. Zvonek se ozval, všecko jako o překot se hrnulo ke dveřím. Souček rychle dotrhl a odhodil obě kopný, natáhl boty, hodil na sebe kleriku, cestou v lavatoři si omyl oči — a dnes přišel pozdě do oratoře. Vplížil se tam tiše jako myška; páter spirituál už dokončoval ranní modlitby, Sochor klečel jako přibitý na svém místě, ale Součkovi přece neušlo, jak se Voják škodolibě usmál, když se vedle něho spustil na kolena.

„Tys to, kulichu, neudělal, ale někdo z tvých přátel, a ty o tom víš,“ pomyslil si Souček, „nu, jak já — tento — „ nedomyslil však, protože už začínala meditace.

35$

Holoubek sám nabídl nešťastnému příteli půjčku z Pomoci, neboť věděl, že zadlužený kolega už by se ani neosmělil požádat o nový úvěr, zaručil se za něj a do večera krejčí Matoušek zhojil obě rány nové i všecky staré na úctyhodných nohavicích. Přátelé Součkovi se pak na černé hodince ostře utkali se stoupenci Sochorovými, vytýkali jim nejapnost žertu, který chudého kolegu nejen citelně poškodil hmotně, ale mohl mu vynést novou důtku pro zameškání ranních modliteb, což u očerněného Součka padalo na váhu měrou dvojnásobnou. Spor se pak přenesl z kuřárny na dvorek a pokračoval i v ložnici.

„Aby byl pokoj,“ prohlásil konečně Souček, „slibuji, že od dnešního dne budu mlčet, nepromluvím v ložnici ani slovíčko, ale Voják musí také mlčet, nesmí chrápat jako medvěd, domácí řád je pro všecky, ať je zticha a já budu také.“

„Výborně,“ smáli se majstři.

„Tak začneme,“ prohlásil Souček slavnostně, ulehl, přetáhl si peřinu přes hlavu, prefekt zhasl lampu a dormitář ztichl. Ale sotva by se pět Otčenášů byl pomodlil, ozvaly se už povědomé zvuky v hrdle Sochorově, jako by se v něm svářilo, funělo a vzdychalo několik zavilých, vnitřních protivníků, zlých duchů, tak to silněji a silněji, hlasitěji a hlasitěji chvíli klokotalo, vařilo, bublalo, skřípalo. — Ale jako když utne — rázem to přestalo; bylo slyšet Vojáka, jak se pohnul, až postel pod ním zapraskala, jak se převrátil, a teprve po chvíli začínal znovu svoji „ukolébavku“ — když však přicházel opět do nejlepšího, zase ztichl, zabručel a obracel se z boku na bok.

Když se to potřetí opakovalo, ozval se starostlivý Holoubek: „Vojáku, stalo se ti něco?“ Leč místo odpovědi chrápal už Sochor zas, jako když prkna řeže, a zase tak náhle v nejlepším přestal. Holoubkovi to nedalo, nahmatal svíčku, škrtl sirkou a šel si na Vojáka posvítit, co ho vlastně vyrušuje.

„Co je mu?“ — „Něco se mu jistě stalo?“ — „Stále ja—

36$

ko by se probouzel,“ zvedli hlavy majstři po postelích, a ti nejzvědavější se vypravili na cestu za Holoubkem. Vidí Sochora, leží v posteli naznak, ústa pootevřená, rukama však zrovna jako by se křečovitě držel peřiny. Vtom počíná opět chrápat, v krku mu to praská, v nose píská, v ústech vaří, jak pracně se mu dere dech z prsou, a vtom také se počíná peřina natahovat, sjíždět, už se mu vysmekla z rukou a teď tiše sklouzla na zem. Voják oči sice neotevřel, ale chrápat přestal, rukama chvíli hmatal kolem sebe, krčil se chladem, bylo to tak komické, že se diváci dali do tichého, dušeného smíchu. Konečně nahmátl peřinu, vytáhl ji na postel, skrčil se pod ni a dal se opět do strašlivého zpěvu, a vtom už zas peřina jakoby kouzlem počala z něho sjíždět, ale nesjela.

Na chodbě se ozvaly kroky.

„Inspekce!“ vzkřikl kdosi. Holoubek rázem foukl do svíčky, majstři se rozběhli a ve dveřích se ozvalo přísně: „Co se tu děje? Proč nespíte? Zde ještě před chvílí hořelo světlo!“ Vicerektor se zlodějskou lucerničkou ve vztyčené ruce nad hlavou zamířil do první uličky, šel prudce, ostře, najednou kopl do čehosi, vzápětí slítla peřina z vedlejší postele, Voják vztyčil se na ní hrozivě a s výkřikem: „Tak ty mi ji taháš —“ vrhl se na vicerektora.

„Pane majstr, zbláznil jste se,“ rozkřikla se i pozdní návštěva, ulekaná a ustrašená nenadálým útokem.

Sochor poznal vicerektora a zkoprněl. Zkoprněl však i Souček; zkoprněl leknutím, protože zapomněl včas pustit konec nataženého tenkého motouzu, kterým peřinu Vojáka stahoval. Vicerektor kopl do napnuté šňůry a nové neštěstí je hotovo. Teď — v tom zmatku — sice odhodil Souček motouz, ale neví, přehodil-li jej šťastně na druhou stranu … Ale hned se dozví, protože bystrý vicerektor už svítí lucerničkou na zem, „do něčeho jsem kopl, cítil jsem to — aha — tady je to vysvětleno, nu dobře, pánové, ráno bude na to více času, pan ředitel vám to dopoví.“ — Odvázal motouz,

37$

jako „corpus delicti“ jej strčil do kapsy modrého pláště a na nejvyšší míru rozhněván odešel.

Součka se zmocnila na loži nálada odsouzence před popravou. Potil se chvíli strachem a hrůzou a zas se chvílemi otřásl, jako by ho poléval studenou vodou. Seminářská postel se mu zdála Záhořovým ložem. Třeštil oči do tmy, ale žádná hvězdička naděje nemrkala naň odnikud. Tmoucí tma, hustá tak, že by ji mohl krájet, a těžká jako kamení, padala na něj a dusila ho. Jenom bledá, přísná tvář rektorova se mu zjevovala občas před vyděšeným zrakem. Ano, rektor! Tentokráte jistě nepovolí; proto ne, aby zachránil svoji autoritu, důslednost. Až ho bude Souček sepjatýma rukama prosit, aby se ustrnul, aby prominul, trhne jen rameny a odpoví mrazivým hlasem: „Rád bych, od srdce rád, ale nemohu. Běží o moji reputaci, z pedagogických ohledů nesmím povolit, jak jsem řekl, jste propuštěn, řekněte sluhovi, kam má dovézt váš kufr; talár s cingulem zde musíte ovšem nechat.“

A co si počne Souček? Kam se obrátí? Kam půjde? Nač se vrhne? Zoufalé myšlenky ho napadaly, odháněl je od sebe; ale jiné, mučivější, vynořovaly se hned a drásaly mu srdce.

A co doma? Otec! Matka! A sestry! Ne, domů rozhodně nemůže, nesmí. Ostatně, snad se leká předčasně. Při činu dopaden nebyl. Kolegové to ovšem viděli, dívali se, jak zpod jeho peřiny vylézá motouz a stahuje duchnu z Vojáka, jak s ním hraje jako kočka s myší; lze s nimi promluvit, uprosit je, svalit nějak podezření ze sebe. „A snad to svést na jiného, co?“ ozvalo se náhle svědomí v Součkovi.

„Ne, to nikdy,“ řekl si mužně, „děj se co děj, na nikoho to svádět nebudu a zahazovat se také ne. Když mě usvědčí a propustí — půjdu. Svět je široký a daleký! Nějak bylo, nějak bude! Bůh mě neopustí!“ a v těch myšlenkách konečně k ránu usnul.

Když se po ranních modlitbách, meditaci a mši svaté hrnuli majstři jako vodopád z oratoře ve druhém patře

38$

po dřevěných schodech do přízemí do jídelny, přitlačil se k Součkovi náhle Holoubek: „Pověz mi, kulichu, pravdu, jak byl ten motouz dlouhý? Víš, viděl jsem pouze ten kousek mezi postelemi; zbylo ti ho ještě hodně v ruce?“

„Ach ovšem, celé klubko ho bylo. Nezlob se, byl to vlastně tvůj špagát, vzal jsem ti ho z pultu, byl bych ti ho jistě vrátil, ale takhle nevím, shledáš-li se s ním ještě v semináři a na tomto světě vůbec.“

Holoubek se vesele, radostně zasmál a hned spustil neobyčejně vřele: „A teď mi slib, že se nepřiznáš. Děj se co děj, že budeš mlčet ke všemu.“

„To bude málo platné — vyhodí mě bez přiznání.“

„Slibuješ? Rychle, rychle,“ naléhal Holoubek, neboť schodů ubývalo, refektář se blížil a jejich židle v něm stály daleko od sebe.

Souček kývl hlavou a Holoubek ho hned předběhl a vmísil se mezi ostatní.

Pastoralistům dnes snídaně nechutnala. Čekali soud a věděli, že bude přísný; ale tak si ho přece nepředstavovali. Viděli, že rektor po osmé hodině kamsi odešel, bezpečně vyšetřili, že teprve po desáté se vrátil z biskupství. Vypátrali, že se hned potom sešli v jeho bytě oba vicerektoři a spirituál a dosud se tam radí. Stráž postavená na chodbě vrazila asi o půl dvanácté do muzea se zprávou: „Jdou sem. Všichni sem jdou.“ Oči celého ročníku soustrastně spočinuly na Součkovi. Ten pod tíží těch pohledů sklopil hlavu a v duši se mu kmitlo jediné přání: „Kéž už by bylo po všem!“

Rektor se spirituálem a oba vicerektoři prošli dlouhou studovnou, zastavili se v jejím čele u prvního pultu pod křížem a rektor hlasem, jakoby smutkem zastřeným, poručil: „Posaďte se, pánové!“ Počkal chvíli, až přestaly židle rachotit, a hned pak pokračoval: „Varoval jsem vás několikráte, prosil jsem vás, abyste zanechali uličnictví, které se nehodí do těchto zdí a nesluší nastávajícím kněžím. Jen několik měsíců dělí vás od ordinace a vy, místo abyste si dobře míněné rady

39$

vážně vzali k srdci, dopustili jste se včera činu, který by se mohl stát snad v ovzduší kasáren, ale nikdy nemělo k němu dojít v semináři. Míra je dovršena, trpělivost vyčerpána. Jeho biskupská Milost ráčila nařídit, aby pachateli na důkaz, že jsme nehrozili marně a že to s vaší výchovou míníme vážně, stihl nejtěžší trest, aby totiž byl ihned ze semináře propuštěn. Očekávám, že nás zbaví trapného vyšetřování a že se sám přihlásí, vstane a ihned odejde na chodbu, neboť co chci dále říci, už se ho netýká, dojednám to s ním v ředitelně.“

Za hrobového ticha bylo slyšet zarachotit židli a dvě nohy těžce se opřít o podlahu.

„Souček — ach — nešťastný Souček vstává,“ myslili si všichni, přivřeli oči, do kterých se tlačily slzy, aby ten smutný obraz neviděli.

„Jakže? Vy, pane Holoubku?“ sepjal ruce leknutím rektor.

„Ano, já,“ pevně, klidně se přiznal Holoubek a sklopil hlavu, ale hlavy ostatní rázem se zdvihly, krky se natáhly, ústa překvapením pootevřela a oči všem div z důlků nevylezly.

„Žid! Hle, Žid to spáchal a teď si to odnese! Ubohý Žid! Kdo by si to byl pomyslil,“ a skoro se nad tím náhlým, neočekávaným obratem usmívali… Jediný Souček seděl s očima jako zavrtanýma do špinavé podlahy, cosi ho zvedalo a nutilo vykřiknout: „Ne, nevěřte mu! Je nevinen! Obětuje se! Ne Holoubek, ale beránek je to, který snímá ze mne a bere na sebe dobrovolně můj hřích. Já, já jsem ten hříšník.“ Ale nezvedá se, nekřičí, jen s utajeným dechem poslouchá, jak hřmí rázné kroky Holoubkovy, směřují ke dveřím a za nimi teprve jak ztichly.

V největším zmatku stojí tu představení; zklamání i překvapení zračí se jim v čistě oholených tvářích, ale jen na chvíli. První se vzpamatoval rektor. „A kdyby to byl sám komunní prefekt a třeba můj bratr, nemohu mu pomoci. Běží jednou provždy o odstrašující příklad, o výstrahu, sice jinak nevykořením toto skotáctví

40$

z vašich řad a nezvyknete si vážnosti, která sluší stavu tak důstojnému, jako je ten, kterému jste se zasvětili,“ prudce se ještě rozkřikl, ale hlas jeho nezněl už tak tvrdě, bylo cítit, že se k tomu nutí, že se mu zhatil nějak jeho plán, popletly jeho rozpočty. Představení odešli a vyslaná stráž hlásila, že sebrali Holoubka a odvedli ho do ředitelny.

K obědu sice přišel, ale mlčel jako hrob. Dusný mrak ležel ostatně i nad celou pastorálkou. Nižší ročníky tušily, že se tam něco přihodilo, ale darmo si hlavy lámaly, darmo se pokoušely domakat se pravdy.

V biskupské rezidenci v tu dobu nechutnal oběd ani Jeho biskupské Milosti. Na prosby rektorovy slíbil, že zítra přijede do semináře pokárat své nastávající duchovní syny, napomenout je k větší vážnosti i lepší poslušnosti. Býval šťasten, mohl-li pochválit, potěšit, někoho vyznamenat, ale vždycky ho velice rozladilo, kdykoli byl okolnostmi donucen udělit někomu důtku, nebo dokonce uložit trest, a to trest tak přísný, jako je propuštění bohoslovce z posledního ročníku.

„Co si jen počne? Kam se vrhne? Celá čtyři léta ztratil,“ naříkal si svému sekretáři u stolu.

„Milosti, byl už často varován, soud je spravedlivý,“ osmělil se uctivě namítnout rigorózní ceremoniář, který seděl po levici biskupově.

„Snad spravedlivý,“ zakýval hlavou biskup, „ale konečně mladí jsme byli kdysi všichni, a každý z nás touží víc po boží shovívavosti než spravedlnosti. Nu — ještě uvidíme. Na kolikátou hodinu je návštěva určena?“

„Zítra na třetí odpoledne.“

„To by už mohlo být pozdě — pojedu hned dnes, ve tři hodiny,“ poručil biskup a zavedl hovor na jiné pole.

Rázem třetí hodiny zahrčel skutečně kočár před seminářskou fortnou a trojí mocné trhnutí zvoncem na chodbě ohlašovalo všemu domu vznešenou návštěvu Jeho biskupské Milosti a způsobilo poplach ve všech koutech.

41$

„To je biskup,“ zdvihl hned hlavu rektor od fasciklu listin označených nápisem „Josef Holoubek“ a vyběhl na chodbu.

To bude asi náš pan biskup, pomyslil si páter spirituál, „přijel by jako na zavolanou,“ a také se rychle hnal ke schodům.

„Jeho biskupská Milost,“ lekl se vicerektor, kvůli kterému se vlastně celá událost tak nadula a vzrostla, a sháněl se po červeném doktorském biretu.

„Náš pan biskup!“ zaradovali se bohoslovci, protože každá jeho návštěva znamenala neomylně zlepšení večeře nebo oběda.

Jenom Holoubek klečel u svého kufru a srovnával si do něho pečlivě knihy, šaty, prádlo a různé drobnosti, které si sem už ze svého pultu v muzeu i z truhličky v ložnici snesl.

Slyšel sice také zvonek, věděl, jakou to návštěvu ohlašuje, pomyslil si však: Mě se to už netýká, já jsem propuštěný majstr, kvečeru svléknu talár, odvedu jej panu rektorovi, požádám ho o své papíry, sluha mi odveze kufr na nádraží a nočním vlakem pojedu domů. Rozpřádal si dál své životní osudy, roztřásal při tom a skládal košile, šátky — když náhle byl z obojího vyrušen. „Žide! Holoubku! Jsi tu někde?“

To uřícený Voják — Sochor — přiběhl za ním do tmavé kufrárny.

„Copak se stalo?“ ozval se Holoubek klidným hlasem a mačkal dál do kouta nepoddajné knihy, jen aby získal v kufru více místa.

„Jeho Milost! — Jeho biskupská Milost si přeje s tebou mluvit, pan rektor mě posílá — Souček tam právě je,“ vyrážel ze sebe Voják.

„Takhle před pana biskupa přece nemohu,“ usmál se Holoubek, vstal a ukázal se Sochorovi v zaprášeném, uváleném taláru bez cingula a kolářů, „kartáče už mám v kufru — půjč mi svůj — anebo — počkej — tak to bude lépe — „ shodil ze sebe kleriku, připnul si rychle ležatý límeček, černého motýlka k němu, oblékl

42$

kabát a vyšel — ne jako bohoslovec — ale jako student. Koupil si už znova bývalou svoji studentskou parádu, aby nemusil jet domů s holým krkem, jako by byl od šibenice uřezán. Talár vytřepal, přehodil si jej přes ruku a zvolna kráčel k ředitelně. Tam se ho zrovna lekli.

„Co tě to napadlo, Pepíčku!“ vyčítavě podíval se na něho spirituál.

„Hned si oblecte talár, ale hned,“ tlumeným hlasem poručil rektor, „takhle přece nemůžete se odvážit před Jeho Milost.“

„Myslil jsem, že nesmím —“ chtěl se omlouvat Holoubek, ale na všecko bylo už pozdě. Dveře vedlejšího salónku se otevřely, z nich vyběhl Souček, rozpálený jako žhavá ocel, a hned za ním se ukázala krásná, šedinami pokrytá hlava biskupova.

„Je už zde ten propuštěný majstr? Našli jste ho?“ ptal se rychle, starostlivě, a jak jeho dobré oči spatřily Holoubka, radostí se v nich zalesklo a hned dodal: „Ach, to jste jistě vy, a to je dobře, že jsem vás ještě zastihl, pojďte dál —“ a Holoubek, tak, jak byl, s mašličkou na krku, s talárem a kolářem v ruce, vešel k biskupovi.

„Především mi slibte, že mi povíte pravdu, nic než čistou pravdu.“

„Milosti, teď ještě nemohu, ale někdy později, bude-li mi možno —“ koktal Holoubek, nesnášeje dobře laskavého pohledu biskupova a klopě před ním v rozpacích svoje jiskrné oči.

„Ohavnost před Hospodinem jsou ústa lživá —“ citoval biskup mimovolně Písmo — „odložte lež a mluvte pravdu jeden každý s bližním svým. Napomínám vás ne já — ale svatý Pavel, a když vám to nestačí, sám Bůh vám poroučí: Nepromluvíš křivého svědectví. Vy, pane Holoubku, obelhal jste své představené, ale nesmíte obelhávat biskupa, který vám nikdy v ničem neublížil. Souček se mi tu právě ze všeho vyzpovídal, a tu bych jen rád věděl, proč jste se za něho obětoval.

43$

Nelíbí se vám snad v semináři? Hledáte nenápadnou cestu, která z něho vede? Necítíte povolání ke stavu kněžskému, či co vás k tomu pohnulo? Ale jen pravdu, prosím.“

„Souček tedy nebude propuštěn?“ odvážil se otázat překvapený Holoubek. Všechen ostych jako by z něho spadl, mluvil vlastně poprvé s tím kmetem vpravdě velebným. Sem tam při setkání v semináři nebo při akolytaci v kostele promluvil na něj sice biskup několik slov, obyčejně se optal, jak se jmenuje, odkud je, kde studoval, zná-li v Plzni pana prezidenta, který byl biskupovým krajanem a spolužákem; ale dnes rozhovořil se zcela jinak.

„Máte mé slovo, že se Součkovi pro jeho upřímnou lítost tentokrát nezkřiví ani vlásku,“ usmála se Jeho Milost radostně, „jen to bych rád věděl, co vás pohnulo k vašemu ukvapenému činu.“

„Lítost, Milosti, nic než také lítost. Souček nemá kam jít, kde žít, zač se obléci a najíst. Na dnešek v noci jsem si to představil, pomyslil jsem si, jak veselý Souček zanevře na seminář, snad i na všecko, co se seminářem souvisí, bude třít bídu, než se někde uchytí, a já že mám kam jít i z čeho žít. Propustí-li mě, v mém smýšlení a jednání že se nic nezmění, pokusím se jinde o přijetí, třeba do kláštera za frátera, někam že půjdu, protože na mou pomoc doma nikdo nečeká, nikomu ze svých příbuzných nemusím pomáhat, a tak jsem se rozhodl, že pomohu Součkovi, svou hlavu že nastavím a zachytím ránu na něho už namířenou.“

Biskupovi zvlhly oči a na řasách zatřásly se slzy. Objal Holoubka a políbil ho.

„Oblecte talár a zůstaňte takový, jaký jste, po celý život,“ měkce mu řekl biskup a udělal mu křížek na čelo.

Po večeři v kuřárně shromáždila se obec dýmákovská kolem svého prezidenta. Nikdo neřekl, proč, ale všichni tichounkým hlasem na jeho poctu zazpívali mu jeho nejmilejší písničku:

44$

Měla jsem holoubka v truhle zavřeného,

on ‘jest mi uletěl do pole širého…

Ani Serafínské kvarteto nedovedlo tak vroucně zazpívat, jako pěl dnes celý Dýmákov. Jenom veselý Souček nezpíval, ale díval se na Žida a stíral slzu za slzou, jak mu horké padaly z očí.

„Pepíčku, do smrti, do nejdelší smrti to nezapomenu, á zapomenu-li, ať mě země dál nenosí, ale ať mě pohltí ten nejčernější jícen pekla.“

Holoubek přešlapoval v rozpacích, usmíval se sladkokysele, a jak jen mohl, nedokouřiv ani svoji dýmečku, utekl z Dýmákova, kde se mu dnes pranic nelíbilo.

Ale pokoj ještě neměl; upaloval do oratoře a tam před samými dveřmi zrovna vběhl do náruče páteru spirituálovi.

„Čekám tu na tebe, synáčku,“ zatykal důvěrně a šeptem milému svému Holoubkovi, „už jsem se třásl, že se předčasně spolu budeme musit rozloučit, a hle, všecko se to dobře, náramně dobře rozuzlilo; Bůh ti to odplatí, Josífku — jistě odplatí,“ šeptal spirituál a dále pohnutím také nemohl.

IV) BÁBA

Selka Holoubková byla všecka šťastna, že na jejího velebníčka nejspíše zapomněli. „Bože, vždyť jsem toho dítěte nic neužila. Odmalička býval jenom hostem doma o svátcích a prázdninách a všecka léta trávil v cizině, ať si tu jen pobude,“ vykládala sousedkám a hrdě i zálibně hleděla na syna-novokněze. Svatého Václava už minulo, do Dušiček už nebylo daleko, ba i svatý Martin na koni se blížil, a ten teprve přivezl Holoubkovi jurisdikci a povýšil ho z novokněze na kaplana markovského.

„Škoda, věčná škoda,“ litovala matka, „mohli tě tu páni nechat přes vánoce a od Nového roku spánembohem mohls to místo tam nastoupit.“

45$

„Čeládka se mění o Martině,“ usmál se páter Holoubek, „proto —“

„Ale mlč, nebudeš se přece srovnávat s čeládkou,“ kárala ho matka.

„A to, maminko, není žádná hanba, to je čest být sluhou Páně.“

„To ovšem, to ovšem!“

„Tož vidíte, že musím držet se služebníky.“

Otec se usmíval a hrabal ve vzpomínkách. „Markov! Markov! Tak se mi všecko zdá, že jsme odtamtud měli jednou hříbě. Ba arci! Toho valáška s lyskou na čele. Ale, holečku, to je někde v tramtárii až, koupil jsem toho koně asi z třetí ruky, než k nám došel.“

„I co vás napadá, daleko to nebude, v Čechách to jistě bude, protože Afrika ani Asie k naší diecézi už nepatří, buďte rádi, že tam nemusím jet po lodi jako misionář a že tam jistě budou umět buchty i knedlíky.“

Holoubková i ve svém smutku se musila usmát, když si vzpomněla, jak její velebníček k smrti rád obojí ty kuchyňské výrobky pojídá a jak ji velebil: „Maminko, takový knedlík, jako vy umíte, nesvedou ani na biskupství, a vaše buchty — ó — klobouk dolů před nimi, ty by mohly stát na císařské tabuli!“

„Jen budou-li tam mít hospodářství a chovat holuby,“ staral se opět otec, „pak se ti jistě stýskat nebude.“

„Budou, tatínku. Nějaká zahrádka bývá u každé fary, lam budu pěstovat zelí. A holubi? Nu, kdyby je neměli, dopíši vám a pošlete mi přece párek římanů, párek bubláků a párek staváků, co?“

„Jakpak bych neposlal! Toť, že pošlu, a tuhle matku s nimi, přiveze ti je, nic se nestarej.“

Také v Markově už se na příjezd nového velebníčka těšili. Kostelník Kořil v krámku u žida, kde se denně po ranním klekání stavěl na stupečku samožitné pro zahřátí, u tabáčníka, v kovárně, všude se sedmibolestnou tváří rozkládal: „Tak dostaneme nového velebňouška, nováčka, rovnou ze semináře nám ho sem po—

46$

sílají. Ach jo! To zase zkusím, než ho okopám, než všechno ode mne pochytí a naučí se, jak já to tady vedu.“

„Nu, kmotře, jen co je pravda, krásně to v kostele pořádáte,“ lichotili mu všude do očí. Chvála na Kořila působila jako alkohol, obojí ho rozjařovalo, rozpalovalo jeho fantazii už od přírody dost bujnou, takže se pak dal unášet do krkolomných výšin, kterým se za střízlivého stavu sám divil. „To si myslím,“ odpovídal hrdě i teď, „když tu bylo poslední biřmování, sám pan biskup dal si mě zavolat, poklepal mi na rameno a povídá: „Tak už se vidíme, milý Kořile, potřetí. Vidím, že v kostele všecko znáte a všemu rozumíte.“ — „To také znám a rozumím,“ odpověděl jsem panu biskupovi, „tak dobře, že bych mohl být kdekoli kantorem od minuty a farářem od hodiny.“ Pan biskup se usmál a povídá: „Panu faráři pošleme límec, velebníčkovi papírový dekret pochvalný, vám by patřily alespoň rukávky, ale protože to není zvykem a ostatní kostelníci by žárlili, tak zde máte desítku, a ty nováčky mi dobře zaučujte.“

Páter Holoubek neměl ani tušení, do jak spolehlivých rukou se dostane, ale přece na Kořila hned na samém počátku učinil nejlepší dojem. Když mu totiž staroch přišel na nádraží naproti a hnal se mu po ruce, nedal si ji Holoubek políbit, ba ani těžký ruční kufřík nenechal ho nést a podal mu jen menší balíček a pěkně se při tom na kostelníka usmál: ,, Jsou tam buchty, co mi maminka upekla na vandr, musíte je dojíst sám, protože se bojím, kdybych já tak učinil, že bych se brzy z toho vandru vrátil.“

Kořila si tím nadobro získal. „Musí být z náramně dobré rodiny,“ velebil pak u žida a na všech ostatních svých zastávkách. „Našel jsem v tom balíčku skutečně buchty. Ale jaké buchty! V ruce se zrovna rozsejpaly a na jazyku sládly jako od cukráře. Šrůtek uzeného tam byl, i husí stehýnko, jak říkám, náramně pěkně ho z domova vybavili.“

47$

Také na faře mile Holoubka přivítali a jemnostpán, když osaměl s hospodyní Kačenkou, liboval si, nepřetvařuje-li se, jaký je to skromný a tichý, přitom hezký a zdravý kněžíček.

A kaplan rovněž zálibně, jako špaček budku, okukoval svoje první hnízdečko. V horách to ovšem je. U nich doma byl sotva poprašek sněhový a tu ho leží místy na loket, vysoké kopce se tu dmou do výše jako báně a husté lesy černají se po nich jako pláště. Hezky je tu už teď, a což teprve na jaře! A jak se podíval oknem kaplánky, viděl pod přístřeškem stájí viset dva chomouty, pod otevřenou kůlnou vozy, pluhy, saně a druhým oknem sotva přehlédl ohromný ovocný sad, celý teď pod kyprou sněhovou peřinou si hovící.

„Kousek bude jistě zrytý na zeleninu, na hlávky,“ hned ho napadlo, ale dost času myslit na takové věci. Teď má Holoubek důležitější starosti. Farští šimli přivezli hned za ním na saních jeho nábytek, nutno to rozestavit, obrázky rozvěsit, na první kázání v neděli se připravit, školy navštívit, ve farní kanceláři se ohlédnout po matrikách a také brevíř se pomodlit, přečíst noviny, domů napsat alespoň pár řádků, také by měl odpovědět páteru spirituálovi a kulichu Součkovi — který dostal nejdříve místo, hned po vysvěcení, a který už „z vlastní zkušenosti“ udílel mu četné rady a pokyny …

Ale také farář i hospodyně se o něho starali. „Takhle by to nešlo, to byste si uhnal brzy nějaký zápal nebo revma,“ domlouvali mu, „musíte si pořídit vysoké boty, krátký teplý kabát a pak tím sněhem poběžíte jako zajíc. Tu parádu si schovejte; neztratí se vám, zavane-li vás vítr kdysi do města anebo někam do kraje, tam si zas budete vyšlapovat ve vrzavých perčiskách a dlouhých kabátech.“

Holoubek, kterému se cestou do přespolních škol nabíral sníh horem do lehkých botiček a dlouhý zimník plouhal závějemi, to uznal a hned si psal domů, jakého ježíška mu mají poslat, míru jeho že doma mají a peníze také …

48$

O Štědrém večeru pak pod stromečkem našel Holoubek pěknou hebkou a neobyčejně lehkou čapku a při ní hůl dubovku, nahoře zahnutou a dole důkladně okovanou ostrým hrotem.

„Pedum a mitra,“ usmál se farář a zálibně vzal ještě jednou čapku do ruky, smáčkl ji, pohladil, foukl do srsti a prohodil: „Je kuní, dva spratky kuní jsem na ni obětoval, važte si jí a zdráv ji užijte.“

To bylo pro Holoubka něco nového. Zastříhal ušima pozorně, sáhl po huňaté čepici, ale div překvapením nevykřikl, jak byla lehoučká, měkoučká, jako hedvábná.

„Z čeho že je? Kdepak jste ji ráčil koupit?“ podivil se upřímně.

„Koupit?“ usmál se farář, „takové kůžičky na čepici nekoupíte, nějaký neřád slátaný z odřezků, to ano; povídám, že jsem ty kuny sám chytil, spratky vydělal a tuhle Kačenka to ušila lépe než každý kožišník.“

A po večeři pak otevíral pan farář kaplanu až do půlnoční nové světy. Vykládal mu o kunách, tchořích, lasičkách, hranostajích, jak je stopuje, jak na ně líčí, jak je chytá na skok i na vnadu, do želez i do ok, do pastí i do tluček. Holoubek poprvé slyšel, co důvtipu vyžaduje, než se takový dravec dá přelstít, než se vystopuje, v kolik hodin a kam chodí.

„To máte tak, bratříčku,“ končil farář svoji štědrovečerní přednášku, „všude si krátí lidé dlouhé zimní večery, jak mohou. V městech mají divadla, koncerty, plesy a jiné zábavy, ve vsi mají přástky, hrátky a dračky, někdo čte, studuje, píše, nu a já stopuji škodnou, číhám na ni, pozoruji ji a obdivuji se Tvůrci, který tolik důvtipu dal těm potvůrkám, že se jim často podaří urvat, ba že jim často musím vydat dobrovolně holuba, kuře, slípku, vajíčko nebo kus slaniny, mám-li se jich zmocnit.“

Holoubek byl nadšen. Během svátků potýral důkladně jemnostpána, ale zato prohlédl a do pořádku uvedl, namazal a vyčistil všecka rezavá železa, obyčejná

49$

i dénková, železa na sloup, talířová i otáčivá, železa s chvaty oblými i širokými, nejen že věděl, co je „větření“ a „návnada“, ale uměl i železa navětřit i navnadit, pasti políčit. Pan farář, právě když se končily vánoční prázdniny a škola se opět počínala, došel ve svých zajímavých výkladech k partii o stopování zvířat. Holoubek jaktěživ neposlouchal žádnou přednášku tak dychtivě, jako když starý farář přišel do ohně a s mladickým zápalem vykládal o tom, kterak křižuje kuna, kterak tchoř a kterak hranostaj, kterak poznat stopu psa, kočky, ježka nebo veverky, jak stopa poví, plížilo-li se zvíře nebo prchalo-li, a když mu to na zahradě, pokud bylo možno, všecko názorně ukazoval.

Do rána napadl čerstvý snížek, kyprý jako peří, stejnoměrně pokryl všecky střechy, cesty a stopy.

Při snídani po mši svaté se vrtěl farář na židli. „Hned bych šel, bratříčku, s vámi. Půjdete do Bučin do školy, že ano? Cesta vás povede lesem — přes Hrby; — vašnosti — po takové obnově jako dnes je stopování pravou rozkoší, každý omyl je vyloučen, stopy jsou přesné, jakoby do sádry odlité, čerstvé, prozradí určitě všecky spády a pelechy všemožné zvěře, kraj, zvláště les, podobá se otevřené knize, jen číst, číst musíte umět, škoda, věčná škoda,“ litoval upřímně farář, ale nemohl, nesměl; masopust se blížil a byly na dnešek objednány na protokol asi dva páry snoubenců, kterým bylo nutno vymáhat dispense, psát matriční listy, přílohy k žádostem, a tak jemnostpán jen závistivě se díval za kaplanem, když svlékl kleriku a poprvé vyšel v novém úboru. Vysoké juchtové boty sahaly mu až po kolena, těsně přiléhající soukenné nohavice ztrácely se v nich, šedivý lodenový kabát a tmavá čepice kuní změnily ho takřka k nepoznání. Ostrý mrazík jako křen štípal do nosu a do uší, východní větřík řezal jako nůž, takže za vsí v širém poli donutil Holoubka, aby si ohrnul vysoký límec a čepici stáhl hezky přes uši. Jenom nos a oči z celého obličeje zůstaly nechráněny a páter Josef si liboval, jak se mu to pěkně mašíruje.

50$

Mladá jarost mu hrála ve všech žilách, pobručoval si veselou písničku za písničkou, točil si holí, vzpomínal na kolegy, na kulicha-Součka, Vojáka-Sochora, kde si asi teď vykračují, plašil před sebou vrány, kvíčaly, strnady, jak se k silnici na stromy slétali, ale brzy musil odbočit stranou k lesu a Bučinám. Nikdo tou pěšinou dosud nešel, měkký sníh jako jemný napadaný prach ležel na ní, na západě stál ještě bledý měsíc v úplňku, ale na východě už ruměnilo se nebe a sluníčko vykukovalo na obzor. Modravým svitem se zatřpytily sněhové hlati, zasněžené koruny stromů jako by zahořely milióny nejčistších démantů — tak tu stál velebný les ve své úchvatné, pohádkové kráse zimní a čekal na Holoubka. Holoubek měl oči i srdce přístupné takovým silným dojmům. Zastavil se, zahleděl na tu krásu a pozdvihl oči vděčně k nebi. Ať tohle někdo namaluje, ať tohle některé pero básnické vypíše, ať tohle lidské slovo vylíčí, pomyslil si a jako do svatyně blížil se k lesu. A podivil se, když v lese pohlédl na zem. Jemnostpán měl pravdu. Ta svatyně nebyla pustá a prázdná, ale plno stop se tu křížilo, rozbíhalo, točilo ke všem keřům a stromům, ověšeným buď šiškami, bukvicemi nebo jinými plody a bobulemi. Hle, Bůh i v zimě prostírá jim stůl, živí je, ale také po několika krocích spatřil sníh čerstvě zbarvený a koroptví peří po něm rozmetané. „Boj o život,“ povzdychl si mladý kněz a pozorně hleděl do sněhu, pozná-li podle přednášek farářových stopu tchoře nebo kuny nebo snad dokonce lišky. Nerozeznal nic, všechny ty otisky nožek se mu zdály stejné, necvičené oko nerozeznávalo počet drápků, rozestavení a polohu stop, nerozumělo, vznikly-li stopy chodem nebo skokem, neznal písmena, neuměl dosud číst v té otevřené, zlaté knize přírody… Ale les v zimě nebyl už pro něho mrtvý, jako býval dosud, probudil se, procitl, viděl ho oživený, obydlený nesčetnými tvory, skrytými zraku v doupatech, hnízdech a různých skrýších. Mimovolně ho napadlo, jak dnes bude dětem s jiným pochopením vykládat o Danielovi a chrámu Bálově,

51$

jak ho potrousil Daniel popelem a pak v něm ukázal králi šlépěje mužů, žen i dětí, kteří tajnými dveřmi vcházeli do chrámu a sjídali pokrmy, které král modle předložil…

Ach, jak radostně a lehce se mu učilo a jak se těšil opět na cestu lesem i na domov, až bude jemnostpánu všechno líčit, vyptávat se dopodrobna a snad ho přinutí, aby si s ním vyšel na „exkurs“, jako chodívali na gymnáziu i v semináři. Brrr, jak to bývalo všechno mdlé, neživé, strojené, dělané, vyumělkované, kdežto příroda, skutečný život, jak ten zcela jinak hovoří o moudrosti a všemohoucnosti boží…

Skoro se mrzel, když kousek za Bučinami, ještě před lesem, dohnal čipernou babku ve vlňáku zamotanou a s košíkem na ruce.

„Kampak vás vede cesta, babičko? Že v takové zimě raději nezůstanete u kamen,“ promluvil na ni Holoubek a chtěl ji předběhnout.

„I božínku, to jsem se lekla! Ani jsem neslyšela kroky za sebou. Jojo! Mládí! To se to jde jako na pérách. Nožičky se sotva země dotýkají a sníh ani nezachrupe. Do Markova jdu, do Markova domů. Mám asi stejnou cestu se vzácným pánem. Doma člověk nic nevysedí. Jíst se chce, pečení ptáci nelítají sami člověku do huby a tak, chtěj nechtěj, musím mezi lidi.“

Hubička jela babce lépe než nohy, ale přece si pospíšila, aby jí společník neutekl. Zahleděla se na něho, jak mu v patách kráčela, na jeho široká ramena, ztepilou postavu, pružnou chůzi a líbezně se usmála.

„On mě asi vzácný pán dosud nezná, ale já ho dobře znám, ačkoli tu dlouho není mezi námi, dobře si ho všímám. Já jsem stará Trousílková, dohazovačka. Můžete se na mě poptat, kde je libo, a uslyšíte jistě jenom chválu. Poctivě každému posloužím, na vás se už dlouho dívám a myslívám si, tomu pánu bych přála štěstí.“

Holoubek přidal do kroku. Měl vrozený odpor ke každému lichocení. Ale také babka za ním čiperně poskočila a důtklivě, naléhavě prosila: „Prosím vás, ne—

52$

utíkejte mi a vyslechněte mě, mnoho mladých lidí děkuje mi za své štěstí.“

„Pročpak ne,“ usmál se Holoubek, který byl vlastně lidovým, družným člověkem, a hned zmírnil krok.

„Dovolte mi otázku, nemáte někde ve světě nějakou známost?“

„Ach, Bože, já mám známostí!“ mávl Holoubek holí.

„Tak to nemyslím,“ opravovala se hned Trousílková, „myslím, nezadal-li jste dosud své srdce nějaké bohaté a krásné slečně?“

„Ne, babičko, to nezadal,“ zasmál se Holoubek upřímně, srdečně a hlučně.

„A to je trefa! To je trefa! To je zrovna řízení boží. Pak tu na vzácného pána čeká štěstí, velké štěstí.“

„Tak? A jaké?“

„Mám pro vás, vzácný pane, vzdělanou slečinku, krásnou jako růži, bohatá je jako hraběnka a hodná jako anděl.“

„Ale vždyť já se, milá Trousílková, nemohu ženit,“ skočil jí rychle do řeči Holoubek, zapálil se při tom, až mu uši pod čepicí červenaly, stáhl ještě více hlavu do postaveného límce kabátu a hlavou mu střelilo: Kulich, kulich Souček aby to tak slyšel, kotrmelce by metal radostí.

Ale babka se nedala přerušit, naopak, jako by oleje do ohně přilil, tím horlivěji pokračovala:

„Co není, může být. A nemusí to hned být. Pán Bůh rač chránit, pospíchat v takové záležitosti. Rok, dva i více má trvat známost, aby se potom šlo najisto, aby si strany snad později nevyčítaly, že s^ podvedly. A za dvě léta? Ó, to už bude jistě vzácný pán alespoň pojezdným v Lužánkách; ne-li panem správčím v Rečici, a jistě potom nezapomene na bábu Trousílkovou, která mu život osladila.“

Holoubkovi vzešlo světlo, že se babička mýlí, že ho má patrně za hospodářského adjunkta Bučinského, který se do tamního panského dvora také nedávno přistěhoval. — V lese kdesi padla rána. Vrány se rázem

53$

vznesly do výše, s pronikavým skřehotem vyletěla sojka, zachechtala se straka, Holoubek zapomněl na bábu a všecku pozornost upjal na les. To jistě hajný nebo lesní vyslídil škodnou, snad dokonce kunu, která vyhřadovala na kmen, zalezla buď do hnízda, nebo se přikrčila kdesi v, rozsoše větví, a bystrý zrak myslivcův ji tam vypátral, pomyslil si a živě si představil celý ten obrázek.

Ale Trousílková nezapomněla, nechala svou oběť jen oddechnout a hned se zas na ni vrhla.

„Vzácný pane, chodíváte do kostela?“

„Toť že chodím,“ usmál se Holoubek, vraceje se v duchu opět k vedenému rozhovoru.

„A každou neděli?“

„Ano, každou neděli.“

„To jste hodný. Takových mladých pánů už dnes je pořídku. Svět se kazí. Jak někdo dnes k studiím jen přičichne, už se vyhýbá kostelu. Což na ten svátek — o Třech králích myslím — také půjdete?“

„Jak bych nešel!“

„A na ranní či na velkou?“

„Na velkou.“

„A kde stáváte v kostele?“

„Kde jinde než u oltáře.“

„U oltáře?“ zarazila se babka, „aha, už vím, v té patronátní lavičce, která ovšem je pro hraběcí úředníky. Tak dejte pozor, u oltáře Panenky Marie bude klečet dívka jako květ, červenou mašli bude mít ve — „

„Ale nač mi to povídáte,“ rozdurdil se náhle Holoubek, „já se přece nesmím ženit.“

„Proto nemusí být hned oheň na střeše. O povolení je nejmenší starost, cestička k panu řediteli už se najde a ten vymůže na panu hraběti povolení i teplé hnízdečko.“

Ta bába se zamotává jako moucha čím dál tím do hustší sítě. Koneckonců pozná svůj omyl a bude jí hanba, rozvažoval Holoubek a sám se v duši styděl za Trousílkovou, do čeho to zalezla. Aby jí pomohl a při—

54$

vedl na jinou řeč, optal se jí: ,,A nechte toho. Copak máte u vás v Markově nového?“

„A co bychom měli — nic, takřka nic,“ úlisné se rozpomínala babička, aby se něčím zavděčila své vyhlédnuté oběti, „sedlák Srna spadl z patra a potloukl se, u Kořínků se chytalo, ale šťastně to ulili hned v zárodku, starý Runza zemřel, to by tak bylo všechno, a pravda, ale to vzácný pán asi ví, když tak drží na kostel, že starého kaplánka nám vzali a poslali nám sem zase nového. Zhandlujou je tak každoročně.“

„A jak letos? Jste s tím handlem spokojeni?“ nedalo Holoubkovi, aby nepokoušel ďábla.

„I jsme. Je to zas hodný kněžíček, má se k lidem i k dětem, jenom jednu chybu má.“ —

Holoubka píchlo přímo u srdce, hrdlo se mu stáhlo, že jen taktak vydrala se mu z úst otázka: „A kterou?“

„Káže hrozně dlouho a potom slouží mši svatou u oltáře, krom toho božího posvěcení, splašeně jako švec. Ornát za ním zrovna fofruje, když se otáčí; než se půl růžence pomodlím, už je hotov. — A hleďme, už jsme doma, to nám ta cesta hezky uběhla, tak o Třech králích ať vzácný pán nezapomene, padne mu jistě do oka a to ostatní už bude mou starostí.“ Krajní domky markovské stály už před nimi.

„Dobře, dobře,“ zvolal ještě Holoubek, uhnul napravo a skoro skokem upaloval od Trousilky. Ta za ním chvíli hleděla a rozjímala: „Od řeči tuze není, zvědavý také ne, jiný hned by chtěl vědět, čí je, kdo je, jaká je — ale kampak tam míří —“ a rukou slábnoucí oči si zastínila; viděla svého průvodčího, kterak zahýbá k farské zahradě, vytahuje z kapsy klíček, který se na slunci leskl jako stříbrný, kterak dvířka se otevřela a Holoubek v nich zmizel — a vtom, jako když ocelí křísne, ve staré hlavě báby Trousilky se rozbřesklo.

„Ježíš — Maria! — Pro pět ran Krista —“ vykřikla a zapotácela se, nohy se pod ní roztřásly a brada se jí klepala leknutím, až bezzubé čelisti o sebe šustily.

„Přišlo vám špatně, Trousilko?“ přiběhla k ní z kraj—

55$

ního domku mladá Houbová, která slyšela babičku brát nadarmo svatá slova a viděla, jak se zatočila.

„Nanic je mi, děvenko zlatá, nanic,“ šeptala babka.

„Snad vás někdo uhranul, šel s vámi ten náš nový velebníček a ten má oči jako žíznivé uhlíky, div jimi nespaluje.“

„Snad, snad, dost možná,“ svědčila Trousilka a hned tu domněnku zesílila, „ba jistě, uhranul mě, do smrti ho vidět nechci, na oči mu nechci víckrát přijít. Ale už to přechází, musím domů, odstůňu to, odležím, protože jaktěživo se mi nic takového nepřihodilo,“ a šourala se k domovu. Kam jsem jen dala oči, ale nenosil přece vysoké boty ani čepici, a zimník měl až na paty, převlík’ se na mě a falešník je, mlčel jako hrob a teď jistě nebude, vyzvoní to na faře, ve škole, všude, rozvažovala už doma a na loži, srkajíc odvar lipového květu, míchaného s bezem, aby se vypotila. Ale jak si vzpomněla na Holoubka, hned zas ji zima i pod těžkou peřinou roztřásla a jen zasténala: „Ten mi dal! Polík’ na mě past a chytil mě. Ano, řekla jsem, jako švec, to jsem řekla a Bůh ví, co všecko ještě jsem krákorala! Pro posměch budu! Nebudu smět ani hlavu vystrčit mezi lidi!“

Ale marně se lekala. Holoubek mlčel jako zařezaný, nic nevyprávěl dnes jemnostpánu o krásách lesa, o stopách zvěře lovné i škodné, srstnaté, pernaté, ani oběd mu valně nechutnal, o Trousilce se ani nezmínil a brzy zalezl do kaplánky a hrozná duševní kocovina se ho zmocnila, asi taková, jaká se dostavovala do jeho nitra v semináři, když se páter spirituál rozohnil a dal v oratoři alumnátu notný výtopek. Holoubek byl mlád, ani čtvrtstoletí dosud nešlapal po matce zemi, není tudíž divu, že byl přece jen trochu ješitný. Lahodilo mu, ač se tomu vzpíral, když někdo uznal jeho poctivou práci, pochválil jeho horlivost a snahu. Jako květ po rose, i on toužil po vlídném, laskavém slově, cítil, jak žíznivě chválu pije jeho skromná dušička, když v neděli nebo ve svátek říkávala mu při snídani hospodyně Katynka: „No, velebníčku, dnes měli kázáníčko!“

56$

a mlaskla při tom mlsně jazykem, jako by sladkou pokroutku v ústech rozpouštěla, „už dávno jsem nic tak dojemného neslyšela, tuze se jim to povedlo, i starý Bečvář mnul si oči, a to je chlap tvrdý jako pařez, když i jím pohnuli, to je co říci!“ Kaplan se ještě víc přičiňoval, ještě důkladněji se připravoval a kázání tím natahoval; aby potom byl včas hotov, opravdu pospíchal se mší svatou.

Ta bába je vlastně můj spirituál, řekl si konečně upřímně, musím jí být vděčen, otevřela mi oči a pověděla pravdu.

O svátku Svatých tří králů trvalo kázáníčko sotva čtvrt hodiny, mši svatou zato sloužil kaplánek s myslí sebranou, pozorně a pobožně, jako první dny po ordinaci. Ale když šel vykropit kostel, neodolal, aby se nepodíval k oltáři Panny Marie. Bylo tam prázdno, jenom starou Trousilku zahlídl, jak se tam krčí v koutku u zpovědnice s růžencem v ruce a kajícně klopí hlavu až skoro na samý stupeň oltářní…

V) KAPITOLA FILOZOFICKÁ

Nic netrvá na světě věčně, ani zima na horách ne. Po Novém roce slunce každodenně vstávalo o nějakou minutu dříve, chodilo později spat, den se natahoval, večery se krátily, v březnu jako šedivá čepice se posadily husté mlhy na zasněžené hlavy hor, jemnostpána počaly bolet palce u nohou a píchat v ramenou, prorokoval na základě těch bodavých zkušeností brzkou oblevu a ta se také v týdnu dostavila. Velikonoce slavili v Markově na blátě, ale čiperný jarní větřík rychle vysoušel zemi, královna — jaro — zvolna vracela se v širý kraj a ujímala se vlády v dosud zasněžených lesích, na holých polích, lukách i ve vesnicích. Holoubek poprvé v životě pozoroval předzvěsti jara i jeho slavný příchod. Jarní předtuchu nejdříve pocítili lidé.

Svatba stíhala svatbu, po celý masopust hrálo se a tančilo, zpívalo a výskalo.

57$

Hned po lidech zachvátilo podivné rozjaření všechno živé ve vesnicích. Smečky psů se toulaly a vyly celé noci, kočky opustily teplé pece a po celé dny nebylo je spatřit, bílé husy na rybníku sváděly šarvátky s výbojnými housery, klisny řičely a hrabaly na stáních a kohouti na hřadech takřka ani neusínali, celé noci ozývalo se z kurníků pronikavé kokrhání.

Z vesnice opojný ruch šířil se do polí. Zajíci se proháněli po sněhu v celých hejnech a jako slepí, div že do Holoubka nevrazili. Koroptve vyzývavě štiřikaly, schoulené kdesi za kopkou mrvy nebo pod zemí v závětří, i hloupé vrány v lese na rozsochatých borovicích měly hlučné sněmy, plné hádek a půtek.

Bojovná, rozjařená nálada se zrovna jako nákaza šířila vzduchem a podmaňovala všechno živé a všechno spící burcovala ze spánku a probouzela k novému životu. Vršky stromů se rozkolébaly prudkými větry, kůra na nich zezelenala, pupeny se nalévaly mízou, na holých lískách jako praporečky zavlály drobné jehnědy. Jednoho dne se vrátil Holoubek ze školy s kytičkou drobných sněženek. Děti mu je přinesly, prozradily mu i místa, kde rostou, a pak už jinak nepřicházel než s hrstí podléšek, sasanek, sedmikrásek a konečně nosil žluté petrklíče a vonné fialky.

Zavládlo jaro!

Dětí jako smetí hemžilo se po návsi, hrály fazole, míč, skákaly o jedné noze, smály se, křičely a plakaly. Včely se probudily v úlech, mouchy se vyškrábaly ze skulin, okna se otvírala, piliny se z nich vymetaly, mech se vyhazoval a všechno se usmívalo. „Máme už jaro,“ libovali si lidé, „máme zas jaro,“ hučely vodou přetékající potůčky, „máme tu jaro,“ šuměly lesy, „přišlo k nám jaro,“ chlubily se hory, „tak zas jsme se dočkali ve zdraví jara,“ poliboval si jemnostpán vděčně a radostně. Uklidil železa a pasti zabalil a pepřem prosypal vydělané kožešinky, dal vyvětrat a odnést zimníky, poručil uložit pečlivě kožichy a čepice, v černé placce a vatované vestě o rukávech procházel se dvorem,

59$

prohlížel brány a pluhy a míval dlouhé konference se svým „hospodářským radou“, kočím Franckem.

I hospodyně Katynka jako by všecka ožila. Kupovala od košíkářů kukaně, opálky a nůšky, od řešetářů ouhrabečnice a síta, od koštištářů pometla a hrábě, nasazovala husy a kvočny, pouštěla kačí i slepičí vejce na vodu, prohlížela je proti světlu, vyměňovala a sháněla po vsi cizí násadu …

Jarý život se probudil a nezkrotitelnou silou si podmanil všecko kolem, a ovšem také pátera Holoubka. Mladá selská jeho zdravá krev se mu rozšuměla v žilách, bušila v tepnách, zářila v očích. Viděl jaro doma jako dítě, viděl je v Plzni jako student, prožil je v semináři jako majstr, ale co to bylo proti jaru v horách! Všecko tu zdravě, kořenně vonělo, jásalo, zpívalo, barvami zrovna hořelo. Holoubek otevřel okno ve své kaplánce, postavil se k němu, ústy i nosem nabral si plné plíce omamného vzduchu a sál ho doušek po doušku. Opojoval, omamoval ho ten vzduch, prosycený ozónem, vůní pryskyřice a kdoví jakých jiných ještě vzácných silic a esencí. Pocítil v sobě neukrotitelnou touhu ponořit se všecek do té vzduchové lázně, jako ze žaláře anebo zakletí vyjít ven — na svobodu —, brát účast nějak na tom všeobecném ruchu a šumu, zasáhnout činně svou silou do té energie kolkolem se vybíjející.

Oči jeho padly dolů na zahradu a div radostí nevykřikl. Bílá peřina zmizela a zryté záhonky pročernávaly se v travnatých pěšinách přímo pod jeho oknem.

Seběhl dolů a už na schodech křičel: „Zahrada musí být má, tu si vezmu na starost.“

„I spánembohem, je beztoho u nás popelkou, dojde na ni teprve až po setbě,“ ochotně svoloval farář.

„Ale musíte pěstovat hodně zeleniny,“ vymiňovala si Katynka. Kaplan hned svědčil, aby byla bez starosti, zelí, hlavně zelí že jí vypěstuje, tomu že rozumí, u nich doma na poli že je sázejí, že se podiví, jaké hlávky, veliké jako okřín a tvrdé jako křemen, vyrostou ze semene, co mu pošlou z domova, hned, ještě dnes že jim dopíše.

60$

Farář se té chlubné řeči usmíval. „Jen abyste se nezklamal,“ podotkl skepticky, ale tím právě jako by Holoubka ostruhou bodl. Však jemnostpán uvidí a podiví se!

Skutečně poslal ještě týž den domů důtklivý dopis, aby mu brzy poslali alespoň tři lžíce hlavatičných semen, ale jistých, osvědčených, sháněl síto, podsíval černou, sleželou zemi, zakládal na výsluní pařeniště a pak už to šlo z jednoho do druhého jako v běžícím kole, ani se nezastavil. To nebylo jako v semináři, kde se alumnové tahali o píď země, kde žilo rádců, pracovníků, zahradníků, pomocníků i pouhých kritiků-čumilů, až Bůh brání. Tam se nezdar vždycky mohl na něco nebo na někoho svést. Zde bylo mnohem hůř. Zahrada je málo menší než seminářská a on — Holoubek — na všecko vlastně sám. V zahradě se mu nikdo takřka ani neukázal.

Když se jednou optal: „ Jemnostpane, kdybyste dovolil, nasázel bych podél zdi slunečnice a do zelí konopí, u nás to dělají, zápach z konopí zahání housenky,“ podíval se farář na něj překvapeně, mávl rukou a řekl mrzutě: „Dělejte si tam s tím, co chcete. Já mám jiné starosti v hlavě. Na stráni vymrzlo žito pod závějemi; musíme je zorat; ječmen třeba zavláčit a uválet a venku prší, pod brambory ještě není mrva vyvezena. Bože, kdypak my letos budem hotovi!“

„Slečno, mohla byste se podívat do zahrady,“ obrátil se tedy kaplan na Katynku, „ukázat mi, kde byste si přála mít pažitku, petržel, mrkev —.“ Katynka mu nedala ani domluvit a hned volala: „To jen si račte zařídit podle svého, na mě se neohlížejte, budu se vším spokojena, ať je to kde je, jen když to tam naroste. Kvočna mi seběhla z hnízda, dvě káčata dostala křeče a utopila se mi v louži, housata se právě líhnou, služku mi vezmou na pole, v poledne musí stát oběd na stole, nevím, kam dřív skočit, čeho se dříve chopit“ — a tak si opravdu Holoubek musil ve všem sám poradit a napřed cítil, že také sám sklidí všechnu chválu, nebo všechnu ha-60$

nu. S nikým o nic se dělit nebude, všechna odpovědnost za zdar i nezdar spočívá jenom na jeho bedrech. Ale nestrachoval se, naopak, to právě ho nejvíce těšilo a povzbuzovalo. Své povinnosti v kostele i ve škole horlivě a svědomitě konal dál, ale všechen jeho volný čas vyžádala si pak kapusta, salát, zelí, celer, potom několik stolistých růží, jiřinkových hlíz a trsů maceškových, které tu nalezl, a řady stromů jabloní, hrušní a švestek. Pro zahradu zapomínal na seminář, na pátera spirituála, na Součka—Kulicha, na všecky ostatní; zřídka jen přiletělo od nich psaní, a to dlouho leželo na stolku v kaplánce nezodpověděné; ani domů nepsal věda, že mají také práce do úpadu, netoužil ani po četbě, ani po procházkách, ani po hospodách, nesháněl zábavy a společnosti, všechno mu nahradila — zahrada. Skýtala mu hojně radostí — i zlosti.

„Všecky je pobiju, kohouta zastřelím a tu havěť kuřecí otrávím,“ zlobil se a vyhrožoval, když se mu v nestřeženém okamžiku dostalo celé hejno slepičí ze dvora do zahrady a tam hospodařilo a hrabalo zrovna jako na hnojišti.

„To dobře uděláte,“ podněcoval ho farář, „hospodáři dávno tvrdí, že chov slepic se nevyplácí.“

„Nevyplácí! Nevyplácí!“ ozvala se hned Katynka. — „Kdopak sní nejvíc vajíček u nás? A copak kuřátka v rosolu! Tak jen to pomordujte, kde pak co seženu zde na vsi kloudného pro stůl? Přijde vizitace, pouť, překvapí nás návštěva, host nějaký, tomu pak předložím leda koroptvičky, ale motykou střílené.“

„Opravím plot, aby nemohly prolézat, ale kohoutovi ustřihnu křídla, aby hradbu nepřeletěl,“ smlouval příměří Holoubek.

„Kvočny, dokud jsou kuřátka malá, uvážu za nohu,“ uvolovala se hospodyně.

„A v zimě, dá-li Pán Bůh, dám zřídit nový plot, bytelný a vysoký,“ sliboval jemnostpán.

Ještě však mnohem neodbytnější a dotěrnější nepřátelé ohrožovali á kazili Holoubkovu práci, a to byli

61$

— ptáci. Hned jak zašil ředkvičku, petržel, mrkev — zrovna jako by jim to byl někdo pošeptal —, slétaly se sem ze všech stran sýkory, pěnkavy, celé houfy vrabců, ba i holubi sem padali na raný hrášek a boby., A když potom na uhrabané záhonky z pařeniště pěkně do řad nasázel hlavatici a ostatní sadičky salátu, kapusty a karfiólu, tu hlavně špačkové a také kosi je tahali přímo ze země, vrabčáci vyštípali křehká srdíčka, lámali, ničili a kazili pečlivé a radostiplné dílo kaplanovo.

„Patřte na ptactvo nebeské,“ huboval Holoubek, „neseje, nepracuje, nežne, neshromažďuje do stodol, nekope, neryje, nezalévá, ale přiletí bez pozvání, posadí se za stůl a dobře se má. To dovede každý, ale počkejte, kunti!“ a dal se s nimi v zápas. Křížem krážem potáhl záhonky bílými nitěmi, fantastického strašáka postavil doprostřed, nastříhal šípkové trní a pokryl jím záhonky. „Jen co se to ujme, zachytí a povyroste, pak už nepostačí ozobat a také už jinde něco poroste, nebudu to musit živit všechno sám,“ těšil se páter Josef a nemýlil se.

Návštěvy ptačí sice řidly, ale vyskytl se jiný nepřítel, malý, takřka neviditelný, ale tím úpornější a nebezpečnější. Na ředkvičce a řepě duhovými barvami zaleskli se malí, tvrdí dřepčíci, různé mušky, dešťovky, později i housenky a jiný hmyz ohrožoval brzy všecku zahradní úrodu.

Tyto škůdce Holoubek nešetřil. „Bijte, zabijte, nikoho neživte!“ stalo se jeho heslem. Kropil je vápennou vodou, zasypal popelem, stříkal na ně páchnoucí tresť tabákovou, chválil sedmihlásky, pěnice a čermáčky, kteří zůstali zahradě věrni, spletli si tu hnízda (digr-v1) a pomáhali kaplanu statečně vraždit a ničit všecko, co v zelině se hýbalo a žilo.

Leč nebyla jen zlost, kvetla v zahradě i radost.

Když už hlavní polní práce byla skončena, zašel se tam podívat za Holoubkem jemnostpán. „Jdou se podívat do zahrady,“ poslala ho Katynka, když jí překážel

62$

při nějaké práci v kuchyni, „to budou otvírat oči, co náš kaplánek všecko svede.“ A nelhala.

„Tak se přece také musím — „ ohlašoval se a jako omlouval farář hned ve vrátkách, ale nedokončil. Chvíli se znalecky rozhlížel a potom krotce, uctivě a ne už tak spatra pokračoval: „A sáňky varhánky, vašnosti, vy jste hotový košťálník. Dovolte, to by ani odborník lépe nesvedl. I podívejme se, i rajská jablíčka tu jdou a celer, a jaká znamenitá cibule! Pak že se v horách zahradnictví nedaří! Jen se přiznat, neumíme to a nechceme umět. Bez práce nejsou koláče, zahrádky macešsky odbýváme, jen pole a louky a zas louky a pole a zatím kousek půdy pečlivě hleděný — hle — jaký dá znamenitý užitek. Na mou věru, i červená řepa tu roste.“

Holoubek vytrhl několik ředkviček, opral je v konvi, svázal je slámkou a jako kytičku podával je faráři: „To jsou, prosím, prvotiny, račte ochutnat,“ červenal se při tom hrdostí a pýchou, uznání mu lichotilo, polechtalo jeho ješitnost, ale jen chvíli, bába Trousilka mihla se mu myslí a už se smál skromně a odmítal chválu. „To není, prosím, moje zásluha.“

„A čí by byla?“

„Ani to nechci říci; to všecko, prosím, tamhle ta louže páchnoucí způsobila. Ano, nezalévám čistou vodou, ale míchám do ní močůvku a ona působí ty zázraky.“

„Vždyť já vím,“ usmál se farář, který si v té chvíli vzpomněl, jak tady jindy všecko krnělo, plevelem zarůstalo a jak se dosud zahradničí v ostatních selských zahradách; jaká všude bída o kousek zeleniny, jak ji sem uvadlou, uválenou vozí psí potah hokynářův, jak se draze platí a jaká dračka o ni bývá, zvláště o okurky. Rozhlédl se při té vzpomínce a povídal: „Ale něco vám přece chybí, to se vám přece nepodařilo vypěstovat.“

„A co, prosím?“

„Okurky.“

„Mršky, potýraly mě,“ usmál se Holoubek, „jednou

63$

mi je zmlsal mráz, podruhé — sotva vylezly — ochutnali je asi kosíci, nechutnaly jim, protože je jen vytahali ze země a nechali ležet na záhonku, ale vyzrál jsem na to, vypěstoval jsem je v truhlíku v pilinách, vsadil pak přímo do země, a hle, už zakládají čtvrtý list,“ a kaplan odklopoval dlouhé prkénko, kterým je chránil před palčivým sluncem poledním. Seděly tam nízké, tuhé, zdravé sazenice, opravňující k nejlepším nadějím.

„To je divné,“ kroutil hlavou farář.

„Už asi za týden prkno odklidím, protože pak jim prospěje slunce, čím víc, tím líp, teplo a vlhko chtějí, to račte vidět zde,“ a odkryl okno malého pařeniště.

„Co je to?“ naklonil se jemnostpán, „skutečně! Okurky, a kvetou!“

„Ne, prosím, to jsou melouny, zasadil jsem dva a oba jdou překrásně.“

„Prosím vás, jak jste toho docílil?“

„To všecko zas taková ošklivá věc, jako je koňský hnůj. Francek mi schovával a navezl sem kolik koleček čistých kobylinců a ty hřejí jako kamna.“

Farář se dal do smíchu, ale pojednou zvážněl a povídá: „Tohle musí naši sedláci vidět, to jim musíte ukázat.“

„Teď ještě ne, tohle by je nepřekvapilo, ale takhle za měsíc, za dva, až se budou točit hlávky, nasazovat lusky, červenat rajčata, zelenat okurky jako války, nu, potom ať se podívají,“ a oči Holoubkovi svítily a jiskřily, jako by vše už viděl skutečně a ne pouze ve své fantazii.

Zahrada se teď stala magnetem fary a pomalu i celého Markova, ani školu nevyjímaje. Dostavily se teplé červnové večery, vzduchem bzučeli chrobáci a opoždění chrousti, vesnicí táhla vůně kvetoucích luk, soumrak kradl se z lesů do údolí a po večeři si kněží zapálili dýmky a vycházeli do zahrady na lávku pod kvetoucí šeřík. Mluvili tiše, často se i oba odmlčeli a zamyslili, zahleděli se buď na nebe, odkud na ně mrkaly první,

64$

největší hvězdy, nebo do země, kde trávou hrabala se odporná, slizká ropucha, ale nejčastěji klidně debatovali a rozumovali o všech možných otázkách, které současně hýbaly světem, o politice, o náboženství, o třídním boji, o národnostních třenicích. Kaplan míň mluvil, víc poslouchal, vyptával se, odpovídal, ale farář se až divil, jak rozumně, střízlivě o všem soudil, zdávalo se mu to až nepřirozené, na jeho věk předčasné, podezíral ho, že se nutí do té usedlé vážnosti, která sluší zralejšímu věku a dostavuje se s pozdějšími lety. Docela své mínění kdysi otevřeně i Holoubkovi řekl a ten se pak rozhovořil a rozpovídal. Po troškách, pěkně pomalu, rozvážně, beze vší sentimentality a falešné bolesti prostými slovy pověděl panu faráři, jak šel pozdě na studie a jak se mu v Plzni na piaristickém gymnáziu vedlo, jak se tam stal brzy ve třídě primusem a studenti jak mu už tehdy říkali „filozof“, zvláště když mu v oktávě i vousy narostly, pěkné, dlouhé, že by se za ně žádný opravdový filozof nemusil stydět, a neholil si je, ač by to byli kněží-profesoři rádi viděli. Ale vlastenecká móda že mu bránila, plul s proudem času, věřil svému nadání a píli, stavěl si v hlavě větrné zámky, kul dalekosáhlé plány do budoucnosti, a jak potom hloupé minus, pouhá čárka všecko mu popletla a pobořila. „Tenkrát mi srdce odpadlo od celé papírové moudrosti a učenosti, zlomilo se ve mně cosi a já s klidem vyplnil přání matčino, dal jsem si oholit vousy, ostříhat vlasatou hlavu a jako propadlý student, pokořen a zahanben, jsem vstoupil do semináře,“ končil Holoubek svoji konfesi.

„To přece nebylo potřebí,“ ozval se farář, když se páter Josef k dalšímu hovoru neměl, aby ho postrčil, „oktaván i bez maturity má dnes dveře dokořán otevřené — řekněme třeba k učitelství.“

„Ani jsem na to nepomyslil. Když jsem nemohl do Prahy a na univerzitu, ostatní všecko už mi bylo lhostejné.“

„A že jste oktávu neopakoval? Takový malér přihodí

65$

se přece častěji, rozběhne se tedy zápasník znovu — a skok se mu podruhé jistě podaří. Vaši doma jsou přece zámožní lidé? Co?“

„O peníze neběželo, ale šlo mi — jakpak bych to řekl — o čest, ano taková hloupá pýcha, ani ještě dnes by mi to snad nedovolila. Otec se jistě styděl víc než já. Zarmoutil jsem rodiče, a proto jsem se snažil je potěšit. A nic mě to nemrzí; naopak, čím dále jsem spokojenější, co Bůh činí, dobře činí. Páter spirituál má pravdu, podařit se mi maturita, ach je, to bych se byl papírového studia a života do smrti nezbavil a nikdy bych nebyl promyslil, co v semináři a už i tady — ba hlavně tady — otevřelo mi oči.“

„A co jste, smím-li to vědět, tady u té kapusty a okurek vymyslil?“

„Smysl svého života jsem objevil. Zjevil se mi jasně, pravdivě.“

„I dejte pokoj,“ usmál se farář, „jaktěživ jsem takové motolice v hlavě nenosil; čím se to, prosím vás, trápíte?“

„To už já za sebe nemohu. Samo, často i proti vůli, ustavičně vystrkuje v mé mysli při každé práci své růžky nějaký plán, nějaká touha, zprvu neurčitá, ale čím dál jasněji a jasněji se mi staví před oči, až v ní třeba vidím životní cíl. Dožil jsem se mnoha duševních zklamání, ale nevyléčila mě. Tak třeba sem, na první svoji štaci, jel jsem se zcela jasným a určitým úmyslem provádět ve velkém, čím jsem se bavil v semináři jen v malých, nepatrných rozměrech.“

„S jakými plány jste se na nás kasal? Řekl bych, že neumíte pět počítat, a zatím — hle — jaká vy jste tichá vodička,“ podivil se jemnostpán.

„V semináři mi říkali Žid. Však si ještě někdy vzpomenu, neohlásilo-li moje tamní dílo dosud úpadek! Založil jsem tam totiž celou řadu svépomocných podniků, vyvolal celá družstva nákupní, burzu, finanční ústav Pomoc a to všecko chtěl jsem přesadit jako strom ze školky do vážného, praktického života. Tam to pouhá hra, zábava, ale zde měla nést ovoce.“

66$

„Mluvte jasně, co jste to vlastně chtěl?“

„No, chtěl jsem zorganizovat společný nákup a prodej všeho. Celá osada měla tvořit jeden svazek duchovní i hospodářský. Nejdříve se měla narodit záložna nebo spořitelna a ta měla být časem matkou všech ostatních podniků. Spolkový dům, skladiště, obecní váha, chudobinec, opatrovna, to všecko mělo časem uzrát. Četl jsem celá pojednání toho směru a jsem přesvědčen, že družstevnictví má netušenou budoucnost; celý život chtěl jsem tomu obětovat.“

„A rozešlo vás to?“

„Ano, a navždycky.“

„To ten váš plán hluboké kořeny neměl.“

„Ovšem. Pro mé štěstí neměl čas hluboko se zakořenit, takže s lehkým srdcem jsem se s ním rozloučil.“

„Rád bych věděl, proč?“

„Poznal jsem ještě vyšší a čistší smysl a cíl života lidského; dospěje-li lidstvo k tomu cíli konečnému, nejvyššímu, celé družstevnictví, spolkaření a podobné podniky že se stanou bezcennými, zbytečnými, že jsou a zůstanou pouhé tretky.“

Jemnostpánu vyhasla dýmka a kaplanu také. Šero houstlo, citelné chladno šířilo se zahradou, šeřík dýchal omamnou vůni, hvězdy se rozhořely ohnivěji, drozd hvízdal poslední melodii dne na štítu fary, ale oba kněží z toho nic nepozorovali, pro nic smysl neměli.

„Nejvyšší cíl! Konečný cíl života! Dovolte, to jsou takové silácké výrazy, kterými se v ohni řeči oháníte, řekl bych skoro fráze, utopie. Ten cíl my kněží přece nepotřebujeme a ani nemáme hledat, ten je nám Bohem určen.“

„Ano, cíl metafyzický, věčný,“ vpadl Holoubek faráři do řeči, „o tom nemluvím, ten na mysli v této chvíli nemám. Mně jde o cíl pozemský, individuální, chcete-li, o cestu, kterou se nejjistěji a nejrychleji k cíli věčnému dostat.“

„I to máme předepsáno.“

67$

„Ne, předepsány jsou nám pouze rady všeobecné, zákony, pravidla povšechná, ale svobodná vůle může si najít vlastní cestu, a těch ta pravidla připouštějí, ba přímo udávají nekonečné množství.“

„To jsem zvědav na tu vaši cestičku.“

„Potírat zlo, ničit zlo, hubit je a bojovat s ním, kdekoli je napadnu,“ skoro bojovně se rozkřikl Holoubek a odmlčel se.

Starému faráři se chtělo zasmát, rád by se byl též usmál, tak naivní se mu zdála věta mladého kaplana; ale přemohl se, bránila mu opravdovost, zápal a ryzí nadšení, s jakým promluvena. Nastala dost trapná přestávka. V obecním rybníčku skřehotaly žáby, kos zmizel kdesi v teplém hnízdě, studená, vlhká rosa padala jemně na listí i květy, farář se zatřásl chladem, zapnul si teplý převlíkač, škrtl sirkou, zapaloval si vyhaslou dýmku a přemýšlel, kterak tu debatu teď ukončit. Mohl říci, že by z večerního chladu mohla vzejít důkladná rýma, klekání že už Kořil dávno odzvonil a že je čas na lože. Zdálo se mu však, že kaplan čeká na jeho názor, na to, co mu poví o tom životním cíli, protože mlčí. Zatím i Holoubek mlčel jenom z nesmírných rozpaků. Dokud svůj názor skrýval, dokud se jím obíral pouze v myšlenkách, zdál se mu krásný, nový, nádherný, plnil jej s nadšením a ohněm. Ale jak jej teď slovy a hlasitě před druhým vyslovil, jako by motýlu pel z křídel setřel, zdál se mu pojednou všední, dutý, hluchý a prázdný, jakoby znesvěcený, zprofanovaný, pohaslo všechno kouzlo, vyprchala všecka jeho svůdná krása, kaplan zesmutněl, zmrzutěl, mlčel; proto také si přál najít nějakou vhodnou záminku, aby směl vstát, odejít, zavřít se do kaplánky a všecko znovu promyslit.

„Copak tam naši páni usnuli?“ ozvala se vtom jako spása veselá otázka Katynčina, a hned dodala: „ Jemnostpane, pamatujou, že už nejsou žádný mladík, jsou rád, že jim dává letos revmatismus pokoj, nepokoušejí Pána Boha a jdou pod střechu, rosa už padá a co nevidět bude bít devět.“

68$

„To jsme se tak zapovídali,“ odkašlal farář a vstával.

„Ani jsem nevzpomněl, račte odpustit,“ omlouval se kaplan.

Mlčí oba jako špalci a řeknou, že se zapovídali, smála se pod kůží Katynka, šourajíc se v rozšlapaných trepkách tiše jako duch zpátky do kuchyně.

Jakmile vykročili od lavičky k pěšince, vedoucí zahradou k východu, oba současně pocítili nový zájem o přerušený hovor. Po několika krocích se farář zastavil, a jako by nebylo přestávky, řekl: „Nic nového jste nevymyslil, to máme konat všichni. To jsou přece hlavní pravidla křesťanské spravedlnosti: varuj se zlého a čiň dobré.“

„Och, to je něco zcela jiného, mně nestačí zla se pouze varovat, naopak, já je chci vyhledávat, neuhýbat mu, neustupovat před ním.“

„A uvážil jste slova, kdo se do nebezpečí vydává, zahyne v něm? Jste přece jen příliš mlád, nezkušený, otrávíte si život pojednou a bylo by vás škoda.“

„Pro mne se hodí lépe slova svatého Pavla: Nedej se přemoci zlému, ale přemáhej zlé dobrým.“

„Pohodlněji a spokojeněji by se vám žilo podle rady: Neodpírejme zlému,“ usmál se farář už na schodech, ale neodolal, aby se ještě neoptal: „A prosím vás, jak to přijde, že máte čas při pilné své práci a činnosti brát si ještě takovéhle škrupule do hlavy?“

„To zde v Markově, a právě na faře jsem poznal, že na světě je mnohem více zla než dobra.“

„Cože? Co mi to povídáte?“ vyjel farář a i ve tmě mu zasvítily oči… „Jak to vlastně myslíte? To mi musíte vysvětlit, pojďte ke mně do pokoje,“ a už táhl překvapeného Holoubka do svého bytu. Rozsvítil lampu, posadil se do křesla, podal kaplanu sáček s tabákem, vybídl ho, aby si nacpal, a hned sám navázal přerušený rozhovor:

„Jak jste to řekl? Zde na faře jste poznal, že je na světě více zla než dobra? Zde chcete zlo potírat, bojovat s ním?“

69$

„Ano, prosím. Zde se mi vlastně zjevil pravý život.“

„Nezamlouvejte nic. To zlo, to zlo zde na faře — kde jste viděl, bych rád slyšel,“ s průzračnou tendencí už doléhal farář. Měl své zkušenosti, poznal už na vlastní kůži, co je denunciace, vyšetřování, výslechy u vikáře i u konzistoře a jak takový neviňoučký kaplánek může i starému faráři zapálit střechu nad hlavou …

„Na to zlo mi ukázal sám jemnostpán.“

„Tak! Podívejme se! A kdy? Nepamatuji se přece na nic podobného, ačkoli denně zpytuji svědomí.“

„Poprvé tenkrát o Štědrém večeru a pak po celou zimu, když mě zasvěcoval do umění lapat škodnou do želez, pastí a tluček,“ odpovídal kaplan rozpačitě, překvapen tím skoro příkrým, výslechem, „tenkrát jsem poznal, že život je opravdu boj mezi dobrem a zlem, boj o bytí a nebytí a zla že je nejen víc, ale že je i silnější i pro boj lépe vyzbrojeno.“

„Považujete tedy lišky, kuny, tchoře, lasice, výry, jestřáby, luňáky a jiné dravce za zlo?“ už zase čtverácky se optal jemnostpán a oddychl si.

„Ano, za veliké zlo.“

„A naproti tomu slípky, kachny, holuby, husy, koroptve, zajíce, zpěvné ptáky a jiné užitečné tvory za dobro?“

„Ovšem, a právem. A tu jsem viděl, že to zlo má drápy, spáry, ostré zobáky, zrak i sluch, rychlý krok i let, a dobro že je hloupoučké, prostosrdečné, že by lehce podlehlo, kdyby ho člověk nechránil rozumem, důvtipem, kdyby mu nepomáhal puškou, jedem, železy, pastí, a umínil jsem si postavit se na stranu dobra, do jeho služeb a na jeho ochranu.“

„Na světě není absolutní zlo a není absolutní dobro,“ pronesl náhle a vážně farář, „všecko je relativní, život není boj, ale kompromis, řada kompromisů, chcete-li, a kdo to nechce uznat, tomu se těžce žije. Lasice vraždí ptáky ve hnízdech, ale také ničí myši, slepice vyháněl jste sám ze zahrady jako veliké zlo. Dřevokaz, lýkožrout, smolák, nosatec, chroust, mniška, bourovec, je-70$

jich larvy a kukly — to všecko ničí les, stromy, listy i květy, ale živí naše nejvzácnější pěvce.“

„Právě zahrada pak mě v mém přesvědčení utvrdila,“ už zase ohnivě rozkládal Holoubek, „nasel a nasázel jsem plno dobrých, užitečných plodin a bez mé pomoci a ochrany by všecko bylo zahynulo, nic by z toho nebylo vzešlo. Kdežto různý plevel, kopřivy, ohnice, buřeň, pýr, ptačinec jsem nesil, nezaléval, nepěstoval, a co toho vyrostlo! Jak bujně hnalo! Sotva jsem postačil je ničit a kazit. Nebýt mé ochrany, ptáci a slepice byli by všecko rozkutili, housenky a hmyz ohlodal; ano, dobro musí být chráněno, zlo na nůž potíráno všude, jak v přírodě, tak i v řádu mravním.“

„To jsou známé věci, co zde vykládáte, učíme přece sebe i jiné, že tak se jeví následek dědičného hříchu.“

„Ano, učil jsem se, ale abych se přiznal, nerozuměl jsem tomu, dobře jsem nechápal, až teď se mi všecko vyjasnilo, světlo mi vzešlo. Jak je tomu v přírodě, tak je tomu i ve společnosti lidské, všude plno škodné, plno plevele, lakoty, sobectví, hněvu, vraždy, soudů, a proto také plno želez, pastí, kriminálů, trestů, pokut a šibenic. Dobro živoří, a aby nezahynulo, musí být chráněno hradbami, zákony božskými i lidskými, uměle pěstováno ve chrámech i školách, odměňováno hodnostmi a řády. A jak se děje ve společnosti, tak je tomu i v duši jednotlivce. Zlé náklonnosti, pudy, vášně nezvány a nevolány příletu jí jako dravci do hlavy, kdežto k práci, k modlitbě, učení, k návštěvě chrámu abychom nutili sebe i jiné.“

„Ovšemže,“ přisvědčil farář.

„Proto je mi od této chvíle jasné, že jako kněz jsem v prvé řadě povolán potírat zlo, ničit zlo, vyhledávat je třeba a bojovat s ním všemi zbraněmi a všude, v přírodě mrtvé i živé, v lese, na poli, v zahradě, v říši živočišné i rostlinné, ve světě, na osadě, na vsi a v prvé řadě ve své duši. Nevyplením ho, ale omezím, a čím více je sevřu, potlačím, tím více uvolním a pomohu dobru.“

„Není to tak jednoduché, jak povídáte,“ zamyslil se

71$

farář, „život má mnoho složek a poučí vás o tom, říká se tomu poučení zkušenost, a přál bych vám, abyste si tu zkušenost nemusil vykupovat příliš bolestnými porážkami a zklamáním. Hezky jsme si dnes poseděli a popovídali,“ podíval se jemnostpán náhle na hodiny a vstal. „Chceme se zítra dát do senoseče, jen aby vydrželo teď počasí, táhne na desátou a ve čtyři už abychom byli vzhůru.“

„Dobrou noc přeji,“ uklonil se Holoubek.

„Tak se dobře vyspěte a pusťte všelijaké, celkem zbytečné vrtochy z hlavy, lehčeji se vám bude žít, konat dobro, ale nemyslit na to, potírat zlo, ale ne tak rozumem jako více srdcem. Tak, tak!“ kýval rukama na kaplana ještě ve dveřích, pomodlil se, odstrojil, zhasl lampu a za chvíli klidně usnul.

Zato Holoubek dlouho ještě nemohl najít cestu do Spáňova. „Farář mi nerozumí, nechápe mě, ale mně je jasno. Vím, co chci. Nebudu pěstovat žádnou politiku, žádnou učenost, nebudu se honit za žádným ziskem, pachtit se po bohatství a slávě, po moci nebo důstojnosti, nebudu hledat v životě ani pohodlí, ani chválu a oblibu, ale zlu budu šlapat všude na hlavu, a nebuduji moci přímo na hlavu, tož alespoň na paty.“ A v tomto předsevzetí konečně snesl se spánek i na jeho víčka a Holoubek i ve spánku pokračoval ve svém snivém přemýšlení…

VI) HOLOUBEK POČÍNÁ BOJOVAT

Bába Trousilka bála se kaplana jako ohně. Raději bych potkala čerta — Pán Bůh nás chraň — než toho kněžíčka, myslívala si v duchu, kdykoli se vypravovala někam na cestu. Ale čeho se nejvíc bojíme, toho se neubojíme. Právě dnes kráčela zcela bezstarostně z Bučin, myšlenky její dlely někde zcela jinde, na kaplánka si ani nepomyslila; nesla v nůšce na zádech těžkou výslužku, jak jí Márinka ze mlýna nadělila za to,

72$

že donese do Markova panu adjunktovi lehounké, tenounké, navoněné psaníčko.

„A sama se mu za řeči můžete nějak zmínit, Trousilko, že máme mlýn čistý, bratr že musí vyženit alespoň deset tisíc, ty že mi dá tatínek věnem a ještě třeba přidá, vždyť jsem sama dcera: výbavu jsem vám ukázala, a že jsem byla na vzdělání v klášteře, také víte,“ připomínala důtklivě Márinka, nabírajíc do pytlíku krupky.

„Ach Bože, slečinko zlatá, žádná starost, spolehnou se na mě, pan adjunkt je vzdělaný pán, nechce se jistě vyptávat hned na věno, mluví o lásce, o kráse, ale bohatou nevěstu hledá, to je jisté, napověděl, kdyby mu nedovolili se oženit, že by ten úřad zde složil a někde panský dvůr si třeba najal, proto jsem se osmělila poptat, abych věděla, co a jak,“ zrovna se rozplývala babička. A už teď cestou si sestavovala v hlavě, jak to všecko vzácnému pánu vyloží; je to sice těžký úkol, zdar i nezdar celého podniku leží dnes na ní. Márinka se mu sice líbí, svedla je spolu už v masopustě, tančil s ní o bálech, ale ruka v rukávu dosud není. Adjunkt, chytrá liška, se baví, baví, ale nevysloví, práh ve mlýně nepřekročí, pana otce a paní maminku o dovolení k návštěvám nepožádá, jenom slídí a krouží kolem mlýna jako ostříž, vábí Márinku na dostaveníčka a procházky, až se pan otec dopálil a rozkřikl: „Což jsi nějaká děvečka, aby stál s tebou u vrat? Neví, co se sluší a patří? Buď přijde sem, anebo s ním mluvit přestaneš.“ U srdce bodlo Márinku a vzkázala si sama pro Trousilku, a ta jde věc teď skoncovat. To není lehký úkol. Trousílková se také hrbí nejen pod tíhou koše, ale i pod tíhou toho odpovědného úkolu, myslí na něj a zapomíná na všecko ostatní. Hlubokým, úzkým úvozem se škrábe zvolna od Bučin k lesu; úzká, vymletá cesta prudce stoupá, z obou stran, příkře jako hradby, ji provázejí spoře jalovcem a šípkem porostlé stráně, babička — k zemi přitisknutá, přimáčknutá — zrovna se ztrácí mezi nimi jako brouček, ale náhle se zastavuje, vztyčuje hlavu a naslouchá. Slyší zřetelně kroky,

73$

blíží se kdosi obutý, protože boty haraší v drobném kamení, kdo to asi —? Nedomyslila! Sotva pět kroků před ní za balvanem, čouhajícím do zatáčející se cesty, vynořil se — páter Holoubek. Oba hleděli chvíli překvapeně, rozpačitě na sebe.

První se vzpamatovala Trousilka. Sehnula hlavu ještě níž, beze slova se obrátila vlevo a škrábala se do stráně, chytajíc se vrásčitýma rukama keřů za větvičky i vršky. Snad mě nepoznal! Vyhnu se mu! těšila se v duchu a ta naděje ji bičovala, aby napjala poslední špetku stařeckých sil a vydrápala se nahoru, na stráň, jen aby nemusila kaplana potkat.

„Babičko, máte rozum? S takovým břemenem se hnát do stráně jako na střechu?“ vtom na ni promluvil Holoubek a Trousilka už cítila, že je ztracena. Na hladké trávě se jí smekla noha, zachytila se ještě rukou o větvičku lískového ořeší, ale zrádná větvička se utrhla od kmínku a padala i s babičkou.

„Tak to vidíte,“ přiskočil hned páter Josef, zachytil dole Trousilku, chtěje ji zdvihnout a postavit na nohy. Lehké to nebylo, hlavně koš mu překážel: všiml si, jak je nabitý a jak babku zrovna táhl jako přítěž zpátky do cesty.

„Počkejte, vynesu vám to břemeno až na rovinu, pak už vám to půjde dolů k Markovu lehce,“ rozhodl se náhle kaplan, a než se babička nadála, rozepnul na koši obě oprata, popadl jej za obě ucha, a nestaraje se o Trousilku, nesl ho lehce jako pírko cestou vzhůru — k lesu.

Chtěj nechtěj bába dohazovačka musila za ním. Vzpamatovala se cestou, ovládla rozrušení, a když kaplan postavil koš na vysoký pařez, aby si jej babička pohodlně mohla vzít na záda, všiml si, že jsou v něm nějaké ranečky mouky.

„Už jsem jako moucha! Nic už do mě není!“ hlasitě, skuhravě se roznaříkala Trousílková, dohánějíc velebníčka. „Copak na světě se starou bábou! Modlím se, aby si mě už Pán Bůh vzal!“ a hlas se jí pohnutím zatřásl a počala kaplanu „onikat“.

74$

„Pán Bůh jim to tisícůmkrát zaplať, že se nade mnou ustrnuli, bez jejich pomoci bych tam byla bídně zahynula, ten koš by mě byl zadávil, zardousil, sám anděl strážce je poslal; dokud jsem byla mladá, vedlo se mně dobře, ale teď, teď je zle.“

„Nenaříkejte, babičko,“ počal Holoubek hned statečně bojovat se zlem, „dobří lidé vás neopustí. Mnoho pro vás nemohu udělat, ale tuhle máte pětku. A každý měsíc vám dám jednu.“

„Mi-lost-pa-ne!“ rozplakala se Trousilka — „povídají pětku! A každý měsíc? Mně? A zač jenom, zač?“ a hlavou se jí kmitlo, jak ho skoro v týchž místech o vánocích nazvala ševcem.

I Holoubek si na to vzpomněl a odpovídá čtverácky: „Inu, babičko, za to, že jsem vás připravil o výdělek, že se vám nepovedlo mě oženit —a už upaluje z kopečku, k Bučinám, co mu nohy stačí. Hřeje a pohání ho vědomí, že se mu podařilo kousek, kousíček zla potřít, dobrý čin vykonat, jiskry radosti v zarmoucené duši rozkřesat…

I babička dosud sedí u pařízku, odpočívá, žmolí papírovou pětku v prstech, probírá se z právě zažitých dojmů. Má to v hlavě všecko páté přes deváté a musí si to opět srovnat a spořádat.

Kde se tu jen ten velebníček vzal? Chodívá přece v pondělí a ve čtvrtek, a to dopoledne. Dnes úterek a odpoledne. Aha, včera měl pohřeb, zameškal školu a dnes asi nahrazuje. Ale úslužnej je, jen co je pravda. Všiml si jí a ten koš jí vynesl, nic se nestyděl. A citlivé srdce má! Hle, pětku jí daroval a ještě slíbil… Všecka čest mu! Až dosud věřila, že potkat kněze nebo jeptišku je horší než zajíce nebo starou bábu. Už tomu nevěří, ať si mluví kdo chce co chce. Než se jí podaří někde usadit služku, zjednat čeledína, sehnat svatbu, co se našlape, namluví, a musí se spokojit zlatkou, někdy jen bochníčkem chleba, přehoušlí mouky, několika vajíčky, a tu — celou pětku zrovna jako by našla. Ovšem nesmí jásat předčasně, nesmí zapomínat na své dneš-

75$

ní poslání, možná, že jí to ten kněžíček přece jen uhranul … Jako když ji švihne, navlíkla rychle oprata na ramena, ohlédla se k Bučinám, a když už ani klobouk Holoubkův nespatřila, vyskočila a čiperně upalovala k Markovu.

Trousilka mlčela sice jako hrob, ale kostelníku Kořilovi přece neušla náhlá změna jejího poměru ke kaplanovi.

„Co že ta bába jedovatá teď chodí denně do kostela?“ vrtalo mu hlavou, „lízá kaplánkovi ruku, nadbíhá mu, ta to nedělá pro nic za nic, má jistě něco za lubem,“ a zbystřil svoji pozornost, svěřil podezření ženě, zmínil se o něm i u kupecká, u tabáčníka a na ostatních zastávkách. Holoubek — nevěda o tom — octl se tak pod ostrou dohlídkou a za necelý měsíc zjištěno, že Trousilka na něho čekává u lesa, když jde do Bučin do školy, že jí dal pětku a že ho pak zahlédli v lese — s Márinkou ze mlýna.

„Tady na to!“ hvízdl si Kořil a zamnul si vesele ruce.

Rozvážnější sice vrtěli hlavami, že to asi sotva bude pravda, Márinka že chodí s panem adjunktem a ten že je jako rodný bratr Holoubkův, postavou že jsou k nerozeznání.

A proč by jí dával pětku! ukřičeli je hned jiní, pouze Kořil už nekřičel a lišácky se jen usmíval. Škodolibě si pomyslil: No tohle až uslyší jemnostpán! A také hned závist se v něm probudila: Načpak ho má cucat ta bába! Od čeho jsem tu já? Ta mlynářovic bledule se nemůže naší Andě ani přirovnat. Naše Anda. Hm. To je taková rozvitá krasavice, že převáží tři Márinky a ještě zbude na vývažek. Z té by byla hospodyně na faře jiná ještě, než je, řekněme, třeba Katynka …

Takovému líbeznému snění se oddával nejen Kořil, ale i lepší rodiny, takzvané „zámecké“, paní fořtová, paní důchodňová, paní sládková, a jejich slečny si počaly tajně, nenápadně předcházet Trousilku.

„Naše Stázinka vyšila tuhle krásnou štólu, nedonesla byste ji, paní Trousílková, velebnému pánu? Ale taj—

76$

ně, ovšem, nikdo by nesměl vědět, zadarmo bych to nechtěla. Ona je celá nadšená, jak krásně káže, a má vždycky na sobě štólu odřenou, celou už otřepanou.“

„Poslouchejte, Trousilko, velebníček prý má krásně zařízenou zahrádku. Naše Fídynka je rozená zahradnice, ráda by se tam podívala, rozumíte snad? Zadarmo to ovšem nežádám.“

„Slyšeli jsme, jaké má zdejší kaplan krásné knihy, naše Luis je vášnivá čtenářka, vy mluvíváte s ním často, zmiňte se mu nějak šikovně.“

Celý Markov už si pomalu šuškal o kaplanu. S průhlednými narážkami mluvilo se o záletech Holoubkových, o vrkání, učitelé i jiní osadníci mluvili s ním s podezřelým úsměvem, hleděli na něho shovívavě, jako by chtěli říci: „Nu, co na tom! Nedivme se! Vždyť je také jen z masa a kostí…“

Jediný Holoubek chodil osadou, farou, zahradou, nemaje nejmenšího tušení, co se o něm roztrušuje; lhostejně přijímal dárky, různé vyšívané záložky, psací mapy, pletené váčky na tabák, pochlubil se jimi faráři i Katynce, půjčoval klidně knihy z nevalné knihovničky a staral se teď v parném létě hlavně o své zelniště. Vyrojilo se veliké množství bělásků, kteří ohrožovali všecku sklizeň. Kladli na tuhé, brunátně zelené listy hlávek vajíčka, z nichž v několika dnech už se líhly zelené housenky, hltavé, žravé, a vrhaly se hlavně na zelí.

„Co bába Trousilka pořád u nás šmejdí,“ obořil se kdysi jemnostpán na hospodyni, když — vraceje se z polí — ji přistihl ve dveřích. Babka se hned lekla, věděla, že je zle, metla z fary, jako by jí paty zapálil, ani se neohlédla, ale cítila, jak farář stojí ve dveřích a očima ji takřka probodává.

„To se račte optat pana pátera, já s ní nic nemám,“ rovněž dost nakvašeně odsekla Katynka, upachtěná, upocená, celá takřka žhavá žárem kamen, na kterých dovařovala oběd pro pány a chasu.

Jemnostpán neřekl ani slovo. Šel rovnou do svého

77$

pokoje, odložil hůl, slaměný širák, umyl si ruce i tváře, přičísl vlasy, oblékl domácí lehký kabátek listrový, ale to všecko dělal zcela mechanicky, po paměti, nemyslil vůbec na to, neboť v hlavě se mu líhlo a kolovalo cosi ošklivého, odporného, čemu se bránil, ale neubránil.

„Ta baba — ty prezenty — to provádění zahradou —“ kombinoval — „ale ne — není možno —“ zaplašoval hned zas každé podezření. Přece však neodolal, aby se o tom nerozhovořil s Kačenkou. Odkázala na Kořila, „snad poví, proč sem tak často chodí jejich Anda v bílé zástěrce pro zeleninu,“ dodala špičatě. Farář překvapením zamrkal očima, zahleděl se s otevřenými ústy na Katynku, neřekl však už ani slovo, otočil se jenom na patě a odešel. Umínil si nehasit, co ho nepálí, nevšímat si toho, jen když ví, že hospodyně s Trousilkou nečachruje, že ho neokrádá. Do ostatního mu nic není.

Ale přece jen se to měl dovědět.

„Ráčejí odpustit, že jsem tak smělý,“ odvážil se kdysi kostelník Kořil, když viděl, že je jemnostpán ve zvlášť dobré míře, „ale s tou bábou Trousilkou, být na jejich místě, bych vyrazil dveře, přes práh by mi do fary ta stará kuplířka vkročit nesměla. Vrabci na střeše už si o tom povídají, že obstarává dostaveníčka — jemu — knězi! A nač je toho třeba. Naše Anda, přeje-li si něco, ochotně mu poslouží, v zahradě pomůže, kam třeba, doběhne, všecko obstará, přinese a pěkně potichu, bez pohoršení, nikdo o tom nemusí ani vědět.“

„Velebnému pánu jistě křivdíte, utrháte mu na cti. Křivě se podezírá,“ — přísně pokrotil farář kostelníka, ale přece červíček podezření zbyl i v jeho vlastní duši. Aby byl takový pokrytec! Aby se tak dovedl přetvařovat! Ne, to není možná! Tak rafinovaný není! Lidé si jen asi špatně vykládají jeho návštěvy v rodinách, zvláště návštěvy nemocných, podkládají snad i nekalé úmysly jeho štědrosti, často nerozumné, je dosud nezkušený — ale rok jeho pobytu táhne zde ke konci, odstěhuje se odtud a všechno utichne. Ne, nezmíním se mu ani slovem, rozhodl farář, bavil se dál s velebníč-

78$

kem, sedal s ním v zahradě, počítal s ním hlávky, okurky, rajská jablíčka a čekal.

Čekal, až jednoho večera řekne Holoubek: „Jemnostpane, napsal jsem si žádost ke konzistoři o místo na nějakém patronátě, kde bych se přece dočkal fary, zkušební rok už uplynul, doufám, že jste ráčil být se mnou spokojen, a prosím, abyste moji žádost příznivě doporučil.“ Tak nějak s většími nebo menšími rozpaky říkali to všichni jeho předchůdci a jemnostpán všem zase odpovídal: „Nemohu vám to vykládat ve zlé. Zde máme celkem dvě fary, dlouho byste se načekal — po lidsku souzeno —, než já nebo třeštický pan bratr se odstěhuje k Abrahámu, proto škoda zabíjet zde služební léta a činíte moudře, že se ohlížíte po růžovějších vyhlídkách.“ Leč srpen už táhl ke konci, už bylo i po žních, ze strnisk foukal podzimní vítr, hory navlékaly šedivé mlhové čepce; Francek se šimly už zašil žito, na faře se chystali k veliké práci: sklízet brambory, páni po večeři sedávali v teplé kuchyni u zvláštního stolu a Holoubek stále jen mluvil o zahradě. Česal a třídil zimní jablka a hrušky, určoval jejich správná jména, upravoval sklep pro zeleninu, sliboval, že se mu podaří nejméně do vánoc uchovat hlávky svěží na sladké zelí, jehož byl velikým milovníkem, „jenom mlhy, důkladné mlhy kdyby přišly, ty chtějí hlávky, ty jim jdou k duhu,“ přával si toužebně.

„Vy tak mluvíte, velebníčku, jako byste tu chtěl zůstat,“ vzmužil se kdysi za takové řeči jemnostpán, „a přece už je podle mého rozumu svrchovaně na čase, abyste si napsal žádost, než všechna kloudnější místa budou rozebrána.“

,,Jemnostpane,“ zčervenal Holoubek, „neračte mě vyhánět. Mně se zde velice líbí a zdá se mi, že bych si nikde tak nezvykl.“

Něco ho zde drží. Snad přece jen není šprochu, aby v něm nebylo pravdy trochu. Ale právě proto — dokud je čas — hned v zárodku musí se to ušlapat, než plameny vyšlehnou, myslí si v duchu farář a nahlas poví-

79$

dá klidně, jako by se mu v duši nechumelily zcela jiné důvody:

„Můj milý, to byste byl první, který by se tu déle omeškal než rok. Jen vaše dobro mám na zřeteli, když vás odtud postrkuji někam na lepší a větší kaplánku, a také abyste získal nějakou zkušenost. Víte, že i tovaryši, každý chasník musí na vandr. Ode mne toho málo pochytíte, jsem více sedlákem než farářem. Markov je zastrčená osada, sedíme tu za větrem, vedeme všecko postaru a dnes už i v duchovní správě vanou nové proudy a směry.“

„Do těch se mi právě nechce. Zde je dobrý lid, chodí do kostela, světí neděle, váží si kněží, do smrti bych zde chtěl zůstat,“ přiznával se Holoubek.

„Jinými slovy to znamená, že byste se těšil na moji smrt.“

„Bůh je mi svědkem, že ne,“ vykřikl páter Josef.

„Pomalu, pomalu,“ chlácholil ho farář, „teď, dnes ovšem ne, když teprve rok kaplanujete, léta však nestojí, nabažíte se po nějakých řekněme desíti letech poslouchat, kaplánka vám bude těsná, zatoužíte protáhnout a roztáhnout se. Říká se, že starý kaplan a stará panna jsou jako starý sýr, páchnou po celém domě. Na velkém patronátě je lehká pomoc, tam se něco stále mění, faráři umírají, vstupují do penze, sem tam některý se stane kanovníkem, ustavičně je některá apertura, i když takový mrzutý kaplan není ještě na řadě a nestane se farářem, může změnit alespoň kaplánku, místo, těší se, že už je seniorem, nejbližší uprázdněná fara že už bude jistě jeho, a ta naděje je koření, sůl života, a ta by vám tu scházela. Náš pan hrabě obsazuje pouze dvě fary: Třeštice a pak zdejší. Třeštický je o celou desítku let mladší než já, dosud bez kaplana, pouze smrtí některého z nás mohl byste se dostat z Markova, uvíznete-li zde. Škoda let u nás strávených! Po třech čtyřech letech se nabažíte hor, zahrady, třeba i trní nějaké bude vás zde bodat, a pak se postěhujete, abyste někde teprve začínal od píky, abyste viděl, že mladší

80$

kněží jsou patronátními lety před vámi a sbírají vám fary před nosem. Ztratím vás také nerad, ale musím mít vaši budoucnost před očima, nesmím těžit sobecky z vaší nezkušenosti; po letech mi jistě budete vděčný.“

Holoubek zakroutil hlavou: „A já tu žádost přece jen psát nebudu.“

Jemnostpán se lekl. Už je to tak! pomyslil si, něco ho zde mocnými pouty drží, utrhnout se nemůže, a to pěkně potíral zlo, pěkně si hned na počátku kněžské dráhy nadrobil, ale neřekl už nic, ani se už slovíčkem o tom nezmínil, ale ještě ten večer ve svém pokoji si sedl a psal Holoubkovým rodičům. Přímo pro kaplanovu matku psal, moudře a rozumně psal, jak často už pátera Josefa vybídl, aby si pozval maminku, aby jí ukázal, kde a kterak žije, aby viděla jeho kaplánku, zahradu, zelniště, ale nikdo že nepřijíždí. Že tedy píše sám, aby viděli, že to upřímně myslí, po žních že už jistě mají, s prací že tam v kraji také budou hotovi, a než napadne sníh, že se to teď na podzim nejlíp hodí. V sobotu u poledního vlaku že bude stát kočár a pár šimlů, to že budou farští šimli, ti že ji přivezou, a že se těší na to překvapení, protože velebný pán nic netuší a neví.

A matce to povím. Ta je nejlepší konzistoří, ať mu sama hlavu napraví, dokud čas, chystal se farář.

Holoubek viděl v sobotu ráno Francka vytahovat kočár a vynášet parádní postroje.

„Francku, kampak pojedeš?“ křičel na něho oknem.

„Ještě nevím. Jemnostpán mi nařídil, pojede asi někam.“

„Kam by jel? Vždyť nic při snídani neříkal?“ přemýšlel kaplan. Ale ať si jede, kam chce — pomyslil si pak a chystal se do Bučin do školy. Školní rok zase začal a s ním pravidelné cestování v pondělí a ve čtvrtek. Dnes je sice sobota — kněžská robota —, měl by zůstat doma a připravovat se na kázání, ale slíbil v Bučině, že přijde určitě dnes, aby mladý pan učitel mohl odjet domů na neděli ranním vlakem, že za něho vezme vyučování ve škole.

81$

Po poledni jemnostpán vezl od nádraží k Markovu Holoubkovu maminku. Přijela šťastně s dvěma velikými košíky, které se sotva vešly k Franckovi na kozlík, a panímáma taktak že vlezla do kočáru. Jemnostpán se při ní zrovna ztrácel, bylať dosud statná, ztepilého vzrůstu, na mohutných bocích houpalo se jí alespoň deset krátkých, zvonovitých, silně naškrobených sukní, pod nimi nohy jako vy soustruhované, nabité v punčochách červených jako oheň a ve vysokých šněrovacích botkách o lesklých špičkách, ohromné hedvábné pentle s hedvábným fěrtuchem a bílý hedvábný šátek na hlavě šustily při každém pohnutí selky, na jejímž všem zevnějšku vidět zdraví a blahobyt.

„Jen když je zdráv! Jen když se mu nic nestalo,“ uklidňovala se selka Holoubková. „Myslila jsem si, že je to jen výmluva, že se snad Pepíčkovi něco přihodilo, že mi to nechcete napsat, všeho jsem proto nechala a jela.“

„Tak dobře,“ usmíval se spokojeně jemnostpán, „tak se to povedlo, ten se bude dívat, ten bude překvapen, ani tušení nemá …“

„Jen aby se nelekl, aby se mu nic nestalo,“ strachovala se matka.

„I toto, není taková bába, radost bude mít, strojil se celé prázdniny vyjet si k vám, ale pro hloupé zelí k tomu nedošlo. Smál jsem se, že ho nevypěstuje, vaše sadba z kraj^ že se v horách neosvědčí, hlávky že se nesvinou, samé bachory že narostou, měkké, rozdrchané. A tak se nehnul od zelniště, porazil mě, už vysekává hlávky, podivíte se, až je uvidíte, na nízkých košťálech sedí hlavy hladké jako učesané, veliké jako koše, tvrdé jako křemen. Teď zas školy začaly, zas by se k tomu nedostal; rozhodl jsem se, že mu udělám radost, překvapím ho.“

Doma v kuchyni přecházel v poledne kaplan hladový jako vlk. Nějaký sváteční oběd voněl na plotně, ale Katynka se neměla k prostírání.

„Jemnostpán prosí, abyste na něho počkal s obědem —“ vyřizovala.

82$

„Kam jel tak náhle? Vždyť ráno nic neříkal,“ divil se Holoubek.

„Na nádraží, dostal asi telegram, nějakého hosta snad přiveze.“

„A to ano. Nu, počkáme, počkáme,“ bručel si, hledě oknem kuchyně na náves a zase na hodinky.

„Už tu musí být co nevidět,“ prohlásil, když hodiny odbily jednu, a vtom také skutečně zahrčel už kočár na silnici. Hlavy koní se zabělaly, Holoubek nespustil z nich oči, jak zahýbaly ze silnice k farským vratům. Koho si jemnostpán veze, hádá a napíná oči, natahuje hlavu, krk, vystupuje na špičky, vidí vedle Francka na kozlíku bělat se košíček „ručák“, zrovna takový, jaký maminka nosívala za ním do Plzně, za ručákem ve voze teď zaplanul jako stříbro bílý hedvábný šátek, kaplan vykřikl: „Maminka!“ a vyřítil se skokem jako lev z kuchyně na dvůr. V té chvíli dojížděl Francek v plné parádě poklusem a zastavil šimly těsně před vchodem.

„Maminko! Maminko!“ vztahoval po selce ruce Holoubek jako dítě. „Pepíčku!“ zasmála se blaženě matka a s nevýslovně šťastným úsměvem padla do nastavených rukou.

Jemnostpán i Katynka potají rozmáčkli slzičku v koutku očí, ba i Francek, sundávaje z kozlíku košíčky, nějak rychle mrkal, jako by se bál, aby mu oči z důlků nevypadly; hrabal se do kuchyně, kam se hnul celý průvod.

Obědvalo se v pokojíčku vedle kuchyně, ale náramně nepokojně. Panímáma Holoubková jen stále upírala oči místo na talíř na Pepíčka a už pokolikáté opakovala: „Věru, potkat tě někde cestou, ani bych se k tobě nehlásila, tak ses změnil, ztloustl jsi a nějak zmužněl.“

„Dohání, co zameškal v semináři,“ usmíval se jemnostpán „a až dohoní, tak asi za rok, za dvě léta, zají se, duševně i tělesně se jeho formy ustálí a do padesátky nebude na něm valnou změnu pozorovat. Pak ovšem to půjde z kopce —“ a farář si povzdychl, vzpomínaje patrně na svých pět křížků …

83$

„Maminko, copak jste nám v těch ručácích přivezla?“ zamlouval to kaplan.

„A vidíš, dobře, žes vzpomněl. Musíme to pustit. Tatík posílá dva páry holoubat, párek parukářů a párek španělů, dalo nám práci, než jsme to vypiplali; ale je to dobyteček k pomilování, pusťme je zatím pod řešato a dejme jim pít.“ Hned vstávala, starala se o holuby, napomínala, jak se mají držet, aby jim neulítli, aby jim je nikdo neukradl, než si zvyknou a zdomácnějí. Jemnostpán nebyl nadšeným holubářem, ba nebyl ani žádným zvláštním ctitelem pečených holoubat, ponechával tu zábavu Franckovi a hospodyni, a proto jeho chov holubů byl tuze zanedbán. Tvářil se sice, že ho dárek těší, ale panímáma dobře vycítila, že se na ty ptáčky dívá chladně, že nemá porozumění pro jejich krásu a cenu. „Holubáři jsme my rození,“ omlouvala se proto, „ta vášeň je u nás dědičná, nesmíme dělat hanbu svému jménu, a tuhle Pepíček už dávno psal, že račte mít jen jako baráčník samé polní holuby, nic parádního, a tak vybral táta nejpěknější kousky.“ Holoubek už držel krásně vybarveného ohnivého samce v ruce a odborně ho prohlížel těše se v duchu, jaká to bude radost, až se budou točit nad budníkem a procházet po střeše. Ani se odtrhnout od nich nemohl a jemnostpán ho musil pobídnout, aby si přece maminku odvedl k sobě, do kaplánky, aby si tam udělala pohodlí, a popovídal si s ní, když už ji tak dlouho neviděl.

Holoubkové se na kaplánce líbilo. Viděla vlastně poprvé nábytek, který páteru Josefu v Plzni koupili, pěkně rozestavený, postel vystlanou, skříň, umyvadlo, obrazy; „máš pěkný pokojíček jako klec a čistý, vymalovaný,“ chválila bystře se rozhlížejíc, „a hele, kdepak jsi tohle koupil, tos neměl,“ vzala do ruky vyšívanou přikrývku na nočním stolečku.

„To jsem dostal,“ vysvětloval Holoubek.

„Čistá práce, kdopak ti to daroval?“

„Jedna slečinka zdejší.“

„Slečinka, podívejme se, kdo by to byl řekl, že i na horách jsou slečinky.“

84$

„Ó jé! Víc než u nás. Je zde zámek, vlastně panský dvůr, a v něm plno úředníků.“

,,A tohle jsme ti také nedali,“ ukázala matka na pěkné stínítko na lampu. „Také dárek?“

„Nu, ano.“

„A také od slečinky?“ čtverácky se usmála Holoubková. Kaplan se zapálil nevěda ani proč. Hle, jak vše náhle nabývá zvláštního významu, do jak podivného světla staví ho dárky v očích matčiných. A matka si všimla všeho, pantoflíčku na hodinky, tácu pod lampu, předložky u postele a nějak jako zesmutněla, jako by jí ty dárky netěšily; i Holoubek se proto na ně zlostně díval a myslil si: Jak se sem vlastně dostaly? Ta bába Trousilka všecko přivlíkla a sám nevím proč a zač.

Maminka si prohlédla ještě i zahradu, pochválila zelniště; v neděli se s ní pochlubil kaplan osadě, provedl ji Markovém a v pondělí se chystala opět k odjezdu.

„A to by bylo pěkné, vždyť jsme vás dosud neužili,“ bránil jí farář. „Zítra musí velebný pán do školy a tu se musíte se mnou podívat po hospodářství a v úterý — spánembohem — to už vás zdržovat nebudeme, víme, že na vás doma práce čeká, to vás velebníček doprovodí, bude mít čas.“

Jemnostpán si myslil: Vyjdu si s ní do polí a pěkně šetrně jí všecko rozložím. Holoubková se dala lehce přemluvit, o den prodloužila návštěvu, protože si myslila: To se hodí, budu moci mluvit s jemnostpánem mezi čtyřma očima, optám se ho na ty dárky od slečinek, aby snad Josífek …

V pondělí po snídani kousek cesty vyprovodili kaplana k Bučinám, ale pak farář s Holoubkovou uhnuli stranou k lánu polí zvanému „Na kněžím“. Holoubek se ještě od lesa ohlédl a viděl, jak jemnostpán matce hůlkou ukazuje, kde oves, kde žito, ječmen, a pak ji vede po široké mezi kolem brambořiště dolů k potoku a lukám. Ale neviděl, jak i matka se ohlíží, dívá se, a jak zašel, jak se zastavila, přerušila jemnostpána ve

85$

výkladu a s tváří starostlivou sama povídá: „Mám něco na srdci, jemnostpane, ráda bych věděla pravdu, abych mohla s klidnou myslí jet domů a povědět všechno, co jsem viděla a slyšela, mužovi. Řekněte mi: je Pepíček hodný? Nekazí se?“

„Pročpak myslíte, matko?“ překvapeně se optal i farář, kmitlo mu hlavou, zda snad někdo rodičům nepsal, nežaloval…

„Viděla jsem v jeho pokojíčku všelijaké tretky a nechtělo z něho jaksi ven, od koho je dostal; jistě od nějaké ženské a mrzelo by mě, kdyby snad —“

Farář chápal, že je matce bolestno o tom se zmiňovat, natož co si myslí, dopovědět. Vskočil jí proto do řeči sám a rozpovídal se pomalu, vážně, právě proto že jí psal, proto že ji sem pozval. Až dosud nic, ničeho nic že se nestalo, že za to ručí, ale čerchman nespí, a že by ho bolelo, kdyby tak hodný kněz jako její syn měl na Markov snad později s bolestí vzpomínat. Dokud čas, ať raději odjede, vyhne se všem těm svodům a nástrahám, to aby mu poradila, že už sám začal, ovšem z jiných důvodů, ale velebníček o tom nechce slyšet, ji — matku — že však jistě poslechne — „balvan ze srdce mi spadne, odjede-li tak, jak přijel,“ skončil jemnostpán vděčně, že se mu podařilo lehce, nenápadně se zbavit tísnivé starosti.

„Přiznávám se, jemnostpane,“ zpovídala se Holoubková dál, „spletl by nám Pepíček všechny plány, kdyby se tu snad měl zapomenout nade ctí. Nic na něm nechceme, to Bůh chraň, ba ještě zbude na něho pár set podílu, ale má doma sestru — poslední mé dítě — pomalu už jí bude dvacet let — jako dítě upustila ji chůva — nevšimli jsme si toho, ale pozdě a pomoc marná. Naše Barunka je mrzáček. Má levou lopatku hodně vystouplou, sama ví, že se vdávat nemůže, že by si ji vzal leda nějaký chlap kvůli věnu a pak by ji trápil a trýznil, doma jako železnou krávu na statku ji také nechat nechceme, syn přivede si nevěstu, my tu věčně nebudeme a vedlo by se jí bez nás všelijak, a tak s jis-86$

totou počítáme, že si ji jednou Josífek vezme k sobě za hospodyni. Je šetrná, pilná a velice dovedná.“

Který se pro nás knězem státi ráčil, napadlo jemnostpána v duchu, ale hned potlačil myšlenku a nahlas skoro radostně, ohnivě svědčil, to že je znamenitý plán, jaký kříž bývá o svědomitou, spolehlivou osobu pro kněžský dům, a jaké štěstí, obětuje-li se knězi matka nebo sestra, jaké břemeno tíživých starostí z něho spadne …

Dostali se za té řeči opět do fary, panímáma si prohlédla ještě stáje, kravín, kurník i chlívky, popovídala si s Katynkou, ale pak se celé odpoledne bavila s Pepíčkem. Když přišli k večeři, nutili se sice do veselého tónu, ale nešlo to od srdce. Nebýt jemnostpána a Katynky, byla by řeč vázla, a tak se přece rozehřáli vzpomínkami na mladá léta, jak to jindy bývalo a chodívalo. Holoubková líčila, jak válem upadá náboženský život v okolí Plzně, že to fabriky a hory — uhelné doly — mají na svědomí, jak se tam prázdní kostely, a tady na horách jak se všecko ještě vede pěkně starosvětsky, co lidí bylo včera na ranní a na velké a i na požehnání. Jemnostpán svědčil, to že ano, to že ho zde drží a netouží pryč, snad do Třeštic, do kraje, kde sice pole mnohem úrodnější, snad i příjmy větší — ale zato lidé!

„A Pepíčka si tu proto při sobě, pěkně prosím, nechají,“ dala panímáma zčistajasna hovoru nový obrat. Chtěla se rozpovídat, už se rozháněla, už ústa otevírala, ale vtom skočil jí do řeči velebníček, červený jako růže, prudký jako sršeň a pohněvaný jako křeček. Nikdy ho dosud takového jemnostpán neviděl.

„Žádná starost, jemnostpane,“ rozkřikl se kaplan, „maminka mi otevřela oči, vím, proč mě vystrkujete. Chtěl jsem potírat zlo jemností, mírností, vlídností v rukavičkách, a místo toho natropil jsem teprve zla, a jakého!“

„Nu, nu, jste ještě nezkušený — dobře to myslím —“ snažil se ho uklidnit farář.

„Ale zmoudřel jsem, hned zítra to dokáži,“ vedl Holoubek dále svoji, „a jistě mi dají pokoj.“

87$

„Jen se neukvapit — jen všecko rozvážit a uvážit, hezky promyslit a rozmyslit,“ radil zase mírně jemnostpán. Ulevilo se mu však, když se hovor o tom skončil, když si mohl říci s dobrým svědomím: vykonal jsem svoji povinnost, a co bude dál — to už nezáleží na mně … Poručil ještě oba „ručáky“ nasypat zimními hruškami „farářkami“, poděkoval ještě jednou za holuby, přikázal panímámě, aby sem o vánocích jistě vypravila pantátu s Baruškou, přál jí šťastnou cestu a rozloučil se s ní srdečně.

Ráno za tmy rachotil kočár na dvoře. „Jen aby nezmeškali,“ pomyslil si jemnostpán v teplé posteli, škrtl sirkou, posvítil si na hodinky na nočním stolečku, a když viděl, že je teprve pět, bez starosti opět usnul. Kaplan odvezl maminku, vrátil se ještě na školní mši, při snídani vyřizoval pěkné pozdravení od matky, že přijeli včas, šimli že běželi jako rybičky, a pak odešel do domácí školy.

„ Jemnostpane, jdou se sem podívat,“ volala Katynka z kaplánky, kde ustýlala a stírala prach.

Farář vyšel ze svého pokoje a strčil hlavu do dveří bytu kaplanova.

„Podívají se,“ s úsměvem mu ukazovala hospodyně do kouta u kamen na kupku různých tretek a hadříků, „že to spálí, a bude toho přece škoda.“

„Ať to spálí, udělá nejlíp,“ usmál se farář.

Ale Holoubek to nespálil. Ze školy přivedl si po jedenácté hodině řádku dětí ze zámku, z panského dvora i ze vsi a počal rozdávat. Děti s nadšením vyběhly z fary a upalovaly k domovu. Některé neslo vázičku, jiné papírové kytičky, obrázky z poutí, sádrové figurky, pěkně vyšívané pokrývečky, každé něco — křičely cestou po vsi, chlubivě ukazovaly, co dostaly od velebného pána — a oheň vyletěl na střechu.

„Je to přece jen sprosťák,“ usoudili ve všech .lepších rodinách’. „To mu panímáma vymetla kvartýr,“ zamračil se kostelník Kořil, když se i jeho vnuk přihnal domů s Panenkou Marií v náručí, tou, kterou letos přivezla velebníčkovi Anda z pouti ze Svaté Hory.

88$

Kaplan rozhlížel se v té chvíli kaplánkou. Zdála se mu teď hezčí a čistší, taková, jaká byla před rokem, když se sem nastěhoval. Holý kříž bělal se na zdi, holé, tvrdé klekátko se černalo pod ním, zmizely kytičky, vázičky, pestré hadříčky; prostě, jednoduše, jaksi přátelsky a vděčně se na něj všecko usmívalo.

„Tak sem pojď,“ usmál se Holoubek a sáhl po dýmce, která osiřela. Pěkně prolamovaně háčkovaný měšec na tabák, který na zdi s ní společně visíval, zmizel. Kaplan nacpal hlavičku tabákem z obyčejné měchuřiny, zapálil, dal blaženě několik bafů a pak bílou, porcelánovou hlavičku dýmky pozdvihl až k samým očím. Byl na ní krásně vymalovaný sivý holoubek a kolem nápis: „Svému milému prezidentu věnuje svobodná obec Dýmákov.“ Četl pozorně a hleděl na horkou hlavičku zamilované. „Tobě zůstanu věrný, ty mi všecko nahradíš a všecky hlouposti z hlavy vykouříš,“ — pohladil ji něžně, a jako by se bál, aby mu nevyhasla, rozkouřil ji, až mu dýmy jako modraví ptáčci od úst lítaly …

VII )

KUNY

Ještě jeden boj musil Holoubek podstoupit, ještě jednomu svodu odolat, než se v Markově cítil jako doma. Sotva totiž maminka odjela, sotva že si oddychl u zelinářských a květinářských záhonků a počal pomýšlet na různé meliorace a změny, které v zahradě podnikne, hle, nové pokušení vynořilo se na místě, kde se nikdy nenadál, odkud ho nikdy neočekával. Pošta přinesla mu list, ve kterém mu páter spirituál důvěrně oznamoval, že čekali u konzistoře na jeho žádost, sama Jeho biskupská Milost že se na něj ptala a ráčila nařídit, aby nějakým pěkným místem na něho pamatovali. Že se právě zakládá spolek katolických tovaryšů v biskupském sídle, k tomu že zapotřebí muže s orga-89$

nizačním talentem, protože bude nejen duchovním rádcem, ale i předsedou a správcem domu, že bude mít na starosti nejen duchovní, ale i hospodářské vedení celého podniku, který se zdárně ujímá, má už kolem osmdesáti členů, kteří v domě budou bydlit, spát, jíst, zkrátka mít domov. „Jste sice velice mlád, ale přece vás biskupská Milost na toto odpovědné místo volá, a osvědčíte-li se, o čemž ani dost málo nepochybuji — kyne vám jistě skvělá budoucnost,“ končil se list spirituálův, upřímnou láskou a srdečností provanutý.

Aha! měl bych být znova Židem, zakabonil se Holoubek a běžel na radu k jemnostpánu, co počít, jak to překazit dřív ještě, než přiletí jurisdikce.

„Vidíte, vidíte, přece jen byste měl poslechnout a odstěhovat se od nás. Nekazte si vlastní štěstí. Pohněváte si ty pány, už vám nikdy nic nenabídnou, ba, kdybyste pak sám žádal o něco, nezapomenou vám to a řeknou: ,I ne, ať je kde je — měl poslouchat!“ domlouval kaplanu znova jemnostpán.

Ale Holoubek stál zmužile a odhodlaně na svém. Rozběhl se hned odpoledne k vikáři, psal velice pokorný list páteru spirituálovi, poštval Součka, aby jel hned k panu biskupovi o to místo se ucházet, protože je pro něho jako stvořené, on — Kulich — že dovede výborně aranžovat divadla, večírky, cvičit zpěvy, řečnit a že i hmotně si bude dobře stát, v kuchyni že bude moci zaměstnat jistě alespoň dvě své sestry, ba snad i rodiče jako domovníky, že mu kdysi slíbil pomoc v nouzi, že se tedy teď na něj obrací. Holoubek zkrátka zvířil tolik prachu, zvedl takový pokřik, že se opravdu ubránil, a vřele poděkoval páteru spirituálovi za nový dopis, plný jemných výtek, že si nerozumí, na vlastní štěstí že si šlape, že to s ním dobře myslil, ale nutit že ho nechce, že chápe, jak i tichý, klidný život v ústraní — na vsi — v horách má své půvaby, že jistě zahradničí — včelaří — houbaří — a od toho že se nechce asi odpoutat, že mu to koneckonců i schvaluje, přeje mu všeho zdaru a aby jen zůstal takovým, jako byl v semináři.

90$

Tu teprve spadl Holoubkovi cent ze srdce, pocítil, že zpřetínal a přelámal všecky páky, jež se ho snažily vystrnadit z Markova, kde se mu dobře sedí a do kterého se zamiloval. Nemiloval žádnou jednotlivost v něm, ale celek přirostl mu k srdci. Markov se svými lesy a horami, poli a lukami, lidmi a dětmi mu učaroval, a kdyby se ho byl někdo tázal, co se mu tam nejvíc líbí, co má nejraději, Holoubek v rozpacích jako dítě byl by odpověděl: „Všecko.“

A také osadníci, čím déle mezi nimi páter Josef žil, tím lépe ho poznali a tím více si ho vážili. Zvykli si na jeho stručná, prostá kázání a exhorty, ve kterých nebylo žádné učenosti, ani patosu, ani květnaté mluvy, slyšeli tu už lepší řečníky, ale tak srdečně a upřímně, otevřeně a lidsky nemluvil k nim dosud nikdo. Chválili ho pro jeho štědrost — tajnou i skrytou — protože nerozdával pro obdiv a pochvalu lidskou. Zamilovali si ho pro nefalšovanou lásku k dětem. Holoubek měl rád děti, ale jeho láska nebyla vypočítavá, sobecká, nechtěl se tou láskou stát populární, vetřít se v přízeň matek, necpal dětem do úst čokoládu, nekupoval a nerozdával jim bonbóny a mlsky, nebavil se místo učení po chodbách škol s pány učiteli anebo slečnou učitelkou, nenechával děti ve třídách hulákat a dovádět jako na pastvě — naopak i venku na potkání je zkoušel z katechismu, honil je do kostela, trestal je, a kupodivu, měl je stále kolem sebe.

„Nic jim ten velebníček nesleví,“ divily se tomu matky, „a ty děti se na něho přece jen třesou, do ohně by za ním šly, čímpak to jen je?“

To tím, že Holoubek sám měl čisté, dobré dětské srdce, že se nepřetvařoval, nic nemusil tutlat, skrývat, každému se mohl otevřeně podívat do očí, a proto šly za ním děti jako ovečky za pastýřem, neboť svým dětským citem vytušily v něm nejlepšího přítele, který to s nimi — i když je trestá a kárá — nejlépe myslí. —

A také na faře ani nikoho nenapadlo, že by se bez velebníčka mohli obejít. On všecko uměl a všecko do—

91$

vedl. Už dávno nevolali jemnostpána, když bylo třeba namazat šicí stroj nebo zámek, spravit hodiny, zaklepat skobičku, přihoblovat dveře, které se v zimě nedovíraly, až někdy žárlíval na něho farář a bručíval: „Já jsem tu jako páté kolo u vozu,“ ale to jen tak, aby se nezdálo, že necítí, jak se mu vláda pomalu vysmekává z rukou, že neví, co se děje za jeho zády. Holoubek taky jemnostpána nezahazoval, ale i v takových maličkostech v něm ctil mistra, brával u něho radu, dožadoval se jeho pomoci, utíkal se k jeho zkušenosti i dovednosti a častokrát bylo vidět oba kněze, jak se v zahradě lopotí s některým keřem nebo stromem, až se pot z nich leje, jak stloukají, řežou a hoblují jako dva truhláři nebo tesaři nový budník, posadu nebo lavičku do zahrádky, mažou kočár, natírají nazeleno tyčky k růžím nebo opalují konce kolů, aby v zemi nehnily.

Všecky ty práce konal „ Josífek“, jak mu důvěrně říkal jemnostpán, rád, horlivě, až vášnivě. Jen farní kancelář ho tuze netěšila, inkoust mu nevoněl a pero ze všech nástrojů měl v nejmenší lásce.

„Tu máte, přečtěte si alespoň noviny,“ nutil ho farář do četby.

„Až večer, nemám teď čas,“ vymlouval se Holoubek, ale večer je nechal klidně ležet na stole v kuchyni a myslil si: Však on mi jemnostpán poví, co v nich důležitého. Domácí i zahraniční politika, literatura, soudní síň, různé zprávy zdaleka neměly pro něho tolik zajímavosti jako třeba kosí hnízdo dost nedbale svinuté v šeříku nebo mraveniště pod hruškou, slepice kunou nebo tchořem zadávená, zaječi pekáč s pěti mladými zajíčky pod mezí na Kněžím a tisíce jiných hrozně důležitých událostí, o kterých mu děti povídaly a ke kterým ho vodily. Mnohem více než celá říšská rada ho zajímalo, dostal-li starý Kozák od hraběte podporu, navštívil-li lékař starou Trousilku, která si ulovila kdesi zápal plic, a jak dopadla žádost, kterou psal jemnostpán, aby děti po nebožce Strouhalové přijali do sirotčince. Kdepak mu zbývalo času na takové marnosti jako noviny!

92$

Ano, Holoubkův duševní proces po několika letech jaksi skončil, jeho povaha se ustálila, jeho sklony životní se projevily a vytříbily, v jeho nitru nebylo již žádných bojů ani svárů. Zdálo se už jisté, že se nebude hlomozně rvát se životem, nic ve světě ani v církvi, ani ve škole, ani v kostele že nebude obracet naruby, že zůstane věren zásadě „bojovat se zlem“, ale ten boj že povede po svém způsobu, krotce, tiše a tak, že si pomalu prošlape trním, hložím a bodláčím vlastní úzkou pěšinku — k hrobu. Škola s malými dětmi, kostel se starými lidmi, osada s chudými a nešťastnými, fara se zahradou — to že celý jeho svět a život, ale ubohý, nudný a nuzný na radosti i bolesti že ten život jistě není a nebude. Naopak, poskytne Holoubkovi řadu vznětů, bude jistě bohatý a pohnutý, přinese úspěchy i zklamání jako až dosud. Plně se ovšem rozvine, až bude samostatný, až bude sám kdysi jemnostpánem na nějaké farce. Ale na to se Holoubek bojí i pomyslit, aby mu to pan farář na očích neviděl, aby si nemyslil, že snad čeká, až umře, jak mu kdysi vyčetl. Na to má ještě času! Ba, dokud bude jemnostpán, Katynka a Francek naživu, za nic na světě se odtud nehne!

Tak počítá často Holoubek a uvažuje, spokojeně si při tom pokuřuje z prezidentské dýmky a ani na mysl mu nepřijde, co všecko by se během roku mohlo přihodit a co na něho už čeká… Štěstí, že za něho myslí jemnostpán, že říká Katynce: „Musím se o toho našeho Holoubka včas postarat, aby mi ho luňáci potom neuklovali, aby ho o to nepřipravili.“

„Tak máme zase po roce v Markově vzácnou návštěvu, pan revident z Třeštic sem přijel do důchodu na revizi,“ počíná zlehka a zdaleka jemnostpán.

„Hm,“ broukl Holoubek bez účasti, bez zájmu, a zato neobyčejně živě sděluje: „Zdá se mi, že tu máme zase škodnou, našel jsem v zahradě plno strnadího peří, ne-li kuna, jistě tchoř si na ptáčcích pochutnal.“

„Hm,“ broukl teď jemnostpán a vrací se hned zas k svému předmětu.

93$

„Ani bychom o těch Třešticích neslyšeli, kdyby revident nepřivezl nějakou novinku.“

„Na tu kunu měli bychom políčit, než se osmělí a natropí horší neplechu.“

„Letos přinesl smutnou zprávu.“

„Kdyby chtěl takhle napadnout alespoň poprašek sněhový, to by se pěkně vystopovala.“

Tak jako dnes často se svářili farář s kaplanem o předmět hovoru. Jemnostpán obyčejně povolil, vzdal se a následoval myšlením i řečí Holoubka. Ale dnes se držel statečně, až se tomu kaplan divil.

„Poslouchejte přec, Josífku, co povídám,“ udeřil farář přímo, „nedělejte hluchého a nemluvte o koze, když já hovořím o voze.“

„Vždyť já poslouchám, jemnostpane, slyším, že přijela zámecká klepna, která přenáší novinky z Třeštic k nám a od nás do Třeštic, slídí po dvorech, brousí po revírech, shání klepy o lesnících a správcích. Ale vy mi neračte věnovat ani za mák pozornosti.“

„Jakpak bych nevěnoval, když mluvíte o kuně. Ale to je marné, tu teď nepřelstíte a do želez nechytíte, počkejte s tím, až nastane ještě tvrdší zima. Tak revident povídá, že třeštický pan farář stůně.“

„My tu taky stůněme. Rýmu a kašel má každý druhý člověk.“

„Ne tak, vážně prý stůně, musil prý dokonce do lázní, celý měsíc si tam pobyl, ulevilo se mu, ale už prý zase k němu jezdí lékař.“

„Dá Pán Bůh, že se uzdraví,“ pronesl kaplan běžnou frázi docela bez zájmu, jen z pouhé slušnosti, když se jemnostpán odmlčel a čekal, co odpoví.

„Pán Bůh dej, Pán Bůh dej! Ale hubí ho nebezpečná nemoc — cukrovka, mohla by ho lehce a zákeřně pojednou udolat.“

„Inu, jsme v rukou božích! Umřít jednou musíme všichni.“

„Ba právě,“ povzdychl si smutně jemnostpán, a pojednou zahrál mu rarášek v očích a zcela jiným tónem

94$

pohrozil Holoubkovi: „Ale měl byste to štěstí! Ani šest roků byste nekaplanoval a fara by vám spadla jako zralá hruška do klína. Já na ni čekal patnáct let.“

„Mně? Fara?“ podivoval se kaplan. „A která?“

„Nu, třeštická přece. Vždyť o ní mluvíme.“

„Ale pan farář je živ.“

„Těžce však nemocen; což kdyby si ho Pán Bůh vzal?“

„A kdopak by na to myslil!“ Holoubkovi stávala se ta řeč nepříjemnou a toužil ji přetrhnout.

Ale farář nepovolil. „Já, Josífku, já na to myslím, a za vás. Jste jediný kaplan na patronátě, fara bude určitě vaše, nikdo vám ji přebrat nemůže, a proto letos musíte dát pokoj kunám i tchořům, pastím i tlučkám, přihlásíte se k farnímu konkursu a za dlouhých zimních večerů zopakujete si pěkně věrouku s mravoukou, katechetiku, právo a pastorálku. Již se vám to asi za ta léta, co jste ze semináře, hodně z hlavy vykouřilo. Jak vidíte, o zábavu budete mít postaráno, a já se také něčemu od vás přiučím.“

Holoubkovi se zatmělo před očima a z té tmy se bělaly hustě popsané archy přednášek, tlusté, bachraté učebnice, latinské otázky sdružené do párů, zelený stůl, vážní profesoři za ním — a otřásl se.

„To snad neračte myslit vážně?“ optal se po chvíli.

„Velice vážně. Sám vás k té zkoušce konkursní přihlásím.“

„Nemám ještě na to ani pomyšlení, ani trochu chuti ke studiu necítím.“

„Tož vidíte! To říkáte už teď. A rok od roku bude hůř. Čím dál tím více se vám budou disciplíny z hlavy vykuřovat, bude řidnout vaše učenost, otupovat vaše paměť. Jen, Josífku, hezky poslouchejte, víte, že to dobře myslím, dnes ještě při malé práci osvěží se a oživne vám všecko, čemu jste se v semináři učili, zkušenosti nějaké v duchovní správě už jste taky získal, životem se rozhlédl, tedy neotálejte, abyste pro všechny možné případy ten papír v ruce měl.“

95$

Holoubek svěsil hlavu. Musil v duchu uznat důvody a znal jemnostpána, že když si něco umíní, tuze nerad snáší odpor.

„Prosím, já ani nemám potřebné k tomu pomůcky,“ pokusil se ještě slabě odporovat, ač napřed věděl, že marně.

„Pomůcky! Pomůcky! Jaképak pomůcky — „ rozhazoval už jemnostpán nedůtklivě rukama — „jen si to tak těžké nepředstavujte! Nebudete přece skládat rigorózum. Hlavní je, abyste se hned — ještě dnes dal do práce. Ostatně to můžeme pročítat spolu, mně to také neublíží, když si opráším učenost a doplním své děravé vědomosti.“

Holoubek šel od večeře do kaplánky smutně jako odsouzenec. V hlavě se mu rojilo, jak to chodívalo v semináři, jak se studovalo společně, zkoušeli se vzájemně, debatovali, vykládali si těžší místa, hravě se učili. Ale teď sám. — Jemnostpán, pravda, se nabízí, ale jeho přece nemůže otravovat citáty a kánony. A Holoubek v dolejší, nejspodnější příhradě knihovny počal přebírat zaprášené sešity a knížky. Otíral je, a zároveň jako by oprašoval i vybledlé vzpomínky na seminář; v jeho hlavě ožil „Voják“, na kterého už si dlouho nevzpomněl, kulich Souček svěží a veselý se smál, obec Dýmákov, úvěrní družstvo Pomoc, Včelka, všecko jako živé se probouzelo v jeho mysli. Listoval v těch papírech, viděl, jak těžká a důležitá místa jsou červeně a modře podtržena, sem tam přečetl i na okraji nějakou poznámku, která mu rázem vybavila v mysli chvíli i náladu, kdy ji psal, náhle padl jeho zrak na stránku, která odshora až dolů byla tužkou přetržena, nad ní červenal se veliký vykřičník a slova: „vide vejmrsky!“

Holoubek se lídeřil do čela, zamyslil se a pak si povzdechl:

„Jen má-li je dosud!“ Sedl si hned a psal Součkovi. Psal mu do domu katolických tovaryšů, kde byl Souček předsedou, vyvíjeje tak požehnanou činnost, že jeho jméno letělo diecézí, vyslovovalo se s úctou a obdi—

96$

vem, noviny o něm vždy psaly jen pochvalně, patřil už k takzvanému biskupskému štábu a byl předurčen k vyšším ještě a důstojnějším hodnostem.

Čiperný Souček odpověděl obratem, „vejmrsky“ poslal a k tomu hřejivý, srdečný dopis, jak se těší na něho — na Žida — jen aby přijel a hlavu si tuze studiem nelámal, konečně jednou že i on mu prospěje, že se zná se všemi examinátory osobně, to že už není, jak bývalo, však že uvidí a podiví se, ba snad i polituje, že se k těm tovaryšům nedal a jeho — Součka — navrhl. Jinde že nesmí bydlet těch několik dnů, co konkurs bude trvat, než v tovaryšském domově, kde jsou pro „vandrovní“ lidi dobře zařízeni, v kuchyni, hned jak přijde, že nařídí „duplex primae classis cum octava“, tučné tele že dá zabít, chleby podpopelné napéci, bude-li si přát, i nohy že mu umyje, fajfku míru — kalymé — že mu podá, nejslavnější tanec kalyméjový k jeho poctě že zatančí a chvalozpěv zapěje — všecko jako kdysi v semináři.

„Kulich — nezměnil se!“ bručel spokojeně Holoubek a silně zatoužil ho spatřit, posedět s ním, poslechnout jeho hovor, pohlédnout do upřímných očí.

„Tak už jste začal studovat?“ optal se ho jemnostpán asi po týdnu, připraven na to, že kaplan odpoví: „Nezačal, nechce se mi do toho,“ ale zmýlil se. Holoubek se usmál a přikývl.

„Už, jemnostpane, a půjde to rychle, Souček mi poslal vejmrsky.“

„Vejmrsky? Co je to, prosím vás?“ překvapeně se optal farář.

„Za vašich časů se jich neužívalo?“

„Nepamatuji se.“

„To asi bude patent ,kulichův‘. Neměl peněz nazbyt, arch litografických přednášek stával štyrák, tištěná kniha pak kolik zlatek. Souček je nekupoval, ale psal si na čtvrtky papíru stručné výtahy jednotlivých kapitol. Dovedl obdivuhodně vynechat všecko zbytečné a stručnými slovy, přehledně a jasně zachytil podstatu

97$

věci. Byl to jakýsi krátký obsah, zhuštěný extrakt přednesené látky, rozbředle a rozvláčně obsažené v tlusté knize. Těm čtvrtkám jeho říkalo se vejmrsky.“

„A stačilo to ke zkoušce?“ staral se jemnostpán.

„Vrchovatě!“ mávl rukou Holoubek. „Kulichovi staly se vejmrsky i zdrojem příjmů. Šly na dračku, zvláště když se blížil zkouškový termín a bylo třeba všecku látku rychle zopakovat. Za páček tabáku půjčil Souček ochotně ,vejmrsk‘, třeba dva tři, jak to partie knihy žádala, a oplýval v těch dnech blahobytem takovým, že i dluhy splácel.“

„Tak jen s kuráží do toho,“ povzbuzoval Holoubka jemnostpán, „ať to alespoň v hlavním strhnete, dokud máme dlouhé zimní večery. Jakmile se jarní slunko ukáže, vím, že vás nic u těch papírků neudrží a že se budete zase popelit jako slepice v zahradě. Čímpak jste začal?“

„Dogmatikou, prosím.“

„Dobře, ta je nejtěžší a také nejdůležitější. Už bych asi mnoho s ní nesvedl. Copak jste už probral?“

„Ale sotva dvě teze.“

„A to se musíte činit, máte-li být se vším hotov; pokud se pamatuji, měli jsme tezí asi dvě stě.“

„Všech otázek je dvě stě třicet.“

„Tož vidíte! A to je jeden předmět! Což morálka? Právo? Zpovědnice?“

Tak postrkával, pobízel jemnostpán Holoubka ustavičně, až ho Katynka litovala, protože chodil všecek nesvůj.

„Mají přece smilování s velebníčkem,“ opovážila se prosit, „a dají mu s tím učením alespoň pokoj u stolu!“

„Vím, co dělám. Myslil jsem si, že bude mít Holoubek dost času na konkurs až v podzimní lhůtě, že to pohodlně nastuduje. Zatím se třeštickému přitížilo, kaplan musí vědu sedřít za půl roku — ani už ne celý — a složit zkoušky v máji.“

„A copak najednou to jde s tím třeštickým jemnostpánem tak z kopce,“ rychle zaváděla hospodyně hovor

98$

jiným směrem, aby znova nedostala, „vždyť je ještě mladý pán, snad se z toho vybere. Od čehopak to má?“

„Musila byste znát Třeštice a znát i prudkého vznětlivého faráře třeštického. Já tam kdysi kaplanoval. To je zcela jiný kraj a jiný lid než zdejší. My tady vlastně dosud nic nevíme, co se děje ve světě. Ale tam v kraji už fouká ostrý vítr protináboženský a proticírkevní. Tam dávají faráře do novin, nesvětí neděli, nechodí do kostela, kradou mu na polích a říkají tomu svobodomyslnost a pokrok. Třeštický farář se žral, bral si to k srdci, dostal se s osadou do sporu, až z toho vnitřního hryzení vypukla u něho cukrová úplavice.“

„A do té Sodomy chtějí poslat Holoubka?“ spínala ruce Katynka.

„Ano, jenom se před ním o tom ani slůvkem nezmiňujte.“

„Ale, jemnostpane, jsou rád, že ho tu máme. Takového Josífka už sotva dostanem.“

„Musí tam. Právě on tam musí. Jestliže ani on tam neobstojí a je neobrátí, pak už nevím, kdo by tam obstál. Doma také budou rádi, zbaví-li se Barušky, staří chtějí předat statek, mladý se má oženit a nevěstám se nechce do domu, kde žije svobodná švagrová. Bývá tchyně dost. A konečně je i čas, aby se odtud hnul. Osedlali si ho a zneužívají jeho dobroty. A teď si myslete, že by se třeštický z choroby nevykřesal, že by zemřel, Holoubek že by tu stál bez konkursu a jiný že by se usadil v Třešticích. Co pak? Měl by čekat na moji smrt? Jít jinam? Tož vidíte, jaká jste krátkozraká ženská se svou citlivostí a útrpností.“

Katynka poslouchala, už ani nešeptla, a tak Holoubek pozbyl poslední opory. Nějaký den ještě bojoval, ale pak si rázně řekl: „Josefe, jsi lenoch. Lenost duševní je hřích, je to zlo, ty musíš s ním bojovat a nad ním zvítězit.“ Ponořil se do studia, a jen co se prokousal opět začátkem, probudila se v něm znova stará jeho píle, zájem o věc; divil se, jak mnoho zapomněl, zato některé partie ani studovat nemusil, uměl je dosud, mís-99$

tům dříve temným a nejasným nyní lépe rozuměl, mnohé teze jinak pojímal, vžil se do práce, odpočatá paměť pružně chápala a rychle podržovala, ba Holoubek nacházel ve studiu čím dál tím větší půvab.

„Už je v tom! Už je v tom!“ liboval si farář, „už nepotřebuje, aby ho někdo postrkával, už ho to drží,“ a jenom občas otázkou nějakou nenápadně ťukl, zda to snad Holoubka „nepustilo“ a „drží-li ho vejmrsky dosud v kleštích“.

Ale jednou se přece lekl. Přiběhl k němu Holoubek celý rozrušený a hlásil: „Jemnostpane, šoulá tady kuna.“

„Teď bude jistě konec,“ pomyslil si farář a klidně povídá: „To snad ne, přehlédl jste se, to je asi kočka, kdepak jste ji viděl?“

„Šla po hřebenu stodoly. Poléčme na ni, jemnostpane!“

„Počkám, až napadne čerstvý sníh, vystopuju ji, hodím jí vnadu a pak položíme železa. Jen se nezdržujte v přípravě, přenechte mi tu radost i starost.“ Holoubek poslechl, ale nedalo mu, aby na kunu nemyslil, aby ji docela z hlavy pustil. Naopak si umínil, že ji vyčíhá, že musí zjistit, kdy a kam chodí, kdy a kam se vrací.

I škodná i lovná zvěř miluje pořádek, má své hodiny a svědomitě je zachovává. Krtek ryje jen o hodinách lichých, zajíci a srnci ušlapou si pravidelné pěšiny jako lidé, sluky rok po roce, pokolení po pokolení táhnou vždy stejným údolím. Pořádek milují i kuny, obojí, lesní i skalní. Holoubek o nich ví, vtip spočívá v tom, objevit, zjistit ten domácí pořádek kuní rodiny.

Holoubek nepřestává studovat, ale nepřestává také myslit na škodnou, obojí se mu plete, ale neunavuje ho to, naopak osvěžuje a vzpružuje, zaplašuje ospalost i malátnost.

K páté hodině zapadlo ospalé sluníčko lednové za Hrby, východní větříček, ostrý jako břitva, jemně táhl krajem, na čistém, bledě modrém nebi se zaleskl dost vysoko stříbrný srp první čtvrti měsíční, omrzlá, jako

100$

cín utvrdlá země zvonila pod okovanými dřeváky Franckovými, jak běhal s koši pro seno do stodoly a s putýnkami k studni pro vodu. Jemnostpán při večeři prorokoval: „Dnes udeří samec! Dobrých patnáct dvacet stupňů pod nulou ráno napočítáme,“ a nařídil lépe ucpat okénka ve sklepě, aby brambory a jablka nezmrzly, napomenul Francka, aby nezapomněl slaměnými víchy obložit dveře stájí, a mimovolně prohodil: „Dnes bude mít škodná časy! V polích koroptve a zajíci, za komíny a ve vikýřích strnadi, vrabci a kosové, všecko schoulené, překřehlé dá se lapat téměř poslepu.“

A v té chvíli se rozhodl i Holoubek: „Dnes tu mrchu musím vyčkat, kdybych měl do půlnoci stát u okna.“ Dokončil právě z morálky důležitou část „de lege“, zopakuje si ji a čas mu ujde.

Sotva se vrátil od večeře, hned se dal do příprav, aby potom „na číhané“ ničím nebyl rušen. Nacpal si dýmku, sirky a tabák položil na okno, postavil si židli tak, aby vyhlídkou v okně viděl přímo na stodolu, oblékl si zimník, na hlavu nasadil čepici, zhasl lampu, otevřel vnitřní okno docela, ale z vnějšího pouze malou špehýrku, usadil se na krok od okna a poliboval si, jak si to dobře sestavil. Celý dvůr ležel před ním jako na dlani. Na bílém sněhu rýsovaly se černé stíny fary a zahradní zdi, proti němu pak v plné záři měsíčné stála stodola a od ní se táhly zpět k faře konírna a stáje. Nic — ani hnutí mu nemohlo ujít. Pokuřoval si, oči upíral na bílé střechy, chvíli naslouchal, jak ve stájích kůň udeřil do přepážky, zacinkal řetízek, slyšel, jak pan farář rozkazuje, aby i psa Cikána nenechali v boudě, aby ho pustili na chodbu, v tom mrazu že by se mohl pominout. Viděl Francka, jak tiše jako duch vystrčil hlavu z konírny, podíval se po oknech fary, a když viděl ve všech tmu, obložil dveře slámou, ale nevrátil se tam na palandu, kde spával, nýbrž přeskočil mrštně zídku a zmizel.

Aha, jistě upaluje do Bučin za Bětkou, pomyslil si kaplan, Bůh ví, co ještě všechno vyčíhám.

101$

Jen si to pomyslil, zaslechl, jak někdo za rohem jemně ťuká na přízemní okno kuchyně a tlumeně se ptá: „Nanynko, nespíš?“

Také kuna, usmál se Holoubek, věděl hned, kolik uhodilo.

Sousedův kočí přišel přát farské služce dobrou noc. Okno je zamřížované, boubelatá Nanynka se ven neprotáhne, jen aby to dostaveníčko dlouho netrvalo, staral se Holoubek, ale zbytečně.

„Běž už domů, nebo tu přimrzneš,“ slyšel po chvíli Nanynčinu radu i to, jak zacvakaly zoubky zimou i jak se okénko tichounce zavíralo. Pak už zavládlo na faře i ve vsi hluboké, mrtvé ticho. Ani pes nezaštěkal, ani kočka nezamňoukala, všecko živé zalezlo do závětří pod střechu, zahrabalo se do peřin, do slámy nebo do sena a železná zimní noc roztáhla svůj jasně modrý plášť nad širým krajem. Jako ohromné drahokamy třpytila a míchala se po něm celá souhvězdí, shluky hvězd podivných barev a báječného lesku, pás Mléčné dráhy, Kuřátka, Orion, Velký i Malý vůz, až Holoubkovi oči přecházely.

Jaká krása! spínal ruce v teplé kapse jemnostpánova kožešinového nánožníku, který mu sahal takřka až k prsům, a tyhle zázraky člověk zaspí! Ale proto zde nesedím, abych zevloval po hvězdách a kuna mi ušla, pamatoval se a zase upřel oči na střechu stodoly a vikýře seníku nad konírnou a stájemi. Potichu vyklepal dýmku, nacpal, zapálil, zabafal, ztišil se a počal si opakovat probranou látku. „Zákon věčný, to je pořádek světový, nutný, kterému všecko i proti své vůli se podrobit musí, nikdo proti němu jednat nemůže, i kdyby chtěl, z něho všechny ostatní zákony vycházejí. Newton, Kant a jiní chápali to jako důkaz jsoucnosti boží.“

Ještě s tím ani u konce nebyl, když se na návsi ozval hluboký a táhlý tón. Ponocný a obecní strážník v osobě starého vysloužilce Vodičky vytruboval desátou. Odtroubí, půjde si lehnout a teprve zas ráno čtvrtou probudí Kořila, aby šel zvonit klekání, pomyslil si kaplan

102$

a už zase se stáčely jeho myšlenky k mravouce. Pak máme zákony časné: přirozený, božský a lidský. Božský je zase dvojí: starý a nový, lidský rovněž, církevní a… Nedomyslil. Proti němu ve tmě světlíku na bílé střeše stodoly jako by zaplály dvě jiskry, dva žhavé uhlíčky, dva zelenavé safíry se tam chvíli míhaly a kmitaly. To je ona — střelilo hlavou Holoubkovou, srdce se mu zastavilo, rukou sevřel dýmku, hlavu vztyčil, dech zatajil a díval se, jak opatrně, pomalu jako had, se vytahuje stará kuna, ostražitě se rozhlíží — vtom skok — jeden — druhý — jen se kmitla, zmizela ve vikýři, kde cosi bolestně, krátce vypísklo.

Buď chytla myš, nebo ptáka, usuzuje Holoubek a upjatě hledí na vikýř. Co by deset napočítal, vyskočila zpět, mihla se po okraji střechy, zmizela nad stájemi, proslídila všecka okénka a tiše jako duch se přehoupla přes štít. Sotva minutu dvě to trvalo, a opět hluboký klid zavládl kolem.

Holoubek vydechl. Tak ona čeká na to Vodičkovo zatroubení, zaradoval se v duchu, ale teď počká ještě, vrátí-li se. Dobře se mu sedělo, povzbudilo i rozehřálo ho vědomí, že nečekal marně, že zítra se bude moci pochlubit jemnostpánu, a aby raport byl úplný, počká ještě, vrátí-li se. A zase se obracely jeho myšlenky k zákonu přirozenému, probíral a roztřásal jeho závaznost, vyvracel námitky, odůvodňoval jeho nezměnitelnost a nezničitelnost. Hodinka zatím utekla jako voda, za jeho hlavou na zdi odbíjely hodiny tiše jedenáctou. Měsíc překročil zenit, nachýlil se nad lesy, plocha střechy na stodole se octla ve stínu, pouze na stáje šikmo padalo ještě stříbrné světlo měsíční. Do půlnoci vydržím, pak měsíc zajde a bude konec, umiňoval si Holoubek. Zdálo se mu, jako by slyšel chrupnout sníh pod nohou. Napjal sluch — ale ticho, — nic se nehnulo. A přece! Cosi prsklo, zafunělo a hle — kuna — jedna — druhá — třetí v divokém letu ženou se po hřebenu, teď dolů, nahoru, prskají, funí — náhle však jako když utne — jako by zkameněly — všecky tři se na vteřinu

103$

zarazily, přikrčily, a jako by mezi ně střelil — bleskem se rozprchly v různé strany.

Co to bylo? myslí si Holoubek, který dosud nikdy nespatřil divoké kaňkování kuní, a nehýbe se. Ba bojí se pohnout, tak ho ten přímo ďábelský rej ohromil, ba až ulekal. Bylo v tom zjevu cosi příšerného, hrůzného, až démonického. Žhavé oči plály, hřbety se ježily, dlouhé, hebké ocasy vlály v pitvorných skocích a křivkách. Vrátí se? Obnoví se to zvláštní divadlo? Co je zaplašilo? myslí si kaplan a čeká. A teď zas! Ne, tentokráte se nemýlí. To jsou určitě lidské kroky, tiché, opatrné, jako liščí. To snad Francek se vrací. Zaplašil ty kuny. Škoda! Ale snad je viděl. Zeptá se ho. Už chtěl zavolat, už otvíral ústa, ale vtom div nezkameněl. Ne, to není Francek. To jsou tři cizí lidé, na nohou mají bačkory, prohlížejí si vrata, dva teď otvírají konírnu, zavřeli za sebou a zas hrobové ticho. Kde zůstal třetí?

Zloději! Ano, to jsou zloději! Už jistě, koňští zloději! Šimly jemnostpánu vyvedou, nohy ovážou jim hadry, sednou na ně, ujedou a ten třetí chlap stojí jistě u vchodu do fary a hlídá, napadá určitěji strašné tušení Holoubka.

Francek je lump! Má spát v konírně a být zastrčen. To je přísný rozkaz jemnostpánův, protože krádeže koní nejsou u nás vzácností, kradou je pašeři i pohodní a odjíždějí s nimi rovnou za nedaleké hranice. Znají lesní cesty, umějí koně přebarvit, nelze se jim tak snadno dostat na stopu, a tu on — Holoubek — má je teď takřka v hrsti. Ach, to jsou jiné kuny! divoce honí se mu myšlenky hlavou.

Co počít? Jak se jich zmocnit? A co pes? Proč neštěká? Chrní někde za pecí, jistě ho pustili z lítosti do kuchyně. Čistý hlídač! Co jen dělat? a Holoubek pomalu vytahuje nohy z teplého pytle, rozpíná opatrně zimník a slyší, jak v konírně vyskočil kůň. I světlo se okénkem kmitlo. Čas kvapí! Nutno se rozhodnout! Vzbudí jemnostpána!

Ne, jen to ne, varuje se ve svrchovaném zmatku Holoubek, rozčilil by se a snad by je zastřelil.

104$

V konírně zařehtal kůň a v kuchyni pod kaplánkou počal nepokojně vrčet pes. Měsíc zašel, pološero zahalilo celý dvůr.

Holoubek dostal strach. Že je chytí! Pes probudí jemnostpána, ten vyhlédne z okna a spatří, jak mu vyvádějí šimly, popadne pušku a neštěstí bude hotovo, nechybí se kuny ve skoku, ptáka v letu, jakpak by se chybil zloděje!

Něco se musí stát, rozhoduje se už pokolikáté Holoubek, ale bojí se hnout, aby nikoho nevyplašil — neprobudil — a už vidí vyhlídkou, jak se otvírají dveře konírny a z nich už se noří bílá hlava.

„Lumpové,“ rozkřikl se Holoubek náhle — bez rozmyšlení — „darebáci, hned přivážete šimla, sice vzbudím jemnostpána a postřílí vás jako vrabce.“

„To je kaplan — utečte,“ ozval se dole povel, tři postavy přehouply se přes zeď. Holoubek za nimi ještě vykřikl: „Já vás znám a udám,“ — ale fara už byla vzhůru. Pes vzpínal se na dveře a řval, až se fara v základech třásla. „Co se děje,“ křičel farář na chodbě. „Zloději! Zloději se asi na nás dobývají,“ pronikavě naříkala dole Katynka — a Holoubek oblečený, usmívavý, se svíčkou v ruce vyšel z kaplánky a klidným hlasem povídá: „Už jsem je zahnal — darebáky, račte být bez starosti.“

„Koho?“ třeštil rozespalé oči farář.

„Zloděje, prosím, ano, zloději tu byli.“

„Zloději? Pusťte psa!“ vykřikl jemnostpán, vrátil se do pokoje a vyběhl v okamžiku v teplém županu a s puškou v ruce. Pes stále ještě zuřil v kuchyni, kde celým tělem se opírala o dveře na smrt bledá služka, jako by se zloději už na ni dobývali.

Vzpamatovala se teprve, když jemnostpán zalomcoval klikou a zlostně znovu poručil: „Pusť Cikána, povídám!“

Pes ještě před jemnostpánem vyrazil jako blesk domovními dveřmi na dvůr, zalapal po vzduchu a hnal se k zahradě.

105$

„Přes zeď v rohu utekli, přeskočili, tři byli,“ vysvětloval Holoubek a v duchu se divil jemnostpánu, jak odvážně a s mladickým přímo ohněm přeběhl dvůr, otevřel dvířka, hvízdl na Cikána, vřítil se do zahrady, a vtom kaplan leknutím div se neskácel, viděl, jak jemnostpán hodil pušku k líci a přímo strašným hlasem zavolal: „Stůj!“ Holoubek se odvrátil, zakryl si oči, aby to neviděl, a čekal, až zahřmí výstřel.

„Jemnostpane, proboha prosím …“ ozývá se šerem chvějící se hlas.

„Francek! To je Francek! Vrací se z Bučin!“ skoro zoufale rozkřikl se Holoubek, jen aby jemnostpána včas varoval, aby mu prst zadržel, aby nestiskl spoušť stále nabité dvojky. Cikán kňučel radostí, otíral se Franckovi o nohy a vyskakoval mu až na prsa. Odvázaný šiml s bačkorami na všech čtyřech nohách strkal zvědavě hlavu do zahrady, na prahu fary spínala ruce Katynka a za ní jektala zuby vyděšená služka Nanynka.

A nyní — hned v noci — na místě činu — nastal výslech — soud, a vynesen i rozsudek. Rozhněvaný jemnostpán bez výpovědi ihned vyhnal Francka, vyplísnil hospodyni i služku, proč Cikána nenechaly na chodbě, ale slávou, ctí a vděčností zahrnul Holoubka, který se stal hrdinou. Do rána nikdo ve faře ani oka nezamhouřil, ani už neulehl. Holoubek musil znova a znova vyprávět; ale obdiv a chvála ho nic netěšily. Jeho teorie o zlu, o boji se zlem, o jeho potírání se mu hanebně zhatila. Skončilo to, jak naprosto nechtěl. Zkoupal tam Francka, ten všecko vypije, tomu se dává vina, jeho stíhá i trest. Co si počne? Kde teď — koncem ledna — uloví ihned nové a zas tak dobré místo, jako má na faře?

„Nu, Josífku, tohle vám nezapomenu,“ už pokolikáté vděčně opakuje jemnostpán, ale zamyšlený Holoubek to pokaždé přeslechl.

Až k ránu, když už kočí měl svoji truhličku naloženou na dvoře a s čepicí v ruce a se slzami v očích přišel

106$

do kuchyně pokorně, vědom viny, za všecko jemnostpánu poděkovat a se všemi se rozloučit, zapálil se náhle Holoubek jako vlčí mák, sklopil oči, odkašlal si a těžce promluvil:

„ Jemnostpane, mám k vám prosbu.“

„Mluvte, Josífku, všecko vám dnes k vůli udělám.“

„Nevyhánějte Francka!“

Jemnostpán oněměl. Za dusného ticha přešel kuchyní, povytáhl světlo na lampě, odkopl kočku, která se mu pletla mezi nohy, podíval se na staré kuchyňské hodiny, pohladil si v rozpacích vlasy na skráni a náhle se před Holoubkem zastavil:

„Zlo musí býti potíráno, trestáno, že ano?“ optal se přísně.

„Francek za to nemůže.“

„A kdo tedy? Bětka v Bučinách asi? Co?“

„Snad, a potom já, hlavně já.“

„Vy?“

„Ano, prosím. Smluvili jsme se s Franckem, že budu sedět, učit se a hlídat, dokud se nevrátí. Dovolil jsem mu, on se u mě ohlásil.“

Farář se otočil na patě.

Zase přešel kuchyní a zastavil se u dveří těsně před kočím.

„Nestalo se koním nic?“

„Ničehož nic, jemnostpane, celé jsem je promakal, vyhřebelcoval, ovsa jsem jim nasypal, chrupají vesele, jenom třeba založit jim sena a napojit.

„Tak polib tuhle velebnému pánu ruku, jdi pro seno a napájej dál, ať jsi brzy hotov, pojedeš potom na Hrby pro deputátní dříví. A my se teď rozejdeme.“

Když potom stoupal s kaplanem po schodech nahoru, zastavil se přede dveřmi kaplánky a zahrozil prstem: „Josífku, Josífku, kuny umíte vyslídit, ale ze želez vám utečou. Pamatujte si: škodná se nemá šetřit.“

Kaplan neodpověděl. Z kostelní věže se ozval zvon. Kořil vyzváněl jitřní klekání. Holoubek v kaplánce sepjal na klekátku ruce a šťasten, spokojen modlil se „Anděl Páně“.

107$

VIII )

KONKURS

Lyrická nálada se snesla zase na hory. Májové slunéčko polévalo širý kraj teplou svatozáří, lesy zavoněly jako apatyka, po všech mezích, stráních a lukách se pestřily chudobky, blatouchy, pomněnky a sedmikrásy, všechno živé se hýbe, leze, chodí nebo létá, všecko radostí opilé po dlouhé zimě, po zdravém, tvrdém spánku, po osvěžujícím odpočinku se bujně probouzí, těší se ze života, křičí a jásá. Koně řehtají před pluhem, oráči za nimi pošvihují biči a zpívají, dívky plejí plevel z ozimů a zpívají, nad hlavami třepou se radostí skřivani a zpívají, na staré lípě pod kostelem sedí kos a chraptí už od samého zpěvu, zpívají včely, bzučí mouchy, všecko, co jen hrdlo má, zpívá, hvízdá, volá — hlučí nějak, aby dalo najevo šťastnou, veselou náladu…

Jediný kaplan Holoubek kráčí tím hlaholícím krajem vážný a zamyšlený. Přes ruku si nese přehozenou kleriku, ale v týle mu sedí a tíží ho jiné břemeno, těžká starost v něm dusí všecku radost, takže Holoubek závidí i vrabčáku, jenž se tu před ním na cestě popelí a cvrliká. Ty uličníku uličnická, tobě je ovšem hej! Ale kdybys musil letět jako já, sednout si místo na zelenou větev k zelenému stolu jako já a skládat po tři dny farní konkursní zkoušku jako já, přestal bys, brachu, čimčarovat, vyčítá mu páter Josef v duchu, sáhuje k nádraží. Vzpomíná. Dnes kráčí k poslední zkoušce. Naposled jako žáček usedne na lavici, budou se ho dotazovat a on jim bude odpovídat. Má „vědění“ v hlavě jako ve škatulkách zase pěkně srovnáno a „napícháno“. Sám pan farář ho pochválil: „ Josífku, připravoval jste se svědomitě. Prorokuji, že si přinesete samá ,cum applausu‘ a že pány překvapíte vědomostmi.“

Ale jemnostpán se může dočkat kapitálního zklamání. Holoubek se zná. Zatmí se mu náhle v hlavě a neštěstí je hotovo. Jako při maturitě.

A tak ztrácejí pro něho kouzelné půvaby jara všecku

108$

přitažlivost, zmocňuje se ho elegická nálada, jde s ním cestou a provází ho věrně i ve vlaku.

V biskupském městě se nepotřeboval ani ptát na dům katolických tovaryšů, kde u „kulicha“ Součka po celou dobu zkoušky bude bydlit; pamatoval se, jak mu tehdy páter spirituál psal, že ten tovaryšský domov je prozatímně v opuštěném paláci knížete Vajsberga, kníže pán že ho bezplatně Jeho biskupské Milosti nabídl na dobu, než se tovaryši zmohou na vlastní, účelně vybudovaný stánek. Ale jistota je jistota — myslí si Holoubek — a v těch myšlenkách, jak se tak rozhlíží po cestě od nádraží, kde by spatřil strážníka nebo listonoše, vidí proti sobě elegantního pána, kráčejícího pružným, lehkým krokem. To je švihák, zálibně se na něj zahleděl Holoubek. Cylindr se leskl zdaleka na jeho kadeřavé hlavě, ruce nabité v těsných rukavicích si pohrávaly s černou, ebenovou hůlkou se stříbrným držátkem, na nohou lakované střevíce při každém kroku se jen blyštěly.

A je to kněz, podivil se páter Josef, když se k němu přiblížil a spatřil až ke krku zapnutý, na tělo jako ulitý klerikální kabát a nad nim tvrdě vyžehlený, sněhobílý kolář, vysoký, až bradu zvedal.

Toho se optám, dodal si odvahy, smekl uctivě a povídá: „Promiňte, kdepak je zde dům katolických tovaryšů?“

„Dům katolických tovaryšů — „ opakoval si mladý kněz pomalu, ostře se zadíval na Holoubka a náhle místo odpovědi sám se táže: „Nemýlím se, velebný pán Holoubek z Markova? „

Jakpak mě zná? diví se v duchu markovský kaplan a nahlas odpovídá: „Ano, prosím, jsem to já,“ a mimovolně se také uklání, snaže se být vybraně zdvořilý.

Neznámý, ulízaný velebníček ještě chvilku si prohlíží Holoubka od hlavy k patě, smích hraje mu v očích, kolem úst, v celé tváři, najednou podává mu ruku v bělostné manžetě se zlatým knoflíčkem a povídá tichým hlasem, duse v sobě příval radostného vzrušení: „I ty duše jedna miliónská! Žide! Copak mě neznáš?“

109$

„A sáňky varhánky — kulíšku — tys to?“ podivoval se upřímně Holoubek.

„Vždyť ti jdu naproti, odpusť, že jsem nepřijel s ekvipáží. Až budu biskupem, nahradím ti to. A málem bychom se byli nepoznali — ne, jak je tohle možné —“ chechtal se Souček, bera Holoubka pod paží a otáčeje ho nenápadně k městu, „a copak máš v tom ranci?“ a už kýval na nosiče, jichž tu několik lelkovalo.

„Vezu ti ,vejmrsky‘. Tuze platné služby mi prokázaly — i děkuji, děkuji,“ bránil se Holoubek posluhovi, který už mu tahal z rukou talár i balíček, „snad byste mi to nechtěl nést? Ani necítím, že něco nesu.“

„Jen mu to dej, rád si vydělá nějaký groš,“ vmísil se do sporu rychle Souček.

„Jak tedy chceš,“ svoloval markovský kaplan, váhavě odevzdávaje balíček a znovu připomínaje: „Jsou tam ty vejmrsky, drahocenná věc, kdyby se měla ztratit, byla by věčná škoda. Či už máš po konkursu?“

„Po konkursu? Po farářském konkursu myslíš? Hm! Já už mám dvě rigoróza, třetí dokončuji a nejdéle do roka tě pozvu na promoci,“ nedbale odpověděl Souček, „to otvíráš oči, co? A vidíš, Pepíčku, za to mám co děkovat jen tobě, žes mi to místo zde dohodil a pátera spirituála na mě upozornil. Nebýt toho, byl bych dosud hnil v nějakém Markově, kopal a ryl na vinici Páně, nejprve jako kaplan na levé straně; později jako farář po pravé straně, a nikdy bych to nebyl dotáhl na povýšenější místo, odkud lze na dělníky dozírat, práci jim třídit, přidělovat, je povzbuzovat k větší horlivosti, podle potřeby odměňovat nebo trestat. Doktorát, hochu, to je brána k vyšším i nejvyšším hodnostem a tys mi ji vlastně otevřel.“

Ale jede mu ta huba, podivoval se v duchu Holoubek, váhavý, rozvážný, těžkopádný jako každý venkovan; mlčel však a jen poslouchal.

„Tak už jsme doma, odpočineš si, uděláš si pohodlí, a budeš-li si přát, provedu tě domem, ukáži divadelní sál, jídelnu, čítárnu a knihovnu, ložnice a kuchyni, ve—

110$

čer ti náš kroužek zazpívá i zahraje, mezi tovaryši máme výborné zpěváky i hudebníky, jeden z nich je rozený herec, komik, že mu rovno není,“ rozkládal hostitel, veda hosta do jeho pokoje.

Pokoj byl přepychově zařízený. Svým vysokým štukovým stropem, parketovou podlahou, nádhernými kulatými kamny se hned na první pohled lišil od skromné kaplánky markovské se dvěma malými okénky, s podlahou vyšlapanou, stropem, kterého se Holoubek, když vyskočil, mohl rukou chytit.

„To býval budoár kněžny,“ vysvětloval domácí pán, „ty tapety kdyby mohly mluvit — „ usmál se při tom a přivřel oči.

Holoubek si teprve teď všiml, že stěny opravdu nejsou malovány, ale potaženy jemnými, hedvábnými čalouny, kolem stolu že stojí pohovka a kypře vycpaná křesla, potažená květovanou hedvábnou látkou. Až ho dusil ten přepych.

„A já bydlím hned naproti, přes chodbu, jak odložíš a odpočineš si, přijď ke mně, můžeme se třeba projít nebo můžeme i navštívit některého člena zkušební komise, třeba pana předsedu. Bude jím pan generální vikář.“

„Prosím tě, Kulichu, copak to pořád meleš: až odložíš, až si odpočineš … Copak mám odkládat? Po čempak mám odpočívat? Dřepěl jsem celé půldne ve vlaku, kleriku s vejmrsky mi nesl posluha, hůl a klobouk už jsem odložil venku — tak bych si rád umyl ruce a tvář, protože cítím na nich saze z komínu lokomotivy, a jsem hotov.“

Souček skočil, otočil žlutým kohoutem a do velikého porcelánového umyvadla hned proudila a šuměla voda. „Tak si posluž, kamarádíčku, a vzpomínáš si, jak to bývalo v semináři? Jak málokdy jsem si tam dopřál celé ,lavabo‘, obyčejně jsem se spokojil s pouhým ,asperges me‘, ba častokrát jsem mohl říci o sobě jen ,vidi aquam‘, když jsem proběhl lavatoří a už zvonili k ranním modlitbám.“ Tak se přátelé dostali do vzpomínek.

111$

Holoubka svrběl jazyk, rád, tuze rád by se byl přítele na něco optal, ale rozpakoval se. Až poslední večer, když už konkursní zkoušky byly skončeny, kdy už pomýšlel na návrat a sedě v pracovně přítelově u sklenice piva s dýmkou v ústech naslouchal jeho veselému hovoru, jeho smělým plánům, prohlížel si elegantně zařízený byt, koberce na podlaze, krásný psací stůl, knihovnu, zamyslil se, zvážněl a v duši se mu urputně, neodbytně hýbala otázka: Má je, nebo nemá?

„Nač myslíš, Pepíčku?“ vyrušil ho náhle Souček.

Holoubek se zapálil, a jakoby přistižen při krádeži, neodpovídal. Bystrý Souček se usmál a povídá: „Díváš se po tom přepychu, po té parádě a myslíš si: Jestlipak má Kulich ještě ty roztrhané nohavice s kopnami? Co? Uhodl jsem?“

„Ano. Uhodl!“ přiznal se host.

„Ó, já jsem čtenář myšlenek!“ zasmál se hostitel, vytáhl z kapsy svazek klíčů, otevřel jednu z četných zásuvek psacího stolu, vytáhl z ní cosi zabaleného v hedvábném papíru, převázaného hedvábnou šňůrkou, a zbožně to položil na stůl.

„Víš, kamaráde, všecko má dvě stránky, líc a rub. Ty vidíš a mnozí vidí i závidí jen líc mého postavení. Rubem se nechlubím, nestavím ho na odiv, nenaříkám a nestýskám. Není mi to dáno. Ale lehko mi kolikrát není. Často, přečasto si vzpomínám na tichou kaplánku za větrem, kde jsem nemusil hrbit hřbet, klanět se, točit na všechny strany, shánět oslavné večírky dobrodincům, psát do novin referáty, kupovat brambory, hrách a mouku, účtovat s pekařem a řezníkem a studovat při tom doktorát. A tu pokaždé, když umdlévají i moje síly, nechuť ke všemu když kalnými vodami zaplaví mé nitro, rozbalím si tenhle balíček —“ zatáhl za šňůrku, papír zašustil a bílá, malá, pečlivě pěstěná ruka Součkova vytáhla a rozbalila staré, nesčíslněkrát spravované, světlé nohavice, na jejichž dolních koncích se černaly našité kopný, jak je seminářský krejčí Matoušek za dvacetník ze starých klerik vyráběl.

112$

„Tak jsi přece nezapomněl, Karlíčku,“ oddychl si Holoubek.

„Nezapomněl, Pepíčku, a nezapomenu. Vám všem bylo líp, já byl z vás nejubožejší, a tahle vzpomínka musí jít se mnou životem, aby mě vzpružovala, kdybych chtěl zapomenout.“

„Já jsem se bál —“

„Že zpyšním — ne? Žádné strachy. My oba jsme se vlastně nikterak nezměnili. Skoro šest roků jsme se neviděli, na tobě pomalu počíná růst mech a chlupy venkova, mě olizuje falešná kultura města. Tebe oblíká váš vesnický krejčí a obouvá švec, kdežto mne dvorní dodavatel Jeho Milosti biskupské, ty žiješ u svých dětí, u své zahrady, školy a kostela, neudržuješ žádné styk se světem, neodpovídáš na dopisy velkým ani malým pánům, kdežto já musím se blýskat ustavičně ve veřejnosti, shánět dobrodince, udržovat styky s vlivnými osobami — to je zase můj život, oba poctivě ho žijeme, a to nám před Bohem stačí.“

„Tak!“ přisvědčil Holoubek, vybafl kotouč dýmu a stiskl Kulichovi ruku.

„Bůh nás — mne i tebe, Pepíčku, chraň pouze před tím, abychom — jakpak bych to jen řekl — abychom se nestali takovým mechanismem, pouhou figurou, ubohým nástrojem, plnícím svoji povinnost a dost. Pamatuješ se na Františka Sochora?“

„Vojáka? Jakpak bych se nepamatoval. Vzorem pořádku nám býval.“

„Ano. Nebýt tebe, byl bych kvůli jeho pořádku letěl ze semináře. Víš, že už je farářem?“

„Nevím.“

„Tož ti povím. Dnes rok on dělal konkurs a také bydlil u mě. Sám se přihlásil a neodmítl jsem ho. Je dosud vzorem pořádku. Ničím nevyniká, nic nápadného na něm není. Chodí ve slušných černých šatech, vždy krátce ostříhán, pečlivě oholen, tonzura jako hvězdička se mu svítí na temeni hlavy, v ruce nese pořádně svinutý deštník, jeho kabát má náležitě dlouhé šosy,

113$

jeho klobouk je tvrdý, černý a formy naprosto úctyhodné, naučil se šňupat, od pana faráře dostal k Ježíšku stříbrnou pikslu, od hospodyně tucet modrých kapesníků, dopoledne jde do školy, po obědě se prospí a posvačí, pak přečte noviny a povečeří, pak jde do hostince do Besedy s panem farářem na preferanc, v deset hodin chodí spat a po šesté vstává. Každým rokem přibral pět kilogramů na tělesné váze, zrál jako hruška na stromě, stal se z něho pořádný kněz, kterému nic nemohla vytýkat ani osada, ani farář, ani vikář, ani učitelé, ani konzistoř. Jeho zevnějšek se stal velebný, a když se loni po konkursu loučil se všemi kandidáty pan biskup, se zalíbením zastavil se u Vojáka a pochválil ho: ,Z vás bude velice slušný farář, jakpak se jmenujete?‘ — ,František Sochor’ — odpověděl.

Voják a cítil, že v té chvíli dozrál. Zažádal si o faru náboženské matice, dostal ji a žije v osvědčeném pořádku svém dál. Řekni, Pepíčku, je to život?“

„Je, život to je,“ smutně zakýval hlavou Holoubek, „ale tak chudý, že skoro nestojí ani za to, aby se žil,“ a náhle a silně zatoužil po návratu. Zastesklo se mu po Markově, po zahradě, kde už se to zelenalo a kvetlo, po škole, osadě, po jemnostpánu, Katyňce a Franckovi, po všem, co tvořilo tam jeho život.

„A víš co, zítra ráno odjedu,“ utrhl se náhle.

„Vždyť jsi chtěl ještě navštívit seminář, obec Dýmákov,“ namítl Souček, „a —“

„Nezůstanu. Co tu také? To všecko už je za mnou, nač se k tomu vracet? Domů mě to táhne a nezdržuj mě.“

Přítel ho druhého dne vyprovodil na nádraží, slíbil, že ho v Markově navštíví, objali se, políbili a rozešli.

Jakmile se vlak hnul, oddychl si Holoubek z plných plic. Pocítil úlevu a pomyslil si: Zaplať Pán Bůh, že už je po všem.

Poznal, že se mu něco zprotivilo, přímo zhnusilo, že by tu steskem umřel; Kulich však že se tu cítí ve svém živlu, že je pro město stvořený. Inu ano, je to s námi

114$

lidmi jako se vším v boží přírodě, filozofoval v duchu, člověk si zvykne, přizpůsobí se svému okolí, prostředí, ve kterém žije. Z mého zevnějšku už čpí venkov, kdežto Kulich prozrazuje měšťáka. To je lidské mimikry. Za mnou se ohlíželi po městě, moje snědá, opálená tvář, moje veliké ruce mozoly pokryté, střih mého kabátu, těžká moje chůze — to všecko je jim nápadné. Ale přijede-li za mnou Karel v cylindru, všichni kluci budou běhat za ním jako v masopustě za maškarou. Cesty zvolna jen mu ubývalo, dychtivě vyhlížel okénkem vagónu, a když konečně dojel na poslední stanici, na hlad i žízeň, na jídlo i pití zapomněl a rovnou se pustil k Markovu. Stromy kvetly, lesy voněly, osetá pole v záplavě slunce mateřsky dýchala, ptáci hnízdili a zpívali, černá lyska plula po modrém rybníce, koroptví kohout kdesi v lukách čiřiká, kosové hvízdají a drozdové z lesa jim odpovídají a pod samým nebem až — vysoko — převysoko nad veškerou tou krásou ten skřivánek malý Pána Boha chválí, napadl Holoubkovi verš, který si pamatoval ještě z obecné školy, zastavil se, smekl klobouk, rozhlédl se kolem po horách, dolinách a řekl nahlas: „Zaplať Pán Bůh, že jsem zase doma.“

Na faře všecky překvapil. Jemnostpán ho uvítal tak radostně, jako by ho nejméně rok nebyl viděl, slečna hned se chlubila, to že se podiví, všech dvacet vajíček, co Holoubkova maminka poslala, že bylo dobrých, dvacet kuřátek — a samá bílá — že už se batolí na dvoře, služka ukazovala v koši pět májových koťat, která našel Francek ve stodole v seně, děti že přinesly konvalinky a fialky, bába Trousilka že se sháněla po velebníčkovi hned ráno první den, když nesloužil mši svatou. Kořil jak jí namluvil, že kaplan odjel, že se už nevrátí, že přijede nový, a jak babka nevděčná — hned rozkládala, to že je dobře, že už si tu dost dlouho pobyl, jak tu novinu všude roznáší a jak jí asi bude, až teď Holoubka potká …

Až konečně se zase Holoubek dostal k slovu, o KuliN

115$

chovi vyprávěl, o tom, jak by se málem byli minuli a nepoznali, o tovaryšském domě, o městě, jaký pokrok učinilo, co nových domů přibylo.

„Nu a jakpak konkurs — co? Šlo to? Zkoušeli přísně?“ musil udeřit sám jemnostpán přímo, chtěl-li se o tom něco dozvědět.

„I šlo, dobře to šlo,“ přikývl Holoubek a dal se teď do jídla, které Katynka už předkládala.

„Jaksi nerad o tom mluvíte,“ usmál se farář.

„Jsem rád, že to mám přeskočeno, však skoro půl roku jsem na to takřka ve dne v noci musil myslit, až jsem se toho nabažil.“

Jemnostpán mlčel, nechal Holoubka pokojně obědvat a myslil si: Však ty povíš, co a jak bylo, nevypadla-li ti zase nějaká čárka, nějaké minus, a nezbryndal-lis to všecko. A nemýlil se.

Když seděli opět po večeři za teplých večerů v zahradě pod kvetoucím šeříkem s dýmkami v ústech, vyzpovídal se kaplan pomalu ze všeho. Pověděl, jak ho Kulich na písemky vyzbrojil, vycpal ho celého ne vejmrsky, ale takovými šikovnými příručkami, tištěnými drobounkými literami, kde bylo všecko. V dozoru nad nimi že se střídali páni kanovníci, hodní páni, valně si jich ani nevšímali, modlili se brevíř nebo něco si četli.

„Sicut erat in principio et nunc et semper,“ usmál se farář, „to se děje při všech písemných, klauzurních pracích nejen u nás, ale i na univerzitě, na technice, u místodržitelství, zkrátka všude. Ale což ústní zkoušky? Ty byly horší — co?“

„Ba nebyly. To už nebylo takové školácké zkoušení, spíše volný rozhovor o případech z duchovní správy.“

„To je moudré. Tak to má být. Copak se vás například ptali z dogmatiky?“

„Tu zkoušel pan profesor Svatoš, znali jsme se ještě ze semináře, vůbec mnoho změn se tam za těch šest let nestalo, skoro všichni —“

„Nu dobře, dobře, co se vás ptal tedy pan profesor?“

„Řekl mi: tak si, velebníčku, myslete, že jste měl ká-

116$

zání na svátek nejsvětější Trojice boží. Po kázání přijde k vám starý výměnkář — rozumec — jako výměnkáři bývají, protože mají na to čas, a řekne vám: pěkně jste dnes kázal, ale já si to přece nedovedu dobře představit, jak je to možné, jedna a tři. Bude vám opakovat třeba nějakou vyčtenou námitku z novin, třeba schválně vás bude chtít pozlobit, uvést do rozpaků, jak si tu budete počínat?“

„Fííít,“ hvízdl do šera farář, „pane — de Trinitate — to je dost těžká otázka, rozumí se, že jste poukázal hned na to, že je to tajemství nad lidský rozum, odvolal se na svatého Augustina, vyprávěl příběh s pacholetem —.“

„I toto,“ usmál se Holoubek.

„Tak co jste odpověděl?“ hořel zvědavostí farář.

„Řekl bych mu, že takový starý pařízek už by měl být chytřejší, utrhl bych mu kdekoli jakýkoli jetýlek — bílý nebo červený — optal bych se ho, zná-li to? A že to Pán Bůh nestvořil pouze pro němou tvář, ale také pro lidi. A sedlák, který jetel seje, suší, krmí a může se tak hloupě ptát, ten že zaslouží, aby ho také jedl. Pán Bůh že mu v jetelovém trojlístku na jednom stonku dal svůj krásný obraz a rolnictvo také že si ho tak váží,, že právě jetýlek zvolilo si za odznak.“

„A co říkala komise? Co říkal pan profesor?“

„Kývali hlavami; potrápili mě ještě trochu definicemi bytosti a přirozenosti a byl jsem hotov.“

Nadlouho měl pan farář látku k hovoru, Holoubek celý konkurs musil před ním takřka doslova opakovat, k mnohým jednotlivostem znova a znova se vraceli, ale kaplana už to nemrzelo, ba čím dál tím ochotněji a veseleji o tom hovořil.

Největší radost měl jemnostpán, když slyšel o zkoušce z morálky. Profesor Ševčík byl jeho kolega a jezdíval někdy o prázdninách na pouť do Markova. Ten poručil Holoubkovi rozluštit následující casus: „Váš pan farář má ve stodole kunu, dopadne ji, právě když se mu dostala na jeho španěly do holubníka. Po—

117$

padne pušku — střelí po ní — ale postřelená kuna uteče i s holubem k sousedovi, kde dodělá. Jemnostpán jde za ní, ale soused mu kunu ani holuba nevydá. Kdo je v právu? Kdo by se dopustil krádeže?“

„Stafra — stafra,“ nadnášel se farář — „takový případ — těžký případ, a přece možný. Nu, Josífku, podařilo se vám ten oříšek rozlousknout? Co? No?“

„Toť že podařilo. Především jsem je tam poučil, to že kuna nedělá, kde peleší, tam že nechodí na pašu a nekrade —“

„Dobře, dobře!“

půl hodiny, hodinu i dvě daleko od brlohu že ,střídá‘ na lup — „

„Velmi dobře!“

„A potom, kdyby ji jednou náš jemnostpán obeznal a dostal na mušku, že by jistojistě také zůstala ležet v ohni a ani se nehnula, natož aby se s holubem v mordě dostala přes střechu až k sousedovi — „

„Tak jste to řek’ — Josífku? V ohni jste řek’? A v mordě?“

„Tak, právě tak.“

„A co oni? No, co oni na to?“

„Všichni se smáli, pan profesor prohnal mě další partii ,de furto’, slíbil mi eminenc a poručil vyřídit vám pěkné pozdravení.“

Kaplan všecky nabyté zkušenosti tak lehce s jemnostpánem nesděloval. Ba myslil si: Když já jsem se potil, ať se také potí, a napínal ho také na skřipec otázek.

„Jemnostpane, co byste dělal, kdyby ve škole při výkladu o prvním přikázání božím vstal náhle žáček a řekl vám, že v Pána Boha nevěří?“

„Pán Bůh s námi, Josífku, tohle se vás ptali?“

„Ano!“ hrdě, sebevědomě přikývl Holoubek, „to je otázka z katechetiky.“

„Ale vždyť to ani není možné, aby něco takového — dítě a ve škole — „

„Ó, pane, ve městech a v průmyslových střediscích

118$

je hotová spoušť, učiněná Sodoma i s Komorou k tomu. Nuže, jak byste si počínal, kdyby vám tu námitku pronesl hoch ve čtvrtém školním roce?“

„Inu, bratříčku, toť víte, že bych se neopanoval. Vsolil bych mu pohlavek, až by se na patě otočil, a hned bych si vzkázal pro jeho matku.“

Holoubek se rozesmál: „Já řekl skoro totéž a byl oheň na střeše, div že jsem nepropadl, stěží dostanu asi, že jsem approbatus.“

„A co bych — s takovým — tento — utřinosem měl si vlastně počít?“

„V tom je ten vtip. Jeho věku a rozumu přiměřeným způsobem vyložit důkazy o jsoucnosti boží — analyticko-syntetickou metodou.“

„Důkaz ontologický? Kosmologický? Teleologický?“

„Ovšem.“

Jemnostpán se odmlčel, snad hanbou, že při zkoušce neobstál, ale více o tom nemluvil.

Rozrušila a rozčilila oba kněze brzy jiná událost, kterou sice očekávali, s kterou počítali, na niž se i připravovali; ale když ji četl jemnostpán v novinách, zbledl a ruce se mu zatřásly.

Farář v Třešticích zemřel. Jemnostpán klekl, pomodlil se a nahlas si smutně povídal: „Tak, Honzíčku, máš to přeskočené. Teď do toho očistce tam pošleme Josífka.“

Zatrhl zprávu tučnou červenou čarou a po obědě ji ukázal kaplanovi; počkal, až si ji přečte, a pak vážně s ohromným zadostiučiněním upřel na Josífka oči a pronesl: „Teď si představte, že byste dosud neměl konkurs.“ Myslil si při tom, že mu kaplan bude děkovat, že bude velebit jeho prozíravost — ale Holoubek zavrtával oči do novin, skláněl do nich hlavu, jako by je nejhorlivěji četl, ale litery skákaly mu před očima, řádky splývaly a míhaly se, zrak se kalil a nemohl slova ze sebe vypravit. Konec! Všemu konec! Jako v mlze se mu kmitla duší zahrada — dvůr — fara — kostel — školy — Hrby — celý Markov… Musí odtud, musí.

119$

Tentokrát jistě jemnostpán nepovolí, darmo by se bránil…

A hle! Také jemnostpán se odmlčel! Pohasla v něm náhle všecka hrdost, všecko sebevědomí, když si ujasnil — ale Josífka ztratím; v ‘rozpacích si pohrával servítkem, skládal ho a rozbaloval, sáhl po dýmce a zas ji odložil, krabičku sirek prohlížel, váček s tabákem hledal po všech kapsách, ač ležel před ním na stole, až si toho Katynka povšimla.

Copak jen zas přeletělo těm našim pánům přes nos, myslí si a usuzuje: To jistě zas ty bohaprázdné noviny přinesly nějakou čertovinu. Bojí se však optat, aby jemnostpán ve špatné náladě nevyjel, a utírá dál misky a talíře, jak je po obědě se stolu sebrala, ale jaksi nepozorně, roztržitě.

„Tak, Katynko, abyste věděla,“ rozjel se náhle jemnostpán drsným, chraplavým hlasem, zarazil se, odkašlal a náhle zas vyrazil: „stará Trousilka mluví přece jen pravdu, tuhle Josífek nám uteče.“

„Matičko Kristova! Co to povídají!“ rozevřela oči překvapením hospodyně, ruce se jí zatřásly a vtom — prásk! Porcelánový talíř vysmekl se jí z ruky jako úhoř a rozbil se na podlaze na tisíc střepů …

Oba kněží leknutím obrátili oči ke kamnům a všichni navzájem viděli, že jim všem stojí v očích — slzy.

IX) FARÁŘEM

Když kaplan Holoubek asi po dvou měsících napsal domů, že se stal farářem a nejdéle za šest neděl že se musí do Třeštic odstěhovat, aby se tedy Baruška připravila a tatínek také, ten že musí s ním, protože v Třešticích je hospodářství, že mu to musí zavést, zařídit, že alespoň pro počátek musí maminka hospodařit doma s bratrem sama, když to všecko napsal a slíbil, že také ještě sám přijede domů dohodnout se s nimi, co a jak bude, ani mu na mysl nepřišlo, že ten jeho

120$

dopis vytrhne doma všem ostrý trn z nohy a nejvíce Barušce. Mladší jeho bratr totiž blížil se třicítce, zatoužil po samostatnosti, našel si holubičku a počal roztouženě vrkat. Ale nevěsta i její rodiče dělali hrozné drahoty, všecko že by ušlo, všecko by se jim u Holoubků líbilo, ale hrbatá Baruška že bude na statku železnou krávou, to že na pováženou takové břemeno uvázat si na krk, může všecky přežít, ujídat statku třeba padesát let a věno pak jim třeba ani neodkáže, vůbec na to že oni svoji dceru nedají. Mladého Holoubka bolely ty nelaskavé řeči, ale ze svého selského stanoviska musil uznat, že jsou oprávněné, a jak zkušenost učí, i odůvodněné určitými a všeobecně známými příklady, takže to nikdo rodičům nevěsty nemůže ve zlé vykládat. Připomněl jim sice, že má bratra knězem a ten, až se stane farářem, vezme si jistě Barušku k sobě za hospodyni.

„Láry fáry! Tomu ať věří, kdo chce,“ vysmál se mu do očí příští tchán, „až k tomu dojde, na Barušku si ani nevzpomene. Vždyť víme, jak to chodí,“ dodal potměšile a kysele se usmál.

Ale tu jako na zavolanou přiletěl list a všem se rázem ulevilo.

„Pár hříbat tříletých dostane, aby tam, kde přijde, věděli, že je selský synek,“ rozhodoval otec.

„A kdyby se Baruška vdávala, musil bys jí také dát hřebici, nějakou krávu, ovci,“ připomínala mu matka.

„Toť že musil,“ přikývl hospodář, „a ty se nic nekaboň, neokrademe tě. Josefa s Baruškou jsme nenašli někde na cestě, ti jsou také naši. Odstrčit je nesmíme, měli bychom hřích před Bohem.“

„Vždyť já, tatínku, nic neříkám,“ rychle se omlouval mladý Holoubek, „Aninka se sem nepřivdá s holýma rukama, všem nám bude dobře, jen to zařiďte podle svého, jak nejlépe rozumíte.“

Když se pak kaplan Holoubek opravdu z Markova rozjel domů, po návratu vyprávěl jemnostpánu, že už tatínek v Třešticích byl, že to tam obhlídl, tuze že to

i

121$

nechválí, že je tam na faře i v kostele učiněná spoušť, ale půdy že jsou tam jedna radost, za tři čtyři roky zlato že budou rodit, a že už mu to tam zařizuje, koně, krávy, vozy, pluhy že už chystá, vybírá, kupuje, jeho i sestřino věno že na to praskne, ještě co maminka jim dá do výbavy pro začátek …

„Vidíte, Josífku, vidíte,“ pokýval farář souhlasně hlavou, „to jsou jiné začátky než moje. Namamonil jsem si jako kaplan několik tisíc zlatiček, ale po těch se jen zaprášilo, zmizely, ani jsem nevěděl kam, než jsem si pokoje ve faře zařídil, a hezký dloužek jsem si musil uvěsit na krk, když jsem chtěl mít zoráno a zaseto vlastními silami. Tlačil a tížil mě dlouho, ale teď už, chvála Bohu, také mám vyhráno. A copak o lidech — o osadě — víme — to tatínek nemluvil?“ zvědavě a skoro bojácně optal se farář.

„Ani mnoho ne. Jsou prý tam pokročilí, v hostinci, kde spal, viselo prý plno novin, stál kulečník, piano a hostů že bylo večer plno. Tatínek se nechtěl mezi ně hned napoprvé míchat, ani se neprohlásil, kdo je —“

„Toť víte, Josífku, že to tam v kostele a na osadě takové nenajdete jako u nás. Musíte začít zvolna, nechtít hned všecko přes koleno lámat, hezky pomalu, rozvážně, než se s osadou navzájem poznáte a než si porozumíte.“

Holoubek stříhal ušima, poslouchal a větřil. Pan správce ho zastavil, pan důchodní, ba i pan asistent. Všichni náhle začali si ho všímat, gratulovat a mluvit o Třešticích, znali je, sloužili tam, velebili je jako hnízdo veselé, bohaté, vzpomínali na ně s touhou, haněli Markov, to že je zapadlá díra, mrtvá a ubohá, ale Třeštice, tam že pořádali plesy, zábavy, výlety, národní slavnosti. Ale také do těch chvalořečí kápli Holoubkovi utrejchu, do chrámu že tam ovšem lidé tak nechodí jako zde a ve zpovědnici také že nebude musit v postě a v zimě sedět do desíti, ba až do jedenácti hodin, to že si odpočine.

Když byl Holoubek u přísahy, biskup ho objal, polí-

122$

bil a řekl mu otcovsky: „Čeká vás tam, můj synu, mnoho práce, veliké sebezapření, ale nebojte se ničeho, přineste každou oběť a Bůh vaši práci požehná.“

V konzistoři pak všichni, i Kulich Souček, řekli mu otevřeně, že Třeštice přivedly Holoubkova předchůdce předčasně do hrobu, jaké trápení tam měl, jaké spory a jaké stížnosti musila konzistoř vyslýchat a rovnat…

To všecko Holoubkovi sice chuti nepřidávalo, ale také už ho neodrazovalo a nesráželo. Kdo se dal na vojnu, musí bojovat, řekl si zmužile a zrovna hořel zvědavostí i touhou vědět, co a jak tam v těch Třešticích shledá, ba i jakousi bojechtivost cítil, chuť dát se — věren svému heslu — do zápasu s každým zlem — hmotným i duševním — potírat nepořádek, nevěru, nelásku, všecko, třeba by to byl drak sedmihlavý. Jeho čisté srdce, jeho nadšená duše a jeho zdravé, silné a mužné tělo neznaly bázně, ničeho na světě se nebály …

A pak už nadešel den rozloučení. Jemnostpán objal Holoubka jako syna, přitiskl ho na prsa a políbil ho. Oba kněží zůstali při tom klidní, vážní, cit už je nepřemohl a nezlomil. „Jen tam jeďte, Josífku, s Pánem Bohem, a kdykoli vás tam bude něco pálit, mrzet nebo trápit, pokaždé si vzpomeňte na Markov. Věčně tu nebudu, udělám vám jednou místo, a kdyby to tam nebylo k snesení, neběhejte s nářkem na žádné úřady, ale svěřte se mi a rozřešíme to jinak, ustoupím dřív, půjdu do penze a budu u vás kaplanovat.“

„ Jemnostpane, jemnostpane,“ tiskl mu ruku kaplan, „tak zle snad nebude, to by bylo, abych to nepřemohl, však se těším, že se račte přijet podívat, poradit, potěšit —“

„Neslibuji, Josífku, neslibuji, víte, že už z domova nerad se hýbám.“ Venku frkali a hrabali šimli před kočárem, Francek seděl na kozlíku, kostelník Kořil se ometal kolem, Nanynka otevírala vrata.

„Tak sedejme, sedejme,“ nutil jemnostpán a sám lezl první do vozu. Bez pláče se loučení neobejde, a ten obstarala hojnou měrou Katynka. „Zde mají památku

123$

na nás —“ štkala upřímně — ,, zdrávi užili — a vzpomenou si — sama jsem ty kůžičky sháněla — vydělávala a sešívala — starý Síma to jen ,sukýnkem potáh’ — a obléknou ho — prosím jich — ať vidím ještě, jak jim padne — beztoho už jich do smrti neuhlídám —“ a podávala Holoubkovi kožich, krásný, křečkový, s „vyložením“ na límci a na rukávech z kuny. Katynka, co se stal Holoubek jemnostpánem, počala i jemu „onikat“ přes všecky protesty kaplanovy.

„A co já vám dám?“ optal se překvapený, zmatený tou pozorností Holoubek.

„Pomodlejí se za mě, a jestli jsem jim někdy dobře neposloužila, zapomenou na to.“

„Katynko, co vás to napadá, jako v peří jste mě tu chovali,“ řekl ještě páter Josef, a vtom pocítil, jak se v něm zhroutil přes všecky pevné úmysly jeho klid, jak se trhají hráze a klestí si cestu příval lítosti a bolesti. Beze slova vytáhl šátek, zakryl si jím ústa a v novém kožichu skočil k jemnostpánu do kočáru. Neviděl a neslyšel, jak vyjeli ze vrat, jak bába Trousilka se venku namanula, jak za ním volá a jak mu vděčně žehná, jak děti i dospělí vybíhají před chalupy, aby ho ještě jednou spatřili, choulil se v koutě a plakal. Zdálo se mu, že oplakává krásný sen, všecko to, co bylo, uletělo a už se nevrátí nikdy… Jemnostpán krčil se v druhém koutku a nerušil Holoubka. Jen ať se Josífek vypláče — myslil si, uleví se mu, lítost mu odpadne od srdce a sluníčko radosti snáz těmi mraky se prodere.

„Tak naposled,“ promluvil náhle Holoubek, otočil hlavu dozadu a rozhlédl se krajem. Přes hory doly válela se šedá říjnová mlha, blízké lesy kouřily se bělavou párou, temné porosty jedlové a smrkové se černaly na Hrbech, vrcholky buků červenaly, spatřil bujné mlází na pasekách, pokácené kmeny letošní seče, chudá políčka, strakatý dobytek po lukách, hejno vran pluje kamsi k východu, stromy smutně, bolestně šumí, potůček vzlyká v kamenitém loži svém, Francek pošvihuje naprázdno parádním bičem a šimli jako vítr ho

124$

unášejí kamsi do nového, neznámého kraje a života …

Podivuhodnou shodou okolností se stalo, že během jednoho roku udály se v Třešticích veliké změny společenské.

„Všecko, co u nás za něco stojí, máme teď nové,“ chlubil se podnapilý chalupník Jína z Třeštic v okresním městě, kde platil nějakou pokutu u soudu a zastavil se zapít zlost v zájezdním hostinci „U Karla IV“.

„A co všecko?“ ptali se zvědavě hosté z okolních vesnic.

„Povídám všecko, od ředitele panství až po policajta.“

A Jína nelhal. Když pana vrchního zadávila náhle srdeční mrtvice, pan hrabě pohnul figurkami na zámecké šachovnici, nejstaršího správce povýšil, ale zrušil starý titul „vrchního“ a jmenoval ho moderním, zvučnějším oslovením „centrální ředitel“. Po tuhých bojích — když stařeček řídící učitel odešel do penze — obsadilo se jeho místo mladým, energickým mužem. Nějakou infekcí nakazil se zdejší obvodní a panský lékař, ve dvou dnech ležel na prkně a z pražské nemocnice poslali sem mladého externistu. Poštmistr odstěhoval se nedávno kamsi na poštu vyšší třídy a přistěhovala se do Třeštic slečna poštmistrová. Pivovar vyměnil v obecní hospodě, kterou měl najatu, podsudího, kupec pan Možný našidil si už tak veliké jmění, že prodal obchod panu Morici Mandelovi a odešel jako soukromník i s rodinou do města, a konečně obecní strážník dostal nějakou vlivnou protekcí výhodné místo u dráhy a rozloučil se proto s Třešticemi. A nyní má se přistěhovat i nový farář.

„To tam s vámi Pán Bůh stafraportsky zamíchal,“ divili se posluchači, když jim chalupník široce a dlouze všecko vylíčil.

„A odkudpak přijde k vám pan farář?“ ptal se kdosi.

„Z druhého panství, z hor se přistěhuje, kaplanoval

125$

tam a musil si nahrabat hodně peněz. Zařizuje se, jen co je pravda, bohatě. Pár koní vraných, dobytek plavý, slepice, drůbež — všecko po dráze už před ním přišlo. Na faře už týden mu hospodaří jeho otec a sestra, trochu sražená, ale jinak ještěrka ženská.“

„No, na růžích právě ,u vás ustláno mít nebude, nebožtíček zkusil u vás dost, však jste se ho natýrali,“ vmísil se do hovoru dohazovač Vrtíšek, který už stříhal ušima, nedal-li by se nějaký obchod ulovit, když farář nově se zařizuje, optal se proto, jako by se nechumelilo: „Kdypak nastoupí úřad?“

„Říkají, že dnes, ale jistého nic nevím, my se o to nestaráme,“ dodal hrdě a dlouze se napil.

„Copak ho ani nepřivítáte?“

„Ne. Náš pan starosta Boháč povídal, že jako pokročilá obec faráře vítat nesmíme, to prý se nesluší.“

„Sluší nesluší,“ zasmál se řezavě Vrtíšek, „alespoň ti, co nebožtíka ještě po smrti okradli, měli by jít z vděčnosti.“

„To měli,“ ochotně svědčil Jí na a hned bez pobídnutí vykládal zvědavým posluchačům, „to vám bylo boží dopuštění na faře. Kradl, kdo jen ruce měl, odnášela slečna, služky, kočí, kostelník, hrobník. Ale co!“ — mávl Jína rukou — „ať si pomohli. Však ještě zbylo přátelům dost, kolik tisíc podědili, naše fara vynáší jako statek, na sto strychů gruntu má, a jakého. Na polovičce faráři hospodaří, polovičku dávají do nájmu, říkají, že i ten nový to tak nechá, ale kdopak ví. I stafra, to ten čas v hospodě utíká, už táhne k polednímu a já tu klábosím,“ podíval se chalupník náhle na hodinky a už křičel „hospodo, platím!“ vytahoval peníze a spěšně se loučil.

V tu chvíli v Třešticích ze starých velkých vrat vyjížděla zbrusu nová bryčka. Pár tříletých valachů, černých jako havrani, vzpínal se před ní, řemení se na nich lesklo, bílá pěna jim padala od huby, jak bujně natřásali hlavy a hryzli udidla, kopyta tepala vlhkou půdu, až kamení a bláto lítalo. Na předním sedadle,

126$

trochu kupředu nachýlen, držel otěže starý Holoubek. Jeho selské srdce mu radostí plesalo, když viděl vraníky tak se kroutit a bočit, pro nic jiného neměl v té chvíli oči ani uši. To se bude velebníček dívat, jak jsem mu to seřídil, pyšně se radoval v duchu, a matce se to také bude líbit — vzpomněl si, že přijedou spolu a že jede na nádraží, aby je oba přivezl. Ani ve snu mu nenapadlo, že by snad mělo být nějaké slavnostní uvítání, že by se slušelo, aby jel pan administrátor, pan patronátní komisař, pan obecní starosta v landaueru pro nového duchovního správce, aby ho přijali a uvedli do svého středu.

Ani farář Holoubek nic podobného neočekával. Klidně se rozhlížel oknem z vlaku široširým krajem úrodného Polabí, zlatým pruhem českéhq království, viděl — kam oko dohlédlo — rovinu jako stůl, žádné Hrby, lada, úlehle ani oupadky, kousky listnatých lesů, teď v pozdním podzimu rezavých, nepěkných, proud řeky vlekoucí se líně, jako by ne voda, ale olovo v ní teklo, po přímočarých, rozbředlých silnicích se kolébaly vozy, ovršené cukrovou řepou, na polích ohromných rozměrů, jako by tu ani meze neznali, se zelenala ještě jako brčál svěží nať cukrovky, všude ji okrajovali, na hromady házeli, v koších snášeli. Vesnice se míhaly kolem častěji než na horách, výstavnější, ale rozhodně menší, než byl Markov nebo Bučiny, sem tam tyčil se k zakalenému nebi vysoký komín nějaké továrny, cukrovaru nebo pivovaru.

Jiný kraj! myslil si Holoubek, pozoruje, jak mraky šedého dýmu poletují kalným vzduchem a mísí se s vysoko plujícími parami a mlhou. Také jeho maminka zvědavě pozorovala všecko, co se podél trati ve čtverci okna mihlo, viděla pást se velká stáda krav a jaloviny a velebila: „Blahobyt, samý blahobyt! Ale napracují se zde také dost. S tou řepou, totě nějaká lopota, to nám zelí přece tolik rachoty nedá. To se, Josífku, budeš mít dobře — v takovém cukrovém kraji.“

„A já si zas myslím, maminko, velká sladkost zvrhá se v trpkost, a ta tu také možná na mě čeká.“

127$

„To víš, že se v životě střídá ,huj‘ a ,fuj‘. Jen kdybychom už tam dojeli. Jsem tou jízdou jako rozlámaná.“

„Už to bude, mineme ještě jednu stanici a už zavolá konduktér: Polany! Tam jistě bude stát tatínek a dopraví nás do Třeštic.“

Vlak letěl rozlehlou rovinou jako šipka, minul zastávku a polanské nádraží už se před ním zabělalo.

„Tatínek!“ vykřikl Holoubek vychyluje se z okna vlaku a zvědavě hleděl na malé nádražíčko.

„Pěšky nebo s koňmi?“ hned se ptala matka, chystajíc zavazadla, aby nic nezapomněli.

„Valášky tu má. A plaší se mu. Ale drží je u hlav, nic se nestane,“ vykládal farář a pomáhal matce vystoupit z vozu.

Přednosta stanice, asi dva zřízenci a řada dělníků, kteří nakládali do vagónů řepu, nechali práce a zahleděli se na Holoubkovou, která ve svém plzeňském kroji skýtala vzácnou, nevídanou podívanou. Ta cítila ty zvědavé a snad i posměšné oči, nešla tak vesele jako v Markově, nějaký tajemný, neznámý strach ji náhle přepadl, přikrčila se celá, jako by po ní stříleli, popadla uzel do každé ruky a rovnou běžela jako koroptev k muži. „Zaplať Pán Bůh, žes přijel,“ oddychla si a hned pocítila, jak všechen ostych z ní spadl. Potřepala sedlového valacha po hlavě, zasmála se naň vesele a jako člověka se optala: „To se díváš, černochu, co, kam ses až dostal?“ Kůň poznal panímámu, zafrkal radostně a také náruční valach už natahoval žárlivě krk, aby ho také selka polaskala. „Neplaší se ti?“ obrátila se starostlivě po muži.

„Než se zde okoukají, větří trochu, ale to je přejde, jen až je zapřáhneme do pluhu. Práce, milá holka, mají, že jim zajdou roupy. Pomysli, že dosud záhon pole není zorán, ani zrno pšenice zaseto!“

„To nám povíte až doma,“ přihrnul se s košem v ruce nový farář, ale přece neodolal, aby si bryčku neobešel, postroje neprohlédl, koníky, které z domova znal, znova nepochválil. Věděl, že tatínek na to čeká a že by ho zarmoutil, kdyby si jich nevšiml a nepochválil.

128$

„Jen když jsi spokojen,“ usmíval se sedlák, kterého hřálo synovo uznání, „stydět se za to nemusíš, jak už jsem to zde ,okouk’, nemají tak shledaný pár ani v zámku. Ale teď sedejte, Baruška čeká už s obědem.“

Bryčka se rozjela, kola zarachotila na čerstvě poštěrkovaném kusu rozblácené silnice a kdekdo se po ní ohlížel. U filiální váhy na konci nádraží stál hlouček rolníků-řepařů, kteří tu čekali na své povozy s řepou, aby je vážný nešidil.

„To přijíždí náš nový farář,“ vysvětloval jim starosta Boháč z Třeštic.

„Kdo ho to veze? Ti koně jdou jako panny.“

„Jsou shledáni jako na výstavu. Jen se dívejte! Jeden jako druhý v barvě, výšce a kroku.“

„Arcibiskupa by mohli vozit, a ne faráře.“

„Škoda těch zvířat sem, do toho dření. Až je zapřáhne do hluboké orby, naloží jim dvacet metráků mokrých řízků nebo zablácené řepy, přestanou se kroutit,“ měřili statkáři odborným, znaleckým okem nejdříve koně. Ale pak si všimli i faráře.

„A pane, ten je ještě v šťávě. Dívejte se, jak se nese, ten vás tu potrápí, toho tak lehce neumoříte,“ smáli se Boháčovi.

„Ale kuchařku si veze nějakou starožitnou.“

„Horandu asi, podle šátku, sám je také horák, přichází k nám z Markova, kde má hrabě lesní panství,“ vysvětloval ochotně starosta.

Na váhu vjížděly povozy, za okénkem se zjevila hlava vážného — důležitější starost volala rolníky; nutno kontrolovat celou manipulaci, všimnout si, jak stojí vůz na můstku, jak hraje váha, co se sráží a co zapisuje, neboť nikomu nelze věřit…

Bryčka přeletěla jako vítr, Holoubek se tulil k matce, ale oba mlčeli. Jen zvědavě se rozhlíželi kolem a pozorovali kraj i lidi v něm. Potkávali povozy, předjížděli je, nikdo nepozdravoval, neusmál se, nepřivítal, žádná známá tvář se k nim neobrátila, přátelská ruka nenatáhla, vlídné oko nerozzářilo … Chladem ciziny dý-

129$

chalo všecko kolem, krajina i lidé, domy i stromy, ba i ta řeč, když na sebe kočové zavolali, zněla nezvykle.

Ale nového faráře to nebolelo, neviděl v tom žádnou schválnost, nečekal nic jiného, necítil proto zklamání v duši, prostě na všecko hleděl jako na novotu, nezvyklost, a všemu — i tomu kraji, i těm lidem v něm nesl vstříc dětsky čisté srdce, své nadšení, svoji prostou, otevřenou duši celou.

To bude teď můj domov! Zde budu žít, pracovat, a zde snad i umřu, míhalo se mu hlavou.

„Tatínku, prosím vás, zastavte u kostela,“ nahnul se na sedadle kupředu a křičel otci do ucha, když se kolem míhaly krajní domky třeštické. Otec jen kývl hlavou, koníci po chvíli zatočili vpravo, od silnice se odloupla úzká cesta, nepatrně stoupala, pár schůdků se zabělalo, zeď, za ní kříže a pomníky a nad nimi kostel, nevysoký, neveliký, bez věže, jen nízká stará zvonice se krčila stranou od něho. Na schůdkách stál vetchý, shrbený dědoušek, několik dětí se přestalo honit a zvědavě hledělo vstříc povozu, který se sem řítil. Stařeček na schůdkách se ozval, jakmile se koně zastavili: „Poníženě ruku líbám, já jsem, prosím, kostelník, odzvonil jsem poledne, a když slečinka řekla, že liběji přiject, počkal jsem.“

Holoubkovi se chtělo zasmát. Jak to mluví ten dědous? Říká „poníženě“ a „ruku líbám“, Barušku tituluje „slečinko“, čepici žmolí v ruce, ač je citelně chladno a sychravo … Zvědavé děti se tlačily blíž. Nový farář vzal nejbližšího kluka za bradu, smekl mu jeho vlastní čepičku, dal mu ji do ruky, pohladil ho po tváři, usmál se na něho a řekl mu vesele: „Pochválen Pán Ježíš Kristus, Honzíčku!“ Ostatní děti se daly do smíchu a nejkurážnější a nejvýmluvnější dívenka vykřikla: „On se jmenuje Jarda.“

„I to je jedno. Jardové mají také pozdravovat,“ usmál se teď Holoubek a vešel na hřbitov.

„Pochválen Pán Ježíš —“ — „pochválen buď —“ — „pochválen —“ vzpamatovali se kluci a červení jako

130$

raci křičeli pozdrav o závod. Farář zmizel v kostele a kostelník v patách za ním.

„Liběji odpustit…spustil hned hlasitě, ale když viděl Holoubka klečet na obou kolenou na holé zemi, s rukama sepjatýma a s očima upřenýma na svatostánek, zarazil se a ztichl.

Po chvíli přišel i pan administrátor, prohlíželi si kostel, navštívili i kněžské hroby, staré, trávou zarostlé, Holoubek hledal i hrob nový, dosud nezarostlý, s kytičkou nějakou a novým křížem, který dosud neměl čas ovětrat a zrezavět.

„Svého předchůdce myslíte? Ó, ten se zde nenechal pochovat, příbuzní ho odvezli do rodiště. Ani po smrti tu nechtěl být,“ vysvětloval administrátor a hned se vyptával na Markov, jaké to tam je, měl-li by se tam hlásit. Zde v Třešticích že se mu líbí, tu že je svobodomyslný kraj, že chodil do hostince na jídlo, že si tu získal dost přízně, chystají mu dnes i večírek na rozloučenou s hudbou, plzeňským mokem a vepřovými hody.

Holoubek kráčeje k faře jen poslouchal a poslouchal, a teď teprve cítil, jak cosi studeného, ledového mu padá přímo do jeho srdce. Tak najednou — kde se vzala, tu se vzala — vzpomínka přiletěla k jeho hlavě.

„A pamatujte si,“ sklapl páter spirituál své desky, pozdvihl hlavu a upřel zraky na bledé tváře alumnů, „co vám pravím na rozloučenou. Dnes jsme konali poslední meditaci. Zítra budete posvěceni na kněze a rozejdete se po diecézi do duchovní správy jako kaplani nebo katecheti. Každá osada má takového kněze, jakého si zasluhuje. Zbožná osada činí i lhostejného kněze zbožným. Osada lhostejná udělá během času i z nadšeného kněze člověka lhostejného. Je to jako s ohněm. Kde všichni hoří, mohutní i požár a chytají i duše ledové, plamének osamocený však dohoří a uhasne.“ Tak zřetelně slyší Holoubek, jako by mu to spirituál přímo do ucha šeptal.

„Neračte se také zúčastnit?“ optal se ho administrátor už podruhé.

131$

„Čeho, prosím?“ protrhl se farář ze svého zadumání.

„Představil bych vás při té příležitosti místním veličinám, navázal byste styky, poznal byste, jak to zde chodí.“

„A to ne. To nemohu,“ bránil se Holoubek prostoduše, „do hospody nepůjdu, mám zde tatínka s maminkou, chci jich užít.“

„Jak račte rozumět,“ usmál se administrátor a dál ho nepřemlouval. Temné tušení čehosi neznámého jako mrak vynořilo se v duši Holoubkově. Ale nepocítil bázeň, nelekal se. Budu bojovat, bojovat a třeba na život a na smrt, ale zlému se nepoddám, děj se co děj, umiňoval si znova s ledovým klidem a našel hned zase ztracenou duševní rovnováhu. Přijal dopoledne od pana administrátora farní úřad, pozval ho na večeři, nabídl mu i nocleh, a když poděkoval, obojí že už má zamluveno, že časně ráno odjede, že by rušil, Holoubek skoro už rozladěn tolikerými výmluvami krátce, ale hladce se s ním rozloučil, dál se o něho nestaraje. Měl jiné starosti! Maminku tu zdržel přes instalaci, kterou slavil tiše hned v neděli, aby v kuchyni pomohla Barušce; mnoho hostů neměl, pana patronátního komisaře, několik sousedních kněží s panem vikářem a dost. Pozval sice oba pány řídící učitele, domácí i z Polán, kteří sem byli přifařeni, oba starosty obcí, ale ti se poděkovali a omluvili; zato přišlo nezvykle mnoho žebráků, a to Holoubka tuze těšilo. Maminka jim dávala všem bohatě; a přicházeli i tací, kteří žebráky sice veřejnými nebyli, ale bída s nouzí se jim dívala z očí. „To je divné, v takovém bohatém, chlebném kraji a taková sháňka po soustu,“ divila se, ale krájela a rozdávala dál, „dnes by bylo hříchem někoho s prázdnem propustit,“ napomínala Barušku, když už na to bručela, „o kousek chleba vám zle nikdy nebude, tak nelakoť a každému dej.“ I jiné rady a pokyny jí stále udílela, ale hned v pondělí potom už se chystala na cestu. „Musím domů. Nechali jsme tam toho chlapce samotného.“

132$

„Vždyť je tam tetička,“ vpadla jí do řeči Baruška, „na tu se můžete ve všem spolehnout.“

„Nemám žádné stání, stále si myslím, co se asi doma stalo.“

„Tak ať jede tatínek.“

„Ne, ten nesmí,“ bránil se hned farář a starý Holoubek upřímně svědčil, že nemůže, že vidí, jak je ho zde všude třeba. A tak večer, když se slezli ve farářově pokoji, všichni se dohodli na tom, maminka že tedy odjede, ale tatínek že zůstane aspoň do vánoc, po vánocích — v masopustě že se bratr ožení a pak že zas přijede maminka. Libovali si, že to není na faře ani na polích tak zpustlé, jak se zdálo, když to bylo všecko holé a prázdné, vybité a vykradené, že už teď se to změnilo k nepoznání.

„Děti, jenom zdraví aby vám tu dal Pán Bůh,“ loučila se druhý den matka, „budu na vás vzpomínat, pište často, a ty, Baruše, neškrť příliš, pomohu vám, dokud ještě hospodaříme, jen napiš. Ode dneška za rok už ti bude líp, a neplač,“ sama utřela si slzy, udělala dceři křížek na čele, prázdný koš — ručák — vzala na ruku, vyhrnula opatrně svrchní sukni a vydala se na cestu. Farář matku vyprovázel. Nepřipustila, aby ji koníci na nádraží odvezli. „Je to kousek cesty, v polích neví tatík, čeho se dřív chytit, a koně zameškají celé půldne.“

„Ale co je bláta,“ upozorňoval Holoubek, „má se k dešti a v noci také sprchlo.“

„Tak se podle toho obleč,“ přísně se na něho podívala matka, a už neodmlouval, natáhl poslušně vysoké boty, krátký nepromokavý lodenový kabát, starší měkký klobouk si posadil na hlavu, hůl dubovku vzal do ruky a bylo mu v té parádě, jako by byl v Markově a chystal se do Bučin do školy. Za Třešticemi se skutečně rozpršelo, ochladilo, i litoval v duchu, že přece jen matku nedonutil, aby se dala odvézt. Jaktěživ neviděl na silnici tolik bláta. To v Markově po největším lijáku byla silnička jako umytá. Také Holoubková se divila, kde se tu jen tolik bláta bere, a oddychla si,

133$

když si konečně na perónu odupala střevíce a pod střechou otřepala i sukni.

Nádražíčko stálo jako vymřelé. Sychravé počasí zahnalo kdekoho pod střechu, z budky vážného se valil plechovým komínem černý dým, uvnitř u železných kamínek se hřáli asi tři rolníci. Přijeli pro řízky, které venku dělníci vyhazovali z vagónů přímo do vozů, jinak se tu nikde ani myš nehnula. Konečně se přihnal vlak. Holoubek s maminkou se rychle objali a loučili. Už ji opoceným oknem ani nespatřil, vlak se po minutce hnul, zmizel a farář se smutně obrátil a pospíchal k domovu.

„Hej! Hej! Příteli!“ ozvalo se za ním, sotvaže vyběhl z nádraží. Zastavil se, otočil hlavu a viděl, jak se k němu žene s cestovním kufříkem a deštníkem v ruce elegantně oděný mladý pán, štíhlý, skoro suchý a bledý jako stěna.

Kdopak to asi je a copak mi asi chce? rozvažoval Holoubek.

„Nejdete do Třeštic?“

„Ovšem,“ přisvědčil Holoubek.

„A nechtěl byste si vydělat na pivo?“ optal se hned neznámý.

„Nu, pročpak ne, když by to bylo poctivě —“ usmíval se farář.

„Dám vám pět šestáků, donesete-li mi tam tenhle kufřík, máte ramena široká jako necky, ani to neucítíte, a já bych jej musil někde nechat.“

„Tak ukažte,“ změřil Holoubek s úsměvem nenadálého společníka, nabral kožená ucha na svoji dubovku, jako pírko hodil si to na záda a vykročil.

„Vy jste z Třeštic?“ slyšel za sebou Holoubek.

„I nejsem,“ usmál se a vzpomínal si na Trousilku, jak se s ním v Markově také napálila, a zvědavě čekal, jak se tohle jeho nové dobrodružství rozluští. Kufřík je opravdu těžký a neznámý človíček by ho sám až do Třeštic nedovlekl.

„Ale znáte to tam snad?“

134$

„Tak trochu.“

„Znáte snad chalupníka Jínu?“

„Neznám.“

„To je můj otec. Víte, chci je doma překvapit, nepsal jsem jim ani řádku. Jedu až z Vídně, kde jsem krejčím, ale ne obyčejným, nýbrž střihačem ve velkém konfekčním závodě. Mně na groši nezáleží, vydělám si týdně třeba třicet i čtyřicet zlatých.“

Holoubek měl chuť postavit kufřík do bláta, sundal ho už z ramene, otočil se, ale když spatřil vychrtlou figurku za sebou, přehodil hůl na druhé rameno.

„Je to těžké, viďte? Vezu domů dárky. Zde se říká: Vrátil se z Vídně — vedlo se mu bídně. Chci jim ukázat, že to vždycky nemusí být pravda,“ a mladík se rozkašlal. „Prosím vás, nešel byste trochu pomaleji,“ poprosil pak, když nával kašle pominul. Holoubek tedy zmírnil krok a poradil mladému Jí noví: „Tak při chůzi nemluvte, to unavuje, zavřete pěkně ústa a dýchejte nosem.“

„To nic není, nezvyklý venkovský vzduch mi dráždí plíce, a pak ten déšť. Být hezky, byl bych vystoupil v okresním městě, zjednal si kočár a byl bych přijel v otevřeném kočáru. Ten déšť mi zkazil všecko. Ještě že jsem vás zachytil. Nosič na nádraží nechtěl s tím jít dřív než až v poledne. Zde lidé nerozumějí výdělku. To ve Vídni na každém nádraží se přímo perou o každého cestujícího, zavazadla lapají přímo z ruky, fiakry, drožky, omnibusy, tramvaje — všecko mu stojí k službám.“

Holoubek sebou zase zavrtěl, zase přehodil kufřík z ramene na rameno a pomyslil si: Kdyby tou hubou nemlel, nesl bych o polovic snáze.

„Pár neděl si doma pobudu,“ ozvalo se vtom zase za zády faráře, „dostal jsem od pana šéfa dovolenou, ale musil jsem slíbit, že se nejdéle v únoru, než začne sezóna, určitě vrátím. Lékař mi radil změnu vzduchu a hodně mléka abych pil —“a znovu dutě zakašlal.

„Povídám, abyste tolik nemluvil v chůzi. Dobře že už

135$

budete doma,“ zastavil se Holoubek na kraji Třeštic a podával krejčímu kufřík, aby si ho z hole sundal. Ale ten po něm nesáhl a řekl blahosklonně: „I jen mi to doneste až k nám, zůstávám tamhle v té chalupě pod kostelem.“

„Ten kousek cesty přes ves už byste si to mohl donést,“ bránil se Holoubek, „já bych zašel tuhle do školy, mám tam řízení.“

„I to si vyřiďte až potom, ale ten kufr mi doneste do světnice, aby naši viděli —“

„Nepřejte si to, příteli.“

„Tož, abyste neřekl, dám vám celou zlatku, ale teď už pojďte,“ přímo hrdě si poručil krejčí, zvedl hlavu, zamířil přímo k Jínům, zapaluje si cestou rychle vzácný doutník. Viděl, jak se lidé zastavují, ohlížejí, a velice mu to lichotilo. Holoubek si myslil: Kdo chce kam, pomozme mu tam, a s kufříkem v ruce kráčel pomalu za ním. Ve dvířkách se však znova zastavil a řekl: „Pane Jíno, vezměte si ten kufřík,“ ale krejčí jako by neslyšel, klidně stáhl na zápraží roztažený deštník, otřepal ho a vtom vyšel ze stodoly starý Jína.

„Tamhle je tatínek,“ potichu se usmál syn — „zdalipak mě pozná?“ Chalupník se zahleděl k vratům a na první pohled poznal svého nového souseda — faráře. Copak to k nám leze? myslil si dívaje se na divné hosty, snad nějaký agent s obrazy nebo s kříži a farář ho doprovází sám, chodíval jindy s nimi kostelník. Šoural se zvolna k vratům, aby získal čas a mohl si najít nějakou vhodnou výmluvu, že nic nepotřebuje a nekoupí. E, řeknu třeba, že mám syna ve Vídni a ten že nám všecko objedná a pošle, rozhodoval se v duchu. Holoubek postavil kufřík na zem a popošel o krok vstříc k Jínovi, který už zdravil: „To jsou vzácní hosté, pěkně vítám, důstojnosti.“

„Děkuji, děkuji,“ usmíval se farář, „nouze mě k vám vede, nouze, sousede. Už máte zaseto, zoráno, řepu odvezenou, pomohl byste mi zasít, než přijdou mrazy?“

„Pomohl, proč bych nepomohl. Výdělek jako výdě-

136$

lek. Mám vozit do cukrovaru z filiálek řepu. Pětku denně s volkama vydělám, nebude-li vám to drahé —“

„Nebude, to nebude, tak hned zítra ráno pojedete, ano?“

„Bez starosti. Vyjedu zároveň s vašimi, pluh i brány vezmu s sebou.“

„To jste mě potěšil. Ale nesmím vás zdržovat, dostali jste milého hosta, tak sbohem,“ Holoubek se obrátil a hle — kufřík i s mladým Jinou zmizel ze zápraží — cesta byla volná a farář po ní klidně odešel.

O této události trousily se sice řeči po vsi hned druhého dne, ale nikdo nevěděl ani hlavy ani paty toho. Proto v neděli večer udeřil sám pan starosta Boháč na chalupníka: „Pane Jíno, je to pravda, že se vám vrátil pan syn z Vídně?“

„Ano, pravda, pane starosto.“

„A náš farář prý mu nesl kufřík z nádraží až k vám.“

„Také pravda.“

„Tak je také pravda, že jste mu za to celý týden oral!“

„Ne, to není pravda. Oral jsem mu za pětku denně. Chtěl jsem, aby si jeden den srazil, ale on mi vysadil včera celé tři desítky na dlaň a nestrhl mi ani krejcar. — Udělal byste to vy, pane starosto?“ obrátil kartu náhle chalupník, „nesl byste vy churavému člověku, neznámému, v dešti a blátě na holi kufřík z Polán až do Třeštic?“

„Co vy tento — jakápak je to řeč? — Copak vás to napadá?“

„Mám stejné právo ptát se jako vy.“

„Nu, tak vám odpovím. Byl bych za blázna lidem, kdybych to udělal, stejně jako farář.“

„A když není hanbou, vozíte-li z krechtů do židovského cukrovaru — šesták od metr áčku — řepu, je snad hanbou, když jsem pomohl zasít obilí člověku, který mi neublížil a zaplatil stejně jako žid?“

Nepříjemné ticho zavládlo na chvíli v hostinci. Třeštice nepamatovaly, aby se někdo opovážil takhle veřejně se zastat kněze.

137$

ZIMA

Jemnostpánu v Markově chyběla pravá ruka. Bručel, kudy chodil, a Katynka ho ještě dráždila výčitkami: „Neříkala jsem to? Já jim to předpovídala, že budou litovat, až Josífka ztratíme, ale oni ho do těch Třeštic tlačili a teď to mají.“

„Co mám? Nic nemám,“ utrhl se jemnostpán, „ani tabák nemám pořádně namíchaný, ani dýmku v pořádku, ani šňupec suché mařinky v zásobě a zima na krku.“

„Zato se mohou učit hrát na piano,“ píchla hospodyně ve dveřích a rychle utekla z kuchyně někam do sklepa. Věděla, že by se teď mraky protrhly a bouře se rozburácela.

Nástupcem Holoubkovým v Markově stal se totiž novosvěcenec, učitelské dítě, které nemělo smysl než pro hudbu. Začal tím, že si objednal na splátku krásné pianino, kterého se sám nemohl nabažit, ale kterého se už po týdnu nabažil kdekdo ve faře, psa Cikána nevyjímaje.

„Kdyby zahrál alespoň něco do kola,“ mínila Nanynka, které táhly hlavou valčíky a polky markovské muziky.

„Nebo do kroku,“ souhlasil Francek a vzpomínal, jak se to na vojně šlapalo za řízného pochodu.

„I kdepak by to svedl! Brnká tam cosi, co ani do sluchu, ani do nohou nejde,“ přikládala polínko Katynka.

Jediný jemnostpán mlčel. Věděl dobře, že by takovou hudbu kaplan výborně svedl, ale že nechce, aby nějakou odrhovačkou neposkvrnil svůj zamilovaný nástroj. Tolik rozuměl, ačkoli zaníceným hudebníkem nebyl, a když si po obědě s novinami v ruce chtěl zdřímnout, byl by poprosil samotného Davida krále, aby dal harfě pokoj a nerušil ho, ale kaplanu se to říci neodvážil; měsíc poslouchal už místo spaní piano, vzdychal jen a vzpomínal.

Nový kaplan byl vskutku jemný, umělecky založený

138$

člověk, který pro takzvaný život praktický valný smysl neměl. Nekouřil, nepil, rýč nedovedl vzít ani do ruky a jen prohlížel stále svoje štíhlé prsty, na které mohl být právem hrdý. A protože jako umělec byl dost jemnocitný i vznětlivý, vytušil záhy, že se sem do toho farního rámce nehodí, že nedovede náležitě vyplnit místo svého předchůdce, trpěl tím a popuzovalo ho, když stále slyšel: „Ach je, kdepak je velebný pán Holoubek, to by nám ty dveře neskřípaly, ten už by dávno skoby i zámek namazal, tenhle hřebík zatloukl, tyhle hodiny spravil, škoda velebného pána Holoubka!“

„Hle, co by chtěli,“ bručel si nový kaplan a stěžoval si dost neopatrně ve škole učitelům, „abych starému takhle čistil dýmku, natahoval pastičky, ryl v zahradě a dělal farského nádeníka.“

Neporozumění rostlo, propast se šířila a vzpomínky na bývalého kaplana stávaly se žhavější a toužebnější.

Kdykoli škytla Katynka, a to se stávalo dost často, nikdy neopominula říci: „To jistě vzpomíná jemnostpán Holoubek. Jakpak se mu asi vede?“

A Holoubek opravdu také vzpomínal: sedal sám za dlouhých zimních večerů a vzpomínal na Markov. Po vánocích jel s tatínkem oddat bratra, ale vrátil se bez otce, který musil zůstat doma, předat statek a odstěhovat se s matkou na výměnek. Slíbil, že k jaru zase přijede, a Holoubek uznával, že opravdu teď nemůže. Den — krátký jako píď — rychle uplynul, po večeři se sestře Barušce zavíraly únavou oči, a tak sedal ve svém pokoji u lampy, klidně hořící, sám a sám a vzpomínal. Tam v horách jistě není taková měkká, nezdravá zima jako zde, pomyslil si a už si představoval Markov, dusící se pod sněhovou peřinou, viděl cestu závějemi do Bučin, zamilované Hrby, olbřímí smrky a jedle na nich, jak stopy ve sněhu a chomáčky mechu zrazují kunu, tchoře, lasičku i hranostaje, a jemnostpán jak sedí teď v kuchyni, učí kaplana dělat špruhle, jak jim nosí Francek bílé vlasiny ze šimlů, jak na hrozny jeřabin chytají kvíčaly, a ukázala-li se na stodole kuní sto-139$

pa, jaké pilno má asi jemnostpán. Stával ve dne i za měsíčních večerů u okna a díval se do širého kraje, ale viděl jen cizí, neznámou dosud rovinu, mírně zvlněnou, do které bylo natroušeno něco listnatých, teď opelichaných hájků, řádky ovocných stromů, viděl pustou trať železniční, rozjeté, rozbředlé cesty a zklamán odvracel se od okna. Nepřišel dosud tomu kraji na chuť, nezjevily se mu ještě jeho půvaby. Zdál se mu hluchý a prázdný. Neslyšel zde na podzim divoce „troubit“ zatoulaného jelena v říji, tichou nocí nezaznělo příšerné houkání výra, když se procházel polem, nikdy se nad hlavou nezasmála straka, nevyrazila poplašný skřek krásně malovaná sojka, jenom rány selských honů práskaly vzduchem a sem tam se kmitl na smrt ustrašený, zuřivě psy i lidmi pronásledovaný zajíček.

Ale i tyto hony po vánocích pominuly. Venku po polích viděl jen potahy rozvážet staré, uleželé komposty, navážet čerstvou mrvu na nové, vybírat řízky z páchnoucích jam, nakládat led, jakmile byl třeba jen na prst silný, vozit z nádraží uhlí, odvážet na nádraží vymlácené obilí.

„Vždyť zde ti lidé a zvířata vlastně ani žádnou zimu neznají,“ divil se Holoubek, pocítil jakoby lítost v srdci a zatoužil blíže je všecky poznat. Sáhl do farního archívu, vytáhl tlustou starou matriku, zabral se do ní, přečetl ji, sáhl podruhé, potřetí, přečetl i pamětní knihu, převracel fascikly zažloutlých listin, zabořoval se víc a více do toho studia. Málo utěšeného tam nacházel. Poznal, jak bohatých, zámožných rodin je na osadě vlastně mizivý počet v porovnání s rodinami dělníků, čeledínů a podruhů. Všecky starousedlé rody pevně spojují svazky pokrevního příbuzenství aneb aspoň švagrovství. Holoubek pochopil, že vlastně jen několik lidí udává zde tón, ovládá dost bezohledně veřejné mínění, uplatňuje vliv, svoji majetkovou převahu. Vzpomněl si na špatnou návštěvu chrámu, jak znesvěcují se neděle a svátky, jak veliké procento dětí rodí se v loži nemanželském, nejčastější příčinou úmrtí že je

140$

tuberkulóza, a pochopil, jaká mravní bída čiší tu odevšad. Povrch se leskne, ale jádro páchne hnilobou … Pochopil i nářky předchůdců v pamětní knize i různé žaloby a přípisy ve farním archívu uložené. Ano, kostel a fara zde nemají přítele, všecko pro ně musí se vymáhat cestou úřední, komisemi, protokoly, stížnostmi, paragrafy přísného zákona, a tato cesta se Holoubkovi nejvíce protivila, vlastně ji ani dosud neznal, nešel nikdy po ní a umínil si, že na ni také v Třešticích nevkročí… Pocítil hroznou opuštěnost, osamocenost, takovou zimu v duši, až se zachvěl… Škoda Markova, vzpomínal si toužebně na tamní kostelíček přecpaný lidmi v neděli i ve svátek, na přísně zachovávaný klid nedělní.

A jemnostpán! vzdychal dál a teprve teď uznával, jak se před něho stavěl, ne proto, aby se nad kaplana vypínal, ale aby ho vlastním tělem chránil, vlastní rukou rány odrážel a hlavou zachycoval.

Teď jsem sám a sám, řekl si teskně, bolestně, neboť už poznal, co to je, starat se v kostele i na faře od „a“ až do „z“, vyřizovat všecko a nést všecku zodpovědnost …

Holoubek však nebyl mužem chabé bázně ani rozmazleným slabochem, který by si jen uměl stěžovat a naříkat. Naopak, přes jeho rty nejenže nepřešlo ani slůvko bolestné lítosti, ale pohřbil všecko v sobě, a jakmile překročil práh svého pokoje, dovedl i těšit a povzbuzovat sestru Barušku, které se rovněž tuze zase stýskalo po domově.

„Však se dočkáš, nenaříkej,“ sliboval jí Holoubek, když si stýskala, „půst již stojí přede dveřmi, den se dlouží, sluníčko stoupá, co nevidět bude jaro, a to tatínka jistě k nám přivede. A čiň se, ať nás tatínek pochválí.“ Sám také za dne se „činil“. Kočímu Honzíkovi, kterého mu otec k valáškům z domova přidal, nařizoval, aby se díval, jak rolníci tady práci prohánějí, že se nesmějí dát na faře zahanbit, a Honzík se dost snažil i bez říkání. Starý Holoubek mu dal před odjezdem

141$

podrobné rozkazy, co přes zimu musí ze dvora vyvézt, kam rozvést, které cesty opravit, které výmoly zavézt, který břeh srovnat, on i valášci mají práce až běda, jen kdyby se jim do toho jemnostpán nepletl a každou chvíli nepřicházel a nevolal: „Honzíku, nechej toho, pojedeš kostelníkovi pro uhlí, musíš přivézt hrobníkovi dříví, slíbil jsem panu řídícímu, že mu dojedeš na dráhu pro nějaké bedny.“ — „Ale co tomu bude říkat pantáta,“ bručel Honzík, „až práce nebude hotova?“ Na to už pan farář neodpovídal. Na pantátu se sice těšil, ale také se ho bál jako přísného inspektora.

Hlučný masopust a zvláště rušné poslední dny už minuly a Holoubek se těšil na posvátnou dobu postní. S dětmi už se znal alespoň povrchně, krajinu také křížem krážem prošel, ve farní zahradě věděl o každém stromku a keři, celý farní archív podrobně pročetl a přerovnal, pouze s dospělými osadníky znal se jen od vidění, od nahodilého setkání ve farní kanceláři, když přicházeli za úředními záležitostmi pro nějaký matriční list, se křtem, o pohřeb nebo kvůli sňatku. A toho všeho na poměrně malé osadě mnoho nebylo; chudší si přicházeli sami, ale bohatší si posílali posly, buď obecního strážníka, nebo kostelníka, často i jen služku. Holoubek cítil, že mezi nimi a farou leží nějaký stín cizoty, že se chovají zdrženlivě, pánovitě a hrdě. Věřil a doufal, že ho doba postní s osadou sblíží. Připravoval se na postní kázání, křížovou cestu bude konat každý pátek odpoledne, bolestný růženec bude se v neděli odpoledne modlit, křesťanská cvičení obnoví pro jednotlivé stavy, pak zasedne do zpovědnice a u stolu Páně — u mřížky bíle prostřené — před svatostánkem se vystřídají všichni, děti i dospělí, staří i mladí, chudí i bohatí. Zmizí všecky rozdíly a protivy, poznají a pochopí, že chce být jejich otcem …

S chutí se dal do práce.

„Toho zde nikdy nebývalo,“ varoval ho kostelník, když si přečetl v prohlašné knize, co nový farář hodlá všecko na osadě zavést.

142$

„To se vám nepodaří, pane faráři,“ varoval i pan řídící, když na kůru vyslechl o první neděli postní celý program pracovní, jak ho v kázání Holoubek pověděl překvapeným babičkám, několika dědouškům, hrstce dívek a řádce dětí, kteří v kostele seděli a stáli.

„S pomocí boží podaří,“ doufal farář, „oznámím to ještě dětem, povědí doma, rozkřikne se to a přijdou, vždyť jsou přece také křesťané,“ a cvičil s dětmi sám pilně písně ke křížové cestě, protože pan řídící se vymluvil, že nemá čas hrát na varhany, že od tří do čtyř má hodinu — přivát v zámku —, kde učí děti úředníků němčině a hře na piano.

V pátek ve tři hodiny kostelník zazvonil, rozsvítil svíce u jednotlivých zastavení křížové cesty a Holoubek s ministranty a zpěváčky vyšel ze sakristie. Rozhlédl se zvědavě kostelem, ale jako by se spálil, trhl sebou a sklopil oči. Chrám byl liduprázdný. Nepřišly ani babičky, co denně chodili ráno-na mši svatou, pouze Baruška sama a sama se krčila v poslední lavici pod kůrem.

Ať! pohodil vzdorně hlavou Holoubek, začátek nemůže být jiný. Zvyknou si! Nepovolím! a konal pobožnost s nadšením, jako by kostel byl lidmi nabitý… Ale večer i Baruška poznala, že je smutnější, že mu večeře nechutná a že utíká dřív než obyčejně do svého pokoje. Zimu v duši cítil farář toho dne víc než jindy a rostla den ze dne, týden po týdnu. Marně kázal, marně konal křesťanská cvičení, marné všecky pobožnosti, návštěva kostela nerostla, zpovědnice i mřížka oltářní zůstávaly opuštěny. Nepovolím, umiňoval si v duchu farář, zlem se přemoci nedám. Bojovat budu, až to přece přemohu. Nikomu si nestěžoval, nenaříkal, nezlobil se, jen na velikého znalce lidských duší často si vzpomínal, na pátera spirituála v semináři…

Ano, páter Holoubek dosud nikdy se tak horoucně nemodlil jako v Třešticích. Ba býval dost vlažný, horlivěji zahradničil, běhal do škol, různé hračky, marnosti a zbytečnosti prováděl, a ani ho nenapadlo, aby i mimo

143$

obřady vzal si kostelní klíče ze hřebu a navštívil s brevířem v ruce kostel.

Až zde pocítil zimu v duši, tíhu samoty, bolest zklamání, zatoužil po příteli, po teplé společnosti, po povzbuzení a posile … Do Markova k jemnostpánu tak daleko … A za nic na světě nechtěl by si mu zbaběle stěžovat… Baruška? Otec? Matka? Mávl jen rukou a zahleděl se na zamčené dveře hřbitovní i kostelní. Pojď! Pojď! kýval na něho i večer žlutý plamének, kroutící se nad věčnou lampou před svatostánkem. Poslechl a šel.

Sám a sám zas, ale necítil tam samotu, naopak, jakmile si klekl, ruce sepjal, hlavu naklonil, už slyšel: Vítám tě! Čekal jsem na tebe! Chci ti říci to a to … A Holoubek poslouchal. Brevíř se tu modlil, s evangeliem v ruce na kázání se připravoval, ale necítil, že se modlí, že se připravuje, jenom poslouchal; co slyšel, poctivě a upřímně pověděl v neděli i tomu hloučku osadníků, kteří uznali za vhodné do kostela přijít.

Holoubek ani nevěděl, že už nemluví mdle, ospale, jak mluvíval, ale že unášen vnitřním ohněm přesvědčení nabývá chvílemi čehosi nadzemského, prorockého. Když stál vztyčen na kazatelně, vzrušeně pozdvihl bílé ruce, kovový jeho hlas zaburácel, zdálo se, že v základech se chvěje celý kostel, okna se třesou. Ale po chvíli se postava zlomila a jako by se k posluchačům dolů nachýlila, úsměv pozlatil bledé tváře, mírný, tichý Holoubek stál před lidmi a dětsky čistým zrakem hleděl na ně. Proud světla dral se očima, takže zářily jako hvězdy a ohněm sršely, ale také slzou dovedly se zastřít. Byly věrným obrazem jeho duše …

„Farář je socialista,“ rozkřiklo se brzy osadou, když kázal o tématu, že dělník hoden mzdy své, „štve dělnictvo proti pánům“, „mluví proti četbě, je nepřítelem pokroku a vzdělání“, ale Holoubek dál vykládal o povinnostech lačné krmit, žíznivé napájet, nemocné navštěvovat, potírat nevěru a všecky prameny, ze kterých vyvěrá. „Není pánů a není otroků. Jsme bratři.

144$

Národ bez víry bídně zahyne. Vzdělání bez náboženství působí jako otravný jed, zvrhne se na zkázu lidu. — Osada bez Boha je pařeništěm sobectví, zhýralosti, manželské i občanské nevěry, je zkázou a hrobem všech ideálů, stane se peklem na zemi.“

„Oho!“ ozvalo se hlasitě na kůru.

„Ano — stane se peklem na zemi, amen,“ dokončil farář.

„Dejž to nebeský Pán Bůh,“ ze zvyku bezmyšlenkovitě odpovědělo několik hlasů a Holoubek se usmál. Těšilo ho to „on o“, jako ho těšilo, že jeho řeči přece jen vzbudily zájem a že počet posluchačů, zvláště mužů, alespoň o několik hlav vzrostl. Starý Jína sedal okázale v první lavici a mladý, který se faráři venku vyhýbal, stával pravidelně u sloupu, dokud neodjel do Vídně, růžovější, červenější než tehdy, kdy ho farář přivedl z nádraží. Sám pan starosta Boháč si zašel kdysi do kostela, aby přece na vlastní uši slyšel, co tam ten nový farář vyvádí. On to byl, který zaprotestoval. I na odpolední pobožnosti přicházelo hojně dětí a ženských, kostelník kroutil hlavou a říkal: „To zde nebývalo! To zde jaktěživo nebývalo, taková schůzka lidu, kdo by si pomyslil!“ — ale dál to Holoubek nepřivedl. Vyzpovídal sotva dvě stě osadníků, skoro vesměs ženské, a už válem tál sníh a jaro tlouklo na dveře, a kostel se rychle vyprázdnil.

O Květné neděli ráno kráčel Holoubek ke kostelu. Šel s hlavou skloněnou, naplněnou vážnými myšlenkami. Posvětí dnes ratolesti na památku vjezdu Pána Ježíše do Jeruzaléma. Šedivé, jakoby stříbrné jehnědy — kočičky — se matně zalesknou na jívových prutech, vkročí nejprve do kostela a pak se rozletí celou přírodou. A na kůru budou zpívat pašije. Jakpak je asi provedou? V Markově krejčí Šíma vysokým, třaslavým tenorem zpíval evangelistu a panský kovář Perlík hlubokým, vážným hlasem vyzpěvoval věty Kristovy podle sepsání svatého Matouše. V kostele hlava na hlavě, nikdo ani nedýchal, a když zaburácelo chrámem: „Bo-145$

že můj, Bóóže můj, proč jsi mě opustil?“, dlouhá pauza se musila učinit, než se pohnutí utišilo, a Šíma také pohnut a unaven trochu mečivým hlasem dokončil líčení úžasné tragédie na hoře Golgotě. Ano, pašijový týden se počíná, ale skončí se vzkříšením. Tatínek už psal, že na svátky přijede, aby Honzík zatím vláčel, a hned po svátcích že se dají do setby. Holoubek v těch myšlenkách došel až ke hřbitovu, několik kroků jen chybělo, když doletěl k jeho uchu rachot vozů …

Kdopak si to ani dnes nedává pokoj? pomyslil si farář, zastavil se, upřel oči na silnici, čekal, kdo jede, a vtom už spatřil koňské hlavy, za nimi vůz ovršený mrvou, jak zatáčí na cestu, vedoucí kolem kostela a fary do polí.

„Bože můj! Květná neděle! Dnes vozit hnůj!“ — povzdychl si a cítil, jako by mráz zafičel jeho duší, vzpomínkami rozněžnělou a dojatou. A za prvním — hle — vyjíždí druhý i třetí povoz … Všecky jsou Boháčovy, zná je, Holoubek ví, že vezou mrvu na Červenici, kde starosta chystá pole pod řepu a kde mu chybí ještě jeden řad mrvy. A proč tak pospíchá? Kdyby tam oral, vláčel, už i to by bylo hříchem. Ale hnůj vozit! Hnůj! A v čas služeb božích! V neděli! A k tomu o Květné neděli! „Proboha, lidičky, copak to děláte?“ rozkřikl se proto z hřbitovního schůdku, až překřikl rachot kol a všichni, kdo šli do kostela, se překvapením zastavili.

„Vozíme hnůj, jak vidíte,“ cynicky se zasmál čeledín a zapráskal furiantsky bičem.

„A kdo vám poručil? Kdo vám to dovolil?“ optal se Holoubek.

„Já,“ ozvalo se za vozem, a když popojel, vystoupil starosta Boháč ve vysokých botách s puškou na řemeni, hůlkou v ruce a postavil se proti faráři.

„Vždyť je dnes Květná neděle.“

„Dost možná, a co z toho?“

„Sedmého dne od práce odpočineš …, nebudeš pracovat ani ty, ani služebník tvůj, ba ani hovado tvé.“

„Neračte se mýlit, my si spolu netykáme. Tato cesta

146$

je veřejná. Nemáte právo nikoho na ní zastavovat. Doba roboty už minula. Chcete-li kázat, nezdržujte se a jděte do kostela.“ Boháč se obrátil a vykročil, aby dohonil potahy, a Holoubek se obrátil a vešel na hřbitov.

„Ten mu dal! — Ten dostal! — Ti si dali!“ škodolibě se olizovali očití svědkové tohoto krátkého výstupu. Boháč opravdu odcházel s hlavou vysoko vztyčenou, jako by opouštěl bojiště pokryt slávou a hrdinstvím. Ale Holoubek sklopil oči a celý se přikrčil, k zemi naklonil jako pod těžkým úderem. Starosta ho opravdu udeřil, zasáhl snad na nejcitlivějším místě, ne však řečí, ani pyšným chováním, ale svým činem, hrubým porušením nedělního klidu. Jako otráven vešel farář do sakristie a nic ho už netěšilo, pozbyl svůj klid, pohasla v něm radost a jen myslil, co dělat, co si počít, jak napravit? Takové zlo nelze přece mlčením pominout, to přece nutno odsoudit! Bůh to poroučí! A on — Holoubek žije zde, aby bděl nad těmi božími zákony. Takové myšlenky ho provázely při svěcení ratolestí i potom při mši svaté. Nakonec se obrátil od oltáře, přečetl evangelium, oznámil pořádek svatého týdne, pozval osadu k Božímu hrobu, vybídl osadníky, aby o vzkříšení osvětlili okna, a když byl se vším hotov, dodal hlasem nesmírně lítostivým: „A nyní všichni klekněme a pomodleme se nábožně za našeho pana starostu Václava Boháče, který dnes dává vyvážet hnůj a znesvěcuje tak den Páně, aby mu Pán Bůh ten hřích odpustil.“

Kdyby byla v třeštickém kostele vybuchla puma, nebyla by vyvolala takovou senzaci jako těch několik prostých vět Holoubkových.

„Co to jen povídáte? Farář že se za něho modlil?“ nechtěli svému sluchu věřit, kdo v kostele nebyli a slyšeli vyprávět.

„Ano! Modlil se.“

„A vy jste se modlili s ním?“

„Nu ovšem. Pan farář napřed a my za ním jako vždycky.“

147$

„Tohle až se dozví Boháč!“

Kdekdo v Třešticích cítil, že se přihodila neslýchaná událost, kdekdo o tom mluvil, někteří to starostovi přáli, jiní se ho zastávali, hádali se, přeli, jediný Holoubek neměl nejmenší tušení, jaký poprask způsobily jeho tři upřímně pomodlené Otčenáše. Naopak, uvolnilo se mu, vyjasnilo v duši, tlak na srdci a zmatek v hlavě pominul, svědomí ho chválilo, že dobře učinil…

Hůř, mnohem hůř dálo se starostovi Boháčovi. Proháněl se rozčileně pokojem jako rozhněvaný lev v kleci. Nejméně z deseti stran přiběhli mu povědět, co a jak se v kostele sběhlo, nabídnout mu svědectví, popíchnout, tak aby to jen tak nenechal, to že je ohromná ostuda, celý kraj že by se mu smál.

„Počkej, chlape horácká,“ hrozil starosta, „tobě ukáži, zač toho loket, draze ti ty Otčenáše přijdou, po čertech draze, no počkej!“ I on hledal ve svém rozčilení nějakou úlevu, nacházel ji v těch výhrůžkách a nadávkách, až se náhle rozhodl. Ano, pojede do města poradit se s právním přítelem, jak nejvíce by mohl faráři zasolit. A jen se rozhodl, ihned se mu ulevilo, zlost pominula a radost, veliká radost se mu rozlévala celým nitrem. Čím dál, tím stávalo se mu jasnější, že si farář něco nadrobil, co bude velice nerad vylizovat. Advokát teprve posadil ho na koně, když se vyslovil, že se věc dostane snad i před porotu, že farář bude ho musit odprosit, veřejně, před soudem, v novinách, v kostele že bude muset odvolat, že bude jistě odsouzen, ale trest že mu promění v peněžitou pokutu, ovšem značnou pokutu. Farář že to pravděpodobně nenechá tak daleko dojít, je-li moudrý, že bude hledět včas se smířit, a tu aby starosta na žádný smír nepřistupoval, taková věc že musí do veřejnosti, že to má i význam politický. Hlava šla z těch řečí Boháčovi kolem, sláva vstoupila mu do ní a popletla mu všecka kolečka. Už viděl, jak všecky noviny o něm — o Boháčovi — píší, po celém národě jak se jeho jméno s obdivem vyslovuje …

Ani týden neuplynul a Holoubkovi opravdu hořela

148$

střecha nad hlavou. Nejprve obdržel poštou číslo krajinského listu, které nechal v pásce a ani si ho nevšiml. Teprve po požehnání o Božím hodě osmělil se kostelník a uctivě se optal: „Liběji vědět, že jsou v novinách?“

„Nevím,“ odpověděl podle pravdy farář.

„Jsou vyloženy v hostinci, ta zpráva je červeně zatržena a jdou na dračku; bude-li možno, přinesu je po klekání.“

„I nenoste nic, kostelníku. Já nejsem tak ješitný, abych to chtěl vědět.“

„To, prosím, nebožtíku jemnostpánu každé číslo jsem musil ihned zatepla opatřit, i kdybych byl musil pro ně do města běžet, psal a posílal opravy, na nějaký spolek se až do Prahy obracel —.“

„A že ho to nemrzelo,“ podivil se upřímně Holoubek, „v novinách přece píší o těch nejslavnějších mužích. Psát se musí, novinář chce také žít.“

Doma pak napsal na pásku slovíčko „nepřijato“, vrátil noviny poště a do smrti se nedověděl, co v nich pod záhlavím „Klerikální troufalost“ bylo o něm napsáno.

Horší bylo, když se ihned druhého dne přikolébal od pana vikáře zvláštní posel s hodně bachratým listem a vzkazem, že má počkat na odpověď. Holoubek tedy všeho nechal a pohřížil se do čtení „stížnosti“, kterou na něho podal starosta Boháč přímo konzistoři, konzistoř poslala ji vikáři k rychlému vyšetření a vikář po poslu Holoubkovi, „aby se o ní vyslovil, že to jistě pravda není, že i v krajinském listě cosi četl, ale že tomu nevěří, jistě že si tak neopatrně nepočínal, a proto aby jen zkrátka odpověděl.“

Holoubek se zasmál, protože ho napadlo, jak si umiňoval, že v Třešticích svými záležitostmi nebude obtěžovat úřady, a hle — už je to tady, už je obtěžuje … Usedl si a napsal panu vikáři, je to pravda, že se opravdu za pana starostu Boháče veřejně v kostele po velké modlil, protože vozil o Květné neděli dopoledne hnůj, protože ke hříchu mlčet je těžkým hříchem, protože za

149$

veřejné hříchy, dávající veřejné pohoršení, nutno se veřejně modlit, ba že měli by se i veřejně kárat, že se tomu tak v morálce učil a podle toho že se tedy řídil. Dal všecko do obálky, poslal i s poslem nazpět panu vikáři, a jako by to byl do hrobu položil, nikdo nikdy — ani pan vikář, ani konzistoř — se o tom již nezmínili.

A do třetice všeho dobrého! Soudní sluha doručil mu po svátcích obsílku k okresnímu soudu.

Copak mi tam asi chtějí? uvažoval Holoubek, podpisuje stvrzenku, že obsílka správně doručena.

„Pan starosta zdejší vás žaluje.“

„A to se podívejme,“ podivil se upřímně Holoubek, „copak ho napadlo? Že mu není líto peněz! Musím mu to rozmluvit.“

Ale nerozmluvil: když se o to pokusil, nadul se pan starosta jako turecký paša, učinil rukou posunek jako na jevišti a řekl velkopansky: „Už je pozdě prosit. Věc má v rukou slavný soud. Tam uslyšíte další.“ Boháč byl sám se sebou spokojen, jak krásně to řekl, kolikrát slova ještě opakoval a ukázal, jak chtěl farář kleknout před ním, ale jak ho odbyl…

Tak došlo k soudu, krátkému soudu, protože se Holoubek dostavil sám, bez advokáta, a prostými slovy pověděl panu soudci, co a jak se stalo.

„V čem vidíte urážku?“ optal se soudce Boháče.

„V tom, že se za mě modlil. — A zesměšnil mě.“

„Co na to, důstojnosti, odpovíte?“

„Nezesměšnil jsem pana starostu, toho jsem dalek, upřímně jsem se modlil za něho. V Třešticích mnozí platí za to, aby se kněz za ně modlil, například je tam celoroční modlení za živý i mrtvý rod Jana Havelky. Kněz je na osadě proto, aby se modlil zvláště za ty, kteří se sami nemodlí; modlím se za českou vlast, císaře pána jakožto našeho krále, za papeže, patrona a nejsou uraženi.“

„Ale já si to nepřeju,“ skočil mu do řeči Boháč. „Já si také nepřeju, abyste vozil v neděli hnůj, a vy jste ho přece vozil,“ usmál se klidně Holoubek. „A docela kolem kostela, v čas služeb božích.“

150$

Usmál se pan soudce, zarazil se i advokát a bylo po soudu. Boháč chtěl podat odvolání, ale jeho právní přítel mu je rozmluvil; připomenul mu, teď že to stojí tři desítky, ale v Praze že by nestačily snad ani tři stovky a výsledek že je víc než nejistý… A což kdyby se farář rozhněval a žaloval pro rušení náboženství, a kdyby se k tomu přidalo to nešťastné „oho“ mezi kázáním vykřiknuté, kterým se mu byl Boháč pochlubil, že by se karta mohla lehce obrátit, že věc páchne kriminálem, aby toho raději nechal a nedráždil faráře, který se zdá být dobráček; ani advokáta si nevzal a to že je jejich štěstí. Pan starosta sám běžel pak do redakce krajinského listu, slíbil panu redaktorovi, že mu pošle zajíce, když toho nechá a nebude to již rozmazávat v novinách.

I doma — v Třešticích — mlčel Boháč a nechlubil se. Když se ho tázali, jenom nevrle zabručel: „Nu — odpustil jsem mu, když mě tolik prosil, smířili jsme se,“ ale hlasitě a nakvašeně dodával: „Dejte mi s ním pokoj, nemluvte o něm. Je to potutelný horák, ve kterém se každý šeredně přepočítá, ten padne na takový tah, na který jste ani nepomyslili.“

„Farář pochází od Plzně, je selský synek, všichni to víme,“ usmál se Jína. Ale Boháč se rozčilil, až do stolu udeřil a jako sršeň se divoce obořil na chalupníka. „Kluk horácká a dost, řekl jsem! Ty mě snad budeš poučovat? Táborsko, Písecko, Plzeňsko — tam žijí vesměs horáci. Viděli jsme tu přece jeho matku běhat v kanafasce a fěrtuchu.“

Holoubek vše zvěděl, ale nic si z toho titulu nedělal, naopak, zdálo se, že ho těší, s hrdostí že se k němu hlásí. Když kdysi od Boháčů vykřikl za ním kdosi „horáku“ a zmužile schoval se za zeď, farář se hned zastavil, věděl, že to zvolání platí jemu, a tiše, krotce se optal: „Co si přeješ, krajánku?“ Nikdo se neozval, jenom děvečky vyprskly ve smích a říkaly pak kočímu „náš krajánek“.

Ano, Holoubka nikdo nemohl urazit, pohněvat, roz—

151$

čilit, strhnout k vyhrůžkám, výčitkám nebo žalobám. Všecko sám, hned na místě prostým způsobem vyřídil a kráčel svou cestou dále …

XI) HOŘÍ

Jaro opravdu jako by bylo čekalo na velikonoční svátky, na chvíli, až Holoubek zazpívá u Božího hrobu: „Vstalť jest této chvíle ctný Vykupitel…“ Na nízké zvonici o Bílé sobotě večer se rozepěly krásné staré zvony třeštické, hlaholem svým provázely průvod po vsi a v mnohých oknech zazářila světla; od rána se zdálo, jako by se v té podivné noci přistěhovalo jaro se svým průvodem ptáků, zeleně a květů …

Farář Holoubek chodil do Polán do školy, chodil za otcem dívat se, jak pracuje nový secí stroj, jak rychle ubíhá práce, chodil, protože by doma nevydržel, protože ho lákal nový kraj, který dosud v jarní kráse neviděl. Nebylo zde sice ani markovských kopců ani údolí, nebylo tu ani lesů ani luk, na které zapomenout nemohl, ale zato úchvatnou krásou kvetlo všude plno ovocných stromů. Všechny silnice i polní cesty byly již lemovány, všechny nízké stráně posázeny třešněmi, košaté koruny zelených ořechů, kaštanů a lip se vznášely nad vsí, u každého statku v prostorném sadě se krčila stará sušárna a kolem ní se tlačilo plno švestek, sliv, jabloní i hrušní.

„Jak tu krásně! Jak je tu krásně!“ hořelo zase nadšením srdce Holoubkovo a vděčně letělo vzhůru, k nebi.

„A copak zelí? Trochu zelí si, Josífku, nezasadíš? Tuhle je kousek vlhčího pole, soudím, že by tady šlo znamenitě,“ vyrušil ho náhle otec z jeho zadumání.

„Sáňky varhánky!“ — jako markovský jemnostpán vykřikl Holoubek, „sáňky varhánky, tatínku, to bychom tomu byli dali! Co by nám byla řekla maminkám Dobře, že jste vzpomněl! Toť že nasázíme, plný záhon ho musí být, jenom kde seženeme hlavatici?“

152$

„Povídá tuhle Honzík, že tu zelí pěstují v zahradách, zahradníci ve městě že budou mít sazeniček, kolik budeš chtít.“

„Koupím, deset kop ho koupím,“ zahořel hned Holoubek.

„Blázínku, co bys s ním dělal,“ krotil ho otec, „polovička ti stačí a ještě s ním nebudeš vědět — uvede-li se — na podzim kudy kam, prodávat ho přece nebudeš!“

„Letos ho koupím, ale naposled,“ vedl si dále svou Holoubek, „jako na smrt jsem na to zapomněl, tolik starostí jsem měl; ale za rok — dá-li Pán Bůh — už musí být v zahradě pařeniště,“ a vzpomněl si na Markov, tam že to bylo jiné, tady na všecko je sám, dusily ho ty starosti na počátku, ale už se jasní, už se vyhrabává z toho začátečního zmatku, dojde i na jeho starou lásku — na zahradu. Myslil na ni a myslit už nepřestal.

Jen co přejdou polní práce, těšil se v duchu, pak že mu tatínek i Honzík i vraníci musí pomoci, aby nejdříve zahradu opatřili nějakým bytelným plotem, takhle je to rejdiště slepic, husí a všeho, co Baruška nasadí. Uvažoval, že jí vymezí kousek pro káčata a housata, ale celou zahradou se roztahovat, to že ji rozhodně nenechá. Také pan patronátní komisař mu slíbil, pokud zádušní jmění stačí, že opraví letos kostel i budovy farní. Zámecký stavitel už zde budovy prohlížel, čeká se také jen, až bude zaseto, až nebude o potah nouze, a Holoubek počítal, kde všude čekají opravy, a všecko si znamenal, aby na nic nezapomněl. Takové starosti a myšlenky mu teď plnily hlavu, že pro nic jiného v ní místa nebylo. Kulich Souček poslal mu pozvání k své promoci na doktora teologie, ale Holoubek mu zapomněl gratulovat, stařičký biskup diecézní umřel, otcovský přítel — páter spirituál byl vládou dosazen na jeho místo, pan pojezdný se svou paní — Márinkou z bučinškého mlýna —, které ještě před svým odjezdem z ‘Markova oddal, byl přeložen do Třeštic, navštívili spolu faru, vyprávěli spoustu novinek, stará Trousilka

153$

že zemřela, na Holoubka že tam zapomenout nemohou, zvláště na faře. Ale nic ho nevyrušilo, všecko to klidně vyslechl, podivil se a hned zas na vše zapomněl, nikomu nepsal, negratuloval a jen svými starostmi se obíral.

„Už abychom skončili,“ toužil, hledě na tlakoměr, jak povážlivě klesá. „Pospěšte si, bude pršet,“ nutil otce ku spěchu. Ale otec se nedal. „Už bychom se svým dávno byli hotovi, tak jako pan starosta, kdyby Honzík nemusil zasít také políčko kostelníkovo, a hrobníkovo, a pana řídícího, a — „

Holoubek utekl a nevyslechl tu litanii až do konce.

„Ať si prší,“ řekl si lhostejně, „pošlém hned ráno služku pro hlavatici a vysázíme zelí, za deště se jistě ujme, pole je připravené, práce nám půjde od ruky,“ ustanovoval dílo na příští den po večeři, ještě před spaním, než se rozešli na lože.

Holoubek přišel do svého pokoje, ale na spaní neměl ani pomyšlení. Číst se mu také nechtělo, stáhl proto ze zdi sváteční prezidentskou dýmku s třapci, a ač zřídka jen kouřil ve své ložnici, přece toho večera si nacpal a zapálil, lampy se ani nedotkl, ale otevřel okno a posadil se k němu. Tma houstla a vesnice zvolna usínala. Sem tam ještě vrzla pečlivě zavíraná vrata, klapla dvířka, zhaslo mrkavé světýlko v okně, zařehtal kůň na stání, teskně zabučela kravka, které řezník odvedl telátko … Holoubkovi se u okna líbilo. Vlahý jarní vzduch, opojný jako víno, ovíval mu čelo, sál chřípěmi onu zvláštní vůni venkova, zdravou, kořennou, mateřskou vůni rodící černé země. Jen smolná vůně lesů mu scházela. Vzpomněl si na Markov, jak tam na jaře táhle hučely lesy, rašily smrky a jedle, táhli ptáci, sluky, divoké kachny, husy v celých hejnech šumem křídel plnily po celou noc tmavé podnebesí… Zde je to chudší; špačkové se vracejí, vyhazují z dřevěných budek peří, ve kterém se po celou zimu pelešili vrabci, páreček vlaštovek se už také dnes kmitl kolem fary, usedl si na římsu právě nad jeho oknem. Aby tak se mu zde usadi-154$

ly! To by měl radost!… Tatínek přivezl a usadil mu už v podstřeší v budníkách holuby, děti si tamhle u kostela po celý den hrají „na lišku“, „na králku“, „na honěnou“, bylo by stále co pozorovat, nač myslit, čím se obírat. Dýmka Holoubkovi vyhasla, už chtěl vstát, zavřít okno, spustit záclonu a ulehnout. Snad usne, ač oči má čilé jako veverka … Cítí také jaro ve svých žilách, v každé kapce své horké krve … Vtom venku kdosi zazpíval. Zpíval za vsí, na silnici od nádraží, ale v průslyšném vzduchu každému slovu rozumět, jak mladý, svěží mužský hlas z plných plic upřímně volal:

{Ach, synku, synku, doma-li jsi?

Tatíček se ptá, oral-li jsi?}

Holoubek okno nezavřel. Opřel rozpálenou hlavu o chladnou stěnu a poslouchal. Nikdy se mu nezdála ta písnička taková smutná, nikdy se mu tak nelíbila jako dnes. Ach Bože! přeskočily náhle myšlenky v jeho hlavě, kdypak už já jsem nezpíval! povzdychl si teskně. Ba dávno už si nezazpíval! Zde v Třešticích dosud nikdy! S jemnostpánem v Markově pobručovali si někdy ve sváteční náladě znejmilejší jemnostpánovu: „Nešťastný šafářův dvoreček“, a živě vidí, jak starému pánu zrůžověla, zkrásněla celá tvář, když zpíval: kůň

se na vrata vzpírá …“, a jak mu mladickým zrovna ohněm světlíčka v očích zažehla při verši: zařehtej,

můj vranej koníčku! Objedem třikrát kolem …“ — To vidí i slyší Holoubek v tom jarním opojení, temném večeru, ale slyší také svou zamilovanou písničku, a vidí — ach — vidí! Učitelovic Karlička sedí v zahrádce a zpívá. Holoubek se jde do školy rozloučit před odjezdem do semináře, slyší zpívat svou spolužačku, dívá se na ni přes plot, vidí ji skulinou čilimníku, chce se mu na ni zavolat „spánembohem, Karličko!“ ale nevolá, nemůže … Slečinka sedí, háčkování má na klíně, obě ruce opřené o lavičku, prstíčky jako by se jí zarývaly do tohoto tvrdého dřeva, dívá se strnule před sebe a zpívá:

155$

{Měla jsem holoubka v truhle zavřeného,

on jest mi uletěl do pole širého …}

Verš po verši, strofu po strofě zpívá, slzičky jako perličky jí kapají z očí, neutírá je, neví o nich, a teprve když dozpívala a smutným houpavým hlasem opakovala … „můj-zlaa-týý-holoubek!“, zdvihla zástěrku i s tím háčkováním k očím a dala se do pláče, až se jí ramínka třásla a hlavička nad nimi klepala… Pročpak tenkrát do školy nedošel, „sbohem“ panu učiteli nedal? Pročpak se nerozloučil, ale utekl od toho plotu, který jej od Karolínky dělil? A pročpak si teď — po tolika letech — pojednou na to vzpomíná? Proč mu srdce tak nepokojně bije? Hlava zrovna hoří? Lépe by udělal, kdyby už to okno zavřel, beztak se jenom tím oknem hrnou k němu z tmavé noci samá pokušení, hříšné myšlenky, probouzejí se světské touhy a žádosti. Ať zavře, pomodlí se, svlékne a ulehne, zítra musí časně vstávat, ochladilo se a venku počíná poprchávat… napomínal ho střízlivý rozum. Holoubek poslechl, odlepil se od zdi, o kterou byl opřen, vychýlil se ven, aby obě křídla okenní stáhl. Zpěvák se vzdaloval, hlas jeho slábl, ale teď pojednou zazněl silněji. To se snad zastavil a tváří se obrátil k Třešticům. Holoubek slyšel dálkou sice tlumený, ale přece ještě zřetelný konec písničky:

{Což je ta cesta — tvrdá orat — tvrdá orat!}

Chvilku byla pauza, ticho, a pak to zaznělo naposled:

{Už se nedáme spolu oddat — spolu oddat —}

Hlas ztichl — umřel. Farář napjatě chvíli poslouchal, neozve-li se znovu. Ne, neozval se … Utřel si tváře, snad to byly slzy, snad kapky jarního tichého deště, který šustil po střechách a v korunách stromů. Tmoucí tma jako zeď stála před Holoubkem, kterému se náhle

156$

zdálo, že cítí silný zápach kouře, jako by kdesi sláma doutnala. Hukot blížícího se vlaku se ozval, dvě rudé oči lokomotivy probodly tmu. Kdesi příšerně zavyl pes. Studený větříček zavál, až se stromy zatřásly a bázlivě, bojácně si povzdechly. A tu přímo před zrakem Holoubkovým temně cosi buchlo, jako vodotrysk vyrazil náhle do výše ohnivý roj jisker a za nimi hned vyletěly plameny.

Jako bys dýku vrazil Holoubkovi do srdce, tak se lekl, nachýlil se kupředu a zoufalým hlasem vykřikl na ten rudý svazek ohnivých květů: „Hoří!“, a hned se potom vzpamatoval. Ovládal se, ještě jednou vykřikl ze všech sil ven z otevřeného okna: „U Boháčů hoří!“ — obrátil se, rozsvítil a rychle vyšel probudit otce, sestru a domácí.

„Tatínku! Baruško! Vstávejte!“ klepal na dveře ve spěchu.

„Co je, co se stalo?“ křičel rozespalý otec, ale když spatřil v oknech rudou záplavu, rukama zalomil: „Ježíš Maria! Hoříme!“

„Ne, nelekejte se, není to u nás, kus cesty od nás, u Boháčů hoří chlévy, k nám se to nedostane, vzbuďte Honzíka — já tam běžím!“ — jedním dechem vykládal Holoubek a zmizel.

Než však k místu doběhl, stála střecha po celé délce chlévů v jednom ohni. Plameny po ní tančily, skákaly, svíjely se jako hadi, objímaly se vzájemně a zase rozplétaly — hučely a praskaly, jako by se v ďábelské radosti chechtaly — jaktěživ Holoubek takové příšerné divadlo nespatřil. „Vstávejte!“ zabušil vší silou na okno u Boháčů, až zadrnčelo, „a otevřete!“ Psi se zuřivě rozštěkali po celé vsi, lidé se probouzeli, hasičská trubka zavřeštěla, divoké údery na velký zvon se vyřítily ze zvonice ven do tiché noci, lokomotiva na trati řezavě, dlouze svolávala pomoc parní píšťalou.

Vrata se rozletěla; starosta Boháč bos, o holé hlavě v nočním úboru volal oknem na dvůr: „Koně ven! Vyveďte někdo nejdřív koně!“

>

157$

Jako by to přímo Holoubkovi poručil, skočil farář rovnou k stájím, odstrčil děvečku, která hlasitě plakala snažíc se otevřít dveře, vyrazil je sám a spatřil přímo před sebou na stání dva páry koní frkajících, stříhajících ušima a ohlížejících se bojácně po pruhu světla, které sem dveřmi i okny padalo, po šedém dýmu, deroucím se sem všemi skulinami dřevěného stropu. Oheň praskal mu nad hlavou, plameny hučely, ale Holoubek nic z toho neslyšel. Vešel klidně mezi koně, potřepal větřícího valacha po prohnutém krku, promluvil na něho konejšivě jako na dítě, a koně, jakmile cítili blízkost člověka, svého přítele, přestali se děsit, dali se pokojně odvázat a vyvést, na prahu brali je faráři z ruky lidé, kteří už se sbíhali, a když vyvedl čtvrtého a chtěl vyjít, nadýchat se čerstvého vzduchu, zavolal kdosi: „Ještě je tam klisna! Nezapomeňte na klisnu!“ Holoubek ve dveřích zhluboka si vydechl, načerpal vzduch a poslušně obrátil se opět dovnitř. A opravdu, v koutě, ve zvláštním ohražení, jako v kleci stála hřebice, stála přikrčená, jakoby ke skoku připravená. Dým houstl, ale také již ve stropě nahý oheň prožíral se skulinami, plaménky už lačně olizovaly trámy i prkna pod hliněnou lepenicí a svítily Holoubkovi na cestu. Chtěl na ni promluvit konejšivě, ale zajikl se, poznal, že musí jednat rychle, skočil tedy k řetízku, aby jej z kroužku u kamenného žlabu vytáhl — ale co to? — hle — kůň vycenil zuby a jako pes chňapl mu po ruce. Kouše, proto je v ohradě, napadlo Holoubka a opakoval pokus. Dýchalo se mu těžce, viděl špatně, praskot nad hlavou rostl každou vteřinu, ale přece se nevzdával, popadl kobylu levicí za chřípí, zmáčkl ji a pravicí se snažil vydrkat z kroužku závlačku řetízku. Nepodaří-li se mi to, musím utéci, přece zde pro koně nezahynu, pomyslil si, a vtom se řetízek šťastným hmatem uvolnil a Holoubek vší silou táhl zvíře ke dveřím. Sám ani neviděl, co viděla klisna. Byl obrácen zády k východu, před kterým se jako dešť už sypaly dolů ze „střechy jiskry i celé chomáče prohořelých snopků.

158$

„Otoč ji — čerstva ji otoč!“ — slyšel vtom za zády tatínkův hlas. Poslechl a teď se sám lekl. Jak se dostanu ven? bodla ho myšlenka a dýmem viděl otce, jak svléká kabát a blíží se k němu. „Proboha, tatínku!“ chtěl zase vykřiknout, ale nemohl, plné oči, hrdlo, prsa, ústa měl štiplavého dýmu —, ale otec — ústa obvázaná šátkem — vtom přiskočil, hodil kabát kobyle přímo na hlavu, jednou rukou popadl ji za ucho, druhou opřel se jí o plec a přísně zavelel: „Ha, hou, malá, hou!“ a kůň s očima zakrytýma, chvěje se bázní, ustupoval pozpátku ke dveřím a otec se synem vytlačili ho na dvůr …

Starý Holoubek pustil hned koně a chytil syna, který se potácel. Vedl ho pomalu ke studni, kde ho posadil a omyl. Farář dýchal těžce, křečovitě, cítil prudké dráždění ke kašli, lapal otevřenými ústy po vzduchu, pozbýval chvílemi vědomí, zesinal, po chvíli však zhluboka vydechl a vzpamatoval se. To všecko trvalo sotva čtvrt hodiny. Lidí válem přibývalo, v ohromném kruhu obstoupili požár a kochali se nádherným, vzácným divadlem, které se jim zde zdarma skýtalo a ustavičně se měnilo. Ostře osvětlené štíty okolních domů, obrysy střech, koruny stromů se rýsovaly na tmavém pozadí, od řeky sem táhla lehká, bělavá mlha, poletovala nad ohněm, rozplývala se a mísila se sloupem černého dýmu. Hasiči sem přitáhli obecní stříkačku, četník s nasazeným bodákem na pušce sháněl lidi, aby pumpovali a nosili vodu, pan Boháč, oblečen ve vysokých botách, s obecním strážníkem po boku tlačil dotěrné diváky ze vrat a křičel: „Nedovolím nic vynášet! Nehrozí žádné nebezpečí! Všude je těžká krytina. Dobytek by se rozběhl, vrata se musí zavřít!“ Farských Honzík přijel s vraníky a voznicí plnou vody, jak mu pantatínek poručil. Diváci se smáli, bavili a upozorňovali na zajímavé podrobnosti požáru; asi po půlhodince s rachotem se zřítily krovy, prorazily stropy, plameny klesly do středu čtyř zdí jako do jámy, divadlo pozbylo všeho půvabu, a když deštík zhoustl, počali se diváci rychle rozcházet.

159$

„Pojeď domů,“ zavolal starý Holoubek na Honzíka a klátil se se synem k faře. Doma čekala je ve dveřích ustrašená Baruška. Zůstala v celém domě sama a sama, i služka jí utekla k ohni, a přes všecky prosby, aby brzy přišla povědět, co se tam děje, nešíří-li se požár, nehrozí-li nebezpečí faře, dosud se nevrátila.

„Necháte mě tu samotnou a ani si na domov nevzpomenete,“ vyčítala jim hned na prahu.

Na dvoře zarachotila kola. Honzík s voznicí se vracel a otec s lucernou šel mu pomoci vypřáhnout koně.

„Já vám to povídal, pantáto, že to zde asi není zvykem,“ bručel kočí, „byl jsem tam jenom pro smích. Pan Boháč se radoval, že mu hoří, je dobře pojištěn a už má jistě hotové plány na nové klenuté chlévy.“

„Mlč, Honzíku, mlč,“ napomínal starý hospodář bojácně, „nesahej nikomu do svědomí, konali jsme povinnost, jak nám křesťanská láska velí.“

„Nu ano, pantatínku. Chodí prý zde takový lump, říkají mu všickni pan Sirka, a ten to za pětku obstará.“

„Tak jen zhasni opatrně a lehni si. Ráno si můžeš přispat,“ přetrhl mu řeč starý Holoubek, zakládaje koníkům ještě náruč sena a odcházeje také dospat. Neusnul však, převaloval se na posteli a divné myšlenky se honily hlavou. Venku se rozpršelo, déšť tleskal pod okapem, ráno nebylo na polní práce ani pomyšlení. Ženské se daly do prádla, Honzík sekal pod kůlnou dříví, starý Holoubek šel na mši svatou a potom — což se jen zřídka stávalo — snídal spolu se synem. Jedli oba mlčky. Teprve po snídani, když otec i syn sáhli po dýmkách a když farář škrtl sirkou, aby zapálil nejdříve tatínkovi a pak i sobě, vzpomněl si starý na „pana Sirku“, zasmál se, zakýval hlavou a vážně řekl jakoby pro sebe: „Jiní ptáci, jiné písně, v každém kraji jinak hrají.“ Farář mlčel, pouštěl dýmy kamsi ke stropu a díval se za nimi. Starý sedlák se však nemohl opanovat, aby nepromluvil o tom, nač po celou noc i po celé ráno musil myslit.

„Tož co, Josífku? Viděl jsi?“ udeřil přímo na syna.

160$

„Viděl, tatínku!“

„A slyšel jsi?“

„Jak bych neslyšel. Hluchý to musil slyšet! — Ale že by on sám —!“

„On sám ne, ale ,pan Sirka’, vždyť jsi slyšel. Kočí prý nebyl ani doma, aby nebyli svědci, potkali prý ho lidé cestou k nádraží, zpíval si a hvízdal jako člověk, který jde lesem a bojí se.“

„Doma opravdu nebyl,“ přisvědčil farář, „živé duše tam nebylo, byl by mi pomohl, alespoň tu kousavou klisnu by vyvedl.“

„Vidíš, Josífku, ještě teď mi hrůzou jazyk zrovna dřevění. Co tě jen napadlo, k cizím koním a sám?“

„Anděl strážce vás poslal, tatínku!“

„A já bych ti nikdy nebyl přišel na pomoc, kdybych nebyl v zástupu slyšel: farář mu vyvádí koně, hladový horák, vrátil se tam pro tu kousavou mrchu, ale sotva s ní vyleze.“

Holoubek sklonil hlavu, začervenal se a zastyděl. Styděl se za sebe i za své osadníky. Za sebe, že jednal opravdu nerozumně, že kvůli zvířeti vydal život v nebezpečí, a za osadu, že ho nikdo nevaroval, nikdo na něho nevzkřikl, nikdo se o něho nebál, a nebýt tatínka …

„Daroval jste mi, tatínku, podruhé život,“ řekl náhle Holoubek a vděčně se podíval na otce.

„Bůh nám ho, chlapče, daroval, i té březí kobyle; jako zázrakem jsme vyvázli, divím se, že si dala říci a jako ovce poslušně po zadku vycouvala, začít se vzpírat a kroutit, zle by se to bylo skončilo, neseděli bychom zde.“

Novou hrůzou otřásl se farář. Hle, tatínek také život nasadil, ne kvůli koni, ale kvůli němu — svému dítěti — a málem byl by ten život ztratil. Co by dělala Baruška? Co doma maminka?

„Chybil jsem, toť jisté,“ řekl si kajícně.

„Mrzet tě to nemusí,“ těšil ho otec, „kdo ví, proč je to dobré! To se teprve ukáže. U nás když hoří, vynese se

161$

nejdřív chléb a kříž a jde se pouštět němá tvář, zavřená nebo uvázaná na řetěz, která si pomoci nemůže. K ohni nejdeme s holýma rukama, ale mužští se sekerou nebo hákem, ženské s plnými konvemi vody a koně s voznicí.“

„V Markově tomu bylo zrovna tak,“ vzpomínal si Holoubek, „pamatuji tam za všecka léta pouze jeden požár, malá chaloupka na prach shořela, ničeho se nebáli jako ohně, na nic se tak obětavě nevrhali jako na oheň, a nikoho víc nelitovali a nepodporovali než pohořelého.“

„Podle toho jsme se i zde řídili. Tu však zahrávají si s ohněm, snad už chápeš, proč pan starosta i o Květné neděli musil vozit hnůj, proč i ve svátek musil sít, orat, proč je nejdřív letos hotov v polích. Čeká ho jiná práce, musí stavět, a je to zvláštní náhoda, že právě ty zachránils mu pět koní před udušením. Čím by byl jezdil. Byl by musil sáhnout hluboko do kapsy a shánět nové tahouny. Té klisny byla by největší škoda, to je zvíře k pomilování a patrně matka ostatních; ale špatně s ní zacházejí, proto kouše.“

„Hle, tatínku, jak jste moudrý a zkušený. Věřte mi, že mi ani na mysl dosud nepřišlo, co mluvíte. Ba ani jsem si nevzpomněl, u koho hoří, jen na neštěstí jsem myslil, a jen touha pomoci dodávala mi odvahu a sílu. Kdybych si to byl tak všecko rozvážil a přemyslil, sotva bych byl u Boháčů práh překročil.“

Leč nejen na faře, ale i po celé obci, ba po celém okolí vyprávělo se o požáru. Nad chlévy se přestalo kouřit, zápach spáleniště šířil se vzduchem ještě několik dní, ale pak přišel stavitel se zedníky, rychle se dal do práce a zmizel i ten protivný zápach.

V neděli po mši svaté usmál se kostelník na pana faráře a osmělil se optat se uctivě: „Liběji, prosím, vědět, že jsou v novinách?“

„Nevím,“ zase podle pravdy odpověděl Holoubek.

„Mají tam poděkování od pana Boháče.“

„A zač?“ uklouzlo knězi, který si v té chvíli nevzpomněl na požár.

162$

„Na celé straně je zasláno, kde děkuje sborům hasičským a také jim, že s nasazením vlastního života vyvedli mu — koně.“ Lump! Měl bych ho opravdu žalovat, chtělo se vykřiknout Holoubkovi, ale přemohl se a jen velice prudce se obořil na překvapeného kostelníka: „Pan starosta nemá zač děkovat. Jemu k vůli jsem nic neudělal. Ale koně, rozumíte, koně by mi měli dát poděkování do časopisu zvířat.“

Kostelník s otevřenými ústy se za ním díval otevřenými dveřmi sakristie. Konečně zavřel ústa i dveře a jen si pobručel: „Podivný, tuze podivný člověk.“

Čin Holoubkův opravdu imponoval kdekomu, zvláště statkářům, hospodářským úředníkům na panstvích a inteligenci po celém kraji. Poznávali ve faráři vzácného, výborného člověka a on sám ani netušil, jak stoupl ve vážnosti v očích všech — a kdyby to byl i tušil, zdaleka nebyl by měl z toho takovou radost, jakou mu hned druhý den po požáru připravil mladý Jína.

Listonoš přinesl totiž na faru velikou krabici z Vídně. Když ji farář otevřel, našel tam překrásný bílý pluviál z hedvábného damašku a k němu přišpendlený dopis:

„Veledůstojný pane! Račte přijmout pro svůj chrám tento pluviál a nosit ho ve zdraví a spokojenosti dlouhá, dlouhá léta za to, že jste se nestyděl nést kufřík chorému tovaryši krejčovskému. Už nejsem tak pyšný, jako jsem byl tehdy, jsem zdráv a prosím, abyste vyřídil pozdrav našim.“

Holoubek i se škatulí a psaním běžel k sousedu Jínovi a pak, než vzal pluviál o Božím těle poprvé na sebe, rozložil ho na postranním oltáři, vyzval osadníky, aby si jej prohlédli, a sdělil jim, že zdejší rodák pan Karel Jína z Vídně vzpomněl si na svůj farní chrám, posílá pluviál ke cti boží a osadníkům pro radost.

Mateřské srdce plesalo a radostí čistou hořelo v těle staré Jínové v lavici, jak to pan farář pěkně řekl a jak se oči všech po ní při tom obracely, jak jí záviděli tu čest, jak se vyptávali, kdy a komu to poslal, co roucho stálo a jaká je to krása — jaká krása.

163$

A pluviál také o Božím těle zrovna hořel zlatými, ohnivými květy na slunci, když v něm — nesa v rukou skvoucí monstranci — poprvé vyšel farář Holoubek — všecek radostí zářící.

XII) POHŘEB

Když starý Holoubek obstaral všecky jarní práce, když poslední zrno obilí zasel a poslední brambor zapíchl do země, umyl si ruce, oblékl se do svátečních šatů a suše oznámil v kuchyni: „Tak, děti, zítra ráno odjedu.“

„Odjedete? A proč?“ optali se současně farář s Baruškou.

„Protože mě zde už nepotřebujete. Všecko zaseto i zasázeno, požít a sklidit to dovedete beze mne. Tak jen se teď tužte sami a ukažte, co umíte.“

„Tatínku, vždyť já vás víc potřebuji než bratr,“ mínil farář.

„To se mýlíš, Josífku,“ klidně odpověděl otec, „ty hospodaříš na padesáti, on na třikrát padesáti korcích.“

„Má tam maminku,“ skočila mu do řeči Baruška.

„Právě proto chci pryč. Mně se po mamince stýská. Čtyřicet roků jsme spolu žili, až teď na stará kolena by nás děti málem rozvedly. Jen se ohánějte sami. Pojedu domů, jak jsem řekl!“

„Tak napíši mamince, aby sem přijela,“ vyjednával dále Josífek.

„Nic nenapíšeš. Nechci, aby sem jezdila. Sluší se, aby výměnkáři pracovali tomu, kdo jim výměnek sype. Tam jsou naše grunty, k těm mi srdce přirostlo, na těch po staletí už hospodaří naše krev, smáčí je náš pot a často — potluče-li — i naše slzy. Farské není naše, ani tvé, pár let si posedíš a ničehož nic po tobě nezůstane, jako po tvém předchůdci. Necítil bych se zde nikdy doma.“

164$

„Vám se u nás nelíbí,“ zavyčítal trpce Holoubek.

„Nač bych se přetvařoval. Uhodls, nelíbí se mi tady a nikdy nezalíbí. Tu je pánovitý kraj. I s matkou byli bychom jen pro smích lidem, svou řečí, šatem, zbožností. Jednáním i smýšlením se sem nehodíme. Kde se kdo zrodí, tam se nejlépe hodí. Baruška je mladá, zvykne si, a ty jako cikán se odmalička beztoho touláš světem, můžete zde žít spokojeně, ale nás — matku a mě — sem nelákej. Uvadli bychom steskem po domově.“

Holoubek svěsil hlavu a cítil, že má tatínek pravdu. Už ho nezdržoval, jenom prosil, aby na ně nezapomínali, aby sem brzy poslal maminku a aby sám přijel dohlédnout na žně nebo aspoň na mlácení, poručit Honzíkovi, co, jak a kam skládat.,

„Přijedu, to víš, že přijedu,“ sliboval otec a usmíval se při tom mysle si: Takové peníze nás chlapec stál a hle, se všemi školami nedovede si v ničem poradit. Zvykl by si na mě, se vším by se na mě spolehl, a to nejde. Co pak, až nebudu? Co by si počal beze mě? Tak jen ať zvyká. Nepřijedu, vymluvím se a uvidíme pak, jak se bude sám činit a ohánět.

Holoubek vyprovodil tatínka, poděkoval mu za všecko, rozloučil se s ním a už skoro s Baruškou ani čas neměli na něho myslit anebo stesku nějakému se poddávat. Nastěhovali se do fary nejprve zedníci a pak všecka řemesla, a Holoubek jako by se všem těm řemeslům chtěl učit, ustavičně při nich byl, chodil uprášený, vápnem i barvami postříkaný, pomáhal v kostele stavět lešení, vynášel sochy andělů a svatých, umýval je, čistil obrazy, s varhanářem vyfukoval kopuleté pavučiny z poloněmých píšťal, doma s kamnářem hledal tahy do komínů, se stavitelem vybíral vzorky kachlíků, s malířem a natěračem zkoušel barvy a žárlivě se díval, jak u Boháčů rychle stavba přibývá, jak se chystají zvedat krov na vysoké zdi moderních stájí, kdežto na faře se zdá, jako by spíše práce přibývalo než ubývalo, všecko všude rozvrtáno, roztaháno, rozházeno,

165$

ačkoli Holoubek pobízel ke spěchu a sám činil se, seč byl.

„To jinak nejde,“ krotil ho zámecký stavitel, „opravy jsou horší než novostavba, zdlouhavější, pracnější, vyžadují větší pozor než pouhé vyzdívky. Jen počkejte, až začnou klenout chlévy a omítat, dláždit, žlaby, okna a dveře osazovat, také jim to dá páračku. My přece jen dřív budeme hotovi.“ A nemýlil se; opravy zdánlivě bez ladu a skladu prováděné se pojednou počaly spojovat, zahradní zeď už stála, z kostela shodili lešení a on prokoukl v novém šatě jako omládlý, pozlacovač uvnitř také dodělal, ženské umyly okna a o pouti, na svátek svatých apoštolů Petra a Pavla, nemohli osadníci svůj kostelíček ani poznat, tak se zrovna třpytil čistotou a nikdy předtím nevídanou krásou. Mnoho různých tretek, papírových obrázků, skříněk, uválených věnců zmizelo, všecko bylo souladně umístěno, rozvěšeno a rozestaveno, kostel jako by získal ve všech prostorách, zdál se vyšší a větší, hezčí se mu zdál než markovský, ba vůbec nejhezčí ze všech, které kdy viděl. To proto, že tento chrám se stal opravdu „jeho“ chrámem, podle jeho vkusu upraveným, že jeho práce a jeho přičinění zanechalo viditelné stopy ve všech koutech.

Fara ani tolik práce nedala. Pokrývači na střeše dopracovali, zedníci „hodili ji do barvy“, natřela se okna a dveře a nikdo by nebyl řekl, že vidí ten starý, oprýskaný barák, který na návsi strašíval. „Jenom zahradu, ještě zahradu kolem,“ vzdychal usoužený a starostmi i prací utrápený, uhoněný Holoubek; ale nepovoloval. Honzík musil vozit kámen i cihly, stavitel přijednat zedníky a na svatého Jakuba, když přál Holoubek tatínkovi k svátku, už se také mohl pochlubit: „Žně máme v proudu. Tatínku, přijeďte! Nepoznáte to zde. Příjemné ostávání tu teď bude, zkusili jsme mnoho, ale zato najdete všude a ve všem pořádek. Překročili jsme značně rozpočet, ale pan ředitel uznal, že všecko nutno a že zato bude na dlouhá léta pokoj.“ Tatínek odepsal, že se na podívanou sice těší, ale tak hned že nepřijede,

166$

že on ani maminka se teď nemohou hnout z domova, protože u mladých čekají, že jim vrána brzy přinese nějaké „holoubě“, dědeček s babičkou že půjdou za kmotry, pak že budou chovat a kolíbat, jak se na výměnkáře sluší, tak jen aby si poradili sami, že v Třešticích jsou dost moudří lidé, k nim ať se obrátí o rozum, kdyby jim vlastní nestačil.

Holoubek věděl, kolik udeřilo. Tatínka dopálila nadávka „horák“, dopálil ho požár u Boháčů a do Třeštic se mu nechce. Musí tedy sám začít hospodařit a také začne. Žádné čáry! Trochu se pozlobí, trochu potrápí lidé, trochu počasí, ale zahanbit se nedá. Štěstí, že osada je malá, školy přestaly, práce v kanceláři téměř žádná, bude na poli víc než doma, pomůže, vlastní ruku k práci přiloží, bude-li to třeba …

A tak začaly žně. Obilí stálo slibně na polích, vysoká žita se vlnila jako rozbouřené vlny jezerní, v žáru slunečním se ohýbaly těžké klasy pšeničné a praskaly, ječmeny kličkovaly, řady ovsů vesele se třásly a vlály po větru. Všecko jako by najednou zrálo a po kose volalo.

„Poslouží-li počasí, budeme mít za čtrnáct dní, nejdéle za tři neděle obžínky,“ prorokoval chalupník Jína, se kterým se Holoubek nejčastěji radil a kterému pro jistotu napoprvé, aby nechybil, ukazoval vzorky klásků, může-li už je sekat.

„Jen do toho! Na nic nečekat! To všecko dojde v panácích! Teď nečekáme jako dříve na poslední zrno a až bude všecko šustit suché jako troud. Párnice slámu vydře, než se na špýcharu obilí dvakrát přehodí, už přiběhne kšeftař a skoupí všecko.“

Celého kraje jako by se zmocnila horečka. Nikdo nehleděl na hodiny, na pracovní dobu, hospodáři zvýšili čeledi mimořádně platy, poskytli pivo, zlepšili stravu, od časného rána do pozdního večera řehtaly sekačky na polích, řinčely, ostřily se a klepaly kosy, hrčela kola, koně úprkem jezdili s prázdnými vozy, zato zvolna, těžce a opatrně se vraceli s fůrami vysoko navršenými do stodol, kůlen i k stohům v širém poli …

167$

Tento chvat, tento var práce podmanil si i Holoubka, podlehl všeobecné nákaze; vysvlečen, bez kabátu stál doma ve stodole na vrstvě, metal a rovnal těžké snopy pšeničné, vzpomínaje si na studentská léta, jak si ve žních vždycky zašetřil malý poklad, protože mu otec v sobotu spravedlivě vyplatil mzdu jako všem ostatním.

„Máš jít do kanceláře,“ volala ho vtom Baruška.

„Ať čeká, přijdu hned, jak smetáme.“

„Pospíchá prý.“

„Já také,“ proti svému zvyku se rozkřikl farář a zapálen do díla metal dál, až mu Honzík podal poslední snop. Pak teprve seskočil, oprášil se, umyl, navlekl kabát a kolář. Čekala na něho mladá mistrová Hubáčková, kterou teprve před měsícem oddával.

„Co si přejete,“ oslovil ji vlídně, a vida ji uplakanou, hned se lekl a optal se: „Snad vám neumřel tatínek?“

Hubáčková jen kývla hlavou a zaštkala do šátku.

„Vidíte, vidíte, a bez zaopatření svatými svátostmi, říkal jsem vám přece, že ho navštívím, ale to jste se hned vymlouvala, že tatínek jen tak churaví, že nemoc není k smrti, a tak zle to teď skončí.“

„Když můj nechtěl, říkal, že bychom tatínka darmo postrašili, že by se poděsil, že musí umřít.“

„Krátkozrací lidé, ano — šťastně umřít — s Bohem umřít — jako člověk umřít — a ne jako — „ nedořekl, opanoval se, ale zlost pocítil na mladého, který se mu už tenkrát nelíbil, když seděl u protokolu, ani pak o svatbě, jak pánovitě, až skoro vyzývavě si počínal.

„Kdy chcete mít pohřeb?“ optal se mírněji sahaje po lístku.

„Pozítří, a rádi bychom tatínka pochovali do maminčina hrobu, aby po smrti byli spolu,“ rozplakala se Hubáčková.

„Nu, proč ne? Řekněte hrobníkovi, může-li to být…“

„Hrobník nechce, že maminka není v zemi ještě deset let.“

168$

„To je ovšem něco jiného. Kdypak vám umřela matka?“

„Před třemi roky.“

„Tak má hrobník pravdu. Snad by se dal vykopat hrob vedle,“ vycházel jí farář vstříc, šetře všemožně jemnocit, pochopitelný za takových okolností.

„Hrobník se odvolává na jemnostpána, ráčíte-li mu poručit, že ji vykopá třeba syrovou.“

„Ne, to naprosto nelze.“

„Vyřídím mužovi,“ prohlásila ještě Hubáčková a odešla se smutnou domů.

Mladý obuvnický mistr Hubáček hrozně se rozhněval, a aby se zavděčil příbuzenstvu, do kterého se přiženil, hned se rozkřikl: „A na to bych se podíval! To já si na faráře vyjdu a povím mu, zač je toho loket, jen co tyhle botky došiju.“ Ale ani si vyjít nemusil. Kvečeru vrazila žena do dílny a zvolala: „Pan farář jde návsí.“

Holoubek vyšel si odpoledne do polí, obešel je, prohlédl, který kus je nejzralejší, aby ho zítra položili, a nyní se klidně se sousedy Horou, Novákem a se starostou Boháčem, s kterými se cestou setkal, vracel k domovu. Hovořili, o čem celý kraj hovořil, o žních, jak ubývá práce, jak se obilí pohodlně sklízí pod střechu, všecko suché, až se láme. Jen aby počasí vydrželo, ale že se kalí, mlha ráno že se ukázala nad řekou a stoupla nahoru, za dva dny že přijde jistě bouře, ale ani ta že neuškodí, brambory a řepa že volají po vláze a obilí…

„A moje zelí,“ usmál se Holoubek.

Pan Boháč právě chtěl faráři zalichotit, že je výborné, že by nikdy nebyl řekl, jak se uvede, když vtom vyřítil se z domku mladý Hubáček. Jak seděl u verpánku, s usmolenou zástěrou, vyhrnutými rukávy a s potěhem v ruce, postavil se proti faráři a hned spustil výbojně:

„Tak vy prý nechcete dovolit pochovat tatínka do maminčina hrobu! Na to bych se podíval!“

Společnost se zastavila, překvapeně hleděla na roz—

169$

čileného mistra a Holoubek klidně řekl: „Nesmím. Zákon to nedovoluje. Do desíti let nesmí být žádná mrtvola vykopána.“

„A pročpak jste tuhle Hořovic babičku mohl pochovat k jejich dědečkovi, ačkoli leží teprve jeden rok v zemi?“

„Protože mají zděnou a klenutou hrobku.“

„Já vám povím, proč. Protože vám dali za funus padesátku. Ale my jsme jen chudí lidé, žádní sedláci, a proto ten dvojí loket,“ rozkřikl se Hubáček.

„Nerozčilujte se, příteli, já zákony nedělal, dojděte si na hejtmanství, a když vám exhumaci povolí, nebudu vám činit žádné obtíže,“ usmíval se stále farář, snaže se pochopit a vysvětlit si celý výstup jen pietou k mrtvým rodičům.

Hubáček si však mírnost špatně vykládal: Aha, už se bojí, povoluje, řekl si v duchu a stal se ještě výbojnějším. Zamával potěhem a rozkřikl se: „Já to tak nenechám, ale vrazím vás do novin. To je divná víra, to je divné náboženství, které odstrkuje chudé,“ ale dále už nemohl.

„I vy jeden splašený ševče usmolený,“ zaplál náhle Holoubek jako sláma, „co sem pletete víru a náboženství? Na to jste si měl vzpomenout dřív a nenechat umřít otce jako zvíře. A vy se mi opovažujete vyhrožovat? Z cesty — a hned — „ velitelsky poručil, postava kněze se vztyčila, oči mu hořely, ruka sevřela hůl a zvedla se do výše, „je zde nějaká farní kancelář? Kliďte se, nebo vás přetáhnu holí, až vás přeseknu jako hada.“

Hubáček rychle uskočil, společnost se dala do hlučného smíchu, jediný farář vážně, se zachmuřeným lícem šel dále. Překvapený mistr se chvíli díval za nimi, něco zabručel a tiše zmizel.

„Je to hrubián. Horák takový! Div mi nenabil! Sílu má jako lev, protože nic nedělá a dobře se má. Nezmohl bych ho, musíme se poddat, milá holka,“ bručel zahanbeně ještě i doma.

170$

„To víš, že musíme,“ svědčila mistrová, „z fary nám dají do roka utržit hezkých pár zlatých, nesmíme si zákazníka zkazit.“ Třetího dne se konal pohřeb. V noci předtím se snesla nad krajem prudká bouře s vydatným deštěm, do polí se nemohlo, všichni musili čekat, až obilí trochu oschne, a tak se sešlo v pohřebním průvodu dost lidí. Hubáček šel za rakví zamračeně, i potom u hrobu stál vzdorně, zarytě, mačkal sice bílý šátek v ruce, ale očekávané slzy se nedostavovaly. Zato žena si počínala už doma, když rakev zavírali, a hlavně potom, když ji na hřbitově do nového hrobu spouštěli, jako smyslů zbavená. „Můj tatínku zlatý — má dušinko drahá,“ stále vykřikovala chraptivým už hlasem. Holoubek zprvu dojat tím jejím hlasitým nářkem brzy vycítil, že pláč je neupřímný, falešný, strojený a nucený. Ta ženská lže, řekl mu vnitřní hlas, přetvařuje se jen tak před lidmi, křikem zakrývá svou radost, že se zbavila starého otce, který se jim stal břemenem.

Ale nejen kněz, většina pohřebních hostí měla takový nepříjemný dojem, takže ten okázalý, křiklavý nářek nikoho nepodmaňoval, nestrhoval a neuchvacoval, nýbrž naopak budil odpor a ošklivost. Jediná Hubáčková to necítila, překřikovala dál zpěváky i kněze a hlavní trik, vypočítaný na zevnější efekt, si nechala na konec. Naklonila se nad hrob, rozpřáhla ruce a zvolala: „Jakpak já tu bez vás budu? Copak já si bez vás počnu —a zapotácela se, jako by se mdloby o ni pokoušely. Dvě nebo tři ženy z příbuzenstva k ní rychle přiskočily, za ruce ji ujaly a těšily: „No, mlč a nevyváděj, musí to být, tatínka tím nevzbudíš.“

„A pusťte mě! Pusťte mě!“ trhala se jim Hubáčková v rukou, „já musím do toho hrobu skočit.“

Holoubek klidně recitoval z agendy verše i modlitby, modlil se „Otčenáš“, pak i „Zdrávas, královno“, občas odtrhl zrak od knihy, podíval se na mladou mistrovou a čím dál tím určitěji cítil, jak je ten hrozný nářek u ní planý, jalový …

„Jako na divadle —“ řekl kdosi za ním polohlasitě

171$

a vyslovil dojem, který měl i Holoubek. Ano, jako na divadle, ochotně přisvědčil v duchu a pospíchal mimovolně, aby už byl hotov. Pokropil ještě rakev svěcenou vodou, hodil na ni tři hrstky hlíny, požehnal ji svatým křížem, přál nebožtíkovi, aby mu svítilo světlo věčné a pokoj aby našel ve hrobě — a Hubáčková vykřikovala mu do toho ustavičně svoje „nechte mě, já tam musím skočit“; ženské už na ní šaty roztrhaly, jak se jim trhala z rukou. Tu Holoubek nemohl se dál ovládnout, sklapl knihu, nasadil si biret na hlavu a už se otáčel od hrobu, aby odešel. Vtom zase se ozvalo: „Pusťte mě! Pusťte mě!“ Farář se zastavil a hlasem klidným, ale pevným, jak jen on to dovedl, poručil: „Inu — tak ji pusťte, ať tam skočí.“

Všecko překvapením ztichlo. Ženské na ten povel opravdu pustily Hubáčkovou, ohlédly se po knězi, který tak neočekávaně promluvil, ztichla i Hubáčková, ruce jí klesly podél těla a hlava se mimoděk také otočila po Holoubkovi. Ten chvíli čekal, pak řekl s jakýmsi vnitřním zadostiučiněním: „Nu, tak vidíte,“ a odešel. Na rakev se počaly sypat hrudky, v zástupu ozval se tlumený hovor i tutlaný smích. Mladá mistrová načisto vypadla z role, nevěděla rozpaky kudy kam a byla ráda, když ji vzal muž za ruku a odváděje ji vadil se: „Pojď domů, vždyť jsi tu pro blázny.“

„Celou mě popletl,“ stěžovala si pak, „to mu nezapomenu, jak mi všecko pokazil.“

Ale ten čin farářův měl následek, že se nikdo v přítomnosti Holoubkově neopovážil přetvařovat, že o pohřbech tekly jenom slzy upřímné a štkala bolest nelíčená, a farář jako dítě častokrát plakával s sebou …

Takový dar měl Holoubek od Pána Boha, že dovedl prostým, přirozeným způsobem, bez křiků a hněvů, bez hrozeb a žalob pokárat, co káry zasluhovalo, a nic se neohlížel, přijde-li komu vhod nebo ne.

Jako faru a kostel, chtěl mít i hřbitov v pořádku. A tu právě o Hubáčkovic pohřbu si všiml, že svaté pole se podobá víc mrchovišti než hřbitovu. Od myšlenky

172$

ke skutku byl u něho vždycky jen krůček, a proto si hned — oblečen ještě v pluviálu — zavolal hrobníka, odešel s ním k hlavnímu kříži. Vzpomněl si na pěkný hřbitůvek markovský a rozpovídal se pomalu: „Podívejte se, hrobníku, jak jsme všichni urousáni, to takhle nejde, vaše žena musí ten hřbitov požít, kde to půjde, můžete jí kosou pomocí.“

„Čekáme, jemnostpane, až tráva ještě poporoste,“ omlouval se hrobník.

„To můžete na louce, ne však na hřbitově. Kdybyste neměl čas, zavolal bych na tu práci někoho jiného.“

„A to, prosím, ne, tráva je naše, dáme se do toho ještě dnes.“

„Dejte, dejte. Dobře vám seč půjde, mokrá tráva se bude znamenitě sekat. A jak budete hotov, musíte obnovit pěšiny, už nejsou skoro ani znát. Náš Honzík vám přiveze několik prkeňáků písku a pomůže vám odvézt krtiny.“

„To jsem dělal jen před biřmováním.“

„Tak jen to teď udělejte, nejvyšší čas, za dvě, nejdéle za tři léta u nás budeme mít zase svaté biřmování,“ usmál se Holoubek, „do neděle to chci mít hotové, i tuhle hlavní pěšinu kolem kostela a tamhle tu podél ohradní zdi. Kněžské hroby pěkně obložte, kupte od zahradníka nějaké astry a vysázejte z nich na každém kříž, rozumí se, že vám od toho zvlášť zaplatím. Abyste měl čas, tak vám slibuji, že vám mandele přivezeme a políčko zase zořeme. Tak do neděle, hrobníku, jak jsem řekl, nezapomeňte.“

Oboje vrátka dal Holoubek spravit předtím, hned jak se hřbitovní zeď omítala, aby tam husy nemohly vodit housata, ani slepice kuřata, ani psi se tam zatoulat, a nyní jen přemýšlel, jak by odvykl osadníkům starý, zakořeněný obyčej mezi mší svatou a kázáním vysedávat na hřbitově. Mnozí totiž — zvláště muži a svobodní hoši — v neděli místo do kostela šli jen na hřbitov, usadili se buď na schůdkách, nebo vylezli i na zeď, kouřili, smáli se, povídali a prohlíželi si po službách božích, kdo z kostela vycházel.

173$

Holoubka to zlobilo, často je napomenul, i veřejně v kázání pokáral, ale marně. „To se nevykoření,“ hájil opět kostelník neplechu, „bylo, jest a bude, to je dědičný zvyk v Třešticích.“

Farář sice nic neříkal, ale příští neděli kul železo. Mluvil o hřbitově jako o zahradě Getsemanské, vybízel věřící, aby hroby svých drahých nezanedbávali, že nestačí jen postavit jim kříž nebo pomník, že jim třeba zasadit i živou kytičku, zalévat ji, pěstovat a opatrovat, na důkaz, že na své nebožtíky myslíme. Hřbitov že má být dále místem klidu a odpočinku, že se sluší modlit se na něm za mrtvé, vzpomínat si na vlastní smrt, a ne se tam bavit, kouřit, plivat a ještě jiné neplechy tropit. Všichni posluchači kývali hlavami na souhlas a myslili si: Nás se to netýká, ale ti venku by tu měli být a slyšet pravdivou, srdečnou řeč farářovu.

Holoubek jako by to neviděl. Po kázání přečetl prohlášky, pak oznámil služby boží v nastávajícím týdnu a sáhl po celoročním modlení. To už osadníci neposlouchali, znělo stále stejně, mnozí je znali zpaměti, proto klekali, kašlali a hledali v knížkách píseň před požehnáním. Ale najednou zbystřili sluch a zvedli hlavu. Farář řekl jako obyčejně: „Za všecky chrámové dobrodince, za všecky kněze, kteří zde působili —ale dnes hlasem nepadl, k oltáři se neotočil, neklekl a nepočal „Otče náš“, nýbrž přidal novou, důrazně, zřetelně pronesenou prosbu: „A konečně se také pomodleme za ty živé bratry nepřítomné, kteří venku na zdejším hřbitově odpočívají a do kostela nejdou.“

A pane, to působilo.

„Za koho že se máme pomodlit?“ nahnul se na kůru nahluchlý výměnkář Dušek k Jínovi.

„Za ty klacky venku, co se povalují po hřbitově a do kostela netrefí,“ hučel mu do ucha Jína.

Farář modlení opakoval ještě druhou i třetí neděli, hlouček na hřbitově řidl, zato houstlo a černalo se více hlav pod chórem, a nepovolil, dokud hřbitov nevyčistil.

A ještě jeden zlozvyk v kostele ho rozčiloval. Zprvu

174$

jej trpěl a mlčel, ale teď, když se návštěva povznesla a kostelíček býval v neděli slušně naplněn, čím dále tím neliběji nesl, že do lavice nasedají si často mladé dívky, bohaté, naparáděné selské dcery, a když přijde stará, vetchá babička, z baráku nebo podruží, toužebně si prohlíží lavice, pátrá po místečku, kde by si unavené nohy mohly pohovět, že žádná z těch mladic nevstane a místo jí neudělá.

Holoubek se nepěkného zjevu dotkl po čase opět v kázání; vykládal o pohanské Spartě, jak tam úcta k stáří byla vyvinuta, připomínal čtvrté přikázání boží, citoval slova Písma svatého: „Před šedivou hlavou povstaň a cti osobu starého,“ ale všecko marné, jako by hrách na stěnu házel, anebo vodu na husy lil…

„Na hrubý klín hrubou palici,“ rozhodl se konečně jednou, když viděl z kazatelny hovět si Boháčovic a zámecké ženy v lavicích a vetché stařeny se opírat o zeď nebo sedět a klečet na holé dlažbě. Odkašlal si po kázání, zadíval se na dívky a upřímně otcovsky přede všemi řekl: „Lavice jsou v chrámu především pro staré lidi a ženy. Z dívek smí si do nich sednout jenom ta, která má bolavé nohy a nevydržela by stát tu hodinku, co služby boží trvají.“

Účinek překvapil. Děvčatům se nahrnula krev do tváří, zčervenala jako růže, jedna přes druhou vyšla z lavic a stavěla se jako svíce před oltář Panny Marie…

„Jo, náš jemnostpán, ten to umí sebrat,“ usmívaly se spokojeně babičky i dědouškové a žádná dívka ani za dukát nebyla by se od té chvíle posadila do lavice, i kdyby byla celá prázdná …

V roce Holoubek poznal osadu a osada Holoubka. Zima se vystěhovala z jeho duše. Pohřbil všechen strach, všechny obavy, které na počátku mu plnily hlavu. Nikoho nežaloval, s nikým se nesoudil, nehádal, nekřičel, ale také před nikým a před ničím neustupoval, všecko vyřizoval vážně, přímo, nebojácně a otevřeně. Ukázal, že je sice tichý, pokorný, skromný, ale že není

175$

blátem, po kterém lze lidem i nelidem, kdekomu libovolně šlapat. Naopak, že má v sobě cosi společného s horským křemenem a žulou.

„Pane, na toho jsi krátký. Ten se tě nelekne!“ říkali v Třešticích o Holoubkovi, když se na něj někdo strojil anebo mu po straně lál a hrozil.

Po roce psal Holoubek jemnostpánu do Markova mimo jiné: „V Třešticích se mi začíná líbit. Myslím, že se odtud do smrti nehnu, protože stále musím s něčím bojovat, potýkat se a jinde by se mi už stýskalo.“

„Já to věděl, Katynko, já to věděl,“ usmíval se jemnostpán a radostí se opět nadnášel, když psaní přečetl, „jestli je tam Josífek neobrátí, pak je konec.“

„Ale škoda je ho přece,“ nedala se mýlit Katynka, „podívají se jen na zahradu, jak vypadá.“

„Ach ano, škoda je ho, přeškoda!“ povzdychl si smutně, „již se ke mně nikdy nevrátí. Jako starý Noe v korábu budu sedat u okénka, vzpomínat, ale můj holoubek zlatý nepřiletí, nevrátí se.“ A stařec teprve teď se rozplakal…

176$

DÍL DRUHÝ

177$

PAN PATRON

Staniční sluha z polanského nádraží přinesl pozdě večer do třeštického zámku telegram. Obsahoval asi důležitou zprávu, protože měl nakázáno pospíšit si, nenechat depeši ležet u vrátného, ale vyburcovat pana centrálního ředitele třeba z nejlíbeznějšího spánku.

Pan centrální sice dosud nespal, seděl ještě v županu a v trepkách u stolu, dočítal svůj žurnál Neue Freie Presse, dopíjel odměřenou porci vína a minerální vody, dokuřoval druhý havanský doutník, a právě když se chystal překročit práh, dělící jeho pracovnu a ložnici, zařinčel v kuchyni zvonek.

„Koho sem tak pozdě čerti nesou?“ zabručel ředitel, odložil noviny i skřipec a upřel pohněvané zraky na dveře. Věděl, že něco důležitého přichází, ježto jinak by se nikdo neodvážil v této chvíli ho vyrušovat. Buď hoří někde panská stodola, nebo nějaká pozdní návštěva, snad dokonce švagrová Luis, ta miluje taková hloupá překvapení, blouzní o dobrodružstvích a je vůbec přepjatá jako víceméně všecky staré panny. Ale než to domyslil, takřka současně otevřely se oboje dveře v pracovně. V jedněch stála všecka bílá jeho paní se svíčkou v ruce a na rtech s otázkou: „Was gibťs denn?“ a ve druhých rozcuchaná služka, rozespalá natahovala ruku do pracovny a hlásila: „Poníženě prosím, milostpane, je zde telegram.“

„Telegram!“ — překvapeně, zlobně se rozkřikl ředitel, „a pro takovou hloupost mě vyrušují. Nemůže počkat do rána?“ — ale přece šáhl po blanketu pečlivě složeném a rozbaluje jej stále bručel: „To jistě ten ztřeštěný chlap nám nabízí buď koně nebo ovce, anebo chce koupit pšenici a řepku.“ Ale jak přestal papír v jeho rukou šustět a jak do něho nahlédl, rázem zkrotí, zasmušil se, podal telegram paní a rozčilením ani pero hned nemohl najít, aby podepsal potvrzenku.

Teprve když služka zmizela, ovládl se a pohlédl na

178$

paní. Seděla v křesle všecka zhroucena, rty měla zaťaty a v očích jí stály slzy. „Snad přece —“ kmitlo se ředitelovou hlavou, potlačil však ihned černé podezření, které po léta hlodalo na kořeni jeho manželského štěstí, a řekl srdečným, starostlivým hlasem: „Lituji už, že jsem vám zprávu nezatajil až do rána, ale promiňte, sám jsem byl tak překvapen; jděte jen spat, má drahá, já půjdu dnes na lože trochu později.“

Vstala poslušně a tiše, beze slova zmizela.

Teď ředitel znova rozložil telegram a pozorně přečetl, co mu hraběcí sekretář stručně oznamoval: „Hrabě sletěl z koně a zůstal na místě mrtev.“ Ředitel věděl, že vrchnost prodlévá na parforsních honech kdesi v Uhrách, že hrabě, vášnivý lovec i odvážný jezdec, svou slepou odvahu už zaplatil častokrát pochroumanými údy a teď i životem; srazil si patrně vaz při nějakém krkolomném skoku.

„O milión dluhů mohli jsme mít méně, kdyby to byl udělal před rokem,“ povzdychl si ředitel nevědomky, neboť už vlastně myslil na povinnosti, jež mu nastávají. Pohřeb bude ve Vídni, kde hraběcí rodina má hrobku, ale zde na panství nutno také důstojně projevit smutek. A tu ho napadlo, aby se tím příliš netrápil, že přece v zámecké kanceláři mají archív, že může prostě nařídit písaři, aby vyhledal svazek listin o posledním pohřbu hraběcím — šimla —, který mu nejlíp poradí jako vždy a ve všem …

Ulehl proto bezstarostně a spal výborně. O své paní to říci nemohl. Seděla ráno při snídani ubledlá, oči zardělé, v černých šatech a nemluvná. Teprve když vstával a zapaloval si doutník, promluvila mírně:

„Jako první úředník musíš i ty projevit soustrast. Už jsi telegrafoval?“

„A komu?“

„Vdově přece, hraběnce.“

„Ach tak!“

„Ty světlé šaty svleč a vezmi si černou kravatu; černé pásky na klobouku a na rukávu už máš přišity.“

179$

„Děkuji, jak jste pozorná, ano, totě důležité, třeba ostatním dát přiklad,“ promluvil uznale a znova se vrátil do ložnice.

Když po malé chvíli kráčel zámeckým nádvořím ke kanceláři, šel neobyčejně vážně, i v chůzi i na tváři se zračil stín smutku a bolu, ba i hlas se mu znatelně chvěl, když svolal k sobě všecky přítomné úředníky a oznamoval jim strašnou novinu.

„A v registratuře ať se ihned vyhledají fascikly s listinami, které jednají o pohřbech v rodině milostivé naší vrchnosti,“ ukončil tklivou řeč, a úředníci se rozběhli splnit daný rozkaz.

Když potom na aktu, pečlivě oprášeném, který písař položil před pana ředitele na stůl, povolil motouz, vyrojilo se těch rozkazů víc. Vyvěsit černý prapor na zámeckém štítu, zastřít závojem hraběcí znak nad portálem, objednat věnec se stuhami hraběcích barev, a z četných ostatních zněl také rozkaz: „Zavolejte mi faráře, hned ať sem přijde.“

Holoubek neudržoval se zámkem žádné důvěrné styky. Na konci roku donesl do důchodu zádušní účet, před vizitací šel pozvat pana patronátního komisaře s panem důchodním na oběd, při nahodilém setkání vyslechl novinky pana revidenta nebo pana pojezdného, poptal se po zdraví markovského jemnostpána a Katynky a šel zas dál svou cestou, jež ho vodila do kostela, do školy, po polích a hospodářství, takže mu nezbýval ani čas na zahrádku, kterou musel celou přenechat Barušce, natož na nějaké zbytečné návštěvy. Často si vzpomínal na kaplanské časy, kdy se posadil k prostřenému stolu, k vytopeným kamnům a nemusel se starat ani o kuchyni, ani o kancelář, ani o opravy budov a cele se mohl oddat svým zálibám. To teď přestalo nadobro. Nyní ho ustavičně trápila nějaká starost, brzy úřady s konzistoří v čele něco nařizovaly, brzy Honzík hlásil, že valášek nežere, jindy Baruška přiběhla — oči navrch hlavy — že už zase zmizela slepice, to že už letos pátá, že jistě kuna nebo tchoř na-180$

vštěvuje kurník, a Holoubek se ani natolik nevzmohl, aby si opatřil pořádná železa dénková a vymyslil si nějakou chytrou návnadu, kterou by kunu přelstil. Chodil se skloněnou hlavou, myslil jen a myslil. A o čem to tedy přemýšlel, když nemusil myslit na úřady, ani na hospodářství, ani na kunu, čím vyplňoval všechen svůj volný čas? Vždyť i časopisy zůstávaly nedotknuty v obálkách a noviny v páskách, jak je pošta doručila; faru přece měl opravenou, kostel ve vzorném pořádku — co tedy souží Holoubka, dusí jeho jarou veselost, podlamuje chuť k práci a zřejmě mu otravuje život? Ach, Holoubek přemýšlí o veliké věci! Už přes rok pozoruje a studuje svou osadu, řeší záhadu, proč jeho osada žije bez Boha, v čem tkví kořeny náboženské lhostejnosti, odkud pramení u většiny osadníků zášť proti církvi, kde kotví důvody nedůvěry vůči knězi… Ano, co je toho příčinou? Je to nevěra? Či lakota? Nebo snad pýcha? Vyvěrá ten kalný proud z hlouposti? Podléhá jeho osada jiným vlivům, a kterým? Na to Holoubek myslí, o tom rozjímá. Ještě není s tím hotov a už přeskakují, přebíhají jeho myšlenky na nové pole. Co si počneš? Kterak to napravíš? Čím to odstraníš? ptá se sama sebe farář. Má začít ve škole s dětmi, nebo v kostele s dospělými? Začal už, podařilo se mu pozdvihnout pokleslou návštěvu chrámu, že místo dvaceti mívá dvě stě posluchačů na kázáních, ale ví také proč, ví, že většina chodí z pouhé zvědavosti, co opět veřejně pokárá, nebo pochválí. A co je to: dvě stě, když osada má dva tisíce lidských duší a víc! Neděle se dále nesvětí, ve zpovědnici dál sedí opuštěn, Božího těla nikdo nepřijímá … skoro nikdo; jednou v roce — v době postní — vystřídá se u oltářní mřížky při svatém přijímání dvě nebo tři sta dívek a žen a pak už po celý rok nikdo, ani ženy, ani dívky. Muži a jinoši necítí duchovní hlad ani žízeň. Čím tedy sytí a napájejí duši? A čím hlouběji a déle o tom přemýšlí, tím je Holoubek smutnější. Vidí, jak slunce křesťanského světového názoru nad zdejším krajem zachází a jak se zvolna zešeřuje, jak

181$

se všecko rozplývá v nejasných obrysech. Lidé opouštějí tvrdě ušlapané cesty, rovné a přímé, a pouštějí se po stezkách, které se v dáli ztrácejí. Nejdou, ale bloudí, nevykračují, ale tápají. Hledají nový cíl života, neurčitý, nejasný, nepřesný a nejednotný. Hesla se vykřikují, tábory se srážejí, pevná půda mizí pod nohama, všecko kolísá jako nad bahnem, které hrozí chodce pohltit. Nezvaní vůdcové, duševní dobrodruzi z pouhé ješitnosti, slavomamu anebo sobectví se stavějí v čelo hloučků jako pastýři v čelo stáda a vedou je na pastvu nezažitých filozofických teorií, systémů a hypotéz. I Holoubek tápe, hledá, bloudí, vrací se … I před ním šero, nejasno. Cíl sice jasně září před ním, jmenuje se pravda. Pravda je pouze jedna — pravda zákona božího. Zná ji, v srdci i hlavě jako poklad ji chová, ale o to běží, aby jako pastýř přivedl k ní i duše sobě svěřené… Kterak jen, kterak? Holoubek není zbabělec, nepovolí, až udeří na to pravé, až přijde na kloub celé záhadě, a zatím musí všecko stranou — zahrada, zelenina, Baruška, kuny, hospodářství, knihy, noviny, návštěvy …

Kdyby byl dnes roztrhl pásku na novinách, byl by se v telegramech dočetl, jaké neštěstí stihlo pana patrona, a nebyl by mrzutě zabručel, když mu zámecký poslíček Houdek vyřizoval vzkaz ředitelův:

„A copak mi chce pan ředitel?“

„Ráčejí snad vědět, že pan patron umřel,“ odtrumfl mu posel.

„Ne, nevím, jak bych to mohl vědět?“ prostoduše přiznával se farář.

„I božínku, vždyť už jsou toho plné Třeštice, na zámku se šlehá černý prapor jako had, ve všech novinách už se to hlásá do světa, my v zámku ovšem už jsme to věděli hned včera večer, dostali jsme zvláštní telegram, a naše ředitelka, ta prý vyvádí, Bůh ví, jak to teď s panem centrálním dopadne — „

„Dobře. Vyřiďte, že přijdu hned,“ uťal Holoubek poslíčkovi řeč zrovna v nejlepším.

182$

„Já, pane, pamatuji v zámku věci! Jenže se o nich nahlas nesmí mluvit,“ chápal se starý Houdek znova slova. Cítil, že úmrtím hraběte se zámecká situace podstatně mění, proto svrběl jazyk tomuto starému lišáku a rád by si ve sdílné náladě ulevil a prozradil bolestně skrývaná svoje tajemství.

„Nu, dobře,“ zabručel znova Holoubek, který neposlouchal a nechápal narážky, ničím Houdka nepovzbudil, nepobídl, takže se poslíček konečně urazil, odsekl: „Taky dobře,“ a odešel. „Jiný by byl rád, kdybych mu tajnosti zámecké odkryl, ale tenhle svatoušek div mě nevystrčil,“ hněval se cestou.

Pan centrální ředitel přijal Holoubka s vybranou zdvořilostí. Posadil si ho do pohodlné lenošky, nabídl mu jemný doutník, omluvil se, že obtěžuje, poptal se po zdraví, politoval, že tak zřídka veledůstojnost vidí. — Holoubek už nemohl déle ty marné řeči poslouchat.

„Tak co si vlastně, pane řediteli, přejete?“ vyhrkl trochu hrubě a nazdvihl se, jako by ne v měkkém křesle, ale zrovna na špendlíkách seděl.

„Račte už zajisté vědět o tragické smrti osvíceného pana patrona.“

„Ano, právě mi to starý Houdek pověděl.“

„Byl to vzácný muž, vlast i církev v něm mnoho ztrácejí —“

„Ani bych nemyslil.“

„— a proto památka jeho musí být i zde, v Třešticích, důstojným způsobem uctěna,“ nedal se mýlit ředitel, zadíval se do archu bílého papíru a s vážnou tváří četl teď: „Proto musejí se dnes, zítra i v neděli, vždy po celou hodinu a všemi zvony vyzvánět hrany.“

„Snad by stačilo zvonit jen v neděli,“ namítl Holoubek, „kostelník už je starý, nikdo mu nezaplatí, aby si mohl zjednat —.“

„Ne, důstojnosti, to by nikterak nestačilo, musím trvat na svém rozhodnutí. V Třešticích se zvoní jedna hrana žebráku, dvě sedláku, a panu patronu proto se musí zvonit tři.“

183$

„To je pravda,“ přiznával Holoubek, „ale spravedlivé to není.“

„Dále si přeji,“ zvýšil pan ředitel hlas, který byl vždy a všude a všemi slýchán bez námitek, „aby ještě dnes do večera zavlály na patronátních budovách — kostele i faře — černé prapory.“

„A kde bych je vzal? Nic takového ve farním inventáři není,“ vyhrkl neopatrně Holoubek.

Zase opozice, hněval se v duchu ředitel, povýšil ještě o tón hlas a tvrdě pokračoval: „Konečně vám nařizuji, abyste v neděli při službách božích prohlásil, že v pondělí ráno v devět hodin — v den pohřbu Jeho hraběcí Milosti ve Vídni — bude ve zdejším patronátním chrámu Páně slouženo slavné rekviem …“

Holoubek už otevíral ústa, aby namítl, to že slíbit nemůže, že musí nahlédnout do direktáře, dovolují-li to rubriky, ale poslední věta pana centrálního mu je ucpala.

„… a po rekviích že chudým účastníkům, zvláště

těm, kteří pracovali v našich dvorech, rozdílet budete almužnu, kterou pan hrabě v poslední vůli na ně pamatoval.“

„A to ano, s největší radostí,“ souhlasil hned farář a celý jako by naráz ožil, usmíval se a sliboval „všecko s největší ochotou vykonám, i ty hrany a prapory budou — všecičko, jak si račte přát, zasluhuje si to pro ten krásný čin, že na chudé nezapomněl.“

„Těší mě, že jsme se dohodli,“ zesládl opět hlas pana ředitele, „já ovšem s paní pojedu na pohřeb do Vídně a zde mě ve všem bude zastupovat pan správce a podá mi pak zprávu.“

„Budete jistě spokojen,“ sliboval farář a chvatně vstával. Umiňoval si, že té příležitosti použije, že v neděli v kázání i osadníkům se zmíní o tom, jak pan patron na svou duši pamatoval a jak je to důležité, že nevíme dne ani hodiny, kdy nás Bůh k sobě povolá a řekne: „Petře nebo Pavle, vydej počet z vladařství svého,“ jak si pan hrabě zdráv a vesele vyjel ráno na

184$

lov a hle — jak se sám stal kořistí smrti, a po smrti že už člověk nic pro svou duši učinit nemůže, to že pan patron dobře věděl, a proto včas sepsal poslední vůli a myslil na ty, kteří se pro něho lopotili… Myšlenky se v duši i v hlavě zrovna rojily, nadšení ho nadnášelo, už dávno se necítil tak lehký a spokojený.

A tak vzešlo pondělí. Po celém panství, ač podzimní práce polní běžely v plném proudu, celé dopoledne se nepracovalo. Koně stáli, voli leželi a panští lidé všichni bez rozdílu — pán, nepán — spěchali do kostela. Kostelník vysmýčil pečlivě patronátní lavici, na které ležela vrstva prachu, protože byla stále uzamčena a nikdo do ní nesedal. Holoubek jindy na ni hledíval bolestným okem, ale dnes se usmíval. „Tak přece, tak přece jednou,“ kýval si radostně hlavou, když viděl, jak se do ní hrne pan správce a za ním všecky ostatní zámecké šarže, pan důchodní, pan pojezdný, pan lesní, pan revident, až lavička stačit nemůže a písaři a adjunkti se musí spokojit obyčejnými kostelními lavicemi. „Všichni přišli i s paničkami,“ liboval si, ale hned zesmutněl a povzdychl: „škoda, že kvůli tomu musil chudák pan hrabě umřít.“ Úředníci ovšem přišli poslední, jak žádala důstojnost jejich stavu. Už dávno před nimi se přihnali šafáři, poklasní, ovčáci, hajní, kočové, skotáci, oráči a deputátníci, ale ze všech nejdříve přiběhli chudí. Ti se tísnili kolem kostelíčka už od božího rána, mnohem dřív, než kostelník otevřel. Hned v neděli se rozkřiklo po osadě, o čem pan farář kázal, jak velebil hraběte, že svými dědici ustanovil i chudé, a proto přišli se přihlásit k dědictví. Takový zástup jich byl, že kostelník s klíčem v ruce musil se protlačit ke dveřím chrámovým, a sotvaže je otevřel, už se cpali za ním, divže ho nepovalili.

„Pomalu, lidičky, pomalu,“ bránil se, ale marně. Všichni se horempádem mačkali do otevřených dveří jako včely do úlu plného medu. Jisté je jisté, myslil si každý z nich, kdo dřív přijde, ten dřív mele, postavím se hodně dopředu, co kdyby se na ty zadní už nedosta—

185$

lo. V kostele nasedali do lavic a měřili se navzájem zlými, závistivými pohledy. Seděli tu především „pátkoví“ žebráci, tedy jaksi žebráci z povolání, všeobecně uznaní a oprávnění chodit po almužně. Činili si větší právo i větší nárok na dědictví, „nám to patří,“ četlo se zřetelně v jejich nedočkavých planoucích zracích.

Jinou skupinu tvořili panští chudí, starci a stařeny, sedření dlouholetou prací na hraběcích lánech a požívající „cestou milosti“ osm až deset korun měsíční podpory ze zámeckého důchodu. „My to jsme, kteří jsme na panství pracovali,“ už před kostelem rozkládal chromý Hrášek, kterého splašení koně před lety zmrzačili, „na nás jeho osvícenost myslila, a ne na tyhle tam,“ a opovržlivě hodil očima po obecních chudých.

Konečně se však protivy vyrovnaly, obě skupiny se jakžtakž smířily, pokládaly se za uzavřený celek a každého nového příchozího za vetřelce.

Stará Hadryčka svítila očima jako rys a nemohla je ani od dveří odtrhnout, také Bradačka, která o sobě říkala, že je hluchá, jakmile cvakla klika, hned bystře otočila hlavičku po dveřích.

Žebrák Krčma, starý a dýchavičný, mrzutě špulil scvrklé, promodralé rty, když spatřil Kořízku; ani na místě božím nemohl se ubránit, aby nezaklel a nezavolal: „Kampak ty sem mezi nás lezeš, tys přece mívala barák.“

„A starý Dlouhý, ten přece není zdejší, co ten tu chce,“ upozorňoval hned na nového příchozího strašnou kýlou trpící a znetvořený Jouza.

To se trousili do kostela ti, kteří brali chudinskou podporu od obce, kteří nebyli sice veřejnými žebráky, neměli ten potupný cejch vypálený na čele, ale ve skutečnosti se jim vedlo třeba ještě mnohem hůře. Vcházeli nejistě, ostýchavě, klopili oči k zemi a krčili se hned u dveří, neodvažujíce se pokročit dál. Dostanem? Nedostanem? říkali si v duši — za pokus to stojí, snad se smilujou a nějakým grošem i nás obdarujou. Bída dodávala jim odvahy, že snesli všecky nenávistné

186$

pohledy i poznámky a ničím se nedali vypudit. Reptání v řadách žebráků rostlo s každým novým chuďasem, který do kostela vešel, neboť tím novým přírůstkem se zmenšoval podíl jednotlivcův. Všichni věděli, že dělit bude farář, ten že je spravedlivý a bude dělit rovným dílem.

Když na kostelním prahu stanul i „pan Knot“, který propil statek a nyní protloukal ten život, jak se právě dalo — počestně i nepočestně —, dostoupila nespokojenost té míry, že musil kostelník vyjít ze sakristie, poručil hřmotným hlasem „ticho“ a ještě pohrozil: „Uslyší-li vás jemnostpán, všecky vás vyžene.“

Jemnostpán všecko viděl a slyšel. Klečel na kostelním kůru a modlil se „officium defunctorum“ za mrtvého patrona. Dočetl poslední oraci, zavřel breviář, nic se nerozčiloval tím neuctivým chováním, ale hluboce se zadumal. Jaktěživ neviděl tolik bídy — mravní i hmotné — pohromadě, ani doma, ani v horách, v Markově. A zde, v kraji, který platí právem za nejbohatší, ale i za nejuvědomělejší, tolik bídy, a tak strašné bídy! Kde se vzali všichni chuďasi, tlačící se a hašteřící tam dole před oltářem? Znal a podporoval chudé na osadě, ale že by jich bylo tolik, neměl ani tušení. Jako by příšerný blesk se mu kmitl hlavou, spatřil Holoubek v té chvíli svou farnost v pravé podobě. Zjevilo se mu bohatství zámku, blahobyt statkářů na jedné straně a na druhé straně bezmezná chudoba lidí bezzemků. Nic nestálo uprostřed, žádný chalupníček s několika korečky půdy, žádný podruh s kravičkou neb alespoň kozičkou, jen divoká nenávist jako hráz, jako černý mrak stála mezi nimi. „Živíme vás!“ volali jedni. „Vysáváte nás, a když jste vysáli naši krev, vymačkali všecku mízu, vyhazujete nás na smetiště jako citróny,“ odpovídali druzí.

Blesk zhasl, a jako by zahřmělo, slyšel kněz v duši hlas: A kam ty se postavíš? Na kterou stranu ty se přidáš?

Na schodech ozvaly se kroky, pan řídící přicházel

187$

a Holoubek procitl. Dohodli se spolu o obřadech po rekviích „apud tumulum“, které dnes poprvé konali, a rozešli se. Faráře, kráčejícího k sakristii, napadlo teprve nyní, že vlastně neví, že se neoptal pana ředitele, jak veliký je ten hraběcí odkaz, „kéž by to bylo alespoň pět, a když ne pět, alespoň čtyři, tři, dva — ale jeden, jeden, jeden tisíc korun to určitě bude,“ počítal v duchu, ani u oltáře se nemohl dotěrné myšlenky zbavit, pletla se mu do zpěvů u katafalku po rekviích, a až se mu dech zatajil, když po obřadech vstoupil do sakristie pan důchodní, položil na kredenc několik svitků peněz a s uctivým úsměvem podotkl: „Račte nejprve pořídit seznam chudých a pak dělit rovným dílem.“

„A mnoho-li vlastně odkázal pan hrabě zdejší chudině?“ neubránil se Holoubek, aby se neoptal.

„Padesát korun, prosím.“

„Pa-de-sát - korun pravíte?“ vybuchl farář.

„Ano, zde jsou v těch balíčkách, dvě stě padesát dvacetihaléřů leží zde svinuto, abyste se nemusel zdržovat sháněním drobných.“

Holoubkovi se v té chvíli chtělo zazlořečit, odplivnout, odmítnout podělování, vyhodit ze sakristie celý ten odkaz i s důchodním, vyběhnout do chrámové lodi a vykřiknout: „Lidičky, vzdejte se toho dědictví, buďte aspoň vy kavalíry, šesták — dva už vás z bídy nevytrhnou.“

Ale vtom se strašně zastyděl, všechen vzdor se v něm zlomil a celý kostel se s ním zatočil. Vždyť jsi je sám sem pozval! Sám jsi pana patrona velebil! Za příklad jsi ho stavěl. Tak jen kousni do toho kyselého jablíčka, slyšel v sobě řezavý, posměšný hlas.

A Holoubek kousl. „Kostelníku, skočte k nám, aby mi Baruška ihned poslala ten balíček korun, co jsem jí dal včera do kuchyně,“ nařídil klidně a s archem papíru v ruce vyšel mezi netrpělivě už čekající chuďasy.

V kostele nastalo rázem utišení. Myš běžet bylo by slyšet v nastalém tichu, natož drsný stařecký hlas nahluchlého Jouzy, šeptajícího radostně do ucha starému Krčmoví: „Už to nese!“

188$

Hraběcí úředníci v patronátní lavici stáli vzpřímeni jako svíčky, s bradami zvednutými a s tváří sebevědomou, na které stálo zřejmě napsáno: „To my, my jsme dárci, farář je pouze náš výkonný orgán.“

„Bere to přísně, zapisuje jména,“ sípal Krčma, „všechněm asi nedá,“ a hrnul se z lavice, aby se dostal i do seznamu na přední místo.

„Netlačte se, miláčkové, netlačte se,“ ozval se konejšivý hlas Holoubkův, „seďte jen bez starosti na svých místech, na všechny se dostane stejně, nikoho neošidím.“

Hadryčka počítala na růženci, kolik jmen už je napsáno.

„Už je nás třicet,“ svěřovala Bradačce, když jí proklouzl prsty třetí desátek. Ale ani celý růženec jí nestačil.

„Když on farář nic nevyšetřuje, každého zapíše, i toho pyšného Knota zapsal.“

„A to je nespravedlnost, na nás, panské lidi, má mít ohled.“

„Tamti se nedřeli na panském.“

Holoubek všecko slyšel, ale nikoho ostře nezakřikl, aby se v kostele choval tiše, nemluvil, jak jindy činíval, ale jen v duchu si povzdychoval: Jaká bída! Jaká hrozná bída!

Konečně byl soupis ukončen, složil ho, zastrčil do kapsy kleriky, oznámil, že každý obdrží dvě koruny, kostelník podal mu svitky peněz, a farář už je sázel na chvějící se, nastavené dlaně.

Každý z podělených se obrátil k patronátní lavici, poklonil se hluboce, řekl: „Zaplať Pán Bůh, milostpáni,“ a vyšel z kostela.

Teprve až za posledním žebrákem se zdvihla i zámecká honorace k odchodu.

Pouze důchodní se zastavil v sakristii.

„Prosil bych o ten seznam, kdyby snad pan centrální, až se vrátí —“

„Pošlu vám opis, nepřečetl by to po mně,“ skočil mu do řeči farář.

189$

„Tak se mi zdá, že jste se ráčil přepočítat. Myslím, že jste prodělal.“

„Naopak, vydělal jsem,“ usmál se Holoubek.

„Vydělal? A co, prosím?“

„Ten seznam zde,“ zatřepal mu farář archem před očima.

Pomodlil se ještě a pak s kostelníkem opouštěl kostel. Podzimní vítr šuměl venku opelichanými korunami stromů, zčernalé listí šustilo pod nohama, po hrobech vadla tráva a po zakalené obloze se honila černá, dešťová mračna. Sluníčko se ani na chvíli neukazovalo.

„Tak vida, co se jich tu dnes sešlo,“ hovořil vesele kostelník, „jindy všedního dne žádná babka o kostel ani nezavadí, ale takhle místo svatých hostií podávat korunky, to by byl ňáký nával.“

Farář mlčel, naslouchal hloučku žebráků, hádajících se před hřbitovem. Hrozili holemi a vykřikovali:

„Dobře dělil!“ — „Špatně dělil!“

Je zle, tuze zle tam, kde i žebrák žebráku závidí, řekl ‘ si Holoubek a rychle proběhl hřbitovními vrátky do fary.

Po paměti šel do kuchyně a sestra před něho postavila snídani. Míchal prudce malou lžičkou v kávovém hrnku, až pohněval Barušku.

„Načpak to stále mícháš —? Vždyť kafe ani nemůže být tak horké, měla jsem je stát na samém krajíčku.“

Přestal tedy míchat a upíjel.

„A oslaď si! Přece to nebudeš pít hořké.“

Sáhl po cukřence a dvě kostky cukru vhodil do kávy a pil.

„Ale, Pepíčku, načpak zase myslíš, zamíchej, sic to budeš mít sladké jenom na dně.“

Holoubek neodpovídal, ale zcela mechanicky plnil rozkazy Baruščiny.

Nač myslil? Na co jiného než na ten hlas, který mu zahřměl v duši na kostelním kůru, když se mu jeho osada zjevila v pravé své podobě.

Kam ty se postavíš? Ke které straně ty se přidáš? hučelo mu v uších.

190$

A ještě dřív, než si to ujasnil, slovy vyslovil, už v srdci cítil, jeho místo že je právě uprostřed, tam v tom černém mraku, který dělí jeho osadu na dva tábory, v to ovzduší prosycené nenávistí že se musí postavit, rozepnout ruce, jednu podat chudým, druhou napřáhnout k bohatým, jako most překlenout propast mezi nimi se šklebící, i kdyby sebevíce při tom trpěl, i život kdyby ho to stálo, jako obilné zrno mezi dvěma mlýnskými kameny na prach kdyby byl rozdrcen a rozetřen, není vyhnutí…

„Buď se mi podaří rozptýlit to příšerné mračno, nebo mě zadusí, ale do něho musím, děj se co děj, musím tam,“ umiňoval si.

„Pročpak si nenalámeš? Tak srkáš čisté,“ znova ho vyrušila sestra, a když vstal a chtěl odejít, aby v tichu a samotě všecko domyslil, ještě jednou si všecko živě představil, aby si zopakoval, co v Třešticích už vypozoroval, všecky zkušenosti, kterých tu za několik let nabyl, ještě ve dveřích ho Baruška zastavila otázkou: „A co peníze?”

„Peníze? Jaké peníze?“ optal se zamyšlený Holoubek.

„Poslala jsem ti po kostelníkovi sto korun, cos mi dal pro kuchyni, abych měla na maso, kávu, cukr, pivo.“

„Ach ano, ovšem, nevzpomněl jsem, dám ti jiné, toť víš, že dám, hned jak dostanu za řepu nebo za pšenici, hned ti je vrátím.“

„Kams je, prosím tě, dal?“

„Kam jsem je dal? Nu — ehm — sáňky varhánky — nu ovšem — tak je to, půjčil jsem je, ano, půjčil.“

„Těm chudým snad?“

„Ach nikoli, nebožtíku panu patronu jsem je všecky půjčil.“

„Pepíčku, Pepíčku!“ zahrozila za ním prstem Baruška, ale Holoubek to neviděl, cupal už po schodech rovnou do svého pokoje.

191$

PÁN VOLÁ

Kostelník má pravdu, rozjímal Holoubek v následujících dnech, jakže to řekl? Aha, už vím. „Takhle místo svatých hostií podávat lidem dvoukoruny, pane, to by byl nával do kostela i všedního dne!“ Ano, tak nějak to pravil. Je to sice až rouhavé, ale koneckonců — pravda. V pondělí se ukázala. Sáhl znovu po peru a opět napsal několik řádek na čistý bílý papír. Psal soupis podělených žebráků, o který ho už dvakrát ze zámku upomenuli, a dnes tu byl Houdek potřetí. Práce mu šla špatně od ruky. Nad každým jménem se zamýšlel, na mnohé se vyptával a slyšel historie, při kterých pěsti se mu svíraly, ale srdce mu krvácelo … Otrava alkoholem, tíha chudoby, kletba karbanu, následky neřestného života, prudké vášně, zhýralost, žalář, paličství, křivé přísahy, bídné poměry zdravotní, zanedbaná výchova — zkrátka bída v nejrůznějších podobách šklebila se na něj z toho seznamu ustavičně.

„Líto jest mi zástupu,“ jemně zašeptalo cosi v srdci Holoubkově, ale tak zřetelně, že se ohlédl. Spatřil jen prostý kříž, visící na holé zdi nad klekátkem, a už z něho oči nespustil.

„Víš, kněže Holoubku, kostelník má vskutku pravdu. Já jsem se ve sbornících a kázáních nevadil ustavičně s lidmi; pane, to by se za mnou nebyli hnali zástupové. Sem tam jsem je ovšem klepl přes prsty napomenutím, i hrozbou i trestem, ale všecko s mírou a láskou. Hlavní věcí u mě byly, jsou a zůstanou skutky. Jen čti pozorně svaté evangelium. Víno neroste jen pro boháče, popřál jsem ho v Káně i chudým svatebčanům a měl jsi vidět, jak se radovali. Hlad vyvolává vzpoury proti Bohu i lidem. Jak jsem nasytil chlebem a rybami tisícihlavý zástup, všecky jsem je rázem získal na svou stranu, ba dokonce i králem mě chtěli provolat. I svatého Petra jsem ohromil, když jsem mu pomohl rybařit. Také jsem pamatoval, když nadešly svátky, aby se uchystal beránek, víno, nekvašené chleby

192$

a večeřadlo. Nelze modlit se v chrámu, když kručí v žaludku. Jak vidíš, nezanedbával jsem otázku žaludkovou, ačkoli jsem na ni nikdy nekladl hlavní váhu. Chceš-li něco dokázat, za tenhle konec to musíš v Třešticích chopit i ty, jinak bys nebyl mým učedníkem. Nestaral jsem se jenom o duši, nezapomínal jsem ani na tělo. Vzpomeň si, co nemocných jsem uzdravil, ani malomocných jsem se neštítil. Neplísnil jsem je, že si neduh zavinili většinou svým nerozumem, ale především jsem jim pomohl. To otřáslo i takovým pyšným Římanem, jako byl v Kafarnaum setník. A nevěř, že smrt je štěstím na zemi. Smrt je vždycky trestem za dědičný hřích a život největším, od Boha pocházejícím darem. Proto, jak víš, jsem i mrtvé křísil. Ty tu moc máš a nemáš. Tělesně vzkřísit žádného mrtvého nemůžeš, ale duchovně mrtvé zde v Třešticích můžeš budit k novému životu, ale musíš mě následovat. Jinak zde prohraješ. Budeš-li si přát, pohovořím s tebou častěji, vždycky ti poradím a nikdy tě neopustím.“

„Jemnostpane, prosil bych ten seznam,“ ozval se za zády pana faráře Houdek a musil svou prosbu dvakrát opakovat, než Holoubka probudil, „a neráčejí se hněvat, že jsem je z té dřímotinky vyrušil, vědí, služba je služba, pan centrální už si zlostí ani do huby nevidí, ani jim nepovím, jak se vyjádřil..

„Hned, Houdku, hned to bude, posaďte se,“ chápal se Holoubek rychle pera a psal, až to vrzalo.

Houdek si sedl poslušně a rozjímal u sebe, jaký je ten farář podivný člověk. Každý jiný, kdyby mu takové slovo nadhodil, něco napověděl, hned by vyskočil a po dobrém i po zlém tahal by z poslíčka, co ředitel říkal, jak se vyjádřil, a kdyby Houdek dělal drahoty, cigáro by nabídl, sklenku nějakého dobrého vínka by nalil…

„Kdopak je vlastně ten Karel Jouza?“ ozval se náhle farář u psacího stolu.

„Rebelant, jemnostpane! Od té doby, co si tu průtrž uhnal, nemůže přijít pánům na jméno.“

193$

„A čím se tak zmrzačil?“

„Nosíval pytle s obilím na špýchar, do druhého patra a po příkrých schodech; dnes už to přestalo, je tam postaven pohodlný výtah a jenom si s tím hrajou, ale bývalo to dření, já je dobře pamatuju, já —“

„Dobře, dobře, až jindy mi to povíte. A copak — platí důchod Jouzovi?“

„Nu, platí, toť vědí, že platí. Hned jak se mu neštěstí stalo, ustanovili ho hlídačem. Ale potom přišel nynější pan ředitel, začal s námi se všemi míchat, Jouzu, protože nemůže utíkat, ale každý zloděj jemu uteče, propustili a chodí si pro podporu. Pět korun bere čtvrtletně a teď křičí, aby se mu koupil alespoň kýlový pás, a pan doktor mu jde na ruku, je při něm, to je potom panský lékař — „

„Nu, dobře. A copak Hrášek, víte, ten kulhavý mrzák,“ načínal opět Holoubek. Ale poslíček počal větřit. Copak tím myslí? Pročpak mě tak vyslýchá? Abych něco neprořek a nenadrobil si něco! lekal se v duchu, odpovídal neslaně nemastně a při čtvrtém nebo pátém jménu vyskočil a spustil skoro plačtivě: „Jemnostpane, liběji si pospíšit. Neznají našeho starého, jaký je divoch. On sice řekl: ,Běžte na toho kněžského lenocha a nehněte se mu z krku, dokud vám ten seznam nedá’ — ráčejí odpustit, že to tak upřímně povídám — ale přece mi neuvěří, že jsem na faře dlouho seděl, a vypálí na mě: ,Kde jste vězel tak dlouho? Co? To jste jistě vytloukl všecky třeštické putyky,’ a pohrozí, že mě shodí ze služby, že mě vyžene, někoho mladšího si vyhlídne, že se na takové pěkné místo třese lidí! Až někdy jindy rád jim posloužím, ale dnes by nám ten seznam trval do večera, kdybych měl vykládat o každém kroniky.“

„Jen, Houdku, všecko na mě sveďte. Já jsem opravdu lenoch. Se mnou mají slavné úřady hrozný kříž, jak mám něco napsat, musí mě dvakrát i třikrát upomenout, pokutou pohrozit, i stížnost už na mě poslali, lenoch jsem, pan centrální má pravdu,“ usmíval se Ho—

194$

loubek a rychle dopisoval řádku jmen. Pospíchal, protože ho hlava v posledních dnech silně pobolívala a toužil po svěžím vzduchu.

Ihned jak si Houdek v tašce odnesl ten pečlivě složený arch papíru, farář si oddychl jako po namáhavé práci. „Musím se projít,“ zvedl se od stolu, a ačkoli věděl, že je venku všude bláta po kotníky, zmužile si vyšel na procházku. Pokoj, čtyři stěny rdousily ho jako žalář, ven do širého kraje a pod vysoké nebe musil, aby tam promyslil, srovnal a uspořádal, co mu v divokém zmatku táhlo nitrem. Cítil jasně, že se přiblížil vrchol, krize jeho kněžského života, že musí rozřešit problém, tajemství, jaká musí být jeho pastorační práce na této osadě, aby zde nežil marně a zbytečně. Pochopil, že jeho markovská zásada: „potírat zlo a bojovat s ním, kde je napadne,“ je pěkná sice, ale prázdná fráze, která právem markovského jemnostpána dráždila k smíchu; zlo musí potírat jenom v sobě a navenek musí se jevit jeho činnost kladná, pozitivní, musí stavět, a ne bořit, nestarat se o zlo, které Pán Bůh stvořil právě tak jako stín. Zlo musí být, bylo a vždycky bude. Ano, on, Holoubek, musí konat dobro. „Konat dobro“ zdá se mu mnohem krásnější zásadou než „potírat zlo“. Ale které dobro, a jak je konat? O to jde a s tou starostí běží Holoubek do polí, dívá se na svou osadu a trýzní ho otázka, čeho je těm lidem zde nejvíce třeba? Čeho se jim nedostává? Co jim mám přinést, darovat, i kdybych to měl někde třeba sám ukrást? táže se sama sebe, rozhlíží se krajem a zastavuje se.

To je falešný kraj, div že hlasitě nevykřikl, jak se mu náhle silně a živě vymrštil nový dojem nad povrch jeho duše, buď ať má charakter krajin horských, nebo ať je to rovina, ale tohleto přede mnou není nic než ubohý rozbředlý kompromis. Tomu kraji zde chybí kámen, tato páteř země; svou úrodou daleko široko vyhlášené zdejší žlutky a červenky nejsou nic než měkký jíl, poddajná hlína, bláto, které se teprve pálením stane trochu tvrdší cihlou. A jakpak v tomto bezcha-195$

rakterním kraji mohou vyrůstat charakterní lidé? Řekl bys: hle, tamto se černá les! Přijdeš blíž a poznáš omyl. Zdá se to jako les, a není to les. Na habrové houští narazíš, na křoví, které se nekácí, ale jen seká, které se nesází, ale samo roste a vyhání z pařezu jako plevel… Zde, kde stojím, říká se Ve vrchách. Je to opravdu nejvyšší bod osady, ale jsou to vrchy? Nejsou, ba ani vršky ne, to jméno je falešné, lže, berou je nadarmo, zlobí se Holoubek a obrací se jiným směrem. Vidí řeku, jak se líně provaluje v mělkých březích a voda v ní, těžká jako olovo, se sotva hýbe. Bahnisko, jezero, rybník, močál, každé jiné jméno spíše zasluhuje ten těžkopádný, špinavý tok než bystré, čisté a krásné jméno řeka! To není řeka, ale sběrač kalu a splašek z celého kraje, ze všech cukrovarů, továren, koželužen, pivovarů i lihovarů. Svatý tvor boží — ryba — dávno tam pomřela, žijí tam jen pulci a žáby, jen komáři a slepice, jen chlupaté myši a nohatí čápi, ale i ti se tu pouze zastaví v tahu na jaře. Průmysl vodu okradl o nevinnou její krásu, poskvrnil a zotročil ji. Musí mu sloužit poslušně jako prodejná děvka. Nosí jeho lodi, vleče jeho vory, žene jeho mlýny, napájí jeho továrny, dílny a parní kotle. Odložila svůj přirozený půvab a dala se zregulovat. Podle pravítka upravili a kamením vyzdili její zelené, trávou a olším lemované břehy, nastavěli do ní jezy, zdymadla a vorové propouště, překlenuli ji mosty a lávkami, zrušili brody a převozy, rozstříleli v ní balvany a rozkopali ostrůvky. Urvali si z ní mnoho korců výborných luk i polí, aby ji — bezbrannou — ochudili. I jarní povodně jí zakázali a ona se podrobila a poslechla. Na řeku se Holoubek v té chvíli nejvíce zlobí. Raději od ní odvrací své zraky a dívá se jinam, aby přišel na jiné myšlenky. Vidí Třeštice i Polany, kvetoucí vesnice své osady, bohaté a zámožné, a zase ten dojem falešnosti se mu vtírá neúprosně do hlavy. Klam a mam je to všecko. Jaké bohatství? Jaký blahobyt, když tam žije takové hejno žebráků? A znovu se viděl na kůru svého kostela a dole pod

196$

sebou spatřil vychrtlé, nuzně oděné, špatně živené, pro zlatku se hašteřící účastníky hraběcí mše. Ne, to nejsou poctivé české vesnice; ani svým zevnějškem, ani svým vnitřním životem — to už dokonce ne! Ani žába ani pulec, ani město ani ves. Což tedy? Jakýsi přechodný tvar vývojový, který odhodil krásy a přednosti vesnice, získal vady a neřesti města, ale nemá dosud ani jeho hospodářské výhody ani kulturní vymoženosti. Domy v těch vesnicích se pnou jedním i dvěma patry do výše jako ve městě; stavby dřevěné, prostý šindel nebo snopky daleko široko nespatříš, ale všecko olíčili hloupými sádrovými ozdobami, nevkusně natřeli, přikryli vzorkovanými taškami z cementu křiklavých barev. A v těch falešných domech musí žít i falešní lidé, rozumuje Holoubek, a zdá se mu být zcela jasné a přirozené, proč. Odložili vesnický kroj, oděli se v mezinárodní městské hadry, opičí se po měšťácích šatem, bytem, stolem i způsoby, celým životem, porušili i patriarchální ráz české dědiny, rozvrstvili se na boháče a chuďasy, na pány a dělníky. Sedlák nesedá více v čele stolu se svým oráčem, pohůnkem, děvečkou a dělníkem. Jako s nimi nejí, tak také s nimi nepracuje, on jen na ně dozírá, hlídá je, aby nezaháleli a nekradli… Na těle sedláka — na jeho statku totiž — jako paraziti žili podruzi, cítili selsky se statkem, on s nimi dělnicky, a dobře bylo všem. V této zpronevěřelé vsi setřásli však sedláci podruhy ze svého těla, nahradili je deputátníky, které přijímají na výpověď, a vychovávají si tak selský proletariát, prosycený závistí a nespokojeností, stejně jako továrny v městech. Když Holoubek dospěl až sem ve svých úvahách, otřásl se odporem. Ne, není již selských, chlebných živností, ale jsou jen továrny a továrničky na výrobu živných látek: obilí, bramborů a řepy. Panské dvory jsou velké a selské statky malé továrny. Ve všech hrčí stroje, žentoury, šrotovníky, řezačky, parní mlátičky, lisy na slámu a seno, sečky a sekačky — ale v žádném už nestojí pec ve světnici, toto středisko půvabného života selského,

197$

opředené kouzlem pohádek a teplem nejkrásnějších vzpomínek. Nikde tu nepekou a nejedí svůj vlastní domácí chléb, ale prodávají obilí a kupují od pekaře krámský chléb i mouku. Jací to jsou sedláci? Měšťáci to jsou —

„Copak se, pane faráři, díváte na Třeštice, jako byste je poprvé viděl?“ vyrušil náhle Holoubka známý hlas. To chalupník Jína se vracel přes Vršky z pole a chvíli už pozoroval souseda-faráře.

„Pane Jíno, povězte mi, pročpak si nepečete doma chleba?“ udeřil na něho hned Holoubek a rázně s ním vykročil ke vsi.

„Protože se to nevyplatí, spálí se při tom hromada dříví, o které máme bídu, stráví se mnoho času a mladé hospodyně zpohodlněly; já jako dítě pamatuji, jak maminka zadělávala na chléb, jak jej v díži opatrovala, v teple držela, mísila, válela, do pece sázela, pane, to není maličkost, tyhle dnešní slečinky by to nesvedly za nevím co! Kdepak aby měly vlézt do pece, narovnat tam hranici, podpálit, rozhrnout, aby dlažba i klenba v peci se rozžhavila doběla, hřeblem uhlí vyhrábnout na kraj, ku přípalu, pometlem, namočeným ve vodě, rychlostí blesku pec vysmýčit a bochníky chleba, velké jako kola, po lopatě do ní sázet. To by, pane, praskala kůže na ručičkách i tvářičkách. Vždyť je vidíte — ty dnešní panímámy — mohou zastat takovou práci? Chlebíček, který by upekly, by byl ubohý boží dárek, já bych ho nechtěl jíst.“

„U nás sedlák, který by nejedl svůj vlastní chléb, by byl pro posměch celého okolí. Všichni by jím opovrhovali.“

„Inu, hloupí horáci, neumějí počítat,“ usmál se Jína dobrácky; nechtěl Holoubka píchnout, ale ten se přece zakohoutil:

„Hloupí nehloupí, to je vedlejší, ale žitný chléb dává sílu, je základem selské stravy, almužnou chudině, předmětem modlitby, božím darem.“

„Nu, abych řekl pravdu, o chléb u nás nikdo nestojí.

198$

Nepojí se ho mnoho. Kdyby se pekl doma, ztvrdl by a zplesnivěl. Od pekaře můžeme jíst denně měkký, čerstvý. Tu — v kraji — ani žebrák neprosí o chléb. Dáte-li mu ho almužnou, jistě vám jej pohodí na práh, a vezme-li ho přece, pak jej v kořalně prodá za pulčík šedé. Náš kupeček vykrmí si takovým vyžebraným chlebem každoročně dva vepře. Domácím chudým dáváme proto v pátek po krejcaru a před cizími žebráky zavíráme.“

Holoubek se odmlčel a utvrzoval se ve svém úsudku. Falešná vesnice, říkal si v duchu, chleba si nepeče, žebrákům dává krejcary.

Jína šlehl po faráři očkem a optal se nevinně:

„A zdalipak si vy, velebníčku, pečete doma chléb?“

Farář se začervenal jako růže. Ale s pravdou musil ven. „Ne, nepeču, milý pane Jíno, rád bych, ale nemohu, vždyť víte, že na faře není pec.“

„Nu, tak vidíte, jiný kraj, jiný život — a sbohem, pěkně jsme si popovídali,“ loučil se před kostelem, poťouchle se usmívaje. Věděl, že faráři nasadil štíra do hlavy.

Holoubek pomalu kráčel k faře a zpytoval svědomí. Ano, ano, peskoval se v duchu, sem tam pošlou mi naši z domova bochník domácího chleba a vždycky si na něm pochutnám nejen já, ale i Baruška, i Honzík i služka, ale sám se vskutku na vlastní nezmohu, ač pěstuji žito. Ba ani svaté hostie ke mši sám z pšenice, vyrostlé ve zdejší půdě, nepeču, ale také kupuji. Ani žebrákům nepodávám almužnou chleba od té doby, co mi jej kterýsi z nich nechal ležet na schodech, ale dávám také peníze. Za penízem všecko se zde žene, penízi všecko se zde klaní; ba, pravdu má kostelník, peníz měl by být zasazen i v monstranci, neboť on je bohem tohoto falešného, neupřímného kraje, který si podle bohatství cení a váží lidí. Bohatec se stane v obci starostou, v okresu výborem, v kraji poslancem, kdežto chuďasa si nikdo nevšimne. Vyhospodařit co možná nejvíce peněz stalo se ideálem všech. Tomuto peněžní-

199$

mu hladu, této sprosté vášni obětovali zde staré selské tradice, ba i své děti, své syny a dcery; když se žení a vdávají, nutí řídit se tímto nízkým hlediskem. Odrodili se, necítí selsky, ale kapitalisticky, zatvrdili se, nedají dobrovolně nic, dají jen to, co musí, co povinnost velí, k čemu zákon je nutí, a proto je tu tolik chudých a tak uboze se jim vede … I mě by hnedle byli zkazili. To už stál na chodbě, odupával a oškrabával bláto, které mu na botách uvázlo, a měl pocit, jako by se byl i duševním blátem brodil, ale neuvázl v něm, šťastně se probrodil a teď se na tvrdé dostal. Vyjasnilo se v něm i před ním, snad i hlava ho teď přestane brnět —.

„Že už konečně jdeš,“ vítala ho s mrzutou tváří Baruška.

„Nu, stalo se něco? Hledal mě snad někdo?“

„Přišli sem už zase dva žebráci pro dědictví po panu hraběti.“

„A odkud?“

„Kdopak by si zdejší jména pamatoval! Vykládali, že se o té mši pozdě dozvěděli, že zde nebydlí, ale přísluší sem a na panském že pracovali, že musí dostat, co jim patří.“

„Ovšem, ovšem,“ svědčil Holoubek, „spravedlnost to káže, dalas jim po zlatce, to se rozumí.“

„Dala jsem jim všecko, cos mi zde pro ně nechal,“ trochu sršatě vyjela sestra, a už se neopanovala, aby si neulevila. „Dnes mi dáš na kuchyňská vydání sto korun, zítra si pro ně pošleš kostelníka, pozítří mi slíbíš, že mi dáš jiné, a nedáš, krmíš mě týden sliby, kupuji buď na dluh nebo sahám na své věno a úspory, a teď bych ještě měla rozhazovat pro nic za nic zlatky lidem, které ani neznám! Ty se jen sebereš, utečeš na procházku a mě zde necháš tahat se s takovými drzými, dotěrnými lidmi.“

„Kteří to byli? Jak se jmenovali?“

„Nevím. Neptala jsem se jich.“

„Tak cos jim řekla?“

200$

„Pravdu, kterou by jim řekl každý rozumný člověk. Poslala jsem je do zámku, tam aby si šli, a ne k nám.“

„A poslechli?“

„Nechtělo se jim, ale musili. Na mně si ovšem vylili zlost jako vždycky. Pan farář, to prý je zlato pán, ale ta jeho kuchta hrbatá, to je drak, který ho hlídá a nikoho k němu nepustí, vykřikovali to před farou.“

„To že mluvili?“

„Ano! A víc! Stydím se to opakovat. Nemám napsáno na čele, že jsem tvá sestra. Víš, Pepíčku, tohle mi nejvíce ztrpčuje život, ty nepočítáš, ale já musím počítat, ty nešetříš, ale já musím šetřit, musím shánět, abys mohl rozdávat. Lidé tě za to chválí a mně nemohou na jméno přijít. Jakpak vše má skončit? Umořila bych se tu, ohlédni se po jiné hospodyni, mám — chvála Bohu — kam jít, a cizí lidé už tě nauči starat se a počítat.“ To všecko mluvila Baruška tvrdě, rozhodně. Šero se už kradlo do farského čeledníku, takže Holoubek sestře do očí dobře neviděl, ani se do nich podívat nechtěl, neboť uznával kajícně, že má ve všem pravdu. Zvykl si na bezstarostné pohodlí, dal, když měl, slíbil, když neměl, a ani kolikrát nevěděl, kam se mu všecky peníze poděly. Počítal, kolik dostal nájmu, kolik vyneslo hospodářství, co vydal, ale ať počítal jak počítal, nemohl se nikdy dopočítat. Kolikrát už mu to sestra mírně, v dobrotě vyčetla, ale dosud nikdy tak ostře a rozhodně, nikdy mu nehrozila útěkem jako dnes, a ona je schopna to provést. Musí ji usmířit, uchlácholit. Má ječmen na špýcharu, hned zítra jej zaveze Honzík do sladovny, dostane pár stovek a všechny dá Barušce, na kolik měsíců napřed jí dá a zaplatí i staré dluhy a knížku příjmů i vydání pořádně si povede. Nebude se jen toulat po polích, zpívat s dětmi, oprašovat kostel, prolézat půdy, hledat potlučené sochy a potrhané obrazy; tak jako na počátku, hned jak sem do Třeštic přišel, vezme zase hospodářství do ruky, Barušce se tím uleví, půl starostí z ní spadne … Jen ta hlava kdyby mu dala pokoj …

201$

Právě se jí to chystal říci, když se na chodbě ozvaly prudké kroky a už také hrubé hlasy:

„To jsou kněží! Takhle jednají s chudým lidem!“

„Jemine! To jsou oni! Vrátili se!“ vykřikla Baruška.

„Copak si přejete?“ otevřel dveře Holoubek a vyšel na chodbu.

„Co nám patří. V zámku nám otevřeli oči. Tam nám řekli, že farář to dědictví má v moci, on že rozděluje.“

„To vám řekli na zámku?“ podivil se Holoubek a chtělo se mu zasmát.

„Ano, tu se máme o to hlásit. My neprosíme, rozumíte, my si jdeme pro své, ta nás odbyla, upřela nám to, ta kněžská k … — ta — „

„Ven!“ rozkřikl se Holoubek, až jeho hlas zazvonil farou jako úder na zvon. Vzkypěl náhle a prudce; všecko, co ho dnes trápilo a mořilo, seznam chudých, jeho hovor s Jinou i výčitky Baruščiny ho činily lehce vznětlivým, napjatým, podrážděným. To jediné hrubé slovo, ta strašná křivda, učiněná ne jemu, ale bezbranné sestře, působila jako jiskra, zapadlá do sudu prachu.

„Až budem chtít, to je —“ ozval se znova neznámý. Ale už tu větu nedokončil na faře, nýbrž před farou, kam vyběhl, strkaje před sebou i svého méně odvážného druha.

Holoubek zapráskl dveře a zamkl. Ale sotvaže cvakl zámek, slyšel, jak se mu v duši zachechtal hlas:

A to pěkně přemáháš zlo dobrem. To pěkně pečuješ o chudé.

Divoký zmatek zmocnil se kněze. Ano, co jsem to udělal? Čím jsem se dal svést? Jak je to možné?

Před farou láli a vyhrožovali oba pobudové, lidé se zastavovali, Baruška plakala v kuchyni, jediný Honzík nepozbyl duchapřítomnosti a optal se: „Jemnostpane, mám jít na ně s bičem?“

„Nechoď, hochu, nech je vykřičet,“ usmál se Holoubek a bez večeře šel do svého pokoje. Krev mu prudce tepala v skráních a mozek jako by chtěl čelem proniknout.

202$

To mám dnes strašný den, povzdychl si bolestně, odkládaje klobouk a plášť, a kdybych tu alespoň měl někoho — nějakou duši věrnou — která by mi mohla rozumět, ale takhle sám a sám se vším se trápit. — Ach, kdepak je markovský jemnostpán! povzdychl si náhle, usedaje ke stolu. Ta samota ho tak tížila, že si i bolavou hlavu musil podepřít a sevřít oběma rukama, tak se mu zdála těžká, a zrovna jako by mu prasknout chtěla.

Venku se křik vzdaloval, nadávky a vyhrůžky hasly bez ozvuku jako rakety, snad i strážník nebo četník se objevil před farou, Holoubek nevěděl a nestaral se o to. Ale ani ticho večera nepřineslo mu útěchy. Seděl potmě a myšlenky, kterými se v posledních dnech obíral, přece našly k němu cestu. Jak vyplašení ptáci se vracely a usedaly v jeho hlavě.

I chudí rodí se zde falešní, povzdychl si, přetvařují se a není divu, ba i to je přirozené, vždyť i oni jsou děti tohoto falešného kraje, vyrostli ve zdejších poměrech, ano, musí být falešní, nemohou jinak. A přece tenhle rovinatý kraj by měl odchovat lidi upřímné, otevřené, trochu lehkomyslné, ale vesele a radostně žijící, neznající třídní rozdíly ani v hostinci, ani v zábavě, proč se to tomu kraji nepodařilo? Proč tu rostou lidé polovičatí, třtiny nalomené a větrem se klátící? Proč nehoří jejich duše čistým, zářícím plamenem, ale jen doutná a čadí? Proč se kloní kam vítr — tam plášť, v politice, náboženství i ve stycích společenských, když to žádá hmotný zisk anebo jiný prospěch?

Oj, hory, hory! vyšlehla náhle vysoko v duši Holoubkově vzpomínka na Markov. Horáci a horačky stáli před ním, jak je tam potkával i jak je vítal v neděli pod kazatelnou, skromné, lehce jako děti vznětlivé, až přecitlivělé. Nesnesli pohled na bolest, na bídu, na křivdu a bezpráví… Požár nebo krupobití jedné obce se dotýkalo celého kraje, mlynářův spor s hrabětem o přepadni vodu z rybníka jitřil nejen mlynáře, ale všecku obec. A jak se uměli veselit! Tam neznali uzavřené zá-

203$

ba vy „jen pro zvané“, ani zvláštní místnosti, ani vyhrazené stoly, neboť tam nebylo rozdílu mezi chudým a bohatým. Starý podruh směl mladému hospodáři tykat a také mu tykal, a sedlák mu říkal jako staršímu „vy“ a „strýčku“. I to se Holoubkovi líbilo, jak dovedli stát na svém. Co takový horák řekl, to drželo pevně jako tvrdý suk zarostlý do dřeva. „Paličáci,“ zlobíval se na ně někdy jemnostpán, „co si jednou umíní, ani párem koní je od toho neodtrhneš.“

Chelčický, Štítný, Hus, Žižka, Komenský, Havlíček, Palacký — sami horáci — šeptal si Holoubek, hledě upřeně do tmy před sebe, a zdálo se mu, že vidí ty bohatýrské postavy, nořící se z mlh minulosti a kráčející dějinami… Mohli by vyrůst v takovém prostředí, jako je zde? táže se sama sebe, a až vstát musil, vyskočil od stolu, jak se všecko v něm vzepřelo a volalo — ne, nikdy ne! Přistoupil k oknu a náhle zaplavila jeho srdce lítost. Jeho farní obec, dušená tmou i mlhou, ležela před ním. Kolikrát už tak na ni hleděl! Kolikrát už viděl zastřená okna, slabě osvětlená, jak se vrývají do tmy a jen v obecním hostinci jak září blesková lampa nad vchodem. Ne, zde nikdy lidé nepocítí trýzeň duševních bojů, nikdy se neprobijí k vlastním názorům a zásadám. Ale budou vždycky nosit barvy, jaké jsou právě v módě, přísahat na prapor, který vítězí, vyznávat víru, která nejvíc zisku slibuje. Jako obnošený kabát svléknou přesvědčení a s lehkým srdcem obléknou nové, když to bude žádat jejich prospěch a časový směr veřejného mínění. Vyčerpávají se cele starostmi hmotnými o hospodářství, o prodej a nákup, o rodinu — o zisk! — to mají za nejvyšší metu, chudí i bohatí, věřící i nevěřící, agrárníci i ti druzí. Duševní kaše, mělcí lidé, polovičatí a nedůslední, kteří nic nedovedou do krajnosti domyslit, duševní lenoši, kterým dodávají pokrm stranické noviny — ano, takoví jsou moji osadníci. Holoubek odvrátil se od okna, otočil se na patě, škrtl sirkou a rozsvítil si. Světlo se rázem rozběhlo pokojem a rozplašilo tmu. Celý pokoj, stěny, strop, náby-204$

tek i Holoubek sám se koupal v jeho záři a plamen lampy svými měkkými, jemnými paprsky se všeho dotýkal a něžně všecko opřádal.

Já jsem světlo světa, nezašeptal, ale hlasitě zavolal Kristus na kříži, u jehož nohou Holoubek poklekl k večerní modlitbě; tak zřetelně slyšel tu větu ve své duši.

Když jsi světlem celého světa, musíš být i světlem mým, už se modlil kněz a zvedl oči od nohou Kristových k jeho trním korunované hlavě. Tys mým mistrem a já tvým hloupým učedníkem.

Tak pojď ke mně blíž, zaslechl Holoubek ještě sladký hlas Kristův, ale vtom už zahučelo mu v hlavě, zatmělo se v očích, v uších prudce mu zapraskalo, jako by se ne žilky, ale kořeny trhaly, strašná bolest sevřela mu čelo, studený pot na něm vyskočil, chtěl se pozdvihnout, otevřít okno, vykřiknout — ale už pozbýval vědomí, rozpřáhl ruce, zachytil se na mžik květinového stolku a skácel se z klekátka k zemi.

„Copak se nahoře děje?“ dole v kuchyni pozdvihla hlavu Baruška, když na stropě zaduněl temný úder a hned za ním rachotily padající květníky. „Že tam převrhl květinový stolek! Ale ať! Nepůjdu tam! Ať si to jen sám uklidí! Však přiběhne sám dolů pro smeták a lopatku —To se ještě v duchu hněvala, ale přece bystře naslouchala. Ale ničehož nic nezaslechla, ani myš se tam nehnula, a tu náhle popadl Barušku strach.

Aby tak —! a bála se domyslit. Na hlavu si ustavičně naříkal, jíst mu nechutnalo, bez večeře odešel, ti pobudové tak ho rozčilili —, nohy pod ní zrovna leknutím dřevěněly. Co bych si tu počala samotinká sama v té cizině? kmitlo jí hlavou, a už se svíčkou v ruce běžela po schodech k bratrovi.

,,Lékaře, rychle běžte pro lékaře,“ zazněl náhle chodbou její zoufalý hlas.

„Co se stalo, slečinko?“ vyběhla z kuchyně služka.

„Pošli sem Honzíka a ty rychle leť pro lékaře, pan

205$

farář omdlel,“ kupodivu ostrým, jako ocel tvrdým hlasem nařizovala hospodyně, a už klečela u bratra a polévala ho studenou vodou..

Lékař seděl v hostinci, ale hned položil karty, jak přiběhla farská služka, a šel. Vrátil se asi za hodinku. Společnost našel ještě pohromadě a oznámil jí suše a klidně:

„Faráře ranila mozková mrtvice. Každá pomoc je marná.“

III ) DO NEBE

Pán Bůh mě volá, musím poslechnout — hučela mozkem poslední jasná myšlenka Holoubkova na tomto světě. Bolestně sice rozvazovala se pouta, pojící jeho tělo s duší, ale jak to měl přeskočeno, skoro vesele a radostně odpoutával se cele ode všeho, co mu na světě bylo milé a drahé. I na své hříšné tělo, ležící bezvládně na posteli, na Barušku, Honzíka i na lékaře hleděl lhostejně, s ničím a nikým se bolestně neloučil, ani s kostelem ne, ani se školou a dětmi, ani s chudými, ani se zámkem, ani s krajem.

V Markově bylo by se mi asi hůř umíralo, pomyslil si, chystaje se k odchodu.

„Copak já si samotinká sama počnu,“ slyšel bědovat sestru, ale ani to jím nepohnulo.

Milá Baruško, však si nějak poradíš, kostelník se ráno rozběhne k vikáři, pošlou ti sem administrátora, ty budeš telegrafovat domů, přijede tatínek s maminkou a budeš mít vyhráno. To mně nastává jiná starost! Takhle neočekávaně si mě Pán Bůh povolal, musím se nyní cestou k němu sebrat, aby na soudu —

„Tak už pojď a nemeškej zbytečně,“ slyší Holoubek, a když hlavu otočil, vidí, že těsně pod křížem, u Samého klekátka stojí jeho anděl strážce.

„Andělíčku! Můj strážníčku!“ hned se zaradoval slovy modlitby, kterou vysál z mateřských úst a nikdy se

206$

ji nezapomněl navečer před spánkem modlit. Hned vstal a ochotně se s ním vydal na cestu.

Sychravý, podzimní večer ho ovanul, tma tmoucí ležela nad Třešticemi, studená, hustá mlha pohlcovala světla nádraží, ba ani elektrické, obloukové lampy cukrovaru nemohly ji protrhnout. Po statcích štěkali psi, puštění z řetězů, a na zvonici naříkal sýček. Jinak vládlo všude hluboké, mrtvé ticho.

„Děkuji ti, žes pro mě přišel,“ počínal Holoubek nesměle hovor, „tma jako v pytli, jakpak bych sám našel pravou cestu, nabloudil bych se asi!“

„Trpělivost!“ odpověděl mu stručně jeho průvodce a vtom počaly tmy řídnout, černá noc blednout, nad hlavou na temně modré obloze — hle — jedna — dvě — deset — sto — na milión hvězd se vesele zatřepalo a mezi nimi už zřetelně vinula se vzhůru úzká, kamenitá, hložím, trním a bodláčím lemovaná i porostlá pěšinka.

„Toť cesta k nebi vedoucí,“ ukázal na ni anděl vzdušnou rukou. Farář se neodvažoval ani hlesnout, ale jak na tu cestu vkročil, viděl, že je tvrdě ušlapaná. A není také divu, pomyslil si v hlubinách své duše, tolik mrtvých musí po ní kráčet k soudu, to je nějaká frekvence!

Vtom zakopl, a nebýt anděla, jistě by byl upadl.

„Nemysli na marnosti,“ napomenul ho při tom vážně.

Cesta vskutku prabídná, jaktěživ jsem po takové nešel a co jsem se nabrousil v Markově po horách a lesích! Copak tu nemají žádného cestmistra, aby jim pověděl, jaká je zákonitá šířka silnice, největší přípustné stoupání, kde vzít štět, jaký štěrk volit, jak silnici popískovat a parním válcem jako mlat srovnat?

Holoubek zakopl podruhé a taktak že se v letu zachytil svého průvodce. Rozčililo ho to, takže div hlasitě se neozval: Z obou stran krkolomné srázy a nikde žádné zábradlí, ani parapet, ba ani strůmek tu není podél cesty nikde vidět! Klub českých turistů by se měl i téhle cesty ujmout. Patrně už tudy dávno nešel žádný

207$

onačejší člověk. Jaká ostuda, kdyby měl tudy jít třeba pan biskup —

Hlavou farářovou mihla se vzpomínka na generální vizitaci, jak se cesty uhrabávaly, pískovaly, každý kamínek pečlivě sebral a odklidil — náhle mu však noha ujela a už se řítil po hlavě kamsi — do tmy — do propasti nějaké tajemné a neznámé.

„Zachránil jsem tě naposledy,“ promluvil přísně anděl, stavě Holoubka opět na pěšinku, „natrápil ses mě už dost na světě svými plány a reformami a ani zde nedáváš pokoj a všecko hned ostře kritizuješ. Varuji tě před takovými myšlenkami. Ta cesta tě nemá překvapovat, máš ji znát z bible a konečně dovol — pro vesnického faráře je ta cesta dost dobrá. Na zemi jsi měl sedm stovek platu, za osm krejcarů jsi musil ujít tisíc metrů do filiální školy přes hory a doly, v dešti, v parnu i blátě —“

„Prosím, prosím,“ omlouval se kněz hned zkroušeně, „nejde o mě, já se třeba po kolenou za tebou povleču, dobře jsem to mínil, na jiné jsem myslil, chtěl jsem poradit, povědět, co a jak by se mělo zařídit, opravit, zreformovat — „

„Toť tvoje stará chyba, tvoje neštěstí; už zaživa ses do všeho pletl, po svém rozumu všecko chtěl vést. Jsem ti radou, abys toho zde nechal a myslil jen na to, nač se tě otáží.“

„Ale pomysli, kdyby tak nějaký velký pán se sem měl hrabat —“

„Bez starosti! — U nás platí zásada, že první budou posledními. — A hle, jsme u cíle!“ zastavil se náhle anděl, pokynul opět rukou a zmizel. Holoubek se rozhlížel ustrašeně, tísnivý pocit opuštěnosti se ho zmocnil, těšil se, že se svého andělíčka ještě na všelicos optá, jak by si měl u soudu počínat, ke komu především jít, koho o pomoc a přímluvu vzývat, ujme-li se ho „advocata nostra“ [&Panna Maria], leč marně se ohlížel — po jeho průvodci nikde už ani památky!

208$

Zachvěl se a svatá bázeň jím projela. Chvíli přešlapoval v rozpacích, co by měl počít, když náhle hvězdy počaly blednout a podivuhodná jasnost obklíčila Holoubka. Takové lahodné, opálové světlo měkce a jemně linulo se kolkolem, že náš poutník ihned uhodl: „Aha, to je jistě Mléčná dráha, a to jsem na dobré cestě, nezabloudím, neboť maminka už jako dítěti mi ji ukazovala jako cestu do nebe; dobře mě ten andělíček vedl.“ Skoro současně padly jeho zraky na vysoký sloup s ohnivým šípem a nápisem K bráně nebeské.

Ach, zde už panuje zcela jiný pořádek. Zde už je všude jasno, bezpečno, zmýlit se není možné, oddychl si radostně a směle vykročil. Strmě, ba až příkře ta cesta také sice stoupala, ale přitom nad všeliké pomyšlení lidské krásná. Vzpomněl si na Dantovu Božskou komedii a skoro se rozhněval. Ani stín, ani zdání proti skutečnosti, kritizoval v duchu veledílo světové poezie. Tohle převyšuje všecko, co si člověk představit může, a upřel oči na nádherné schodiště, které se před ním zvedalo, lesklo se, zářilo, ale neoslepovalo, tak tlumeně, jako by schody byly vytesány z nejčistšího alabastru, ani ne z alabastru, spíše z perleti, tak matně, zrovna sametově svítily. Kdežpak perleť nebo alabastr mohly by se tomuhle rovnat, hned se opravoval Holoubek a přeběhl schodiště nejdříve očima. Bystré jeho oči lehounce přeletěly, nahoře však, nejvýše, se zarazily leknutím. Nebeská brána — ne písmeny, ale živými plameny kmital se tam nápis.

Pod farářem rozechvěly se nohy, prudce dýchal únavou i vnitřním napětím a rozčilením. Cítil, že si musí oddychnout, odpočinout, k poslednímu rozhodnému kroku načerpat dechu a nových sil. Posadil se tedy na nejnižší schod a zamyslil se. Věděl, že první dojem u každého rozumného bývá rozhodující. Prozpytoval ještě jednou pro jistotu svědomí, jak každý den činíval, a potěšil se vzpomínkou, že právě před týdnem se vyzpovídal v městě u františkánů, kam každý měsíc nosíval panu kvardiánu své hříchy a pět pravých ha-209$

vanských viržinek. Žádost o místo v nebi bych tedy napsánu měl, jen bude-li v pořádku, nebude-li jí zase něco chybět — třeba rubrum, a až se začervenal hanbou jako tehdy, když si osobně podával nějakou žádost v konzistoři a konzistorní písař se na něj obořil: „Kdopak má čas to číst? Napište rubrum, vyloupněte jádro žádosti, vložte je do jedné věty jako do skořápky, aby se dalo rovnou zapsat do podacího protokolu.“ A když Holoubek poslechl, pochválil ho a poručil: „Pamatujte si: rubrum! Rubrum je u každé žádosti nejdůležitější.“ A nemá-li teď ta jeho žádost rubrum! Starostí až ruce sepjal a složil na kolena. Vida! Nějaké rukavičky také jsem si měl vzít, napadlo ho, když se zadíval na své veliké, upracované ruce. Teď už jsou hezčí, ale když se dostal do Třeštic, když opravovali kostel a faru, když těma rukama i cihly podával, zahradu ryl, vodu vážil, obilí metal a když vtom přijela vrchnost do zámku a on jako nový farář se musel jít představit, položil ty ruce v salóně na stůl, na kterém už spočívaly jako dva něžné kvítky sněhobílé, útlé, aristokraticky pěstěné ručky staré paní patronky — a neštěstí hotovo. Pan ředitel mu důvěrně vytkl, proč neoblékl rukavice, že se Její Milost až otřásla odporem, stále že opakovala: „Der hat garstige Hände“, vytýkala panu hraběti, proč ho prezentoval na faru, že ani do kostela teď nemůže, že by musila při mši svaté hledět na ty ruce a ošklivila by si to … Ano, měl by navléknout rukavice! Ale ať hledal jak hledal v útrobách svého kněžského taláru, nenahmatal nic než čistý, pečlivě složený kapesní šátek.

„I to je důležité,“ zaradoval se rychle a zabořil do šátku půl obličeje. Ačkoli si opatrně čistil nos, přece to v tom řídkém vzduchu zrovna zahřmělo, až se Holoubek lekl a bojácně se kolem ohlédl. Ale nic, nikdo mu nehrozil ani ho neokřikoval. Potěšil se, že na to připadl, neboť často slyšel vyprávět markovského jemnostpána, kterak kapička u nosu připravila hodného kněze o výnosné beneficium. Člověk nikdy neví, co se může přihodit…

210$

Holoubek stále se ještě neodvažoval povstat a přiblížit se k bráně nad ním se pnoucí. Stále ještě úsilně přemýšlel, nezapomněl-li na nic důležitého. Po starém zvyku sundal klobouk, přihladil si vlasy a novým leknutím až zbledl. Tonzura! projelo mu hlavou, mám-li pak tonzuru? a už chvějícími se prsty sahal po kolečku, vystříhaném v bujné kštici vlasů přímo na temeni. Mám, oddychl si, bude už sice trochu drsná, před biskupa, ba ani před vikáře bych se s ní neodvážil, ale Pán Bůh ví, jak to na vsi chodí. Holiče vidíme jednou za měsíc a starý Niklíček je rád, odře-li nám v sobotu bez krveprolití ježatou bradu. Rychle se vzmužil a povstal. Celý se ještě ohladil, šátkem si oprášil boty, přejel rukávem klobouk, zapnul všecky knoflíky na klerice a ještě hledal pod schody, není-li tam někde škrabák na bláto nebo kokosový obdélník s krásně vybarveným slůvkem „salve“, nebo alespoň ze slámy upletené kolo, aby na něm zanechal ze své obuvi všecko pozemské bláto a prach. A v Třešticích mají něco bláta! Lehounce by se mohlo stát, že by se s ním chtělo i do nebe dostat… Ale nikde nic nespatřil, na čem by si mohl utřít nohy, a pak už nezbývalo, než aby vykročil. Učinil tak opatrně, pravou nohou napřed, a po špičkách taje v sobě dech dostal se až k rajské bráně. Že byla zavřená, Holoubka nepřekvapovalo. To se rozumí v každém slušném domě samo sebou. Nalezlo by tam všelijakých nezvaných lidí; vždyť sám ví, jak to chodí u něho, doma na faře, když Baruška nezavírá. Každý si musí zazvonit… Ale ovšem není radno v ničem se ukvapovat. Na takových vysokých místech mívají všelijaká zařízení a podivné zvonící aparáty. Někde musíš zatáhnout za rukojeť dolů, jinde nahoru, jinde opět táhnout k sobě nebo tlačit dovnitř. Někdy musíš hodně trhnout, než se rozkývá uvnitř líný zvonec, jindy jen zavadíš o nějaký knoflíček nepatrný, a už ječí uvnitř splašené zvonítko jako straka na buku a pes se rozštěká, div se nezblázní. Nutno tedy hned u dveří vše okouknout, aby si člověk nezkazil první dojem, vzpo-211$

mínal si na různé známé rezidence, aby na něho ve zlé náladě nevylítli: „Člověče, co tu zvoníte, jako když hoří, buďte tak dobrý, utrhněte nám ten zvonek ještě, vždyť nejsme hluší a nečekali jsme na vás.“ Tak a všelijak vítají neopatrného hosta. Holoubek přešlapoval, pak už pokašlával doufaje, že tím na sebe upozorní, a pilně pátral po zvonečku. Ať hleděl jak hleděl, nic neobjevoval. Nevzdával se však naděje. Zaklepej, radil mu vnitřní hlas, vždyť víš, že stojí psáno: Každému, kdo tluče, bude otevřeno, a to zde platí. Je to sice svůdný hlas, ale kněz ještě váhá a říká si: Vždyť on tu někde zvoneček bude, žádná starost; to tak, aby se na mě obořili jako u generálního vikáře tehdy: Což jste slepý? Nevidíte zvonec? Proč boucháte jako na vrata? Ví dobře, jak potutelně bývá zvonítko někdy umístěno v nějakém ornamentu nebo arabesce, tak nenápadně, že se lehce přehlédne a na první pohled ani nepozná… Srdce už mu samo bilo jako zvon, strach na něho padal, rozpaky se všecek ošíval právě tak, jako když byl ještě dítětem a matka ho poslala buď na faru nebo k panu učiteli. Na prahu ho vždycky přepadla taková úzkost, že by nejraděj i byl utekl… V každé vteřině umírá padesát lidí, rozpomínal se Holoubek na meditaci o posledních věcech člověka, kterou slyšel na posledních exerciciích v semináři — to by bylo, abych se tu někoho nedočkal a s ním se nesvezl. V páru budu mít víc kuráže, rozhodoval se opatrně.

„Slyším bít lidské srdce. Čí je to srdce a co si žádá?“ vlídný, laskavý a přímo otcovský hlas ozval se v té chvíli, když už Holoubek nakročoval, že se vrátí a počká, až někdo půjde, aby se k němu přidal. A kupodivu, nejen že se teď nelekl, ale jak zaslechl ten líbezný hlas, všechna bázeň, všechen ostych z něho rázem spadl, zaradoval se a vesele hlásil: „To jsem já. Já, Josef Holoubek, třeštický farář.“

Farář si jako kazatel navykl sice zřetelně a jasně mluvit, ale zde v těch nebeských končinách jeho hlas přímo burácel, jako by se rozkřikl pod vysokou klen—

212$

bou nějaké liduprázdné katedrály; ozvěna každé slůvko snad desetkrát opakovala a hlukem naplnila nekonečné prostory kolem. Už čekal, že se jistě na něj někdo oboří, proč tak huláká a povykuje. Přikrčil se bojácně, sklopil oči a naslouchal. Ale nikde nic se ani nehnulo, ani nezašustilo, klíč v zámku nezachrastil, klika necvakla, vrátnice ve stěžejích nezaskříply, a Holoubek přece věděl, že se před ním brána nebes otevírá dokořán. Takový světelný proud ho oblil, že ještě více přitiskl víčka k sobě, a cítil, jak nejen víčky, ale i kůží, celým povrchem těla vnikají do něho světelné paprsky, prozařují a prostupují ho celého, takže stojí, jako by byl ne nahý, ale přímo průhledný. Opět se tím potěšil a posílil. Jistě v tom podivném světle vidí i mé myšlenky a nejtajnější moje úmysly, a proto je ten můj křik neuráží. Vědí, že nerad proti své vůli často chybuji, povídal si spokojeně a zavřenýma očima viděl, jak proti němu kráčí velebný kmet, jako by sestoupil z oltářního obrazu v kostele třeštickém. Toť svatý Petr! Každý omyl je vyloučen. Poznává ho zcela určitě, jako by ho poznal každý věrný Čech, jenž četl pohádky Boženy Němcové anebo staročeské rozmlouvání svatého Petra s Kristem. Žádného z apoštolů Holoubek tak nemiloval jako tohoto klíčníka nebes. Ba častokrát tajně, v nejhlubších záhybech duše se i opovažoval sebe s ním srovnávat, omlouval své křehkosti, svou horkokrevnost, náhlé vzkypění krve právě tím, že i tento světec dal se kolikrát unést citem. Jednou z lásky k Pánu i člověka zmrzačil… Holoubek nesmírně rád by ho pozdravil, poklonil se mu, pověděl, jak ho blaží, že na něj smí hledět tváří v tvář. Bojí se však ústa otevřít, především proto, aby zase nekřičel jako na lesy, a pak také proto, že vlastně nevěděl, jak by měl tohoto knížete apoštolského oslovit, aby ho neurazil, nepohněval snad.

Měl v té příčině nadmíru hořkou zkušenost s mnohem menšími pány, než je svatý Petr. Má mu říci illustrissime? Anebo jen reverendissime? Vaše knížecí

213$

Milost? Či jenom nejdůstojnější pane? Ale vtom sám světec vyvedl ho ze všech trapných rozpaků.

„Kněže Holoubku,“ ozývá se opět jeho otcovský, laskavý hlas, „v našem jemném prostředí netřeba mluvit, světlo nebes proniká nás a prozařuje tak, že k vzájemné výměně myšlenek je zde zbytečné užívat lidské řeči. Netruď se marnými starostmi. Nepřetvařuj se farizejsky. My zde mluvíme ne slovy, ale pouhými myšlenkami. Jakpaks mě vzýval na zemi?“

Svatý Petře, oroduj za nás! Tak jsem volával v litaniích nesčíslněkrát, pomyslil si Holoubek, a jak si to pomyslil, už slyší odpověď:

„Ano, zcela správně. A proč bys mi měl říkat teď, když si stojíme tváří v tvář, najednou Vaše Svatosti nebo Vaše Milosti? Jen mi dál tykej a neboj se hlavu pozdvihnout, ani oči otevřít, toto světlo tě proniká stejně i při sevřených víčkách, ale neoslepuje. Však spatříš světlo, které tě jako blesk zasáhne, a pak se budeš muset teprve vrhnout na svou tvář a zakrýt své smrtelné oči.“

Jakže? Ještě prudší světlo? leká se v duchu Holoubek, ale poslušně otevírá oči a napřimuje hlavu.

„Ovšem, protože můj Mistr a Pán, Světlo světa, chce s tebou mluvit, ale nejprve se na to musíš připravit. Své svědomí znova vyzpytuješ, dokonalou lítost vzbudíš, takhle bys před boží tvář předstoupit nesměl.“

„Rád, od srdce rád,“ slibuje Holoubek a vidí, že ani svatý Petr vlastně nemluví, jen myslí a pouhé myšlenky že zaznívají jako nejlahodnější hudba.

„Tys nezemřel, ale vrátíš se do života, a proto — hle — tvůj anděl strážce přináší sem ze světa tvoje papíry.“

A Holoubek vskutku vidí, jak se jeho andělíček strážce prohýbá pod ohromným svazkem kancelářských listin a svatý Petr už bere celý fascikl do ruky. Překvapený farář poznává především svůj křticí list, růžky na něm jsou už otrhané, papír je celý uválený, přeleželý a křížem podlepený, div se světci v rukou ne—

214$

rozsype. Pane, ten už něco prodělal, myslí si Holoubek pohlížeje na něj, od té chvíle, co mi ho otec vyzvedl na faře k zápisu na plzeňské gymnázium. Stal se základem téhle papírové laviny. Každý rok k němu přibylo nějaké vysvědčení, papírový doklad, třeba že jsem byl očkován nebo že jsem propadl při maturitě. Později jsem přidal k tomu i index a absolutorium ze studií bohosloveckých, všecko na kolku, plachta, jurisdikce, všecko tam najdeš v pořádku.

Svatý Petr souhlasně kýval hlavou a odkládal arch po archu. Ale teď došel na balíček pevně omotaný motouzem.

„Nerozvazuj to, snažně prosím,“ sepjal ruce farář.

Ale už praskla klička a v Holoubkovi se zatajil dech, krev se mu hrnula do hlavy, dusil se jako před chvílí dole ve svém pokoji, jenže teď studem a hanbou.

„Co tohle?“ slyší se tázat přísně.

„To jsou — prosím — samé nosy.“

„Nosy! Hmhm! Nosy?“ opakuje si svatý Petr a náhle udeřil přímo:

„A proč tomu tak říkáte?“

„Protože obyčejně začínají se latinským slůvkem ,nos‘, anebo jsou to různých úřadů výnosy‘.“

„Hm,“ usmál se světec a četl, odkládaje půlarch po půlarchu: „v litaniích neříkal ,Kyrie elejson’, ale modlil se dál postaru ,Pane, smiluj se‘. Místo ,Panem de coelo‘ zpíval ,Chléb z nebe‘. Pašije zpíval česky. Podávaje boží tělo lidem vždycky šeptal: ,Ejhle, beránek boží’ a ne ,Ecce agnus dei‘. Česky křtil i pohřbíval. Jazykem mateřským se modlil při průvodech, o Božím těle i na Vzkříšení a o křížových dnech. Je to pravda?“ pozdvihl náhle svatý Petr oči od listin.

„Je,“ musil Holoubek přikývnout chtěj nechtěj.

„Statistické tabulky čtvrtletní v předepsané lhůtě neposlal. O seznamy zemřelých a nemanželských dětí musil ho okresní soud upomínat. Seznam branců dvakrát vypracoval špatně. Výkaz očkovanců včas nezaslal obvodnímu lékaři a o týden tak zdržel očkování.

215$

Jednou neodevzdal místní školní radě seznam šestiletých dítek. Pětkrát na úřední obálce, kterou posílal poštou, zapomněl napsat číslo. Patronátnímu úřadu dovolil si vytknout, že znesvěcuje neděle.“ Dál svatý Petr nečetl. Tvář se mu chmuřila čím dál tím více a teď skoro až hněvivě vybuchl.

„Prosím tě, pověz mi, co je to? Vždyť s Mistrem jsem tu církev svatou přece zakládal a ani za mák tomuhle nerozumím. Kdopak jsou to ti branci, hnanci, nalezenci? Copak je okres, hejtmanství a školní rada? Copak kněz má co činit s vojáky? Komupak říkáte patronátní komisař?“ A ani nečekal, co ustrašený kněz odpoví, a zavolal: „Tu máš a hoď tam, kam to všecko patří.“ Anděl strážce hned ochotně popadl svazek listin, rozběhl se, až se mu hlavička třásla a křidélka za ním poletovala, nadzdvihl malý příklop a házel tam k ohromnému ustrnutí Holoubkovu všecky jeho žádosti, přílohy, vysvědčení, dekrety, konduity, anonymní listy, kvalifikační tabely, takže po chvíli vyrazil do výše rudý plamen, čpavý kouř a sirný zápach. Andělíček rychle přirazil záklopku a šťastným, dětským úsměvem se na Holoubka usmál. „Co to za otvor?“ zamrkal farář důvěrně na svého strážce.

„To je jeden z pekelných jícnů,“ usmál se andělíček.

„Dobře, dobře,“ zaradoval se nejprve Holoubek, ale hned vzápětí se ho zmocnila úzkost. Svatý Petr tvrdí, že se zase vrátí do Třeštic, na faru, na svět, do života, a — Ježíšku na křížku! — co si tam počne bez těch papírů? Co je kněžský člověk bez vysvědčení, bez jurisdikce, bez křestního listu?

„Hlouposti!“ dost nevrle ozval se svatý Petr, „knězem tě činí posvěcení a dobrým knězem láska ke Kristu, a ne ty papírové hadry, ani to roucho, co na sobě máš. Řekni, nač nosíš tohle,“ a světec dotkl se rukou Holoubkova expozitoria a synodálek, přišitých na taláru.

„To jsou, prosím, rukávy a límec.“

„K čemu to je?“

216$

„K čemu?“ v nových rozpacích opakuje farář, „nu, k čemu by to bylo? Není to vlastně k ničemu. Taková paráda naše to je.“

„Pěkně! Pěkně!“ mračí se světec a Holoubka popadá strach, jako by na skřipci ležel, a cítí, že se musí bránit, a brání se.

„Rukávky obdržíme současně s farou. A límec mi vymohl Kulich, víš, přítel Souček, trávil u mě na faře prázdniny, a když se stal kanovníkem, tohle mi na panu biskupu vyprosil. Proto se na mě nemrač, rukávky a límec dostane u nás každý, mnohý i notářem nebo vikářem nebo kanovníkem se stane, zlatý prsten na prstu, zlatý řetěz na krku nosí.“

„Hm! Pěkně! Tuze pěkně!“ pohoršuje se svatý Petr.

„Jsem jenom vesnickým faráříčkem,“ rozpaloval se Holoubek čím dál tím víc, „sedím na farce za větrem, pasu osádku, jak se dá, hrabu se na té viničce v potu tváře ne pro slávu a chválu světskou, ale protože ji miluji. Jen se podívej do šematismu, co mých spolužáků —“

„Počkej. Pověz, co je šematismus.“

„Ty, probůh, ani nevíš, co je šematismus? Katalogus.“

„Nevím.“

„To máš takový seznam všech kaplanů, katechetů, farářů, vikářů, děkanů, kanovníků, mnichů a mnišek. Víme, něco takového, jako zde máte — smím-li to rovnat — litanii všech svatých.“

„Dobře, vypravuj dál.“

„Kdepak jsem přestal? Už vím! V tom šematismu tedy bys viděl, že například můj spolužák — ,Voják’ jsme mu říkali, ale Sochor, František Sochor se jmenuje — stal se dokonce už v konzistoři generálním vikářem; ani jsem ho nepoznal, když jsem s ním musil jednat, ten byl nějak ověšen a vyparáděn, načesán a navoněn, až k zemi jsem se mu poklonil, ruku uctivě mu políbil a ,reverendissime‘ mu řekl —“

„A on si to dal líbit?“ svatý Petr skočil horkokrevně Holoubkovi do řeči.

217$

„I toto! Hned se na mě rozkřikl: Osle, odkudpak jste? Což nevíte, že se mi říká illustrissime?“

„I sáňky varhánky! Osle ti řekl?“ usmál se vesele světec, „to ti dost polichotil, osly máme i v nebi, i toho, co na něm prchal Mistr do Egypta, i toho, co na něm vjížděl do Jeruzaléma, i tebe. Ale takový — jakže se jim říká?“

„Prosím, illustrissimus, eximius, celsissimus, amplissimus, reverendissimus …“ chrlil ze sebe Holoubek tuze potěšen, že i svatý Petr říká „sáňky varhánky“.

„Kde jen ti lidé taková slovíčka berou a proč?“ divil se svatý Petr. „Kdybych se měl vrátit na svět, vždyť bych s nimi ani mluvit nedovedl.“

„I ba dovedl. Ale musil by sis nejdřív koupit nějakou příručku, třebas jus od Eichnera nebo starého Borového u antikváře, za pár grošů se dnes dostane, a především nadřít důkladně nejdůležitější odstavec v právu: titulatury osob duchovních a světských.“

„A jak tobě říkali osadníci?“

„Jen tak posprostu: velebný pane.“

„Jenom tak po sprostu!“ zalomil světec rukama. „A tys to trpěl?“

„A proč ne?“ divil se naivně Holoubek.

„Nešťastníče! Což nevíš, že se říká božímu tělu Velebná svátost? A co jsi ty proti tomu?“

„Červ! Prach! Hříšník!“ zdrceně koktá zkrušený Holoubek, ale vzmužuje se, dodává si odvahy a pln upřímné lítosti se ptá: „Ale pověz mi, svatý Petře, jak mě tedy mají lidé oslovovat?“ a div že se lítostí do pláče nedal.

„On se ještě ptá!“ rozhořčoval se světec, cožpak nečteš v bibli, jak jsme se my nazývali? Pavel v listech svých sebe nazývá dědicem, služebníkem a vězněm Ježíše Krista a ostatní nazývá buď bratrem, sestrou, pomocníkem nebo soudruhem, synem, spolubojovníkem. Tebe mají zvát buď starším, nebo prostě otcem.“

„Ano, to by bylo krásné!“ souhlasí Holoubek.

218$

„Ale tys pyšný, a proto i neposlušný,“ rozhovořuje se vážně svatý Petr a Holoubek vidí, že drží v ruce nějakou knihu a přemítá v ní listy — „už v semináři jsi lhal a podváděl.“

„To snad, prosím, ne,“ bránil se nejistě Holoubek.

„Neskákej mi do řeči, sice nebudeme hotovi, čas kvapí, musíš se rychle vrátit dolů na svět, abys předešel velikému zlu. Tato kniha života nelže, přemoz svou pýchu a poslouchej pokorně,“ poručil přísně světec, „abys tedy věřil, vzpomeň si jen, kdo neodevzdal ten dvacetník při ofěře o Květné neděli v biskupském chrámu?“

„Kulich mě svedl.“

„Mlč, hříšníče, nečiň své viny ještě těžší! Kdopak říkal v semináři o nešporách v hymnu místo ,iste confessor‘ — ,jistý profesor’ ?“

„Toho všeho Kulich je vinen.“

„Kulich. Všecko Kulich. A kdopak vypravoval tu lehkomyslnost markovskému faráři, takže od té chvíle při brevíři, jakmile se tento hymnus vynoří, pokaždé se usměje. Kdopak ho pohoršil, co?“

Holoubek přemožen klesl na kolena, udeřil se v prsa a kajícně zvolal: „Má největší vina!“

„Nečteš postní mandáty, opravuješ pastýřské listy, vynecháváš v nich celé odstavce,“ jako švihy bičem nemilosrdně dopadá na ubohého, zhrouceného hříšníka, „jsi nevděčník, zanedbáváš otce i matku, nikomu nepíšeš, ani markovskému faráři neodpovídáš — „

„Dost!“ — jako úder na zlatý zvon ozval se náhle silný, ale přitom nevýslovně sladký hlas. „Svatý! Svatý! Svatý Pán Bůh zástupů,“ kdesi v dáli tlumeně zpívaly neviditelné sbory. S Holoubkem zatočilo se netušenou blažeností všecko kolem, ohromná, prudká světelná vlna měkce na něj dolehla, padl na tvář a sepjatýma rukama jako věncem ovinul si hlavu. „Teď se musíš modlit, tak vroucně se modlit, jak ses dosud nikdy nemodlil,“ poručil si, a chvěje se blahem i bázní jako list, počal šeptat „Otče náš“, „Zdrávas“, „Věřím“ a všecky modlit-219$

bičky, kterým ho maminka učila, když jí sedal ještě na klíně.

„Neboj se, můj synu,“ svatým tichem nesl se teď hlas velebnější a čarovnější než všecko, co farář na světě i v nebi dosud byl slyšel.

„Ty jsi Kristus, Syn Boha živého, Pán můj a Bůh můj,“ sténá a omdlévá Holoubek.

„Ano, já jsem, který jsem si tě vyvolil za svého kněze. To já tenkráte — před mnoha lety jsem ti popletl u maturity všecku světskou učenost, vzal jsem ti z hlavy ležatou čárku, takže živou mocí nemohls vzpomenout na rovnici hyperboly — vedl jsem tě dosud příjemnou cestou kněžského života, až jsem tě poslal do Třeštic. Ty nerozumíš mému poslání. Jako kdysi Otec Augustin, i ty chodíš pyšně Třešticemi, chceš odkrýt nějaké tajemství kraje, které není, spoustu hloupostí jsi namyslil a namluvil i natropil, na moje vnuknutí pozor nedával. Napřed jsi chtěl potírat zlo, potom konat dobro, ale všecko bereš do ruky tak nešikovně, že tím jiné rmoutíš, vlastní sestru mučíš, sebe otravuješ a užíráš. Trápíš se samými darebnými myšlenkami. Tys zrovna taková třtina jako tvoji osadníci. Jednou pyšně si říkáš: Já je obrátím, já je polepším, já je napravím, ale vzápětí si zoufáš, nejraději bys zahodil všecko do žita a utekl, zbaběle naříkáš: tyhle ospalce já neprobudím, jen na sebe spoléháš, na mě zapomínáš. Musil jsem tě zavolat zaživa do nebe, jako kdysi apoštola Pavla, abys pochopil jednak marnost toho, na čem si dole zakládáš, jednak pravdu i ducha mého zákona. A v zákoně co čteš napsáno?“

„Miluj Boha, miluj bližního,“ šeptá Holoubek a poslouchá dál s utajeným dechem.

„Správně jsi odpověděl. Na těch dvou zákonech spočívá celá svatost kněze, ony musí zůstat jeho mravním základem. Mše svatá, breviář, svaté svátosti, svěcení, žehnání, všecko z nich musí vycházet. Bez nich i dobro se zvrhá ve zlo. Pravé štěstí je činit jiné šťastnými.

O to se starej a ostatní ponech mé vůli. Já jsem také

220$

hned rázem neobrátil svět, ba ani svoji vlast; naopak, ukřižovali mě a zdálo se všem, že jsem přemožen. Nechtěj na osadě sjednocovat násilím katolíky, agrárníky, socialisty i ateisty pod jeden klobouk. Sjednotit lidstvo v jednom ovčinci jsem si vyhradil já. Různost názorů je tak krásná jako pestrost jarních květů na louce. Jakmile lidstvo dojde k pravdě, pozbude život na naší zeměkouli půvabu i důvodu svého trvání a nadejde konec světa. A teď si pospěš — vrať se — neboť v Třešticích už činí přípravy k tvému pohřbu.“

„Pane, dobře jest mi tu býti,“ sténá Holoubek, „nevyháněj mě, nech mě tu někde v zastrčeném koutečku.“

„Nevíš, zač prosíš. Slyšel jsi své hříchy, svůj očistec za ně vytrpíš si v Třešticích a pak teprve vejdeš do radosti. Dlouho to trvat nebude; protože tě miluji, křížem tě navštívím, aby sis i zásluhy pro nebe získal a nepřišel sem jako dnes — s prázdnýma rukama.“

„Pane, Pane!“ úpí Holoubek znova, „alespoň krátkou radu nějakou mi dej, abych nezapomněl na tato věčná Tvoje slova.“

„Nechej maličkých k sobě přijíti! Odejdi v pokoji.“

A jako když slunce zapadne, čirá tma rázem obklopila Holoubka. Neslyší Kristův hlas, nevidí svatého Petra, darmo volá anděla strážce, tmoucí tma a hluboké ticho zavládlo kolem.

IV) OKRADEN

„Neplač a pojď,“ ozval se náhle ze tmy známý, jasný hlas.

„Andělíček, můj strážníček,“ zaradoval se hned Holoubek, jak poznal hlas věrného přítele.

„Doprovodím tě opět dolů, abys zase cestou neklopýtl někde a nezbloudil,“ usmál se na něj anděl.

.Anděle boží,“ sepjal farář ruce, „neodváděj mě, cítím, že zde pravý a věčný domov mé duše, nech ji zde,

221$

neodháněj ji od tohoto prahu, přej jí svobodu, volnost, nenuť ji, aby znova se spojila s tím hříšným tělem, s bídnou hmotou, se starostmi a bolestmi, se světem, zemí, blátem, před nímž cítí ošklivost a v němž už nikdy šťastná nebude.“

„Musíš nazpět — a dolů,“ zavrtěl hlavou anděl a Holoubek už cítil, jak padá, prudce letí, prorážený vzduch ovívá tvář, v uších mu hvízdá, syčí, hučí, jako by prudký vichr ho unášel, a vtom se mu zdá, že slyší zvonit. Bim-bam, bim-bam, pomalé, vážné údery slabě zaznívají z velké dálky, ale zvuk každým okamžikem roste, sílí, blíží se … Zvonění zní silněji a jasněji a knězi se zdá nějak povědomé, jako by zvonili v Třešticích „Petrem“ a „Pavel“ jako by mu přizvukoval. I malý sanktusníček teď zaslechl, ale nevěří si a pro jistotu se ptá svého průvodce:

„Neslyšíš zvonit?“

„Slyším, jak bych neslyšel!“ přisvědčuje anděl.

„A kde to zvoní?“

„Cožpak nepoznáváš? V Třešticích přece, v tvém kostele.“

„A co, prosím tě, zvoní? Vždyť přece je pátek, všední den, pročpak vyzvánějí všemi?“

„Zvoní ti hrany, myslí, žes umřel, a chtějí tě pochovat, pospěš si, než dozvoní, musíš do Třeštic dorazit a vejít do své tělesné schránky. Dojem sluchový už se ti vrátil, teď procitnou i dojmy zrakové a probudíš se doma na svém loži. Sbohem a na shledanou!“

Třeštice se opravdu chystaly na slavný pohřeb. Sám starosta Boháč rozhodl, že obec položí na rakev svého duchovního pastýře věnec. „Dlouho tu mezi námi nepobyl, ale znamenitě nám všecko za těch několik let zvelebil. Kostel, fara, pole — jedna radost. Hlaváč sice neústupný a protivně upřímný, srdce však měl zlaté. Celkem je ho škoda. Bůh ví, koho nám zas pošlou na krk. S Holoubkem už jsme si rozuměli,“ tak uvažovala a odůvodňovala hlava obce sousedům večer v hostinci neočekávané rozhodnutí a všichni svědčili.

222$

Smutné zprávy líhnou se ve tmě a jezdí na rychlých koních. Hned po ránu oznámil obecní úřad náhlé úmrtí faráře okresnímu soudu, pan řídící vikariátnímu úřadu, zvon umíráček osadě, osada širému kraji a stručným telegramem: „Přijeďte ihned — stalo se neštěstí —“ volala Baruška na pomoc svoje lidi z domova.

Kostelník s hrobníkem vynášeli zbytečný nábytek, aby v pokoji bylo o pohřbu dost místa pro kněze i zpěváky, třeštický truhlář a obstaravatel pohřbů bral latí Holoubkovi míru na rakev a Honzík na dvoře zapřahal koně do bryčky.

„Tak, slečno, račte se ve všem na mě spolehnout, ve městě vyberu krásnou rakvičku, černou, prohýbanou, polštář pod hlavu v ní bude, v tiskárně se zastavím a dám vytisknout dvě stovky smutečních oznámení s obrázky, pan řídící je krásně, dojemně sesadil, svíčky přivezu, pro kněze liberky, pro ostatní osminky, na nic nezapomenu, jenom se račte rozhodnout, pochováme-li důstojného pána zde, anebo si račte přát, aby byl odvezen domů, do rodiště? V tomto případě bych musil ihned zakročit u slavného hejtmanství o povolení převozu mrtvoly, objednat dvojí rakev, jednu kovovou, druhou dřevěnou — čas utíká — nelze déle odkládat, pláč už nic nepomůže, slzy mrtvého nevzkřísí, nářek ho nezvedne, nutno jednat.“

Za truhlářem v patách vtáhl se do kuchyně i hrobník a také uznal za vhodné se ozvat. „Pan mistr má pravdu, slečinko, musejí říci, co a jak bude. Na kohopak jiného se máme obrátit? Má-li tu být jemnostpán pochován, musil bych začít kopat hrob, snad by si zasloužil i hrobku, pěknou, zděnou a klenutou jako světničku, nutno jednat se zedníky, shánět písek a cihly, taková věc se nesfoukne ani nevytřese z rukávu.“

„Hlavní je, aby se už řeklo, kdy a v kolik hodin bude pohřeb —hlasem skoro velitelským promluvil kostelník, který náhle pocítil, že musí vzít otěže do ruky, když Baruška ztratila hlavu. Seděla v koutečku kuchy—

223$

ně celá zdrcená, ustrašená a plachá jako štvaný ptáček. Na všechny naléhavé otázky buď mlčela, nebo propukala v zoufalý pláč, anebo odpovídala: „Já nevím. — Dělejte, jak chcete.“ Paní řídící stála u ní, těšila ji a za ni vysvětlovala všem: „Počkejte ještě, hned ráno jsme telegrafovali, někdo jistě přijede, snad otec nebo bratr, pak se to všecko rozhodne.“

„Počkejte, počkejte, stále jen počkejte —“ rozhazoval ruce kostelník, který se tu cítil jako doma, „pan řídící také nečeká, už zkouší ve škole s dětmi smuteční sbory, hasiči cídí helmy, obec objednala už věnec, přípravy běží v plném proudu, jenom hlavní osoby — my tuhle s hrobníkem — ničehož nic nevíme a čekáme. To tak dál nejde. Moje dcera musí oběhnout sousední faráře a pozvat je, poštou by to došlo bůhvíkdy, strážník aby do večera roznesl oznámení, jež dá tuhle pan mistr vytisknout, všecko aby se včas zařídilo, jak se sluší a patří. Pode mnou už nám umřeli tři faráři, proto vím, jak to chodí. Stane se nějaká chyba a hned pan vikář řekne: .Kostelníku, copak to je?‘ Mně, ano, mně se potom dá vina,“ čím dál více se rozhorloval stařec.

V té chvíli kdosi na dveře nesměle zaťukal.

„Dále!“ přerušil se kostelník právě v nejlepším. Dveře se pootevřely a do kuchyně se plaše, bojácně vtáhl mladý kněz s taškou v ruce. Všichni ztichli a překvapeně se na něj zadívali. Hoře rozpaky, přešlapoval chvíli, až přece se ovládl a představil se. „Posílá mě sem veledůstojný pan vikář, jsem jeho kaplanem a mám zde pobýt do pohřbu, než bude jmenovat nejdůstojnější konzistoř administrátora.“

„A stafra, ten si pospíšil,“ mrzutě zabručel kostelník chápaje dobře, že jeho autorita utrpěla smrtelnou ránu.

„Mám vyřídit od veledůstojného pana vikáře soustrast slečně sestře,“ velebníčkovy oči se otočily kuchyní a ihned spočinuly na zhroucené Barušce, „mám vzít k sobě intenční knížku pana faráře, klíče od kanceláře, najít inventář farní i kostelní — tak bych prosil —

224$

„Na to je dost času, velebníčku,‘ uznal za vhodné zakročit kostelník, „posaďte se nejdříve, odpočiňte si, však jste se ušel, takový kus cesty! Tuhle paní řídící musí slečnu zastat, nikdo z nás dosud nejedl. Hle, plotna je studená, vajíčka na másle budou ve mžiku, sám skočím pro pivečko, jíst se musí, abychom nepomřeli i my všichni, pak si o tom pohovoříme,“ a sháněl se hned po džbánu.

To všecko viděla i slyšela Baruška. Dívala se na služku, jak v kamnech rozdělává oheň, na paní řídící, jak ťuká vajíčky na okraji velikého rendlíku, shání máslo, chléb, příbory, a tak lhostejně se dívala, jako by seděla kdesi v cizím domě. I potom, když všichni seděli za kuchyňským stolem, jedli a pili — duše její ničím se nevzrušila, přitisknutá balvanem bolesti tupě snášela všecko a jen si přála: „utéci, umřít, za bratrem odejít“ a znovu a znovu dávala se do pláče.

Ještě netáhlo ani k polednímu, když odhrčel povoz s mistrem truhlářem do města a kostelník spokojeně, zvolna vystupoval po schodech zvonice odzvonit poledne a první hrany mrtvému faráři. Dohodli se u stolu, že pohřeb bude pozítří ráno v deset hodin, hrobka že se postaví a všecko uchystá k pohřbu. Budou-li si příbuzní přát převoz, musí si další sami obstarat a průvod místo z kostela na hřbitov půjde na nádraží, čímž pořádek nijak neutrpí. Všem se uvolnilo, rozjasnilo se před nimi a skoro vesele se rozešli po své práci.

Kaplan podle pokynů pana vikáře hrabal se v papírech Holoubkových, četl jeho soukromé dopisy, poznámky, prohlížel účty, pátraje při tom pilně po poslední vůli; hrobník zanesl motyku do kovárny naostřit, a než bude hotova, zašel si do krámku na stupičku žitné; sotva kostelník odzvonil hrany, sháněl fialový ornát se štolou navrch na rakev a přebíral se v rochetách a biretech, hledaje nejobnošenější kousky, aby je dal mrtvému do rakve. „Do hrobu až dost dobré,“ zabručel konečně spokojeně, prohlížel proti světlu jako pavučinku tenkou, silně už sepranou kněžskou

225$

komži s protrhanou úzkou kraječkou na okraji, ohmataný biret na rozích a přeleželou modrou štólu. Přehodil si konečně ty kousky církevního roucha přes ruku a zvolna se klátil k faře. „Někdo mi musí pomoci, sám takové tělo nezvednu a do rochety neobléknu,“ staral se cestou, když vtom zahlédl hrobníka vycházet z kovárny. Počkal si na něj a zdaleka už volal:’ „Tak pospěš, člověče, pospěš, vždyť vidíš, že na tebe čekám.“

„A co zas máte pro mě dobrého?“ přidal hned hrobník do kroku.

„Kdepak jsi chodil?“ přísně se ho optal kostelník.

„Vždyť vidíte, z kovárny jdu,“ ukazoval mu hrobník čerstvě v ohni kalenou motyku.

„Odkdypak prodává kovář kořalu?“ odplivl si kostelník cítě zápach lihoviny.

„Nu, nabrousil jsem kapičku i sebe, ale to nic. Mluvte, co chcete.“

„Pomůžeš mi ustrojit faráře do rakve, mohou zde být z města každou chvíli.“

„Snad by vám pomohl potom Honzík nebo slečinka — víte — ráno se přiženou zedníci a vykopat hrobku, to dá rachotu.“

„Hlupáku, farář má pod talárem pěkné, nové černé kalhoty, ty ti budou jako ulité.“

„Myslíte?“

„A na nohou zánovní střevíce, bez nich se také dostane na věčnost. Nač mají v hrobě shnít — co?“

„To vám tedy rád pomohu, jen aby si nikdo nevšiml …“

„A kdo by si všiml? Pan doktor už ho prohlédl a jiný ho prohlížet nesmí. Kleriku stáhneme hezky přes nohy a ještě ji i zelení obložíme, tak jen pojď.“

Z okna v kuchyni hleděla Baruška.

„Ta se z toho ještě zblázní,“ ukázal na ni kostelník, „hloupá ženská, ničeho si nevšimne a ve faře krade, kdo ruce má.“

„Inu, musíme si pospíšit, dívá se k nádraží, přijede-li ten starý, pane, ten udělá rázem pořádek.“

226$

„Žádné strachy. To není, jako když byl farář živ. Teď se tu nesmí roztahovat. Musí být rád, bude-li trpěn. Řekne se mu: vy zde nemáte co poroučet, tuhle je velebný pán a ten teď vládne. To každému velebníčkovi lichotí a hned okřikne příbuzné, aby ukázal svou moc.“

Došli spolu do fary a rovnou zamířili k pokoji, ve kterém na úmrtním loži ležel nebožtík tak, jak ho ještě v noci po odchodu lékařově sestra oblékla. Ležel klidně, sepjaté ruce měl ovinuté růžencem, prošedivělé vlasy pěkně přičísnuté, tváře mírně červené a na rtech jako zaživa i teď po smrti jako by mu pohrával čtveračivý úsměv.

„Jako živý,“ zarazil se kostelník na prahu při tom pohledu — „smrt ho ani trochu nezměnila.“

„To proto, že nic nestonal, nemoc ho nevysála, neměla čas.“

„Ano, tím to bude,“ osmělil se kostelník a rozložil si po klekátku, jež stálo v nohách postele, přinesená roucha.

„To už oblékám do hrobu třetího faráře,“ pochlubil se hrobníkovi, „tohohle jsem myslil, že už nepřežiji, a hle — přece mi tu milost Pán Bůh dal — tak vezmi ho za ramena, nadzdvihni a já přehodím rochetu, vzadu ji rozstřihneme, nedá-li se to jinak udělat, abychom do ní dostali ruce.“

„Pane, tři kněze vyprovodit, to je co říct! Ale krásně jste si pomohl, jen nezapírejte, po každém jste se opeřil, obrostl.“

„Však jsem se také něco nasloužil! Kdopak je oblékal k oltáři? Zvonil na mše? Rozsvěcoval a zhasínal? Kostel jim otevíral a zavíral? Co? — I stafra — pozor, čerstva ho polož,“ přerušil se náhle kostelník a znova odložil rochetu, kterou se právě chystal nebožtíkovi navléci. Jak hrobník Holoubkovi hlavu pozdvihl, hle, z nosu spustila se mu krev; hustá, černá, zvolna kapala mu na talár …

„I to nic není, to se často u mrtvoly ukáže, někdy

227$

i z úst vystoupne krvavá pěna,“ odborně-vykládal hrobník, „přinesu kousek vaty, ucpeme mu nos a po chvíli krvácení samo se zastaví.“

Vtom celou farou z přízemí ozvalo se pronikavé zaštkání, takže hrobník s kostelníkem mimovolně přiskočili k oknu. Viděli Barušku vyběhnout z fary a pověsit se na krk starci opřenému o hůl.

„Už je tady pantáta — nu, pospíšil si,“ poznal kostelník starého Holoubka, utíral rukou opocené okno, aby lépe viděl, jde-li sám, nejde-li s ním i panímáma.

„Tatínku! Tatínku!“ křičela zoufale Baruška a tiskla se jako uštvaný ptáček starci na prsa.

„Co se stalo? Baruško, co se to jen stalo? Co to jen Pán Bůh na nás dopustil? Slyšel jsem už ve vlaku — všecko vím,“ rozplakal se i starý otec a vedl Barušku do fary, lidem z očí, aby se nepásli na jejich bolu.

„A kde ho máte? Kde leží?“

„V jeho pokoji, kostelník s hrobníkem ho oblékají, Honzík s rakví přijede co nevidět.“

Těžké kroky se ozvaly na dřevěných schodech. Stařec se jednou rukou chytal zábradlí, druhou opíral se o hůl a jaktěživ — zdálo se mu — nevystupoval tak namáhavě a do takového vrchu jako tentokráte.

„Tak rychle, než přijdou,“ upozornil kostelník a hrobník jediným hmatem zul Holoubkovi oba střevíce a schoval je pod kabátem.“

„Pepíčku, můj Pepo zlatý, takhle se shledáváme —“ ozvalo se na prahu, starý sedlák se opřel o dveře, rukávem si zakryl oči a dal se do pláče.

„Pepíčku! Takhle odejít, beze slova rozloučení, nic nevzkázat — Pepíčku, alespoň slovíčko kdybys na mě promluvil —“

„Ta-tínku!“ prudce, chraplavě vydralo se náhle z úst Holoubkovi — pozdvihl hlavu, rozhodil ruce — opřel se o ně a posadil se na loži. Ještě se mu zdálo, že slyší: Pepíčku! Pepíčku!, že povídá andělíčkovi: Maminka s tatínkem mě volají, hledají mě, mají asi strach, že jsem se jim ztratil, a že ho nutí andělíček: Tak se jim

228$

ozvi, promluv, nenech je déle v těch úzkostech, že cítí, jak něčí ruka mu hlavu pozvedá, a vtom, jak se mu v hlavě rozjasnilo, jako by závoj protrhl, mlhu rozptýlil… Otevřel oči a rozhlédl se pokojem.

„Ježíš! Maria! Obživ’!“ strašlivým hlasem vykřikl kostelník a uháněl jako mladík ze dveří.

„Pro pět ran Kristových, farář obživ’,“ pln hrůzy volal hrobník a oči strachem vyjevené upřel venku na dvoře na Honzíka, na vozík s černou lesklou rakví i na koně…

V té chvíli mdlé, podzimní slunéčko, schýlené už nad samým západem, protrhlo šedivé mraky a po dlouhé době se opět na chvíli usmálo na Třeštice. Našlo i faru a oknem podívalo se na faráře Holoubka a políbilo ho na čelo.

„Tatínku, prosím vás, otevřete okna, bolí mě hlava a je zde tak dusno,“ těžce, namáhavě prosil Holoubek.

Otec beze slova vstal a jako u vidění se obrátil k oknu. Nevěděl, bdí-li nebo sní, živ-li jeho syn nebo mrtev, zdá-li se mu to všecko, nebo má-li uvěřit v zázrak … Hrdlo se mu úzkostí sevřelo, nemohl promluvit a ruce se mu chvěly bázní tak velikou, že nemohl hned ani nahmátnout okenní závorku.

Čerstvý proud chladného vzduchu vhrnul se do pokoje, i slunéčko sem vešlo a pozlatilo Holoubkovu hlavu.

Kde jsem to byl? Bože, Bože! Co se se mnou dálo?

I A kde jsem? farář mezitím usilovně přemýšlí a rozhlíží

se kolem. Zdá se to být jeho pokoj, a není. Chybí skříň, pohovka, stůl, nic nestojí na svém místě, všecko je páté přes deváté, hodiny nenataženy, květiny nezality a on sám na loži — a v taláru — as růžencem v ruce — a lože bez peřin …

„Jak je ti, Josífku?“ ozvalo se nesměle od okna. To Baruška tlačí se tam k tatínkovi, bojácně hledí na bratra, neosmělujíc se k němu přistoupit, rukou se ho dotknout, ale přece nemůže odolat, aby se ho alespoň jedním slovíčkem nedotkla.

229$

„A dobře, milá Baruško, tuze dobře. Je zde tatínek? Pojďte sem ke mně,“ hlas jeho zní jaksi cize, jako by mluvil v rozespalosti, ale měkce a vroucně, „povězte mi, proč jsem v taláru a ležím na loži?“

„Těžce jsi stonal, včera dva pobudové tě tak rozčilili.“

„Ach ano, ovšem, vzpomínám si, psal jsem ten seznam chudých, bavil se se starým Houdkem, na procházku jsem si vyšel, potkal jsem chalupníka Jínu, na všecko už se pamatuji, Bože, vždyť já jsem vlastně umřel, nu ovšem, umřel jsem a chystáte se mě pochovat, proto je zde tatínek, proto jste vynesli nábytek, proto mi kostelník oblékal rochetu a hrobník ukradl střevíce, podívej se, Baruško, že mám holé nohy.“

„Ale nemáš, to se ti zdá, vždyť sama jsem ti obouvala sváteční střevíčky.“

Holoubek se usmál, přehodil nohy přes pelest a hle — ukázaly se pod talárem opravdu nohy pouze v černých ponožkách …

„Jak je to možné?“

„I dobře. Vykonal jsem dalekou cestu, ani si představit nemůžeš, jak daleko jsem v této noci byl, mysli si, že jsem roztrhal střevíce na daleké cestě, a už o tom nemluv.“

„Sbíhají se sem lidé,“ upozornil otec u okna, „musím ven, aby sem nikoho nepouštěli, dokud si neodpočineš —“a rázně, vesele otevřel dveře. Na chodbě div nevrazil do kaplánka, Honzíka, paní řídící a služky, kteří se všichni tlačili vyjevení, neodvažujíce se překročit práh.

„Pan farář žije?“ zadrkotal zuby velebníček.

„Živ a zdráv — buď z toho Bohu čest a chvála,“ přikývl starý Holoubek.

„A já — hovado — přivezl jsem mu rakev,“ strašlivým hněvem zaplál Honzík, „a to všichni jen si vedou: umřel — mrtev — zapřahej — člověka k němu nepustí, ale mně pořád tuhle cosi říkalo: není možná, aby to vzal panoušek tak zkrátka.“

230$

„Pusťte sem Honzíka,“ ozval se vtom z pokoje pana faráře hlas, jeho hlas, zvučný a milý. Honzík rozhrnul oběma rukama hlouček a vřítil se do pokoje.

„Tys mi přivezl rakev?“

„Hm.“

„Pěknou?“

„Pěknou, černě leštěnou, truhlář ji v městě ve skladě dlouho vybíral, padesát jednušek stála.“

„Kde ji máš?“

„V slámě na fasuňku, aby se neodřela.“

„Ukaž mi ji —“ a Holoubek vstal, postavil se na nohy, ale jak chtěl krok udělat, pocítil, že pravá noha je jaksi bez vlády, těžká, že ji sotva utáhne za sebou. Chytil se rukou za pelest a povídá: „Přeležel jsem si nohu, nemohu se na ni postavit, podejte mi hůl.“

Baruška běžela do kouta, kde stávaly hole a deštníky, ale koutek byl prázdný. „Budou někde uklizeny, vezmi si zatím tatínkovu a zkus chodit, zkus to — „ a sama ho vedla za ruku jako dítě a Holoubek nesměle, bojácně přešel pokojem. „Snad se rozchodím, ale po schodech teď ještě nemohu; víš co, Honzíku, přines mi sem tu rakev z vozíku — „

„Ale bratře!“ sepjala ruce Baruška.

„Nu, co zas? Proč by ne? Vždyť je moje. Hned jdi a pomoz Honzíkovi, sám by ji neunesl.“

„A co si s ní počneš?“

„Zde si ji postavím. Císař Karel V. také měl rakev již zaživa, proč by ji nemohl mít třeštický farář? Běž a nehněvej mě, nebo ti znova umřu a víš, jak ti beze mě bylo.“

„Slečinko, nezlobte velebníčka, musíme poslechnout,“ přidával se Honzík na stranu farářovu.

„Ne, za nic na světě nemohu,“ odmítla rozhodně Baruška.

„Jemnostpane, přinesu ji sám, vezmu ji nadvakrát.“

„Přines, dostaneš zlatník,“ a po starém zvyku sáhl Holoubek do kapsy po peněžence.

„I vy lakomci, vždyť nemám ani kalhoty.“

231$

„Ale máš, ty černé, nové jsme ti oblékli, jenom peněženku v nich ovšem nemáš, klíčky, nožík, hodinky s řetízkem, to všecko jsem ti z kapes vybrala a uložila do tvého stolku. Tam to najdeš.“

Místo odpovědi vyhrnul Holoubek talár až po kolena a plátěné, jako kment bílé podvlékačky zasvítily pod černým okrajem kleriky.

„To je hrozné, jak se to jen stalo?“

„Má úcta, pane faráři, to je překvapení, to je přímo senzační událost, v celé mé praxi tohle se mi nepřihodilo, ač medicína zná takové případy —“ hned na prahu volal doktor — „byl jsem u pacienta a už cestou jsem slyšel neuvěřitelnou novinu a teď na své vlastní oči vidím … A jak je vám, důstojnosti, a jak se cítíte?“

„Dost dobře, pane doktore, pouze zima je mi, mám hlad, rád bych si obul svoje trepky, svlékl kleriku, udělal si pohodlí a nikde nemůžem nic najít. Všecko je bůhví kde a kam uklizeno, všichni si mě jen prohlížejí, vyptávají, obdivují —“

„A nic vás nebolí?“

„Trochu noha.“

„Aha! Tady je to. U vás se prodrala krev stěnou cév a nastal, milý pane faráři, výron krve do mozku, upadl jste v hluboké bezvědomí, které jsme omylem pokládali za konec, za smrt. Zatím se však krev vstřebala, nerozrušila naštěstí mozkovou tkáň, srdce počalo znovu bít, mozek pracovat, zbylo vám nepatrné ochrnutí nohy na památku — nu — vyhrál jste. — Můžete mluvit o velikém štěstí, jeden z tisíců případů končí takhle vesele, musím o tom podat zprávu do našich odborných listů, vzbudí senzaci; tak jen teď klid, ještě týden alespoň zachovejte úplný klid, nohu vyléčíme elektřinou a ochrnuté nervy zase vzpružíme masáží, co nevidět budete běhat zase jako zajíc.“

Po faře zatím bloudila všecka ulekána Baruška. Ničeho nic nemohla najít. Ani peřiny pana faráře, ani jeho župan, ani jeho šaty.

„Ale kam se jen poděly? Kam zmizely?“ ptala se už asi podesáté.

232$

„Rozkradli to,“ odpověděl zlostně Honzík nesa na rameni pozorně, aby o nic nezavadil, víko z rakve a po chvíli i rakev samu.

„Kam to postavím, jemnostpane?“

„Semhle, kde stávala pohovka.“

Baruška po chvíli snášela z uzamčené půdy svoje „forotní“ peřiny, ze skříně bratrovy sváteční šaty a služka se přihnala od kupce s novými trepkami, pro které ji narychlo poslali.

Slunéčko zapadlo, hvězdy se vyrojily na obloze, tichý večer se snesl nad širý kraj. Uhodil toho dne první mrazík, vysušil bláto i cesty, jako cukrem posypal jíním střechy i stromy, zmizela mlha, vyjasnilo se …

„Ale důkladně tě okradli,“ usmál se otec po večeři.

„Také mě, tatínku, obdarovali,“ vážně odpověděl farář.

„A co ti darovali?“

„Rakev, tatínku, a totě velice cenný dar, protože ji všichni budeme potřebovat a nikdo si ji za života nekoupí. Vidíte, a já už ji mám.“

„Také pravda,“ přisvědčil otec a zamyslil se — po chvíli trpce dodal: „Červy se hemží země a někteří lidé vrhají se jen na mrtvoly.“

„Dobře jste řekl. Potravou červů jsme, my i náš majetek.“

„Živý strom ožírají housenky. Ale ty lze zničit, hubit, strom před nimi ochránit, před červem však nikdo bezpečný není.“

„Ale i červi’ jsou užiteční. Kypří zemi a zbavují ji mrtvolného jedu.“

„Ano. Pán Bůh všecko moudře stvořil.“

„Okradli mě, tatínku, housenky nebo červi?“

„Myslím, že červi.“

„Tak je nemám žalovat a chtít, aby vyvrhli, co pohltili?“

„Nežaluj, synu, nežaluj!“

Tu noc spali oba Holoubci spolu v jednom pokoji a dlouho si místo spaní potichu vyprávěli.

233$

V) ZNOVA NA SVĚTĚ

i

Když se třeštický farář ráno probudil a pomodlil se, cítil se úplně svěží a zdravý, kromě — pravé nohy, kterou za sebou ustavičně vlekl. Pocítil hlubokou vděčnost k Pánu Bohu, vděčnost nejen za to, že mu vrátil život, ale i za tu chorou nohu, za křížek, který na něho vložil jako důkaz své milosti a lásky. O holi se belhal nejprve do kostela. Jak otevřel hřbitovní vrátka, zavadil očima o čerstvě nasypaný hrob. Ten zde nebyl — koho to sem pochovali? ptal se sama sebe a přistoupil blíže. Hrob se vršil těsně po boku jeho předchůdce a Holoubkovi rázem vzešlo světlo. Můj hrob! A proč jej zaházeli? Chvíli postál u hrobu, ale pak se náhle obrátil a rychle vešel do chrámu. Klekl si tam před svatostánek a čekal, až přijde kostelník zvonit na mši svátou. Ale už sedmá minula, děti se trousily na školní mši, dveře vrzaly a zvon pořád mlčel.

Konečně se Holoubek zvedl ze stupňů oltářních a vešel do sakristie. Ministranti stáli tam v koutečku a dívali se na faráře nějak plaše.

„Jděte poprvé zazvonit,“ poručil jim. Oba hned jako střela vyběhli. Spadla z nich všecka bázeň a po zvyku přinesli z fary konvičky, odkryli oltář, postavili na něj pultík pod misál, rozdali po lavicích modlitbičky a pak se dívali na jemnostpána, jak si vytahuje ornát, strojí kalich a hledá v mešní knize.

„Co že kostelník tak dlouho nejde?“ optal se Holoubek, když už se měl pomalu oblékat ke mši svaté.

„Prosím, on stůně,“ současně odpovídali hoši.

„Tak? A vždyť jsem ho ještě včera viděl.“

„Prosím, paní kostelníkova povídala, že se rozstonal z leknutí,“ vyrazil ze sebe kurážnější Jína, ale hned se vzpamatoval a spolkl další slova.

„Tak to asi nebezpečné nebude, oblečem se sami a ty, Járo, rozsviť na oltáři dnes všecky svíčky. Musíme Pánu Bohu poděkovat.“

Pan řídící, když sezváněli, seděl už za varhanami

234$

a lidí sešlo se mnohem víc než obyčejně. Zvědavost je sem přivedla, a když se u sakristie ozval zvoneček, vstávali hned v lavicích a natahovali krky.

„Tak je to přece pravda,“ slyšel Holoubek až k oltáři sípat žebráka Krčmu hluché Hadryčce do ucha, „ošidil nás, darmo jsme se za něho modlili, když mu zvonili hrany, a marně se těšili na funus.“ Snad i více by byl zaslechl, ale vtom se podařilo panu řídícímu sehnat kalkanta, pedál zahučel a varhany se rozehrály, i děti rozezpívaly nejmilejší Holoubkovou písní: „Ach můj nejsladší Ježíši, dárce života mého!“ Přestal poslouchat a počal se zbožně modlit stupňové modlitby, rozradostněn, že i s chorou nohou může sám a bez pomoci na stupně i ze stupňů. Pan řídící, vida z kůru slavnostně osvětlený oltář, při „gloria“ po první strofě přestal hrát a Holoubek u oltáře zazpíval překrásně, jak ho dosud nikdo ani předtím, ani potom už zpívat neslyšel: „Sláva na výsostech Bohu.“ Celé jeho vidění mihlo se mu v té chvíli jako blesk hlavou, slzy mu vytryskly z očí, dokončil gloria, ale stál dál, čekal, až pan řídící dohraje, a říkal si: Rodiče mi život darovali, tatínek mi život, když hořelo u Boháčů, zachránil, Pán Bůh mi ho vrátil; byl bych darebák, kdybych si ho teď nevážil a nehospodařil poctivě s každou jeho vteřinou — a od té chvíle se mu zdálo, že se vlastně znova narodil. Všecko viděl v jiném světle a jinak než dosud, všecky jeho dosavadní úsudky jako by se na hlavu stavěly, všechen jeho život jako by se naruby obracel. Jako by byl až po tu chvíli trpěl šedým zákalem a po šťastné operaci prohlédl, tak se pomalu rozhlížel a zvykal na nové dojmy, pohledy, na staré prostředí a okolí svého života. Zdálo se mu, že až dosud hleděl na všecko zdola nahoru, kdežto teď jako by se díval opačným směrem — shora dolů, každému lidskému činu jako by nazíral až do jeho kořenů, ze kterých vyrostl, proto všecko chápal, omlouval — a odpouštěl.

Hned po mši svaté pan řídící utekl z kůru, za žádnou cenu se nechtěl s Holoubkem setkat boje se, že by se

235$

optal: „Tak, pane řídící, kterýpak sbor jste k mému pohřbu cvičil?“ Ale žebráci vytrvali před kostelem, až farář vyšel. I v jejich zracích se sice jevila plachá bázeň, neosmělovali se jako jindy hnát se knězi po ruce a jenom nesměle pozdravili: „Pochválen bud’!“

„Až na věky,“ usmál se Holoubek a zastavil se. Pocítil živě povinnost omluvit se a odprosit tu hrstku lidských trosečníků, kteří se zachraňují na nepevném břehu lidského milosrdenství.

„Odpusťte, lidičky, a nehněvejte se na mě, že jsem vás tak zklamal,“ spustil nejistě, „věřte mi, že se stalo proti mé vůli, nechtělo se mi zpátky na svět, ale Bůh —“ vtom se však zarazil a vzpamatoval se; pochopil, že prozrazuje něco, o čem si umínil zachovat hluboké mlčení, protože by lidé jeho snu nevěřili, jeho vidění by se posmívali, hrubě, s posměchem by o něm mluvili a to by nesnesl, to by ho nejvíce bolelo i uráželo …

„Ale já vás nechci ošidit —“ pokračoval hned vesele — „Pán Bůh chraň — mnoho-li pak dostáváte o pohřbu?“

„Šesták i dva — jak jsou kde štědří,“ odvážil se odpovědět Jouza, uznaný vůdce a mluvčí obce chudých.

„Dokud ještě pekli chléb, dávali nám ve statku všude ,dušičku’,“ ozvala se polohluchá Bradačka.

„Ano, .dušička’ nám také patří.“

„Anebo alespoň náhrada za ni.“

„Chudí se nemají šidit, utiskovat, na nás se nemá šetřit,“ stávali se žebráci smělejšími, odvážnějšími.

„Tak dostanete za všecko po zlatce — jste spokojeni?“ rozhodl se náhle Holoubek.

„Zaplať Pán Bůh nastotisíckrát! — Jak bychom nebyli! — Vždyť sám pan hrabě víc nám neodkázal,“ velebili hned žebráci a tlačili se ke knězi, který zmaten a rozčilen prohledával všecky kapsy a po chvíli hanbou uzarděn se stísněně ozval: „Milí lidičky, musíte mít několik dní strpení, musím vám zůstat dlužen, ale neošidím vás, zaplatím na krejcar, i úroky přidám, ztratil jsem peněženku.“

236$

„I neztratil,“ vybuchl prudce Jouza, „ale okradli vás, my to dobře víme, po celých Třešticích jsou poschovány farské věci.“

Ale Holoubek neposlouchal, utíkal kulhaje, jako by mu hlava hořela, rovnou na faru a k snídaní do kuchyně. Baruška s tatínkem byli také v kostele, ale už dávno spolu šuškali v kuchyni, než se konečně otevřely dveře a jejich velebníček v nich stanul. Přestali rázem šeptat a láskyplným zrakem spočinuli na jeho tváři. Zdálo se jim, že cosi nového, neznámého hledí z té tváře na ně, že v ní přibyla nová vráska, nový rys, tajemný a záhadný, že se vyryl do toho obličeje a dodává mu zvláštního výrazu, nevýslovně tklivého a sladkého.

„O čempak jste si povídali, že jste tak náhle přestali, jako by uťal,“ postřehl farář nápadné jejich odmlčení.’

„To víš, že o tobě,“ usmál se starý Holoubek, „celý kraj teď bude o tobě mluvit, musíš si na to zvykat. Já už domů telegrafoval a hned teď za telegramem pojedu sám.“

„Jen když mi Barušku necháte,“ vřele se ozval farář a jako dosud nikdy zadíval se na ni vroucím pohledem. Tys, chudinko, nejvíc zkusila, pomyslil si v duši, tebe jsem se nejvíce natrápil.

„Ale mlč, Josífku, a nežaluj,“ jako by mu ty myšlenky na čele četla, vpadla mu sestra do řeči, „to já jen tak, ale buď bez starosti, nikdy tě neopustím, děj se co děj, nikdy, bratře, nikdy,“ a zvedla zástěrku k tváři.

„Děti! Děti!“ usmíval se otec cítě, že i jemu oči vlhnou.

„Ale fouká už tam,“ zahleděl se farář z okna, u kterého stál, a prstem ukázal na holou korunu starého štěpu, kolébající se v ostrém severáku.

„Inu, zima se blíží,“ povzdychl otec, „sluníčko sice svítí, ale nehřeje, babí léto člověka nezpotí.“

„Jen když je nad hlavou modré nebe — bez mraků,“ zasmála se u kamen Baruše, nalévajíc do hrnků horkou kávu.

„Tak, tak,“ přisvědčovali oba Holoubkové usedajíce$

za stůl. Venku na dlažbě zarachotila kola bryčky a zazvonily podkovy.

„I hleďme, Honzík už zapřáhl,“ podivil se farář, „kdopak mu poručil?“

‘„Snad bys mě nenechal jít pěšky?“ usmál se stařec, ale kněz cítil, že ne pro sebe, ale pro něho, pro jeho chromou nohu dal otec zapřáhnout, a vděčně na něho pohlédl. „Tak mi přines kožíšek a čapku, musím to provětrat, aby se mi tam nenasadili moli,“ usmál se na sestru. Ale té leknutím div že hrnek z ruky nevypadl. Vzpomněla si, jak hned předevčírem v tom zmatku potkala na schodech kostelnici, jak nesla kožich i čepici a jak řekla na omluvu: „Jemnostpán už to nebude potřebovat, můj je takový zimomřivý, kostel je jako lednice, pohoví si v tom.“

Neměla sílu ani odvahu, aby ji zastavila, okřikla, vyrvala jí z náručí ten lup, ale teď se náhle cítila jako na koni. Vrátit to musí a hned, služku tam pošlu, rozhodovala se rychle. Bratr ji bystře pozoroval a vida její rozpaky řekl vesele: „O roucho jeho metali los. Kdopak mé roucho vyhrál?“

„Kostelnice si je odnesla,“ prudce vyhrklo z Barušky.

„Vidět, že rozumí věci,“ usmál se Holoubek, „to byl opravdu nejcennější kousek mé výbavy a kostelník toho ještě užije.“

„A ty se budeš tetelit zimou.“

„I toto! Vždyť mi nechali plášť a vlněnou vestu.“

„Ale kožíšek máš z Markova.“

„Ovšem, a kuní, od jemnostpána, a čapku od slečny, pochodil jsem si v tom až do své smrti.“

„Josífku!“ současně a prosebně ozvali se otec i Baruška, „co to mluvíš?“

Holoubek neodpověděl, pouze sáhl do kapsy po hodinkách, a když je nenahmátl, otočil hlavu ke kuchyňským hodinám. „Máme čas, tatínku, za půl hodinky pojede vlak.“

„Pravda, abychom nezmeškali,“ sbíral se hned otec,

238$

„ale tohleto domů nepovezu —“ usmál se a vytahoval z ohmatané knížky několik stovek — „vzal jsem si je na cestu pro strýčka příhodu a jsem šťasten, že jsem to zde nemusil utratit, na zpáteční cestu mám v kapse.“

„Tatínku, jakpak bych mohl —“

„Eh, mlč — furiante — vždyť máš jako po vyhoření, groše nemáš a zima je na krku, chtěl jsem ti to odkázat, abych tě nezkrátil, ale dám ti to zaživa, Baruško, schovej ty peníze.“ S úsměvem objal dceru, políbil ji a spokojen i rozradostněn usedl se synem do vozíku. Sedlák se v něm hned probudil. Koně prohlížel, bryčky si všiml, že není namazaná ani umytá, po návsi se rozhlédl a širokým, šťastným úsměvem pozlacoval všecko, nač se podíval. Dojeli včas, ba ještě chvíli musili přešlapovat na nádražním perónu, než přisupěl vlak. Do teplé, ale zakouřené čekárny se jim nechtělo, hlavně proto, že si je kdekdo nápadně prohlížel, cítili, že se o nich mluví, že si na ně hlavou i očima ukazují a domácí že přitlumeným hlasem vypravují přespolním o tom, jak farář Holoubek z mrtvých vstal.

Chodili proto sami dva podél koleje, písek chrupal pod nohama, mrazivý vítr jako nůž je řezal do tváří, ale necítili to.

„Matka už je jako pápěrka a já také jako pára nad hrncem,“ měkl teď při loučení starý Holoubek, „nevím, hochu, jak bychom tu ránu byli přežili. Proto nezahrávej si se svým zdravím, Baruše mi pověděla, od čeho se ti to stalo. Pusť takové zbytečné starosti z hlavy! Hle, sta kněží žijí a netrápí se marnostmi, svět nepředěláš, život si marně ztrpčuješ, zdraví podkopáváš.“

Syn pokorně poslouchal a jen přemýšlel, jak tatínkovi stručně a pochopitelně vyložit, že si pomoci nemohl, že musil myslit na osadu, že ho hrozně trápila netečnost a lhostejnost osady ke kostelu, k Bohu, ale teď že bude jinak, že už vidí jasně, konec že už je duševnímu trápení, když se jim vtom položil přes cestu tmavý stín a hned také zahlaholil pozdrav: „Poklona, důstojnosti, tak gratuluji, gratuluji. Vždycky jste nás

239$

překvapoval svým jednáním, ale tentokrát jste překonal sebe sama.“ To třeštický starosta — pan Boháč — přiběhl už skoro poslední na nádraží, a protože měl permanentní jízdní lístek v kapse, místo k pokladně zamířil k oběma Holoubkům. Srdečně jim potřásl pravicemi, ale hned zvážněl, úsměv uletěl z jeho úst, obrostlých pečlivě pěstěným knírem, starost zvarhanila hladké dosud čelo a starostlivě si povzdychl: „Zatrolená historie! Jakpak to jen zaonačit teď?“

„A co, prosím?“ usmál se farář.

„Víte, důstojnosti, že si vás všichni vážíme. Tenkrát při tom ohni u nás ukázali jste tady s panem otcem, co dovedete — ó, prosím, prosím — nebraňte se, všecka čest,“ — nedal se vyrušit Boháč, když viděl, jak se Holoubci kroutí a chtějí odmítnout takovou lacinou chválu — „a proto jsem prosadil návrh, aby vám byl na rakev — eh, pardon —“

„Snad ne — položen věnec?“ dokončil vesele farář.

„Ano, správně, uhodl jste. Návrh byl jednomyslně přijat. Věnec je krásný, bohužel z čerstvých květin, z aster a chryzantém, schovat ani vrátit se nemůže, co teď s ním?“

„Inu, božínku, to je přece nadmíru jednoduché,“ rozesmál se kněz, „odevzdat ho, komu patří, tedy mi ho pošlete.“

„To snad přece ne?“ zkoprněl pan Boháč.

„A proč by ne? Copak se má podávat věnec jenom mrtvým? Nedostávají věnce básníci, tenoři, zpěvačky?“

„Ovšem! Ovšem! Ale jak to — prosím — v obecních účtech odůvodnit — jak položku zapsat?“

„Ach, o to běží?“ smál se vesele Holoubek dál — „i z těch rozpaků vám pomohu. Já si ten věnec od obce koupím. Pošlete mi jej i s účtem. Ať mi obojí strážník přinese.“

Vtom koleje zadrnčely, kola zarachotila, přitažené brzdy zaskřípaly, vlak stanul.

„Tak jak si račte přát. To bude opravdu nejlepší rozřešení choulostivé věci,“ usmíval se ještě Boháč —

240$

rychle se poroučel a otec se synem se objali a beze slova políbili. Jediná myšlenka projela jim oběma hlavou: Snad je to na tomto světě naposled … Vlak se znovu rozběhl, vyjel už z nádraží, na posledním voze zavěšená signální lucerna červeně blýskla na slunci a farář se teprve vzpamatoval, odtrhl oči od toho prchajícího vlaku, palcem rozmáčkl slzu v očním koutku dřív ještě, než mohla vyskočit na líce, a jaksi obtížněji se belhal k východu. Šel skoro poslední, všichni už ho předběhli, ale ani to nepozoroval. Až teď, blíže se ke své bryčce, zastavil se překvapením.

Honzíkovi na kozlík podával jakýsi mladík v cylindru a v dlouhém kabátě kožený kufřík a hlasitě huboval: „Také mohli v tom větru poslat uzavřený kočár.“ Vzadu na sedadle choulil se starší pán v haveloku se sametovým límcem, a jak si na hlavu tlačil měkký plstěný klobouk se zlatými třapci, viděl Holoubek, že má na rukou fialové rukavičky.

„Nějaký kanovník,“ mimovolně si šeptl farář, ale než si to náležitě ujasnil, už se ozvalo z bryčky lahodně: „Pospěšte si, důstojnosti, ať nezmeškáme, a není tam už žádný kněz? Dva bychom ještě pobrali.“

„Nikoho jsem neviděl,“ odpověděl Holoubek a hrabal se do vozu.

„Tak jeďme —“ poručil kanovník velitelsky a Honzík hned poslušně trhl opratěmi.

„Ale čekal jsem, že pojede více kněží — ach, pardon — dovolím představit se — já jsem kanovník Souček, kolega v Pánu zesnulého ze semináře. Mívali jsme se velice rádi, potom nás ovšem život rozvedl, ale přece jsem pokládal za svou povinnost — ale lokaj má pravdu — uzavřený kočár mohli poslat — vítr řeže jako břitva — alespoň kdyby je bylo napadlo hodit do vozíku nějakou pokrývku na kolena — ale nedivím se v tom zmatku, jaký tam asi vládne! Včera ráno došel do konzistoře telegram. Ohromně nás všecky překvapil — vidíte, pane bratře — zase mrtvice — kněžská smrt! Naučení, abychom bděli a své všecky věci měli

241$

ustavičně v pořádku. Nevíme opravdu dne ani hodiny. Ale doufám, že Holoubek se těšil dobré pověsti — co ráčíte myslit?“

Třeštický farář — ačkoli pérová bryčka výborně nesla — nadskakoval radostí. Počkej, Kulichu, počkej, kasal se v duchu, zatopím ti, zkoupám tě a pak teprve vytáhnu. Ale hodný jsi, máš mě opravdu rád, jedeš mi na funus z takové dálky, a měkký cit vděčnosti plnil zas dětinsky dobré srdce Holoubkovo. Už se mu chtělo padnout panu kanovníkovi okolo krku, přitlačit se k němu a říci mu vřele: „Kulíšku, netruchli, nermuť se, Holoubek, podvodný člověk, blázny si udělal z osady, vikáře a hle — i z konzistoře, — ale věř, že za to nemůže, tentokrát nerad, tuze nerad.“

Přece však mu to nedalo, aby lhostejným, trochu zastřeným hlasem neodpověděl: „Jak se to vezme, Milosti. Těšil se dobré pověsti i netěšil.“

„Tak? Vidíte, to mě překvapuje. Býval v semináři náramný dobrák. Říkali jsme mu Žid, ale nic židovského v povaze neměl. Pouze svou čilostí a praktickým smyslem ulovil si ten přívlastek. Ovšem, není člověk ten, by se líbil všem. Copak mu osada vytýkala? Račte mi říci upřímně. Víte, chci po rekviích promluvit nad rakví — ovšem jen stručně, několik slov — ale nerad bych narazil — kdybyste snad myslil, nechal bych toho raději.“

„To rozhodně radím,“ hned se horlivě ozval Holoubek, „chválit Holoubka nelze, on měl na osadě soudy se starostou, spory se ševcem, se zámkem také neharmonoval, kouřil jako milíř, do huby si často neviděl, ba i o Vaší Milosti dovoloval si často vyprávět lecjaké historky.“

„Táaaak?“ protáhl obličej kanovník. „To je ovšem něco jiného — to ovšem činit neměl. A co například vypravoval?“

„O jakýchsi kalhotách z dob seminárních. Říkával: rád bych věděl, má-li Kulich ještě ty kalhoty, nebo nemá?“

242$

Pan kanovník se odmlčel a sklopil hlavu. Honzík zajížděl k faře a otevřenými vraty viděli po dvoře procházející se dva četníky s nějakým pánem. Před hostincem stálo několik kočárů, u kostela hlouček lidí, o něčem živě rokujících — takže samému panu kanovníkovi to bylo nápadné.

„Kdypak vlastně bude mít pan farář pohřeb?“ optal se pro jistotu.

„To on sám neví,“ usmál se mírně Holoubek.

„Bylo nám sděleno, že dnes v deset hodin, dostal jsem i parte,“ rozhořčoval se Souček, který cítil, že zde není všecko v pořádku.

Jakmile zajeli do dvora, představil se Holoubkovi soudní adjunkt. „Přijel jsem na pohřeb a chtěl jsem pořídit inventuru, soupis jmění, a zatím vidím, že si někdo dovolil ztropit nemístný žert,“ počal prudce a zlostně věda, jak se mu vysmějí kolegové, až se vrátí z Třeštic.

„Josífku — proboha —“ chytil se za hlavu Souček a rychle odsedí od faráře — „vždyť jedu s mrtvým, co se to děje?“

„Je zde i plno smutečních hostů, někteří přijeli z daleka,“ zesiloval úředník rozhořčení, „to je neslýchaná věc.“

„Má největší vina —“ stál Holoubek zkroušeně a zahanbeně, až jim ho bylo líto.

„Ale, Pepíčku, jak jen? Copak vlastně? Nemohu pochopit, jak — „

„Račte dál, pánové, zde na dvoře vám událost přece bratr nebude vykládat,“ ozvala se energicky Baruška a lokaje s taškou prvního vtáhla do fary.

To byla vlastně nejhorší chvíle v celém dosavadním životě Holoubkově, a láska Baruščina zazářila jako démant. „Zaplať Pán Bůh, že ten pan kanovník přijel,“ poděkovala nejdřív Bohu a pak nařídila lokajovi, aby jen tak neokouněl, aby sebral ubrus a talíře a vzal si na starost pány v prvním patře a nikoho — zvláště ne jemnostpána — nepouštěl dolů — do přízemí. Sama

243$

vařila oběd, přijímala poštou i po schválních poslech došlé kondolence a hned je házela přímo do kamen, zaplatila truhláři rakev i parte, nařídila mu, aby se pro dnešek klidil a nešel alespoň týden panu faráři na oči, strážníka vyhodila i s věncem, pouze účet přijala a zaplatila, ale nejvíc se zaradovala, když se nenápadně počaly trousit různé věci zpátky do fary.

První přiběhla kostelnice s kožichem a čepicí. „Milostslečinko — nehněvají se — můj bude mít z toho smrt — četníci chodí po vsi a vyslýchají, hrozí i prohlídkou, pan adjunkt prý tak nařídil.“

„Je to možné —“ stručně, trochu upjatě a sebevědomě přisvědčila Baruška. „Chtěl sepisovat pozůstalost po panu faráři. Řekla jsem mu, to že musí k vám, hrobníkovi a jinam ještě. Slíbil, že vše vyšetří, že ví, jak to na farách po smrti pana faráře chodí.“

O tom všem neměl milý Holoubek nejmenšího tušení. Seděl s nenadálými hosty v nejlepší náladě, děkoval zvláště věrnému příteli Součkovi a živě litoval, že přece jen neumřel. „Hle, s pedem a mitrou bys byl vedl pohřeb, kterémupak vesnickému faráři se ta čest stane? Nejvýš vikář — často jen sekretář ho pochovají,“ usmíval se blaženě.

K odpolednímu vlaku hrčela zase farská bryčka. Holoubek hosty odvážel. Náves zase měla svůj obyčejný vzhled, lidé se dívali vesele a radostně, důvěrně pozdravovali cestou, celá událost rychle doma zevšedněla a pouze v okolí se o ní ještě nějaký čas mluvilo …

„Ty kalhoty ještě mám, jistě mám,“ naklonil se pan kanovník Souček náhle k uchu faráře Holoubka, když vlak už stál na kolejích a kupé I. třídy čekalo dokořán otevřené — „ale dlouho jsem se už na ně nepodíval. Jak se vrátím, hned si je rozbalím.“

„I to nic! To já jen tak!“ usmíval se v rozpacích Holoubek, šťastný, blažený, jako je každý, kdo se přesvědčí o věrném přátelství a lásce svého přítele. Kulich už se nezmění, nezpyšní, ani kdyby se stal třeba arcibiskupem, utvrzoval i sebe ve vzájemné lásce bra—

244$

trské. Ale brzy přeskočily jeho myšlenky zase jinam. Dnes již podruhé ujížděl v bryčce od nádraží k Třešticům, tentokráte sám, ani nikoho svézt nemohl, ač se na nádraží i cestou pilně rozhlížel, koho by mohl pozvat, popovídat si, a tak se teskně rozhlížel pustnoucím podzimním krajem. Smutné myšlenky nevolány samy ho přepadaly. Sluníčko sjíždělo k západu, svítilo sice, ale nehřálo, ospale se rozhlíželo po nebi i po zemi, jako by chtělo vyhasnout, jako by bylo v uprchlém létě vyplýtvalo všechen svůj žár a místo plamenů svítil v něm jen žhavý popel… Jsem jako to sluníčko, rozjímal Holoubek, chvíli ještě, sjede níž, ponoří se za hory, uhasne a nastane večer a dlouhá noc …

Člověk — co je člověk? — a zahleděl se teď na zčernalé, mrazem spálené a zkroucené listí, které pršelo ze stromů podél silnice a ostrý, ledový větřík je hnal kus po silnici, točil jím, pohrával, až konečně smetl do škarpy, plné bláta a bahna. Ze stromu života odloupne se člověk, vítr jím pohrává, honí ho z místa na místo — až konečně v příkopu — ve hrobě si odpočine. Také jsem si tam už mohl hovět, a zrak jeho zavadil o bílou hřbitovní zeď kolem kostelíčka — kostelník by byl zítra strojil jiného velebníčka k oltáři. Kostelník? Vida, zapomněl jsem, stůně. „Honzíku, zastav,“ poručil na návsi, „musím navštívit kostelníka,“ a pomalu slézal z vozu.

„Mohl jsem tam zajet,“ nabízel se Honzík, vida, jak se pan farář namáhavě belhá.

„I ne, jen jeď domů, musím se rozchodit,“ odmítal Holoubek a o holi kráčel ke kostelníkovu baráku.

„Jak se máte, kostelníku?“ optal se bodře hned ve dveřích, sotvaže pozdravil.

„Špatně,“ ozval se z kupy peřin na loži stařecký, nakřaplý hlas, „nemýlím-li se, přišel mě navštívit jemnostpán.“

„Nemýlíte se, jdu se opravdu na vás podívat. Bolí vás něco?“

„Bolí.“

245$

„A co ?“

„Duše.“

„Hm! Duše? A proč?“

„Hanba je mi.“

„Kostelníku, co mluvíte?“

„Jemnostpane, neliběji se horšit, ale oni měli zůstat mrtev a já mohl dále žít.“

„Jak to?“

„Cítím, že hanbou umřu, prstem budou po mně lidé ukazovat, nepřežiji to. Stará jim kožíšek, čepici, hodinky a všecko vrátila, ale hanba zůstává hanbou, četníci chodí a hledají, snad i k nám přijdou.“

„Co pravíte — četníci? A co by hledali?“ lekl se Holoubek.

„To, co jsme vám pokradli.“

„A kdo jim to nařídil? Kdo jim dovolil?“ prudce se zvedl farář.

„Zákon, jemnostpane, slavný zákon. Ten ouřada z města, co dnes ráno přijel, hned poručil, aby shledali, co bylo roztaháno.“

„Já to však nechci, kožíšek vám daruju, čepici také, je vaše,“ rozpaloval se Holoubek, „lidé budou ještě myslit, že já jsem na ně poštval četníky.“

„I ba nebudou, a ať si myslí, co chtějí, ale ta hanba, ta hanba,“ vedl si svou kostelník. „Jak bych mohl v jemnostpánově kožíšku za jeho života vylézt na světlo boží? Kdyby byli líbili umřít, mohl jsem říci: odkázal mi to — a čest i slávu i závist jsem sklízel.“

„Řeknu tedy, že jsem vám věci daroval, všude to řeknu.“

„Ne, nepotřebuji, nechci je ani vidět, ale o něco přece prosím, snažně prosím, to mi ráčejí dát, tím jedině mě mohou potěšit.“

„A co ?“

„Odpuštění, jemnostpane, odpuštění z jejich úst i srdce,“ zavzlykl stařec a dal se do pláče.

„Ale, ale —“ červenal se Holoubek v rozpacích, „vždyť nemám, co bych vám odpouštěl, neurazil jste mě, nerozhněval.“

246$

„Tak jen řeknou: nehněvají se na mě?“

„Nehněvám — ani hněvat nemohu a nesmím. To — milý kostelníku — snáší Pán Bůh jiné urážky, nehněvá se, ale dál nás miluje. Jakpak já bych směl přestat vás milovat pro kožich a čepici?“

„Jemnostpane, rád bych se vyzpovídal a dal se zaopatřit,“ řekl náhle stařec dojat a pohnut.

,,To vám schvaluju, neboť mě nejvíc hnětlo, že jsem jen tak beze všeho ze světa odešel, a věřte, že mě Pán Bůh snad jenom proto poslal zpátky na svět, abych se napravil. Přijdu tedy zítra ráno po mši svaté.“

„Přijdou raději hned. A vědí, koho si vezmou po mé smrti? Syna nemám, v našem rodě se kostelnictví neudrží, dopřejou. místo mladému Jínovi, tomu krejčíkovi z Vídně, přistěhuje se, už ho čekají, Vídeň mu neslouží, usadí se doma, krejčovat bude jako já, ať má po mně památku. To je poslední přání a teď už jdou a přinesou mi Pána Boha.“

Holoubek dojat poslušně šel zaopatřit kostelníka, který během dvou dnů změnil se ve vetchého stařečka a do rána skutečně tiše v Pánu zesnul…

VI) DĚTI

Letošní zima táhla se líně a zdálo se, že jí konec nebude. Do vánoc jakžtakž uběhl Holoubkovi čas, kutil ledacos, horlivě psal, archív pořádal, na dopisy svědomitě odpovídal, zvláště markovskému jemnostpánu napsal sáhodlouhý list, jak to s tou smrtí vlastně bylo, aby uvedl na pravou míru zprávu, kterou o tom přinesl do Markova zámecký revident i Márinka ze mlýna. Všecky své věci časné urovnal a na duši ovšem také nezapomínal.

V kapsičce u vesty nosil malý, jako stříbro lesklý klíček, který nikomu nesvěřil a nikdy se od něho neodloučil — klíček od černé kovové rakve, která opravdu zůstala v ložnici Holoubkově a u které denně před spa—

247$

ním poklekal. Otevřel nejprve její víko, nadzdvihl je, někdy hodil dovnitř nějaký papírek, zaplacený účet, obrázek nebo dopis a pak dlouho a dlouho vydržel u ní, pohřížen v tiché rozjímání nebo vroucí modlitbu. Baruška dlouho bratrovi vytýkala jeho podivínství, ale konečně i ona se s tím smířila a denně stírala prach za ranního úklidu nejen ze stolu, skříně, klekátka, ale i — z rakve.

„Že jen ji chce mít stále na očích,“ vadil se doktor, který často docházel na faru léčit ochrnutou nohu a ruku. Ani on však rakví nehnul, zůstala na místě, kde ji Honzík složil a kde stával dříve divan. Holoubkův stav se přes sliby lékařovy nelepšil, nepomohl ani elektrický strojek, ani masáž, ani tělocvik, takže sám lékař prohlásil, že zbývá už jenom jediné, zkusit léčení vodou, nejlépe v některých lázních za odborného vedení specialisty nervových chorob, s tím však že nutno vyčkat až do jara, až se lázeňská sezóna otevře.

Na jaro se tudíž Holoubek těšil, a proto se mu zdála zima nekonečnou. Trápilo ho, že nemůže ven, do polí, na procházky, jak byl zvyklý, neodvažoval se s chromou nohou na náledí, byl rád, že se o holi dostal do kostela a do školy, a to ještě často nový kostelník — mladý Jína — ho musel podpírat nebo alespoň doprovázet, aby pro všecky případy byl po ruce, neboť když Holoubek upadl, bez cizí pomoci se na nohy postavit nemohl …

Špatně také spal, čtení ho unavovalo, a tak nacházel rozptýlení jedině v myšlenkách a v úvahách. Rozmlouval sám se sebou, se svou duší, s Bohem, s lidmi i věcmi a často, nevěda ani o tom — hlasitě. Baruška ho několikrát slyšela rozkládat v pokoji a vracela se od dveří s povzdechem: „Bratr se učí kázání, nesmím ho vyrušovat.“ Jindy se domnívala, že hovoří s nějakou návštěvou, ale konečně padla na to pravé, když viděla Holoubka, jak i v kuchyni upadá v zamyšlení, jak i cestou si rozkládá a rozhazuje rukama, ústy pohybuje i hlavou si kývá, jako by byl s někým v nejživější zába-248$

vě. Tu však na něho hned a bezohledně zavolala, ba ho i pokárala: „Čemu to zvykáš? Vždyť budeš pro blázny lidem! Pamatuj se přece!“

Holoubek pokaždé obrátil k ní sice pozorně hlavu, ale na očích mu viděla, jak hned nechápe, jak musí násilím protrhávat pavučinu myšlenek, kterými se jeho duch stále omotává.

„Samota! Ta samota!“ stěžovala si proto Jínovi, kdykoli přišel do kuchyně buď pro víno, nebo pro uhlí, anebo pro jiné potřeby kostelní.

„Inu, jemnostpán by se měl trochu pobavit, vyjít si třeba do hostince, mezi lidi, aby se rozptýlil a nemodlil se pořád, pravda, samota člověku radosti nepřidá,“ radil i kostelník. Ale oba Holoubkovi nerozuměli. Jemu se nestýskalo po lidech, ale po stromech, po květech, polích, lukách, ptácích, po slunci a teple, po větru i bouři, po přírodě boží, a proto dychtivě toužil po jaru. Za tichých zimních večerů neodolal a zlehounka si otevřel alespoň okno a zahleděl se k nebi, na kterém se jiskřilo plno hvězd, jako by bylo hustě pobito zlatými hřeby. „A to je rub, copak teprve, kdyby lidé viděli jeho líc,“ šeptal si a vzpomínal na svoje vidění, na čarokrásný sen, o kterém pevně věřil, že mu ho Bůh seslal pro poučení, a za který ustavičně Bohu děkoval. Už nemyslí na učitelovic Karličku, ani na její písničku Měla jsem holoubka, nemyslí ani na Markov, ani na Hrby, ani na zelí, ani na kuny, ani na jemnostpána a na Katynku, ba ani na domov, všecko mu odpadlo od srdce, takže je tam čisto a jasno jako v křišťálovém poháru. A co si tedy přemýšlí Holoubek? Po čem touží tak silně, až se mu oči slzou zakalují? Všecko vůkol spí, spí hlubokým spánkem, jenom on bdí… Cítí, jak všecko světské pominulo, leží za ním, jak se od pozemského vzdaluje, jak kráčí kupředu, pospíchá k jedinému radostnému cíli, který ho stále víc a více láká a vábí, letí tam k těm hvězdám — k nebi. Potichounku zavírá konečně okno a šeptaje: „Ani oko nevidělo, ani ucho neslyšelo,“ uléhá konečně i on ke krátkému spánku…

249$

Přestal se také úplně starat o dům a hospodářství, ponechávaje všecko Barušce. Když Honzíkovi několikráte na otázku odpověděl nedbale: „A já sám nevím, zeptej se dole v kuchyni, sestra ti poví, co a jak,“ Honzík přestal jemnostpána obtěžovat a radil se jen s hospodyní, která nyní teprve směle vzala otěže do rukou a nutno říci, že hospodařila líp a s lepším výsledkem než sám Holoubek. Praktický smysl jí pudově pověděl, co nutno prodat, aby měla po ruce peníze, co třeba schovat, aby se vydrželo v domě až do nové sklizně, a co možno rozdat chudým a známým, hostům a přátelům. Hrála si takřka s nevelkým hospodářstvím a Honzíkovi, služkám i dělníkům se na faře líbilo, protože Baruška na nich nešetřila, ale přilepšila jim, kde mohla, u stolu, na talíři i venku na poli. „Na faře se leckdo dobře poměje a ani stébla nám nepomůže zvednout, proč by se neměli mít dobře ti, kteří se na to napracují,“ říkala a přála dělníkům i jejich dětem, ba i jejich drobnému dobytku, kozám a králíkům. „Jen si vezměte náruč jetele — kdepak byste teď něco pro kozu sháněli,“ nařizovala, když večer odcházeli v zimě mlatci anebo na jaře a v létě sekáči a ženci. Lidé přesvědčili se i o jejím dobrém srdci, do ohně byli by pro ni skočili a nedopustili, aby jí kdo slovem ublížil.

A tak měl třeštický farář hluboký duševní klid, mohl soustředit mysl, po libosti se oddávat rozjímáním, zalétat „k nebes výšinám a tišinám“ a radovat se čistou radostí jako dítě … Každé vánoce Holoubka sice něžně nalaďovaly, ale dosud žádné tolik ho nedojaly jako letošní. Měsíc v úplňku svítil jako veliké, čisté oko rybí; plné tři dny a tři noci vytrvale padal úbělový kyprý sníh, milosrdně přikryl všecky špinavé kaluže, páchnoucí hnojiště, rozježděné cesty i blátivé stezky lidské, uvázl v holých korunách stromů, nachytal se na vyčnívající římsy oken a štíty střech, padal a padal, až se zachmuřené nebe o Štědrém večeru vyjasnilo, udeřil mráz a celý kraj proměnil se v čarovnou pohádku.

I sluníčko se k večeru blaženě usmálo na zasněžená

250$

pole, luka, zahrady, na zamrzlou řeku, ztichlé nádraží a odpočívající cukrovar; černé vrány a kavky se odstěhovaly do hlubokých, nezavátých dosud lesů, vrabci a sýkorky si hověli v přístřeší stodol a chlévů, ani větříček se nepohnul a v čistém, velebném, královském tichu stříbrný měsíc v úplňku, sotva se zešeřilo, vyplul na obzor. Jako pastýř kráčel zvolna po temně modrém nebi a zlaté hvězdy, poslušně jako ovečky, vycházely za ním.

„Jenom si poseďte,“ řekl Holoubek lahodným hlasem v kuchyni po večeři, která se na faře konala už v pět hodin, „já si musím před půlnoční zdřímnout,“ a vybelhal se nahoru do svého pokoje. Řekl záminku, aby se směl zvednout a odejít do samoty, po které prahl. Roj nejsladších vzpomínek obletoval mu hlavu, jak se svíčkou v ruce kráčel po schodech výše a výš, jeho rané dětství, domov, bratr se sestrou, tatínek a maminka, všecko letělo k němu, usedlo mu na srdce a on si uplynulý život nesl s sebou jako poklad. Zhasl svíčku, klesl pod tím sladkým břemenem do pohovky a sepjal ruce. Modravé světlo měsíční, tajemné a studené, padalo k němu dvěma okny, v něm se rýsovaly zřetelně jen černé křížky okenních rámů a všechen ostatní nábytek se topil v matném pološeru. Vstaň, příteli náš, vstaň, svůdně se na něj usmívaly jasné oči hvězd, takže neodolal a i s křeslem se usadil u okna. Hle — Třeštice leží před ním jako na dlani. Ani pes neštěkne, ani myška nikde se nehne.

„Svatá noc,“ šeptá Holoubek a rozšířeným zrakem hltá zrovna ten obraz pokoje a míru. Jako ryzí stříbro svítí a mihotá se sníh po střechách, z hlubokých stínů září zastřená okna ve statcích i v chaloupkách. V

Ano, jistě za takové noci se narodil Kristus Pán, rozjímá kněz a vidí Betlém, Panenku Marii, svatého Josefa, oslíčka, pastýře, ovečky, ale kupodivu všecko vidí hned papírové, neuměle ze dřeva vyřezané, pestře obarvené, i anděla vidí s papírovým Gloria v ručkách, sebe vidí klečícího doma před „betlímkem“ i v kostele

251$

před jesličkami a slyší sebe i ostatní zpěváčky: „Narodil se Kristus Pán, radujme se, veselme se!“ A staví betlém. Shání doma prkénko, v létě z lesa košík mechu zeleného jako brčál, podlepuje a vystříhává obrázky, rozsvěcuje svíčičky, „z růže kvítek vykveť nám, radujme se, veselme se!“ nevěda, zpívá si tiše, a zpívá tatínek, maminka, bratr, sestra, učitelovic Karlička, markovský jemnostpán, Kačenka, Kulich, kdekdo z jeho známých. Jenom třeštické děti nezpívají, poslouchají a udiveně se dívají na jesličky.

„Což vy nemáte doma ,betlímek’ ?“ ptá se jich Holoubek.

„Nemáme,“ odpovídají zpěvavě a sborem, „ani v kostele ho nemáme, my strojíme jenom stromeček.“

„Ubohé děti,“ chce je politovat Holoubek, ale vtom se ve zvonici rozhoupal velký zvon, udeřil kovovým srdcem o svůj mohutný, objemný plášť a Holoubek u okna procitl ze sladkých dum.

„Abys nezaspal,“ klepe Baruška kotníkem jemně na dveře, „už zvoní poprvé na půlnoční.“

„Vždyť já nespím,“ ozývá se farář skoro mrzutě.

„Tak je dobře,“ usmívá se za dveřmi Baruška a tiše jako myška v teplých bačkorách se vrací do kuchyně. „Bratr spal jako zabitý, musila jsem třikrát klepat a ještě zvon mi musil pomoci, než se vzbudil,“ povídala vesele a spokojeně v kuchyni Honzíkovi a služce.

Holoubek se šoural do kostela, který byl lidmi naplněn, jako když ho nabije. Po starobylém zvyku se pomodlil nejdříve Matutinum u oltáře a pak zazpíval Narodil se Kristus Pán, a sotva větu vyslovil, pocítil teplo radosti až hluboko v srdci; jako by ho slunce políbilo, zardělý se mu tváře, v žilách mu mladicky zašuměla krev, oči jako drahokamy mu zazářily, pochopil hluboké tajemství té stručné věty jako kněz i člověk, v okamžiku se mu hlavou mihl význam této světodějné události, kterou tak prostičce, tak úžasně jednoduše podává první verš naší staré hymny vánoční. Kdekdo podléhá kouzlu čarovné písně, celý kostel bouří a jásá,

252$

„radujme se, veselme se“ zpívají i starci se stařenkami v lavicích, děti u mřížky, muži na kůru, dívky v chrámové lodi a mládenci, tlačící se stydlivě pod kůrem a v předsíni. I hlas varhan mizí v té záplavě nadšených hlasů lidských, jen hluboký zvuk pedálu hučí, až se kostelík v samých základech chvěje, rozlétlí andělíčkové po římsách oltářů a kazatelny mávají ručkama i křidélky, i vážní svatí na stěnách i bočních oltářích otevírají ústa, ba i sama knížata apoštolská, svatý Petr se svatým Pavlem, na hlavním oltáři jako by přizvukovala: „Radujme se, veselme se ..

Holoubek stojí před oltářem jako socha. Nehýbá se, ač má jít do sakristie odložit pluviál, obléci nejpěknější ornát, vzít kalich, a než dozpívají, aby vyšel oblečen ke mši svaté. Ne, nemůže se hnout z místa, dokud ta píseň jásá kolem něho. Jako přibit stojí, slzy se mu valí z očí a z hrdla verš po verši, jeden krásnější druhého, tryská ke klenbě do výše jako píseň skřivánčí, už je „Goliáš oloupen“, už „člověk je vykoupen“, již naposledy se houpá refrén „z života čistého, z rodu královského“, kdekdo nabírá dechu „nám, nám narodil se —“ zvoní to teď jako ocel, hučí jako vodopád, burácí jako vichr, až zamrzlá okna se chvějí a kapky sražené páry tekou po studeném skle. To i ta okna snad radostí pláčí…

Vtom jako když utne. Píseň dozpívána, kouzlo pominulo, varhany se ztišily, svaté ticho se rozložilo kolem. Všichni se zadívali na Holoubka, jak stojí na nejnižším stupni osvětleného oltáře, a všem se zdálo, že šedivou jeho hlavu v té chvíli obetkala také svatozář, jako ji mívají namalovanou svatí boží na obrazech, vidí, jak poklekl, poklonil se a s tou září odešel do sakristie …

Při zpívané mši svaté si dal pan řídící velice záležet. Koledy se střídaly, jedna krásnější než druhá, slečna důchodních zpívala veliké sólo a mladší pan učitel ji doprovázel na houslích, všecko se líbilo, ale už tak živelně nepodmaňovalo, sem tam některá stařenka, stulená v kožíšku, si už dokonce i zdřímla, hoši pod

253$

kůrem šeptali i zcela světské řeči, dívky zívaly do dlaní a toužily, aby bylo po všem a mohly se obrátit a podívat, kdo za nimi šeptá v kostele a kdo je bude tichou nocí domů doprovázet…

Holoubek se vrátil z kostela veselý, radostný, ale chvílemi o Božím hodě i o koledě se odmlčel a naklonil hlavu k rameni, jako by naslouchal. A slyšel opravdu neodbytný hlas, který mu tak dlouho vyčítal: Betlímek ti schází v kostele, jesličky tam mají stát, jaképak jsou vánoce bez pastýřů, bez oveček, bez svaté rodiny, až vykramařil z kouta knihovny zaprášené ceníky a počal se v nich přehrabávat. Dokonce i po peru sáhl a napsal několik lístků řezbářským firmám, takže do Nového roku se mu na stole vršil slušný kopeček obrázků, sešitů, nákresů a knížek, které ustavičně přehlížel.

„Tedy hned zítra, dá-li Pán Bůh, pustíme se do žita, mlatce jsem objednala,“ hlásila při večeři Baruška.

„A to ano, to ano,“ souhlasil hned farář, „ale cepy, ne strojem — co?“ optal se pro jistotu.

„Ovšem že cepy, aby byla sláma na povřísla, strojem sice bychom vymlátili ve dvou nebo ve třech dnech, ale místo slámy měli bychom drchanku. A ženské si taky rády vydělají teď v zimě nějaký groš. Myslím, že za týden to zmůžeme.“

Nazítří opravdu z farské stodoly zazníval jednotvárný zpěv čtyř mlátících cepů. Holoubek chvíli poslouchal a dobře rozeznával rázné údery Honzíkovy. Stojí proti hrobníkovi a mlátí na slámě, kdežto hrobnice se služkou oklepávají klásky — aha — teď obracejí řad — teď vytřásají — vážou do otepí a vytahují na odry slámu, pěknou, rovnou jako rákos, sledoval v duchu práci na mlátě a silně zatoužil, jako jindy činíval, stoupnout si mezi mlatce, švihnout cepem, až ve vzduchu zahvízdl, udeřit jím, až sláma nadskočila a tvrdý mlat zazvonil, ale usmál se jen bolestně, mávl rukou, přetřel si tvář a oči, usedl do lenošky a již na stodolu nemyslil. Sáhl znova po obrázcích betlémá a prohlížel

254$

je bůhví pokolikáté. Pro žádný z návrhů nemohl se nadchnout, žádný neodpovídal jeho představám. „Vždyť pastýři tuhle jsou oblečeni jako hadrníci, polonazí, králové bez rukavic a čepic, svatý Josef bos, Panenka Maria jen tak nalehko oblečena a Ježíšek, chudáček, ani ty plenčičky a seno nemá, aby se do něho zahrabal, kampak s tím v našich zimách, všichni by promrzli v takové haluzně, jako je tenhle chlév, i s volkem a oslátkem.“ Ale ať hledal jak hledal, nenacházel obrázek, který by jeho realistickým představám o betlémské idyle odpovídal.

Do kostela pořídím jesličky, jaké jsou patrně v módě, jaké všichni kupují a vychvalují — a četl s odporem děkovné přípisy některých farářů, jež čiperní obchodníci v denících otiskovali jako účinnou reklamu —, ale pro sebe — sem na prkénko na stůl si postavím betlímek podle svého rozumu a vkusu, a ne papírový, ani malovaný, figurky, figurky jako živé, takové, jako měl u nás doma mlynář, aby se hýbaly, točily, chodily — jako by měly jen jen promluvit — takové si zde nastavím, a až povstat musil, jak se mu nová myšlenka zalíbila a nadchla ho. Odstrčil všecky řemeslné, bezduché, šablonovité nabídky jesliček a zamyslil se. Ano, ale kde má koupit takové loutky, kam se obrátit?

A kde je sehnal, odkud je vzal náš mlynář? — ten by snad poradil — kmitlo mu hlavou a vtom už se ťukl do čela, rozjasnilo se před ním, rozjiskřilo se před ním, rozjiskřilo se v něm plno vzpomínek. Ovšem; zcela určitě se pamatuje, starý mlynář si krátil čas na výměnku, že sám vlastní rukou vyřezával všecky postavičky lidské, i tu němou tvář, každoročně doplňoval a zdokonaloval svůj betlém. Neviděls ho jinak než s brejlemi na nose, kusem dřeva a dlátkem v ruce, stále jen řezal a dlabal, barvil a lepil, novými a novými podrobnostmi o každých vánocích překvapoval děti, udivoval i dospělé, takže divadlo ve mlýně nikdy a nikomu nezevšednělo.

Já sedím celou zimu jako zakletý princ, užírám se

255$

někdy dlouhou chvílí, modlím se jen a rozjímám, na procházku se neodvažuji, abych někde neupadl, proč bych já nemohl —, až se zalekl myšlenky a bál se domyslit. Ale jen ta novota ho tak strašila, čím déle na ni myslil, tím více se smiřoval s dětinskou myšlenkou, aby si opět sám jako v dětství postavil betlém, ba zdála se mu již odpoledne krásná, večer dokonce i kněze důstojná, ba nemohl se ani dočkat rána a hned po mši svaté, sotva se nasnídal a svlékl talár, už o holi opatrně kráčel přes dvůr rovnou ke stodole. Dávno a dávno tak neučinil! „Pomáhej Pán Bůh,“ zavolal, až cepy překřikl. „Snop na patře — shoď ho, bratře,“ zpívaly si čtyři cepy svěže po ránu, ale jak se farář ozval, hned překvapením oněměly. Honzík první praštil cepem a skočil po povříslu, aby hospodáře svázal a vynutil na něm výkupné na pivo. „Jen toho nech, Honzíku,“ usmíval se farář bolestně, „toť víš, že dnes už bych povříslo nepřetrhl jako nit, dnes se musím vzdát napřed a zaplatit.“

„Dobré jitro! — dobré jitro,“ nadíral se v čele slepičího hejna kohout na hnojišti, které jedině nebylo zasněžené, ale teple se pařilo. „Hospodář! Hospodář!“ upozorňovaly se horlivě slípky a přestaly hrabat v slaměné mrvě. „Čím — čím — tak — taktak,“ zvedlo se u stodoly hejno vrabců, čekajících na zrní, které stříkne před mlat, a prudce letěli před konírnu. „Kampak sem? Kampak sem?“ zvědavě se ptaly husy. Strnad — jako vždy — trochu ironicky a jedovatě se ozval mezi vrabci: „Sedláček — sedláček — ale pán! — Ale pán!“ Holubi v budnících, pes v boudě i stará kočka pětibarevná, hovící si na seně — všecko vítalo Holoubka a on — jako kdysi — opět všem rozuměl a nesmírnou lítostí jako povodní zaplavilo se mu srdce.

„Honzíčku, buď tak dobrý, vylez na patro a shoď mi dolů jednu lipovou fošnu,“ měkce požádal farář.

„Z celé lípy kostelní zbyl tam jenom povor, fošny zdělal truhlář na kostelní lavice,“ překvapeně hlásil Honzík.

256$

„A pravda, zapomněl jsem, moje hlava nestojí ani za zlámanou grešli — shoď tedy povor — ten bude ještě lepší.“

Jako veverka šplhal Honzík po žebříku, sláma, prach, klasy se hned počaly sypat, ozvalo se varovné „pozor“ a silný odřezek lipového kmene, nahoře tenký, ale od kořene neobyčejně silný, vyschlý, lehký, sletěl na mlat, až zazvonil.

„Ještě mi ho dones do kůlny,“ nařídil farář, dal kočímu „vazné“ na pivo, poslal ho zpět do stodoly a nyní si sám prohlížel poslední zbytek ohromné lípy, kterou našel před kostelem vyvrácenou a rozčísnutou hned při svém příjezdu do Třeštic. Uložil ji tenkrát pečlivě a hle — čela všech lavic vyrobil truhlář z jejího dřeva a ještě zbyl tento mohutný kus jejího kmene. Jaký to zrovna svatý strom si oblíbili Slované, rozjímal nad ním Holoubek, jak teď nevědomky stále a nade vším činíval, srdčité jeho listy skýtaly stín celým generacím, chránily kostel a šeptaly chválu Pánu Bohu, jeho koruna odchovala jako kolébka celé rody ptačí, jeho libovonný květ dýchal pro všecky, byl pastvou včelám a lékem člověku — obracel a otáčel povorem a zašeptal: „I konec tvůj, stejně jako život, musí být slavný, ty nesmíš shořet ani shnít, musíš ještě dál a dlouho žít.“ Rozhlédl se kůlnou, která mu sloužívala za dílnu, vzal pilku do ruky a opatrně si uřízl špalíček. Pilka jela do bílého dřeva jako do másla, vyplivovala, jako když kropí, lehce po obou stranách hrubé piliny a na hladkém řezu se ukázalo jemné vlákno, až se jeho kráse Holoubek podivil.

„Copak tu kutíš tak dlouho, vždyť ještě nastydneš, jsi jen tak lehce oblečen,“ ozval se mateřský hlas Baruščin, která jako stín sledovala bratra a hned plna nepokoje běžela za ním, když se dlouho nevracel. Zastihla ho zamyšleného nad kusem dřeva, které v ruce držel a na všecky strany obracel — jako by lipové dřevo jaktěživ nebyl viděl, zlobila se v duchu.

„Už jdu, už jdu, jenom ještě dlátko si vezmu a nějaký šroubek.“

257$

„A prosím tě, čím se zas budeš trápit?“ hněvala se naoko, v duchu však byla opravdu ráda, že si bratr našel nějakou hračku, která ho rozptýlí, zaměstná, takže bude nucen myslit na ni a přestanou snad hlasité rozhovory, které vedl sám se sebou a jež jí tolik strachu naháněly. Trpěla mu, když se jí usadil v kuchyni u okna, a ani nepípla, když se pak kolem něho stále bělalo třískami a pilinami.

Holoubek už není sám; špalíček lipového dřeva, šroubem pěkně ke stolu přitažený, aby nemohl utéci, ba ani se hnout, sedí tam s ním trpělivě a mlčky snáší, když farář do něho neustále dloubá, bodá, vrtá a škrabe hned dlátkem, hned nebozízkem, hned nožíkem, hned strouháčem. Lehká to práce asi není, protože se při ní kněz kroutí, rty špulí, zuby zatíná, oči mhouří, hlavu od díla odchyluje, hned zdola, hned shora dřevo prohlíží, než třeba jen malou třístičku odřízne, sedí hluchý a slepý pro všecko ostatní a všecky smysly má otevřeny jen pro tuto páravou práci se špalíčkem. —

Když se hrobníkovic Petříčkovi po mamince tuze stýskalo a dočkat se jí nemohl, odvážil se jí naproti. Po tvrdé cestičce, v sněhu ušlapané, došel až k faře. Slyšel zpívat cepy z farské stodoly, pootevřel dveře, vstrčil do nich mrazem fialový nosík a diplomaticky se optal: „Není tu naše maminka?“

„Pojď dál, Petříčku, pojď dál,“ zvala hned Baruška, která chystala právě mlatcům svačinu. Klouček nedal se dvakrát pobízet, protože ucítil, jak z pootevřené kuchyně libě zavoněla káva. Nabral ji labužnicky nosíkem a už se kurážně hrnul dovnitř. Ale ve dveřích se zarazil, protože u okna spatřil sedícího pana faráře, celého sehnutého nad špalíčkem dřeva.

„Tak už toho pro dnešek nech, Josífku,“ přistoupila k bratrovi hospodyně a vytáhla mu s jemným úsměvem dlátko z unavené ruky, „máš zde hosta, budete spolu svačit. Ale — propána — vždyť ses zaprášil jako mlynář — to ti musím připravit nějakou zástěru a jiný kabát, takhle to nejde, zničil bys celý oblek.“

258$

Holoubek se podíval po sobě, okolo sebe a podivil se, co smetí nadělal za těch několik hodin. Vesele obrátil hlavu, a když spatřil Petříčka, hned mu domlouval: „Nu tak, Petře, nestůj u dveří, nevíš, co se sluší a patří?“

„Vím,“ kývl hrdě hlavou malý hrdina.

„A co?“

„Napřed si utřít nosíček, potom říct ,Pochválen’ a dát vám pac.“

„A proč to tedy neuděláš?“

„Když jsem vás nemohl hned poznat, nevěřil jsem, že jste to vy,“ omluvil se, ale teď se hnul a zachoval se přesně podle příkazu, jejž mu matka vštípila v paměť.

Baruška odešla s konvicí horké kávy na mlat a Holoubek s dítětem svačili v kuchyni. Byli staří známí, a sotva pětiletý klouček pod účinkem tepla i svačiny roztál, cítil se ve faře jako doma a bavil se s knězem zcela nenuceně.

Když se najedl, utřel hubičku a poděkoval, zašilhal náhle k oknu po bílém špalíčku, chvíli se na něj díval zvědavě, až náhle se optal: „Pane velebný, copak to děláte?“

„To se nesmí říct.“

„Tak mi to aspoň ukažte.“

„Tož se pojď podívat,“ pozval Holoubek návštěvu k oknu. Petřík poslechl a mohl na špalíčku oči nechat. Jaktěživ ještě něco podobného neviděl. Ze dřeva vylézalo na světlo boží nějaké zvířátko, které se mu zdá nějak povědomé, ale jistotně je poznat nemůže. Holoubek jako pravý umělec touží po kritice, jeho ješitnost po obdivu a uznání.

„Co myslíš, Petříčku, že to bude?“

„Mohla by to být kočička, ale musila by mít delší ocásek,“ směle hádá malý znalec, ale jak obrátil oči po faráři, hned poznal, že neuhodl. „I pejsek by to mohl být,“ rázem se rychle opravil, „ale musil by mít menší bříško.“ Ne, ani teď neudeřil na pravé, protože pan farář mlčí a nějak kysele se tváří. „Kdyby zvířátko mělo rohy, řekl bych, že to bude kozička.“

259$

„Ovčička,“ neudržel se Holoubek déle.

„Ovčička? Ach je, ale ta je zvrznutá, ta se vám nic nepovedla,“ jako opička napodoboval hošík řeč i způsoby dospělých.

„A proč myslíš?“

„Kdepak ovčička. Ta má menší hlavičku, tenčí nožičky, kratší krček a skoro žádný ocásek.“

Kupodivu! Holoubek až do té chvíle nadšený svým výtvorem, zamilovaný do své práce, považoval ji za bezvadnou, a teď pojednou vidí, že jeho práce je opravdu nepodařená. Žádná živá ovečka že takhle nedrží hlavu, ani nezvedá nohy, ani nestaví tak uši. Cítí, že celý jeho pokus se nezdařil, už si sám nezrobí „jesličky“, nedovede to, prostý mlynář ho zahanbí. S odporem se zadíval na stůl, na špalíček a na celý ten rozložený krám řezbářského náčiní.

A dítě, jako by cítilo, co se děje v duši pana faráře, pozdvihlo k němu hlavičku a řeklo přítulně: „Když budete chtít, já vám budu pomáhat, přivedu s sebou ještě Boháčovic Járu, učitelovic Karlíčka, Mařku Jínovic a koho budete chtít, poradíme vám.“

„Nu, tedy to zkusíme,“ usmál se farář, ale protože v kuchyni i u samého okna zhasínalo sluníčko a šíralo se, a také chuť i tvůrčí nadšení pohaslo mu v duši, složil nářadíčko na hromádku a přikryl špalíček novinami.

„Maminka jde,“ vykřikl vtom Petříček, když se na chodbě ozvaly kroky mlatců, sebral čepici a bez pozdravu vyběhl k ní.

VII) PŘÍTEL MALIČKÝCH

Před Holoubkem jako by se rozsvítilo a cesta se rozjasnila. V jeho pokoji na prkénku už se bělalo stádečko sněhobílých oveček, některá se pásla, jiná si hověla na zemi nebo přežvykovala, i rohatý beránek s ostražitým psem, i bradatá koza tu poskakovali jako živí. No—

260$

vý svět se otevřel faráři, který se naučil dívat, pozorovat tvory boží a obdivovat se jim. Celý Alšův betlém, různé přírodopisy a obrázkové knihy pro dospělé, studie života zvířat — to všecko rozmnožilo jeho knihovnu. Ale i jeho řezbářská dílna se rozhojnila časem znamenitě. On sám nosil při práci režný plátěný plášť, před ním leželo ne jedno, ale nejméně deset dlátek a nožíků různé velikosti, rašple a pilníčky, tužka a kružítko, měřítka, háčky, šidýlka, kladívka, paličky, hrnek s klihem, hřebíčky, skelný papír, mořská pěna a bůhví, co všecko tísnilo se v koutě u okna.

Děti se chodily dívat, jako když plátno vleče. Nešetřily chválou ani hanou, neuniklo jim nic, co bylo předností nebo vadou.

„Všecko už máme,“ radoval se Petřík chlubně, když farář zavedl děti do pokoje, ukázal jim všecky ovečky najednou a kochal se jejich nadšením, „jenom ještě udělejte ovečku s jehňátkem, ta tu ještě schází.“

„Vida, opravdu, taková ovčí matka se sajícím mládětem nesmí u jesliček scházet,“ a s chutí se dal do práce. Dláto, poklepávané dřevěnou paličkou, vjíždělo hladce do krásného, zvlášť vybraného špalíku, třísky odletovaly a hrubé tvary malé skupiny brzy vystupovaly a prozrazovaly budoucí dílo. Ale pak nadešla teprve vlastní práce, práce plná trpělivosti a pozornosti, kde jediný nepromyšlený řez mohl ohrozit zdar celého díla. Sníh zatím seběhl ze střech, na návsi se už zelenal drneček, pak i žlutá housátka pásla se po sadech, oralo se, silo, když konečně teplé jaro vyrazilo Holoubkovi dláto z ruky.

Lékař na něho naléhal, že je nutné začít s vodní kúrou, když nechce jet do lázní, ať ji tedy zkusí alespoň doma, za pokus nic nedá, nic nemůže ztratit, ale mnoho získat. Baruška konečně sama zakročila, při velikém jarním úklidu, když bílili kuchyni, složila pozorně všecky nožíčky, rydla a dlátka, odnesla do kůlny bratru z očí, obrázky a knihy nastrkala do skříně, na okno nastavila květiny, stolek s křeslem odklidila,

261$

a když se Holoubek mračil, usmála se a řekla: „Ale Josífku, naseděl ses a napřekážel mi v kuchyni za zimu dost, pan doktor má pravdu, tloustneš nebezpečně, proběhni se venku na sluníčku a zkus to s vodou, mohl bys začít třeba na zahradě.“

Vodoléčitelství slavilo právě triumfy. Jména sedláka Priessnitze i faráře Kneippa letěla světem. Lékaři se rozestoupili ve dva tábory, o novém léčení psány nezřízené chvály i zničující kritiky, ale obojí sloužilo jen k reklamě nové metody léčebné: chodit naboso, rousat se v luční trávě, rose připisovány báječné účinky a uváděny případy vyléčení chorob, jež hraničily takřka se zázraky…

„Chodit po zahradě nemá smysl,“ horlil lékař, „ven musíte, do širých polí, v zahradě zachytí rosu i sluneční paprsky i koruny stromů roztroušeně rozpjaté a pod nimi páchne jen vlhkou plísní a chladným stínem. Běhejte bosky nejprve suchou trávou, prohřátou sluncem, oběhněte meze polí, mateřídouška, hřebíček, jitrocel, všecko, co na nich roste a voní, dráždí kůži, vyvolává změny v těle a podporuje oběh krve. Až si zvyknete a otužíte, počneme brouzdáním ve vodě, v rose, v dešti, po mokrých dlaždicích, třeba i sprchami, třením a nepovolíme, dokud se do té líné nohy nevrátí síla a křepkost.“

Holoubek poslechl nerad. Smířil se se svým neduhem a zamiloval si jej; zvykl si na soustrastné pohledy lidí, naučil se chodit o holi a v hlubinách duše si ani nepřál uzdravení, neboť by je musil vykládat jako zřejmou známku, že milost a přízeň boží od něho odpadla, že není hoden nést kříž, který sám Bůh na jeho slabá bedra vložil a který uznal za přiměřený jeho silám. Nechtěl však dráždit sestru ani urážet lékaře, ani konečně budit zdání, že o zdraví nepečuje, že se snad chlubí svou bolestí…

Obul proto pokorně lehké sandály a za teplého dne si vyšel po dlouhé době opět do polí na procházku. Jaro hýřilo zelení, kterou počalo proplítat prvními kyticemi

262$

barevných květů. Hned za vsí potkal chumáč dětí, otloukajících pod vrbami tenké píšťalky. Staly se mu nevěrnými a opustily ho, jakmile první sedmikráska vystrčila bílou hlavičku nad zelený drneček. Div po divu potom následoval. Rozkvetly žluté pampelišky, přiletěli ptáci, pestří motýli jako plamínky se třásli vzduchem, bzučely včely a čmeláci, po polích vrzala kolečka, před pluhy a za nimi zpívali oráči písně plné stesku, touhy i radosti, život všude prudce kypěl a bujel, mízou nalité pupeny praskaly v korunách stromů, z nich se draly zelené lístky i růžové vonné květy mocně k líbajícímu je slunci — kdežpak si mohly děti vzpomenout uprostřed tolikerých divů na faru a dřevěné ovečky v ní! Ale jakmile spatřily Holoubka, vypískly radostí, letěly k němu a Holoubek, jak mohl, pospíchal k nim. Stará láska nerezaví!

„Co to nosíte na nohou?“ hned se směle optal Petříček, který byl nejen nejkurážnější, ale s panem farářem také nejdůvěrnější.

„Skoro nic, ani to necítím,“ usmál se Holoubek.

„Nějaké děravé střevíce.“

„To žádné střevíce ani nejsou — mají pásky jako brusle,“ prohlížely si děti na vsi nevídanou novinku a farář jim zálibně ukazoval nohy.

„Ale do vody s tím lézt nesmíte, to byste si nabral, měl byste pak mokré nohy a dostal byste rýmu a kašel,“ napomínal Petřík svého velkého přítele zcela tak, jak slýchal od maminky doma.

„Nepolezu, neboj se. Jsem rád, žes mi poradil,“ vážně odpovídal kněz.

„Kdybyste přece chtěl s námi do louže, musíte se napřed zout, vyhrnout kalhoty a jít bos.“

„Ano, to udělám.“

„Vždyť vy to neuděláte!“ zapochyboval pánovitý Jára Boháč, který sám z celé dětské družiny měl ušněrované nožky v pěkných zánovních střevících, „zujete-li se, zuji se také,“ sliboval blahosklonně. Toužil proběhnout se naboso jako ostatní, ale bál se maminky; kdyby se

263$

však zul i pan farář, nic by se mu nemohlo doma stát, řekl by: „všichni jsme se musili zout, i pan farář“, a proto dychtivě čekal.

Holoubek si sedl na zelenou mez a už rozpínal přezky na sandálech … V té chvíli splynul teprve dokonale s dětmi.

„Zuj obuv z nohou svých: nebo místo, na kterém stojíš, země svatá jest,“ zdálo se mu, že jako kdysi Mojžíš na poušti slyší i on boží hlas. Děti — takový zázračný hořící keř, který hoří, hoří, a co lidstvo lidstvem bude — neshoří! Hoří láskou, čistotou, nadšením, pravdou a upřímností. Jejich společnost neotravuje, nedovedou ještě ranit duše do krve, ztrpčit život pomluvou a závistí. Někdy sice zalžou, chlubí se, sváří se, žalují na sebe, ale všecko je u nich tak nevinně dětské, tak rozkošně hloupoučké a průhledné, že jim Holoubek ze srdce odpouští, rád je poučí, napomene — a zapomene. Zde pochopil víc citem než rozumem, proč řekl Kristus „Blahoslavení chudí duchem, neboť jejich jest království nebeské“, a poznal, jak úzce souvisí s těmito slovy jiný výrok Kristův: „Nebudete-li jako maličcí tito, nevejdete do království božího“. Ano, v Třešticích ani žebráci nejsou chudí duchem. Tam žijí vesměs jen lidé vysokého, zpupného ducha, nadutí a pyšní, ješitní a samolibí, lakomí a svárliví, lidé, kteří chtějí, aby jim kněz lichotil i na místě božím — v kostele a při slově božím — v kázáních. Nechtějí nic slyšet o svých hříších, o smrti, soudu a věčnosti, s odporem snášejí výtky a káry, pravda je uráží a popuzuje. Ó, Holoubek ví, jak pochodil na kazatelně, když mužně a poctivě, „včas i nevčas, vhod i nevhod“ kázal zákon boží. Až na okresní soud ho hnali… Ano, naši lidé chtějí se i ve chrámu opíjet chválou, poslouchat o „dobrém a zbožném českém lidu“, o slávě předků, chtějí být litováni a hlazeni jako nevinní mučedníci, kteří jen trpí ústrky, klesají pod břemenem prací, kdežto Holoubek mluvil o jejich nestřídmosti, nevěře, o lehkomyslnosti a hříšných zábavách, o nevzdělanosti a surovosti, o lakotě

264$

a necitelnosti a mluvil o tom nemilosrdně a bezohledně, nic nebalil do hedvábných papírků krasořečnictví, nespokojoval se snad jen více méně průhlednými narážkami, poťouchlým výpadem nějakým, naopak mluvil o všem určitými, přesnými slovy, každému srozumitelnými, hlas mu při tom zvonil jako ocel a věty se leskly jako ostří nože. Nedovedl rozřeďovat zásady Kristovy, neuměl je sladit malinovou šťávou a navoňovat kolínskou vodičkou, řeč jeho byla „Ano, ano, — ne, ne“, krutá, nahá a bezohledná… Lidi to táhlo do chrámu, svíjeli se někdy pod kazatelnou zlostí i bolestí, cítili, že Holoubek šlehá zrovna důtkami, pepř že jim sype do otevřených ran, ale otřásli se potom příjemně rozčileni a každý si v duchu řekl: Mě se to přece netýká, já takový neznaboh a dareba nejsem. Děkuji Tobě, Bože, že nejsem jako jiní lidé … Holoubek kázal a kázal — ale výsledek žádný neviděl. Hrách na stěnu házím, vodu na husy leju, slova má padají na skálu — musil si říci, když přemýšlel o veškeré své činnosti v Třešticích. Ničím nedobyl si lidská srdce, ani štědrostí, ani láskou, ani dobrotou, ani přísností. Dobyl si sice u mnohých úctu a vážnost, ale jejich vůdcem, pastýřem se nestal, jeho kázáním a příkladem se nikdo neřídil, zůstával osamělý na svých cestách, a to ho naplňovalo smutkem a bolestí, protože po cestách jejich a společně s nimi kráčet nemohl a nesměl…

„Nu, tak si pospěšte!“ křičeli hoši netrpělivě, když si Holoubek dlouho hrál s řemínky dosud nezvyklé obuvi.

„Hned, hned to bude, jen co tahle hloupá přezka povolí,“ krotil je a hmoždil se s nepoddajnou sponkou, která dosud nebyla ochozena.

„Ukažte, my vám pomůžem,“ sesypali se kluci kolem nohou a zuli Holoubka i z punčoch.

„A teď už můžete jít s námi,“ zvali ho upřímně. Holoubek poslechl. Nezvyklý pocit se ho zmocnil; cítil, jak ho píchá písek, jak studí tráva, našlapoval nejistě, děti se smály a srdečně mu dodávaly odvahy. „Jen se ne—

265$

bojte, nic se vám nestane,“ falešně si vykládaly jeho pomalé, ostražité krůčky a cítily se šťastné, že v něčem vynikají nad pana faráře.

„Podejte nám ruce, my vás povedem,“ a Holoubek natáhl k nim dychtivě obě ruce…

Pan starosta Boháč chvíli pozoroval za vrbou kněze i děti. Když teď Holoubek s dětmi skutečně vlezl do vody a brodil se v ní, statkář se opravdu lekl.

Už to jiné není, pomátl se, v hlavě mu přeskočilo, zbláznil se — chudák — zdětinštěl na dobré dobro, kmitlo se statkáři hlavou a cítil, že jako hlava obce má povinnost, aby zakročil a předešel snad ještě větší pošetilosti.

Musím na něho zvolna, mírně, po dobrém, říkal si v duchu starostlivě. Vystoupil ze svého úkrytu na polní cestu, zakašlal, hlučně vykročil, a když si ho nikdo nevšímal, hlasitě pozdravil:

„Poklona, důstojnosti, co ráčíte lovit? Snad ne raky?“

„I toto, vždyť vidíte, brouzdám se jen ve vodě, lékař mi to nařídil.“

„Ale voda je dosud studená, abyste si neublížil. Nešel byste se mnou?“

„Pročpak ne. Opravdu zatroleně studí,“ přisvědčil Holoubek a lezl z vody, ve které už stál sám. Kluci se rozběhli, hned jak Jára ustrašeně zašeptal: „Tatínek!“ Farář se pomalu obouval a mezitím vykládal panu starostovi o vodoléčbě. „Teď mám asi půl hodinky chodit, až se do nohou dostaví příjemný pocit tepla. Ale nevím, nevím. Mívám nohy jako ledové.“

„Tak je to tedy,“ oddychl si zklamaně Boháč a zasmál se vesele: „Pro mě by vodní kúra nebyla, sklenice plzeňského je přece jen nejlepší medicína na světě.“

„Mýlíte se,“ vážně řekl Holoubek, „vodu stvořil Pán Bůh, kdežto pivo vaří lidé, vodu nelze postrádat, to je živel, bez kterého nelze žít právě tak jako bez vzduchu anebo bez země anebo bez ohně, ale bez piva je živo mnoho lidí, dobře živo a dlouho.“

266$

Protivo protivná, pomyslil si statkář, horše se v duchu, že farář hned tak vážně odpovídá, ale nahlas ochotně svědčil: „Ovšem, ráčíte mít zcela pravdu, slyšel jsem, že jste ráčil přestat pít pivečko.“

„Přestal a nadobro,“ přisvědčil hned farář ohnivě, „stal jsem se přísným abstinentem.“

„Není to tak trochu z nouze ctnost?“ špičatě se optal Boháč.

„I není,“ usmál se Holoubek, „vždyť přece víte, že se dávno štítím hospody; už tehdy, když jsem býval zdráv jako buk, zanevřel jsem v Třešticích na hostince.“

„A proč, prosím?“

„Protože jsou pařeništěm všech neřestí.“

„Naopak, jsou sídlem politického nadšení našich spolků a jednot, tam se pořádají schůze a přednášky, hraje se divadlo, koncertuje se, můžeme být hrdí na náš hostinec, stal se naším pravým národním domem.“

„V tom právě leží naše největší národní neštěstí.“

„Jak to?“

„Takhle: Všecky schůze, zábavy, divadla a koncerty jsou jen záminkou, aby se lidé mohli otravovat alkoholem, utíkat z rodinného kruhu, hovět chtíčům a náruživostem. V hospodě vám všecko jaksi lépe chutná než doma, i láska, i jídlo, i pití, i zábava. Všecko se vám zdá u piva pikantnější a růžovější. Doma sedíte jako na trní, dočkat se nemůžete večera, a kdyby vás na řetěz uvázali, utrhli byste se a po osmé večer běželi do hostince. Domů ovšem nepospícháte. ,A ještě si dejme jednu! — tak ještě jednou rozdej karty dokola’ — nutíte se navzájem, jen aby se váš pobyt v kouři a puchu mohl o půl hodinky protáhnout.“

„Člověk přece potřebuje osvěžení, zábavu,“ zmohl se statkář k odporu.

„A tomu vlastně říkáte osvěžení? Zábava?“ dával se dále unášet rozhorlením farář, „což jste slepý a nevidíte, že v každé české vsi hospoda se stala cisternou, do které se svádějí výměty a močůvka z celé obce? Řekněte, prosím vás, kde vzniká nejvíce sporů, hádek a pra—

267$

nic? Kde je naše Monako, ve kterém chudí hrajou o sirky a vy o zlatky a desítky? Kde se jedná o koupi nebo prodeji? Ba i sňatky svých dětí smlouváte v hospodě. Eh — „ mávl Holoubek rukou — „darmo mluvit. Řada mých kázání o tom jednala, ale hluší jste a pravdu slyšet nechcete, proto se vyhýbáte kostelu.“

Boháč se zaradoval, že řeč dostala se na jiné pole, a hned se ozval: „To už nám, důstojnosti, musíte prominout. Uznáváte přece, že vzdělaný člověk se nejkrásněji modlí v přírodě, vyjdu si ráno —“

„Bez urážky, pane Boháči —“ vzplanul Holoubek znova — „to, co jste teď řekl, je lež, pouhá fráze, vyčtená a nezažitá. Mluvme si pravdu. Ano, vyjdete si nyní po jaru každý den do volné přírody boží; ale na Boha si při tom ani nevzpomenete. Díváte se úzkostlivě, vzchází-li řepa, nežloutnou-li jaře, nepodesychají-li ozimy.

I v létě upíráte oči k nebi, ale jen proto, abyste poznali, vychází-li slunce krvavě nebo zapadá-li do mraku, bude-li pršet nebo vítr vát. Na podzim se staráte v přírodě, aby vám nikdo netahal brambory, nekradl řepu a ovoce, pátráte, kam zapadají koroptve, kde křižuje srnec anebo alespoň zajíc. Vy nejste schopni na Boha myslit.“

„Dovolte, pane faráři —“

„Ano, váš duch tak zlenivěl — „ nedal se farář vyrušit —, „že při nejlepší vůli nejste už ani schopni samostatně myslit, svůj vlastní úsudek si utvořit; vy čekáte na jediný duševní pokrm, na noviny své strany, ke které se hlásíte. Tam se vám všecko podá hotově, pěkně jako na míse upravené, oděné ve vzletná slova a v ohnivé, radikální věty, zcela tak, jak to průměrný český člověk miluje. Když prší, běží voda po okapních rourách, zachycujete ji v sudu a nabíráte pak tu měkkou vodu na špinavé prádlo. Takovým sudem jsou i noviny, které zachycují splašky české veřejnosti, a z tohoto sudu v hostinci čerpáte svoje vzdělání, hasíte duševní žízeň, nabíráte moudrost politickou i náboženskou, nadšení i přesvědčení. Se svými pochybami, dotazy a sta-268$

rostmi běžíte do novin a neostýcháte se papouškovat a za své přesvědčení vydávat vyčtené názory a odpovědi. Jak je to pohodlné a ubohé! Všecko jako houba pivem nasáklé. V tom pivním ovzduší duch zdejších lidí pozbyl veškeré pružnosti, přišel o všecku samostatnost. Svaly těla, které nepracuje, zhadrovatí a zeslábnou. Také duch, který se vyhýbá duševní gymnastice — samostatnému přemýšlení —, zbahní, otupí, dá se jako psík vést na provázku různých hesel, módních a časových frází, uvázat poslušně ke každé boudě a otrocky poslouchat každého pána.“

Boháč překvapeně poslouchal. Cítil, že kněz má pravdu, ale hlasitě se k tomu přiznat nechtěl. Náhle se však zaradoval a po chvilce napjatého ticha radostně, ba výbojně se ozval: „Nuže, důstojnosti, když je tomu tak, pročpak nejdeme za vámi? Vždyť vy jste přece náš pastýř! Jste k nám přímo poslán, abyste nás vedl. Proč vaše slova nemají tu sílu, aby takové duševní lenochy ovládla?“

„Vidíte, pane Boháči,“ zesmutněl náhle Holoubek a hlas jeho nezněl už jasně jako kov, „mnoho jsem právě o tom v posledním čase přemýšlel. Hezkou řádku let jsem mezi vámi strávil. Viděl jsem vaše třenice politické i třídní, vaše slavnosti Husovy i Komenského, celou vaši rozpoltěnou českou duši. Pozoroval jsem, jak vždy a všude zůstáváte na povrchu a nemáte odvahu proniknout k jádru, nedovedete podřídit zájmy stavovské, sobecké zájmům celku, žít ne pro časnost, ale pro věčnost. Vykládal jsem vám o lásce k bližnímu, o skutcích křesťanského milosrdenství, velebil jsem střídmost a čistotu, horlil proti lichvě a lakotě, proti zášti a sobectví — ale moje řeč vám zní cize. Stojím mezi vámi vskutku sám a sám se svými názory, časový proud vás unáší dravě řečištěm života a já nemám tolik síly, abych vás vytrhl a postavil na pevný břeh. Srdce lidu zledovatělo, vroucí slovo se ho netkne. Jádro vašich předků ztrouchnivělo, ve vás zbyla jen skořápka. Vy se spokojujete formálním příslušenstvím

269$

k církvi svaté, ale o vlastní jádro učení Kristova se nestaráte, podle něho nežijete. Chvílemi se mi zdá, že vás zrovna slyším mluvit: .Faráři Holoubku! Co tu chceš? Kdopak tě k nám zval? Tys u nás zhola zbytečný. Bez tebe by se většina z nás ve škole, v obci i v životě zcela dobře obešla. Tvé služby nepotřebujeme. Trpíme tě, že se nám vnucuješ, vážíme si tě jako člověka a občana, nikoli však jako kněze —‘ proto se mi často mezi vámi stýská a proto nemohu a nemohu s vámi srůst, sbratřit se a splynout.“ Knězi se ke konci chvěl hlas a Boháč cítil, že v očích Holoubkových stojí slzy … Víc citem než rozumem pochopil, jaký je farář čistý a ideální člověk, a bylo mu ho náhle líto. Musím ho nějak potěšit, myslil si v duchu, aby se ještě více nerozčilil, škodí mu to, a proto řekl nahlas bodře, usměvavě a blahosklonně: „Musíte už s námi mít trpělivost, my staří už jiní nebudem, nás nikdo a nic nepředělá, ale neračte zapomínat na naše děti, ta drobotina zrovna na vás visí.“

„Ach, děti! Ano, děti. Hořící keř na poušti zdejšího života!“ povzdychl si farář hned veseleji i nadějněji a v duchu spatřil rybníček, v něm šplouchající se děti a sebe mezi nimi. Jakou čistou radost tam pocítil a hned jak mu potom zhořkl život za hovoru s panem Boháčem!

„Jsou teď mou jedinou a poslední radostí,“ řekl vroucně, a rychle rozloučiv se se starostou, belhal se k faře.

Vodoléčba a zvláště chůze naboso hned napoprvé velice se mu zalíbila. Dospělí sice si vykládali dost hlasitě, že to farář dělá z lakoty, aby ušetřil boty, leckteré dobrodružství ho při tom potkalo, mnohá nepříjemnost se mu stala, ale zato s dětmi teď splynul skoro úplně. Dobyl jejich srdce a pocítil přitom čistou, závratnou radost. Jeho vlastní útlé dětství, zasypané popelem dávno vyhořelých ohňů, zavalené rumem pobořených i zřícených staveb, v něm ožilo a dralo se mocně na povrch duše. Nejen že chodil se svými malými přáteli bos, ale on s nimi i otloukal píšťalky, robil fr-270$

kačky a moldánky o pěti dírkách, setřásal a sbíral chrousty, vyléval křečky, stéblem slámy vyháněl ze skrýší černé cvrčky, pořádal s nimi výpravy k řece i do lesa, opatroval je a léčil, rány jim ovazoval, ošetřil ukopnutý palec na noze, vytáhl z rány zadřený trn, zastavil krev z nosu crčící, vytrhl zoubek, a když se některému z nich cokoli přihodilo, neutíkali domů, ale rovnou na faru. Tam už slečinka zašila roztržený kabát, osušila mokré nohavice, vyžehlila pomačkané šatečky, skývu chleba pomazala máslem a pokapala medem, takže i nejmenší broučkové znali cestu do fary a kolébali se po ní…

Červnové slunce plálo na nebi, v zahrádkách kvetly a voněly stolisté růže, na stromech se zapalovaly rané třešně, když přišel Holoubek do školy s těžkou starostí v duši.

„Co se stalo?“ optal se pan řídící, jakmile pohlédl na Holoubka a spatřil kolmou vráskou přeťaté jeho čelo.

„Starost mám, zlatý příteli,“ povzdychl si farář upřímně.

„A s čím?“

„Se zkouškou náboženskou.“

„To snad ne,“ usmál se řídící, vzpomínaje si na dobráckého pana vikáře, jak si sousedsky a bratrsky o vizitacích počíná.

„Ba už ano! Máme změnu. Pan vikář se poděkoval a jeho nástupce nám oznamuje, jak on nyní bude vizitace konat,“ a tahal ze šosáku úřední připiš.

„Každé nové koště dobře mete,“ mínil učitel.

„Tohle se obzvláště chce přičinit,“ souhlasil Holoubek a četl, jak se má pan vikář uvítat hlaholem zvonů, špalírem dětí že má kráčet do kostela, zkouška náboženská že se nebude již konat v kostele, nýbrž ve škole, třídy že mají být ozdobeny, rodiče dítek pozváni, některé dítě že má pana vizitátora uvítat před zkouškou, jiné po zkoušce mu poděkovat a obě mu podat po kytici. Nežádám to pro sebe,“ psal nový vikář v oběžní-

I

271$

ku, „ale žádám, abyste se podle těchto pokynů zachovali pro důstojnost úřadu, který jako zástupce biskupův konám, k větší cti a slávě boží a ku prospěchu církve svatě.“

„To se tak obyčejně říká,“ usmál se řídící, ale Holoubkovi do smíchu nebylo. Drbal se v hlavě a povzdychával: „Zatrolená věc! Jakpak to svedem! Novoty patří ke všem všudy rohatým. Starý pan vikář přijel, sloužil mši svatou, přivedli jsme dětičky do kostela, vyzkoušel je, pochválil, rozdal jim obrázky, oznámil jim, když tak pěkně odpovídaly, že mají celý den prázdno, na faře pak posnídal, podepsal matriky, vzkázali jsme si pro vás, ještě před obědem jsme si hodili dardičku, po obědě mariášek a kvečeru pan vikář spokojeně odjel. Ale teď Bůh milý ví, co se všecko bude dít. Zkoušet se nebude v kostele, ale ve škole, každá třída zvlášť. Posedíme si tu! A pak to vítání! Kde je jen sebrat?“

„Račte být bez starosti. Tuhle Jínovic Mařka deklamuje jako herečka, hlavičku má otevřenou a hlásek jako zvonek, za dva dny tomu žabku naučím,“ a už sahal do skříně po „gratulantu“, z něhož opisoval dětem přání pro rodiče, kmotry, strýčky a tety.

„Tuze budu povděčen,“ zaradoval se Holoubek, „cent ze mě spadl. Nevím, kde mi hlava stojí. Musím se přičinit nejen zde ve škole, ale i kostel třeba vysmýčit, farní kancelář dát do pořádku, úřední knihy prohlédnout, paramenta, prádlo, kuchyni, sklep, tak důkladně to bude brát.“

Když si Holoubek vyšel kvečeru na procházku, Jínovic Mařka seděla na mezi, její husy se pásly v jeteli, ale ona neviděla, neslyšela, oběma ručkama svírala hlavu a dřela „vítání“.

„Tak jen se uč,“ pochválil ji farář, „já ti zatím napasu husičky,“ — a už je vyháněl ze škody. I ostatní děti nesměly jinak ven než s katechismem v ruce a pan farář je na potkání zkoušel, opravoval, vykládal, hrozil i sliboval.

Konečně nadešel den zkoušky. Po mši svaté všecko

272$

se hrnulo z kostela rovnou do školy. Třídy byly vymyty, na stolku bíle pokrytém černal se výkaz s třídní knihou a porcelánová váza z výbavy paní řídící čekala na kytici, kterou v první lavici na kraji opatrovala Jínovic Mařka. Srdíčko Mařce v těle strachem tlouklo jako lapenému ptáčku, bílé šatečky má jako andělíček na oltáři přepásané růžovou stuhou, na vypletené a nakadeřené hlavičce jí sedí věneček jako korunka, v hlavičce má pěkně složené uvítání, ale přece pro jistotu ještě šilhá po papírku, na němž se černá uvítání krasopisně opsané.

„Po-chvá-len-buď-Pán-Ježíš-Kristus!“ vstává náhle celá třída a hlučně sborem vítá vcházející hosty: pana vikáře, místní školní radu i pana faráře, který se dnes tváří kupodivu vážně a slavnostně. Sotva se děti pomodlily, dává pan řídící pokyn Mařce Jínovic a ta za hrobového ticha vystupuje před lavice. Oči všech se zalíbením hledí na malou řečnici a všichni dychtivě napínají uši, aby jim ani slůvko neušlo.

„Důstojný pane!“ jako stříbro zazvonil dětský hlásek.

Jako bodnut trhl sebou pan vikář, naklonil se k Mařce a vlídně řekl: „Vele, holčičko, vele!“

Jínová podívala se překvapeně, odkašlala a spustila znova: „Důstojný pane!“

„Povídám, vele!“ o poznání přísněji hned vzápětí se ozval vikář. Dívenka se podívala znova na durdícího se pána, očka se jí zamžila a hlásek se zatřásl, když potřetí chtěla spustit tak, jak měla na papírku napsáno, černé na bílém: „Důstojný pane!“ Ale vtom se jí rozbřesklo, proč na ni pan řídící mrká, pan farář napovídá, a radostně se rozkřikla: „Velebný pane!“

Tu se pan vikář nadul a řekl nesmírně vážně: „Mně se neříká důstojný, ani velebný, ale veledůstojný pane, protože takových pánů, jako já jsem, má pan biskup pouze dvanáct v celé diecézi.“

Mařka chtěla říci „veledůstojný“ — i ona řekla však jen „vele“ — a vtom jí hlásek přeskočil, zachvěl se, zlo—

273$

mil a ustrašené dítě se dalo do křečovitého pláče. Pan řídící ji vzal něžně za ručičku, posadil ji do lavičky, pohladil po červených tvářičkách, z ruky jí vytáhl kytici a nějak zhurta zabodl před vikáře do prázdné vázy.

Holoubek odvrátil hlavu do kouta, odplivl si a počal hned zkoušet z bible o pyšných andělích a jejich pádu, ač vlastně mínil začít od Adama …

VIII) MONSIGNOREM

Sotva se pan vikář hned po náboženské zkoušce vrátil do fary, usmál se lahodně na Holoubka a sladkým hlasem mu povídal: „A ještě, pane bratře, abych nezapomněl, mám zde něco od nejdůstojnější konzistoře pro vás.“

„A to si Kulich pospíšil,“ usmál se i Holoubek vesele, „slíbil, když mi přijel na funus, že se přimluví, abych byl vyznamenán, že už pomalu všichni z našeho ročníku jsou buď notáry, nebo děkany, nebo alespoň sekretáři.“

Vikář vytáhl obočí do výše, až se mu čelo zvarhanělo, úsměv uletěl z tváře, sáhl nesmírně vážně do kapsy hedvábného taláru, vylovil odtud složený arch papíru, pozorně jej rozložil, opatrně přihladil a znova si jej důkladně pročítal, až se Holoubek v duchu durdil nad tou obřadností, mysle si: To je nějakých krámů, mohl by jednoduše říci: zde je dekret a dostanu tolik a tolik stříbrných jako taxu pro konzistorní kancelář a pro sebe.

Vikář jako by uměl číst myšlenky, odtrhl oči od papíru, zadíval se na Holoubka, zakroutil hlavou a suše, ledově promluvil: „Strašně se mýlíte, pane bratře, tento list neobsahuje pro vás nic příjemného, naopak ukládá mi vyslovit vám ostrou důtku.“

Holoubek by se byl v té chvíli nejraděj i udeřil přes ústa. Už zase jsi se dal unést svou žvanivou fantazií

274$

a teď stojíš jako zahanbený chlapec, dobře ti tak, plísnil se v duchu, začervenal se a v hrozných rozpacích překotně mluvil: „Ale ovšem, ovšem, zmýlil jsem se, to on Kulich mi sliboval důtku, ostrou důtku, ale rád bych věděl, proč a zač,“ opanoval se už, hlas se mu vyrovnával a tvrdl.

„Protože omezujete právo vysoce urozeného pana patrona.“

„Vždyť ho takřka ani neznám, za starého pana hraběte jsem sloužil rekviem, za které je mi jeho nástupce dosud dlužen.“ — Už zas, ozvalo se v Holoubkovi svědomí a hned se odmlčel, jako by uťal.

„Ale mladá paní hraběnka tu bývá.“

„Ano, někdy třeba i týden.“

„A zavítá třeba i do chrámu.“

Aha: vzcházelo Holoubkovi světlo, ale mlčel.

„Při takové jedné příležitostné návštěvě chrámové našla patronátní lavici nejen otevřenou, ale i obsazenou, lidmi obsazenou.“

„To našla,“ kajícně se přiznával Holoubek.

„A kdo se opovážil ji otevřít?“

„Já, vlastnoručně já.“

„Tedy se přiznáváte?“

„Toť! Snad bych nezapíral.“

„Nuže povězte, proč jste tak učinil?“

„Ale příčina přece leží na dlani — aby si mohli lidé sednout.“

,,K tomu účelu stojí tam celá řada jiných lavic.“

„A když nestačí?“

„Musí osadníci stát.“

,,U prázdné lavice?“

„Ano, u prázdné lavice, je-li patronátní, to je právo patronovo, to byste měl jako farář vědět.“

„Kdepak tohle stojí v církevním právu?“ zahořel Holoubek náhle jako smolná pochodeň. „Já jsem se učil, že mu patří čestné místo v chrámové lodi, jedno místo, a ne celá lavice. A celou lavici i dvě bych mu přál, kdyby této výsady používal. Náš kostel neviděl však dosud

275$

ani starého, ani mladého hraběte. O prázdnou, uzamčenou lavici opíraly se ženy, udřené týdenní prací v panských polích a lesích, a závistivě šilhaly po pohodlném klekátku i sedadle, kde by si pohověly místo svého jasného chlebodárce. Utrhl jsem proto kleštěmi zámek, vysadil dvířka, odnesl je na půdu a lavici učinil přístupnou všem bez rozdílu.“

„Co byste si však počal, kdyby se tak zčistajasna objevil pan patron?“

„Povím vám to,“ šťastným, blaženým úsměvem zazářil teď farář a vypravoval: „Jedné neděle stojím na kazatelně a kážu. Najednou zahrčí před kostelem kočár a ve dveřích se zjeví prostě oděná paní. Lidé se ohlížejí a až na kazatelnu slyším, jak si osadníčkové šeptají: Hraběnka! Paní hraběnka přijela! a už se hrnou ven z první lavice. Patronátní lavice byla prázdná, než k ní paní patronka došla. Usedla si v ní skromně na samý krajíček, upřela na mě pomněnkové oči a pozorně poslouchá. Najednou však vidím, jak pod kazatelnou stojí těhotná dělnice Mrázková, sotva se na nohou drží a ve tváři mění všecky barvy. Přerušil jsem tedy kázání a povídám: „Ale, Mrázková, což jste slepá? Nevidíte, že je patronátní lavice prázdná, jen se paní hraběnky nebojte, vždyť ona je také žena a matka.“ Paní hraběnka se andělsky usmála, patrně mi porozuměla, ač je prý kovaná Němka, odšoupla se hned od krajíčku, ohlédla se, kývla na Mrázkovou, aby jen šla, a když se k tomu hned neměla, vystoupila z lavice, vzala dělnici za ruku a přivedla si ji do lavice. Roztomile jí to slušelo a všechen kostel si v té chvíli hraběnku zamiloval. Ach, to je lidská paní, ta jistě nežalovala a nestěžovala si.“

„Stížnost byla podána,“ zase tak suše odvětil vikář, „a musí být vyšetřena a zodpověděna.“

„Musí! Hm! Musí! Tak bude. Napište tedy, podle pravdy napište, patron že si ani nevzpomene na Pána Boha, natož na své místo v třeštickém kostele. Ba že si na ně nevzpomenou ani jeho zámečtí úředníci, pouze

276$

jejich paničky a dcerky že prokážou Pánu Bohu tu čest a občas zavítají do chrámu, když si ve Vídni koupí nový kostým s kloboukem, aby ohromily Třeštice. Ty že se schovávají za hraběte a štvou ředitele k stížnostem,“ znova se rozehřál Holoubek, ale pak zesmutněl a skoro bolestně a více pro sebe zanaříkal: „Ach, náš patron! Ten neplní povinnosti patronovy, a proto také neužívá jeho práv.“

„A ještě jednu poznámku zde mám,“ zavrtával pan vikář oči do rozložených papírů, „kdypak jste ráčil být posledně na svatých exerciciích?“ optal se nevinným hlasem.

„Už ani nepamatuji,“ prostoduše přiznal se Holoubek.

„Ale račte vědět, že je nařízeno nejméně každým čtvrtým rokem se jich zúčastnit?“

„Ovšem, jakpak bych nevěděl, ale má největší vina, zanedbal jsem tu svatou povinnost, ďábel mi stále kupil překážku na překážku, jednou to byly opravy fary, jindy kostela, jindy zase žně a polní práce, omluv a výmluv mám plno, ale polepším se, už jsem si umínil: letos, děj se co děj, utrhnu se od domova a pojedu.“

„Tak tedy určitě, sic jinak byste byl vyzván cestou úřední a byla by vám určena i doba a dům, kde byste se duchovním cvičením musel podrobit,“ hrozil ještě přísný vizitátor.

Holoubka pohrůžka píchla. „Exercicie znamenají pro takového vesnického kněze, jako jsem já,“ odpověděl drsně, „odpočinek, příjemnou změnu, úlevu a osvěžení. Každý rok bychom spěchali všichni na ně, kdyby to dovolovaly naše poměry i hmotné i služební, kdyby se nám jen vždycky podařilo sehnat k tomu potřebné prostředky, čas, zástupce v úřadě, kdybychom zkrátka měli takovou nucenou dovolenou, jako má třeba sebemenší a mladší bankovní úředníček, učitel, soudní písař a pomalu už kdekdo na světě.“

„A ještě do třetice všeho dobrého,“ načínal pan vikář ironicky z jiného soudku, „víte, pane bratře, tak zcela

277$

soukromě, mezi čtyřma očima, in camera caritatis, vás upozorňuji, že se zahazujete s tím chozením naboso, budíte pohoršení. Celé dni se touláte s dětmi po mezích, snižujete svou důstojnost, celý náš stav uvádíte v posměch a opovržení.“

Holoubek otevřel ústa a zalapal po vzduchu. Ale pan vizitátor nepustil ho k slovu: „Vím napřed, co chcete uvést na omluvu. Lékař vám to poručil, vaše zdraví to vyžaduje, to je všecko hezké, nikdo by nemohl nic proti tomu namítat, ale musí se to dít s mírou, v mezích slušnosti a přípustnosti, aby se vám lidé nesmáli. Ale vy jste takový nešťastník, který všecko přepíná,“ pan vikář teď vstal a rozchodil se pokojem, zčervenal a zpřísněl, „ať je to ve škole, na kazatelně, ať v pastoraci — všude samá výstřednost. Mohu vám prozradit, že jenom vy jste donutil stařičkého pana vikáře, aby se poděkoval. Váš neblahý pohřeb, který pan vikář obstarával ze své úřední povinnosti, ten mu dodal. Všude se mu smáli, všude se ho na to ptali, na farách, v okresní školní radě, na schůzích, ba i u nejdůstojnější konzistoře, takže raději čestný úřad vikáře ze svých beder složil. Vložil jsem ho — poctěn důvěrou Jeho biskupské Milosti — na svá slabá bedra, ale připomínám, že vám vaše výstřednosti trpět nehodlám.“

Berou mi děti! — ta myšlenka jako výkřik se ozvala nitrem Holoubkovým a jako rána dýkou až v srdci ho zabolela. Slzy mu vyhrkly do očí, ale sevřel rty a ani slovo nepromluvil, jen stál před vikářem jako zkroušený hříšník.

„Kdybyste však proti všemu očekávání nehodlal poslechnout,“ zas odměřeně, úředně pokračoval pan vikář, „nezbývalo by nic jiného než doporučit vám, abyste vstoupil na předčasný, nezasloužený odpočinek.“

„Do penze tedy?“ vydralo se Holoubkovi ze semknutých rtů.

„Ovšem, moc k tomu máme, vaše choroba poskytuje k tomu dostatečný důvod,“ víc a více nadouval se vikář. Lahodilo mu, že může ukázat moc, kterou mu skýtá nový úřad a na kterou si dosud nezvykl.

278$

„Ano, můžeme vás k tomu úředně vyzvat a donutit,“ pronesl slavnostně a zastavil se před Holoubkem, který stál opřen o stůl jako ubohá lidská zřícenina.

Jaká to ruka po mně sahá? uvažoval v duchu. Čí je ta ruka? Studená jako led, tvrdá jako ocel a těžká jako kámen. Ne, to není teplá, měkká ruka matky církve, ani jemná a něžná ruka lásky otcovské a bratrské, ach ano, hrozící ruka práva, tvrdá, těžká a bezohledná ruka zákona, ruka bez soucitu, lásky a milosti, ruka, která dovede rdousit, ale neumí pohladit, dovede srazit k zemi, ale nedovede pozdvihnout duši až k nebi…

Pan vikář dávno odjel a Holoubek ruku ustavičně cítil na hrdle.

„Pane, velebný pane, co je vám?“ udeřil na něj hrobníkovic Petříček hned, jakmile Holoubek druhého dne mezi děti opět přišel.

„Nic mi není, co by mi bylo?“ zalhával Holoubek.

„Vám něco schází,“ určitě prohlásil Boháčovic Jára a zahleděl se zkoumavě do smutné tváře farářovy. Mařka Jínovic se přitiskla ke knězi, drobnými prstíčky objala jeho velikou ruku, pozdvihla k němu své obláčkové zraky a zamilovaně se optala: „Kdo vám ublížil? Hněváte se na mě?“ a v tom dětském hlase se chvěla láska i úzkost, dojemná péče i starostlivé obavy.

„Děvenko drahá,“ oslzel Holoubek, hladě dítě po rusé hlavičce, „má děvenko drahá,“ opakoval ještě jednou a na více se nezmohl. Vyprostil se jemně z dětského kruhu a belhal se rychle k domovu.

„To se jistě hněvá pro to ,vele‘ o zkoušce,“ usoudil moudře řídících Karlíček, a všichni mu ochotně přisvědčili. Pouze Mařka stála s prstíčkem v ústech a bolestně se dívala za vzdalujícím se Holoubkem… Srdéčko jí pukalo lítostí, že ho nemůže potěšit.

Děti však brzy zapomněly, Holoubek běhal s nimi zase bos jako dřív, vodil si je domů na angrešt a rybíz, na třešně i hrušky, ukazoval jim nové figurky na betlímek, do kterého se znova už s mnohem lepším zdarem pustil, až nadešly prázdniny, škola se zavřela a pole se

279$

otevřela. Po ostrých strniskách běhaly děti a kláskovaly. Holoubek s nimi nemohl. Sedával jen na mezi, žmolil mezi prsty šalvěj, mateřídoušku nebo řebříček, sál jejich silnou vůni a díval se na své malé přátele. Viděl je všecky čiperné, pružné, veselé a mimovolně si vzpomínal na provolání, jež se mu nedávno dostalo do rukou a jež volalo o příspěvky pro děti mrzáčky. I fotografie takových dětí tam viděl a tak ho to tenkrát dojalo, že poslal značný dar ústavu a umínil si i dál přispívat a příspěvky sbírat. „Klásek ke klásku a pojednou je snop obilí,“ filozofoval, hledě na děti, „krejcárek ke krejcárku a hnedle zlatka. Ano, k betlímku postavím pokladničku a vysvětlím velkým i malým, proč tam stojí. Sám jsem také mrzák, ale mé dětství bylo radostné jako těchto dětí zde, dovedu proto pochopit, jak strašný má osud chromé nebo slepé dítě.“

„A v městě se nikam nepodívám, ale mrzáčky tam navštívím,“ rozhodoval se, když už měl klášter vybraný, v jehož zátiší hodlal prožít duchovní cvičení, i když už skládal kleriku, brevíř, růženec a biret do staré cestovní tašky. Už se ani nepamatoval, kdy posledně paty z domova vytáhl, a skoro se těšil na tu cestu teď jako na příjemnou změnu. I Baruška se radovala z toho, že se bratr konečně rozhodl podívat se někam do světa. „A zajeď si domů, k nám, naši budou mít radost.“

„Což o to! Chtěl bych se pustit až do Markova, podívat se na jemnostpána, ale, milá holka, nejde to, v sobotu už mě budeš mít opět na krku,“ usmíval se Holoubek kurážně, louče se v pondělí ráno s domovem. Ale pak ve vlaku ho opustila všecka odvaha. Při každém trhnutí vozu úzkostlivě se chytil sedadla a byl rád, že šťastnou náhodou pan kontrolor ze zámku jel s ním v stejném oddělení do Markova na revizi a pomáhal mu cestou. Ve městě na nádraží i tašku mu vynesl a sliboval Holoubkovi, že jemnostpánu v Markově všecko vyřídí a na nic že nezapomene, že také Márinka mu přikazovala, aby zašel na faru, navštívil Hrby, Bučinu, pole Na kněžím.

280$

„Také se poptejte, co dělá Francek s Bětkou, jak se jim vede, a hlavně ten brslen abyste tam sehnal,“ volal Holoubek, když se vlak dával znova na cestu k západu.

„V sobotu v poledne se tudy budu vracet i s brslenem — těším se tedy na shledanou,“ kýval pan kontrolor rukou ještě z okna.

Holoubek v nejlepší náladě dal se dovézt drožkou do kláštera, fortna za ním zapadla a na čtyři dni ho odřízla ode všeho světa. Nikoho zde neznal, nikdo se k němu nehlásil. Hrstka kněží, která se sešla, byla vesměs mnohem mladšího vydání, než byl třeštický farář, rektor koleje vykázal mu celu v přízemí, aby se nemusil namáhat po schodech do klášterního kostela, refektáře a zahrady, a tak tu žil opravdu jako poustevník šťasten a spokojen. Pociťoval rozkoš samoty, opojné krásy vnitřního, rozjímavého života a na domov si věru ani nevzpomněl. Postaral se Barušce o výpomoc pro neodkladné případy, kdyby bylo třeba někoho zaopatřit nebo pochovat, ostatní všecko mělo počkat až do jeho návratu a Holoubek byl jist, že ani té výpomoci třeba nebude. Ve žních nemají lidé čas ani umírat, ani se rodit, toť v duchovní správě mrtvá sezóna. Proto si Holoubek žádnou starostí nelámal hlavu a všechnu pozornost soustřeďoval na ústa výmluvného exercitátora a pak do svého vlastního nitra…

Zatím však se v Třešticích dály velké věci.

Sotvaže farář odjel, přišel kolem desáté jako obyčejně listonoš. Usmíval se hned ve dveřích, hladil si vousy, tázal se po Holoubkovi, nedávaje z ruky noviny ani několik dopisů.

„Bratr odjel na několik dní,“ natahovala ruku Baruška po poště, „potřebujete-li snad podpis, buď to zde nechte, anebo přijďte až v sobotu.“

„I to ne, nenesu žádný recepis, ale chtěl jsem gratulovat.“

„Gratulovat? A k čemu?“

,,I božínku, slečinko, nač s tím dělat takové tajnosti. Už je to venku, sám jsem radostnou zprávu rozhlásil,

281$

tady ji máte černé na bílém,“ a vyňal jeden list a pozorně četl jeho adresu: „Vysoce důstojný pán, pan monsignore Josef Holoubek, papežský komoří a zasloužilý farář v Třešticích.“

Baruška jako by spadla z Měsíce.

„Ukažte,“ dychtivě natáhla ruku po dopisu.

„Prosím, a tu je druhý, třetí, tu je i korespondenční lístek od pana vikáře,“ jako karty tahal listonoš gratulace z objemné tašky.

„Proto on bratr odjel.“

„Zajisté; poděkovat se a představit, to musí každý vyznamenaný.“

„A vidíte, listonoši, mně řekl, že jede do kláštera na duchovní cvičení. Takový je. I před vlastní sestrou všecko tutlá a skrývá. To je náhoda, že jsem se to od vás teď dozvěděla, kdyby byl doma, hodil by všecko do kamen a ani slůvkem by se nezmínil.“

„Zde gratulace od pana poštmistra,“ pokračoval listonoš, „a zde ze zámku, páni říkali, že je to vyznamenání tuze vzácné a vysoké, jen biskupům a nejvýš ještě kanovníkům že se uděluje.“

„To jistě pan kanovník Souček si na bratra vzpomněl,“ dojata šťastna vysvětlovala si Baruška, pozvala listonoše do kuchyně, nalila mu kalíšek vína a hezky hluboko sáhla do kapsy, když mu podávala odměnu za radostnou novinu. Prohlížela a pročítala si pak ty lístky i jejich adresy, poznala ruku markovského jemnostpána, z domova tatínek psal, co mu pan farář vyprávěl, jak se tomu všichni divili a jak je to těší, pan vikář stručně, odměřeně blahopřál k vysoké, zasloužené hodnosti, „multos annos“, ale to všecko bylo překonáno nazítří.

V úterý ráno přišli na faru pan starosta Boháč s panem řídícím.

„Rádi bychom věděli, kdy a kterým vlakem se váš pan bratr vrátí,“ natřásal se pan Boháč před žasnoucí Baruškou.

„Rádi bychom mu uchystali malé překvapení,“ usmíval se pan řídící tajemně.

282$

„Pan farář sice zvěst drží pod pokličkou, ale už praskla, celé Třeštice, celá osada už ví, že se stal papežským komořím, a všichni mu to z hloubi srdce přejeme. Jako vzdělaní lidé víme, co se sluší a patří. V panu faráři je poctěna i naše obec. Daleko široko nebudou mít monsignora farářem jako my. Proto ho chceme slavně uvítat. Doufám, že si ve městě opatří fialový biret a talár —“

„Jak bratra znám, asi sotva,“ hlesla teď Baruška, stojíc jako v Jiříkově vidění, „na parádu si tuze nepotrpí,“ usmála se jemně, ale vděčně. Těšilo a hřálo ji vědomí, že bratra přece mají v Třešticích rádi.

„Potrpí — nepotrpí,“ odsekl hned pan Boháč, „kvůli nám už musí vyznamenání viditelně nosit, kdybychom mu insignie sami měli koupit. To se ostatně ukáže, hlavní věcí je teď zjistit, kdy se vrátí.“

„Řekl, že v sobotu večerním vlakem. Honzík mu má přijet naproti,“ prozrazovala ochotně Baruška.

„Honzík nikam nepojede,“ rozkazoval pan Boháč jako doma, „sám přivezu pana komořího ve svém landaueru, zatím tu buďte sbohem, v sobotu večer na shledanou — to budete otevírat oči, s jakou slávou vám sem pana bratra přivezeme.“

Baruška osaměla a ani vzpamatovat se hned nemohla. Stála chvíli jako zkamenělá a cosi jí říkalo, že by měla hned sednout a napsat bratru, co se chystá. Ale jakpak mohu psát, když vlastně ani nevím, kde v tom Babylónu bydlí, řekla si konečně a s povzdechem šla po práci. Pracovala však pouze tělem, duchem stále dlela u bratra, i v noci musila na něho myslit, zvláště když hrobník, kostelník, Honzík, služka, kdekdo jí vyprávěl, co všecko se na osadě děje. V sobotu ráno přihnal se kostelník Jína s trakařem klestu, ověnčil vchod do kostela i do fary a hlásil udivené Barušce: „Na kraji obce stavějí slavobránu, nesmíme se nechat zahodit a hrobník myslí, že by slečinka měla nechat zapíchnout a vypařit menší prasátko, Honzík by mohl dojet pro půlku piva, aby se o takové slavnosti mohlo alespoň předákům něco podat.“

283$

„Ale ovšem,“ udeřila se do hlavy Baruška, „zaplať Pán Bůh, že jste na to vzpomněl, bratra by hrozně mrzelo, kdyby hosty nemohl uctít.“ A teď sláva posedla i ji. „Holka, nech všeho a leť honem pro řezníka,“ zavolala na služku, uvázala si ohromnou zástěru a už plula ve svém živlu…

O tom všem neměl ubohý Holoubek ani nejmenšího tušení. Přešlapoval v sobotu od jedenácti hodin netrpělivě na hlučném nádraží a liboval si, jak je mu pěkně. Jako po vybílení měl v duši čisto a jasno, celé jeho nitro zaplavila spokojenost a radost.

„Jenom nezapomene-li na brslen,“ říkal si v blažené náladě a umiňoval si, hned jak domů přijede, dokud je tak čistý a svatý, že se dá do práce, svatá rodina — střed betléma — jedině mu ještě schází. Lipové dřevo bylo dost dobré na ten boží dobyteček, na pastýře a krále vzal krásné jádro javorové, ale na svatou rodinu? Na tu možno vzít jen nejkrásnější dřevo — vonný, bílý a jemný brslen, rozhodl se dávno a pídil se po tom vzácném stromu. V Třešticích ho však nikdo neznal a o brslenu jaktěživ neslyšeli. „To je svaté dřevo,“ horlil Holoubek a vykládal o něm dětem, „listy má jako kopí, květ jako kalich, tyčinky jako hřeby a jeho červené plody jsou jako kněžské kvadrátky. V Markově, kde jsem kaplanovával, celý les byl tím krásným keřem lemován.“

Tak živě si Holoubek vzpomněl tenkráte na Markov, že hned sedl a psal jemnostpánu, aby mu opatřil brslenové dřevo a nechal vyschnout, pověděl mu, nač ho potřebuje, udal rozměry a poradil, aby je dal do mlýna, až budou posílat něco Márince, že by pak špalíčky mohli přibalit. Teď mu náhoda posloužila, že se setkal s panem kontrolorem a ten slíbil ochotně, že brslen přiveze, protože i jeho klouček — malý Ferdáček — betlémem celý nadšený utíká na faru a za panem farářem jako pejsek.

„Jen jestliže nezapomněl? Jestliže nezapomněl?“ přešlapuje Holoubek netrpělivě jako na trní a už asi popáté se ptá, nepřijede-li vlak od Plzně.

284$

„Už má signál, za pět minut zde bude,“ konečně mu odpověděl vousatý portýr. Holoubek hned sbíral svou tašku s deštníkem a postavil se na samý krajíček perónu. Po chvíli ohlušil ho rachot kol, třeskot nárazníků, řinčení oken, vlak se řítil do nádraží, Holoubek zahlédl u okna vlající šátek, za ním usměvavou tvář pana kontrolora a hned se rozběhl s vlakem, aby to okno z očí neztratil. Kulhal, dýchal, potil se, ale nepovolil.

Současně s vlakem se zastavil i Holoubek a hned do okna volal:

„Tak co? Nezapomněl jste? Vezete?“ Pan kontrolor však otevíral dvířka, pomáhal panu faráři na schůdky, i tašku mu vynesl, a sotvaže ho posadil proti sobě, hned sám povstal, zvážněl a slavnostně spustil: „Především, monsignore, račte přijmout srdečné blahopřání k vysokému, ale zaslouženému vyznamenání, Márinka s dětmi musí přijít osobně gratulovat.“

„Zbláznil jste se?“ dal se do srdečného smíchu Holoubek — „co mluvíte? O brslenu povídejte — vezete jej?“

„Vezu, monsignore, jakpak bych nevezl a je mi štěstím, že mohu posloužit.“

„Pro mne a za mne, přezdívejte si mně jak chcete, ale prosím vás pěkně, ukažte mi ty špalíčky.“

„Mám je v koši, nevešly se mi do příručního zavazadla, ale hned jak přijedem, dovolím si je poslat.“

„A nemohl byste je vytáhnout hned na nádraží v Polanech, víme, Honzík mi přijede naproti, hned bych si je odvezl a prohlédl. Jakpak? Nejsou popukané?“

„Nejsou, monsignore, zdravé jako zvon.“

„Dobře, dobře,“ radoval se Holoubek, „a což, nemají mnoho součků? Víme, souček ve dřevě někdy leží šťastně, ale někdy zlobí a kazí celou práci.“

„Jsou hlaďoučké a lehoučké bez kazu a vady.“

„Ale voní asi — co? Víte, brslen, zvláště kůra, má vůni, které se nic nerovná.“

Čas utíkal a vlak ujížděl jako ďásek. Míjeli stanici za stanicí a farář stále mluvil o brslenu, o lípě, o javoru

285$

a jiných dřevech řezbářských, chlubil se, jak ve městě i školu řezbářskou navštívil, prohlédl a mnoho praktik tam odkoukal, nové nástroje že si veze, a hned je také ukazoval, těmi že lze provést i nejjemnější řezy.

Kontrolor ochotně poslouchal a pod kůží se smál. Chápal, proč Holoubek tolik hovoří, nechce ve své skromnosti, aby přišla řeč na jeho vyznamenání, aby nemusil s pravdou ven, byl v biskupském sídle, aby se poděkoval. Ale jeho — kontrolora — nikdy neoklame, jemu všecko pověděl markovský jemnostpán, i to, jak nyní nutno Holoubka oslovovat, i to, jaké roucho kněžské teď smí nosit, i to, na jakou důstojnost se třeštický farář ve kněžských řadách vyšvihl. Kontrolor si nemůže odepřít, aby neudeřil na Holoubka přímo a nepochlubil se svými vědomostmi. Farář už se také unavil výklady, a proto jakmile nastala malá pauza v hovoru, hned se ozval pan kontrolor: „Všecky nás sice těší vysoká vaše hodnost, monsignore, ale největší radost snad má markovský jemnostpán, že jeho kaplan to dotáhl na takový stupeň, lituje jen, že Katynka se toho nedožila.“

„Tak? A který kaplan? A jaké vyznamenání dostal?“ prostoduše se ptá Holoubek.

„Neračte zapírat, už nám neuklouznete, já sám už jsem zprávu psal své paní.“

„A co jste jí, prosím, psal?“

„Že ráčíte být jmenován papežským komořím.“

„Já? Pane kontrolore, kdo vám tohohle bulíka pověsil na nos?“

„Markovský jemnostpán.“

„Chudák. Někdo si z něho ztropil hloupý žert.“

„Nikoli, ukázal mi černé na bílém — v nějakém sešitě.“

Holoubek se zarazil. Duše se mu zakalila pochybností. Jemnostpán to mohl číst jenom v ordinariátním listu, kde na poslední stránce bývají osobní zprávy. Kulich snad si vzpomněl na slib, aby tak … Ale ne, nenaběhne, jako naběhl vikáři. „Prosím vás, pane kontrolo—

286$

re, nikomu se ani slůvkem nezmiňujte, bude to jistě mýlka, musil bych přece o něčem vědět, nějaký dekret, jmenování, papír nějaký mít v ruce, ale ničehož nic nemám, nejsem si také žádných zásluh vědom.“ Ale než se Holoubek s panem kontrolorem smluvil, vynořil se známý kraj, už zahlédli komíny cukrovaru, třeštickou věž, kontrolor vstával, tahal z poličky zavazadla a liboval si: „To nám ta cesta příjemně uběhla.“

„Pěkně, tuze pěkně,“ pochvaloval si i Holoubek připomínaje: „Na brslen neračte zapomenout, počkáme na nádraží, otevřete koš a vylovíte mi alespoň jeden špalíček, že ano?“

„Ale ovšem, s radostí,“ usmíval se kontrolor a v duchu si myslil: Stárne válem pan farář, jsme přece spolu stejně staří, a hle, jak on zešedivěl a zdětinštěl — vyklonil se z okna a pozoroval nádraží. „Paní s dětmi přijela mi naproti —“ hlásil radostně, „ale vašeho Honzíka nevidím — pan Boháč asi někam jede, stojí na perónu v plné parádě a v rukavičkách — nebo snad čeká nějakého vzácného hosta, snad pana poslance, má zde landauer a kobyly v parádních postrojích.“

Vlak se pomalu zastavil, Márinka s dětmi přiběhla až k vozu, vítaly tatínka, a Holoubka si hned ani nevšimly, až se sám ozval:

„Prosím, milostpaní, nepřijel náš Honzík?“

„Ach božínku — pane faráři — pardon — ani nevím, jak vás teď titulovat — gratuluji — „

Vtom přistoupil k Holoubkovi Boháč. Konduktéři zasalutovali, zapískali a vlakvedoucí zatroubil, vlak se hnul a pan starosta spustil: „Vysoce důstojný pane komoří! Monsignore!“

„Je zle,“ chytil se Holoubek ruky pana kontrolora, „už je to vytroubeno.“

„Šťastné náhodě děkujeme,“ pokračoval pan Boháč, „že jsme se dozvěděli, co ve své známé skromnosti jste před námi chtěl zatajit. Jménem celé osady přicházím vám vstříc, pozdravuji vás v nové hodnosti, přeji, abyste se z ní těšil po dlouhou řadu šťastných let. Prosím,

287$

abyste usedl do povozu a já abych vás směl doprovodit.“

„Když to musí být, děj se vůle boží,“ vzdával se klidně Holoubek, „jen mi tuhle pan kontrolor vybalí brslen.“

„Neračte se zdržovat, celá shromážděná osada čeká u slavobrány,“ nutil starosta, koně také hrabali nedočkavě, pohazovali hlavami, až červenobílé stuhy na ohlávkách poletovaly. Dveře kočáru byly lemovány papírovými růžemi, a sotva si Holoubek usedl, bouchla nad Polany rána z „národního děla“, za ní druhá a třetí na znamení, že pan Boháč skutečně veze monsignora. U slavobrány seřazoval se průvod. Školní dítky šly napřed, za nimi hasiči s hudbou — zpěvácký spolek Ozvěna, družičky, obecní zastupitelstvo a nepřehledný zástup lidu.

Jako vítr letěli koně a před branou zastavili. Šíralo se, tichý, teplý večer se snášel k zemi, na západě hořelo nebe záplavou červánků a na temném východě se matně leskl veliký Jupiter. Hasiči rozsvěcovali rychle lampióny, nad hlavami mihla se ruka pana řídícího v bílé rukavičce, zpěváci spustili: Dlouho buď zdráv, a sotva dozpívali, vystoupila z kruhu družiček Jí novic Mařenka s kyticí a měla překrásné uvítání ve verších. Po ní promluvil pan patronátní komisař, pan řídící a nakonec opět pan Boháč, který zakončil výzvou, aby shromáždění provolalo svému milovanému duchovnímu pastýři třikrát „sláva“. Shromáždění ochotně poslechlo, hudba zahrála tuš, spustila hned Šumí Marica a průvod se hnul k faře.

Třeštice třeští — říkal si Holoubek cestou, chápal však, že není v jeho moci, aby tomu zabránil, a proto se trpělivě všemu poddával. Ještě větší překvapení čekalo ho doma. Našel i na faře vyvěšený prapor, vchod ověnčený, celou farou voněla vepřová pečeně, zelí, jitrničky, na prahu kuchyně stála Baruška a cípem zamaštěné zástěry utírala si zaslzené oči a nahoře v sále bělal se prostřený stůl jako o pouti. Až sem doprovodili

288$

ho místní předáci, pan Boháč otevřel okno, uklonil se Holoubkovi a skoro mu rozkázal: „Musíte, monsignore, promluvit, lid na to čeká.“ A Holoubek opravdu, jako by také věděl, co se patří a sluší, poslušně přistoupil k oknu. „Sláva! Nazdar! Ať žije!“ ozvalo se mu vstříc, ale i hlasy: „Psst! Ticho! Chce mluvit!“ zjednávaly mu pozornost. Holoubek odkašlal, opřel se o rám, naklonil se maličko kupředu, jako na kazatelně činíval, a řekl jasným hlasem: „Lidičky, lidičky! Dnes mi voláte hosana a možná, že zítra budete křičet ukřižuj. Nevím, co jste si to vymyslili, vždyť já žádným monsignorem nejsem, do smrti nebudu, ani nechci být. Já jenom toužím, abych se směl stát jednou po smrti kanovníkem a sedět v kapitule u všech svatých v nebi. To bych přál ze srdce i vám, všecka světská sláva polní tráva. Máte-li mě rádi, poslechněte, zhasněte světla a jděte spat. Dobrou noc, lidičky zlatí, dobrou noc!“

Potlesk znova zaburácel, i „sláva“ se ozvalo, protože rozjařené shromáždění nemyslí a neuvažuje. Hudba zahrála ještě Kde domov můj?, potom, Hej, Slované! a průvod se hnul k národnímu hostinci, kde podle programu končila celá slavnost taneční zábavou.

Když se Holoubek obrátil od okna, kladl právě kostelník mísu vepřových řízků na stůl a hrobník z ohromného džbánu naléval do skleniček.

„Tak jen do toho, pánové, mám kapitální hlad,“ upřímně pobídl Holoubek, židle zarachotily a všichni se pustili s chutí do jídla. Jedli za hlubokého ticha, ale hned po prvním jídle se všem rozvázaly jazyky. První opět povstal pan Boháč a záře vnitřní spokojeností pronesl přípitek: „Velectění pánové! Slavnost se vydařila v každém ohledu. Pozvedám z té příčiny pohár a prosím, abyste připili se mnou našemu oslavenci na mnogaja ljeta.“ Pak mluvil patronátní komisař, po něm pan řídící, pak předsedové spolků — a táhlo k půlnoci, když konečně zhasla na faře světla, celou budovou rozhostil se klid a Holoubek, unaven jízdou i rozčilením, zvolna usínal.

289$

„To bych rád věděl, jsem-li přece tím monsignorem či nejsem,“ byla poslední jasná jeho myšlenka, dal se všemu do smíchu a blaženě usnul.

IX) VÁNOCE

Sotvaže pan vikář zaslal Holoubkovi gratulaci, rozležela se mu celá věc v hlavě. V pořádku postup rozhodně není. Dekret měla poslat konzistoř Holoubkovi cestou instanční, tedy vikariátním úřadem. A to se nestalo. Musil by o tom přece vědět. Poslala jej tedy do Třeštic přímo, což je vlastně pro vikáře urážkou. Jen vikář má navrhovat zasloužilé kněze biskupovi, aby je vyznamenal. Kdo doporučil Holoubka? On — vikář — nejen že ho nedoporučil, naopak, ve své zprávě mu důkladně zatopil, vylíčil, jaké pohoršení dává osadě, jak běhá s dětmi bos jako chlapec. Odkud tedy vane Holoubkovi příznivý vítr? Patrně shora. Jistojistě ujímá se ho spolužák jeho, kanovník Souček, vulgo Kulich. Sám Holoubek se podřekl. Tak vysoké důstojnosti ani neočekával, byl by se spokojil titulem osobního děkana, ba i pouhým notářstvím. Není však radno se ukvapit, pohněvat si kanovníka, ale také nelze mlčet, takové odkopnutí jen tak beze všeho vstrčit do kapsy. Pan vikář už vytahoval arch papíru a opatrně napsal přeuctivý dotaz, kdy dojde pro monsignora Josefa Holoubka, faráře v Třešticích, příslušný dekret, kterým jest jmenován papežským komořím, jakou taxu má zaplatit, anebo bylo-li snad — proti všem předpisům — obojí zasláno do Třeštic přímo.

V konzistoři působil vikářův připiš jako puma. Generální vikář se dal do smíchu, kancléř se rozhněval, konzistorní radové křičeli, to že je zas nějaká čertovina, ale tentokrát že Holoubek přestřelil, že si chce jistě vyprovokovat nějaké vyznamenání, ale to že je chybná cesta, protože projevuje nevážnost k samotné Apoštolské stolici. Černý mrak stahoval se nad hlavou nevinného faráře.

290$

„Prosím, račte mi přidělit akt,“ přihlásil se k slovu pan kanovník Souček, „Holoubek je můj kolega, znám ho jako člověka velice veselého, ale naprosto nedychtícího po jakékoli hodnosti nebo cti a vyznamenání. Tuším nějaký omyl.“

„Každý omyl vyloučen,“ zvážněl pan generální vikář. „K vikariátnímu přípisu je přiloženo i číslo tamního krajinského listu, kde je úplný popis slavnosti, kterou třeštická osada pořádala na počest papežského komořího, monsignora Josefa Holoubka.“

„Jak je tohle jen možné?“ — „Neslýcháno!“ — „Úžasná smělost,“ rozhořčeně vykřikovaly hlasy.

„A ne dosti na tom,“ přilil pan generální vikář do ohně nový olej, „třeštický farář toho titulu patrně už dávno užívá, neboť ke spisu přiložil vikariátní úřad i zprávu spolku pro výchovu dětí-mrzáčků a v seznamu dobrodinců uvádí se tam výslovně i monsignore Josef Holoubek, farář z Třeštic,“ a prstem ukázal na řádku červeně zatrženou a opatřenou tučným vykřičníkem.

Zpráva šla z ruky do ruky, aby se celá konzistoř o ní mohla na vlastní oči přesvědčit.

„Skutečně!“ — „Drzost!“ — „I v tom vidět pýchu, že daroval takovou sumu, hned celých sto korun!“ — „To ani nikdo z nás — „

„A pak si stěžuje kněžstvo z duchovní správy, že se mu vede zle, když může házet stovkami!“

„Tohle musí pan vikář přísně vyšetřit, sám napíši koncept odpovědi a potom teprve celou věc předložím Jeho biskupské Milosti,“ rozhodl konečně pan generální vikář a vytáhl nový akt.

Holoubek seděl bezstarostně doma skloněn nad špalíčkem brslenu a horlivě pracoval. Jeho vlastní dědoušek, jak se na něj z útlého dětství ještě pamatoval, tanul mu živě na mysli a jeho rysy, postavu, šat přenášel do dřeva. Práce šla od ruky až milo, a čím dále, tím určitěji se kloval ze špalíčku na světlo boží nábožně klečící stařeček s rukama sepjatýma, přioděný krojem sedláka z okolí Plzně.

291$

„Pomáhej Pán Bůh,“ ozvalo se za Holoubkem.

„Dejž to Pán Bůh,“ odpověděl farář a ani se neohlédl, pozorně dlátkem ještě dotáhl květ na kožichu, pak teprve po hostu otočil hlavu, ale hned překvapením vyskočil. Pan vikář stál za ním, usmíval se a velebil: „Vy jste hotový umělec, kdo by to řekl, neměl jsem ani tušení, co všecko dovedete.“

„Tak trochu, tak trochu,“ upejpal se Holoubek v rozpacích, „ale račte jít dál, ke mně do pokoje; a viděla vás Baruška? Nějaké občerstvení aby podala.“

„I děkuji, děkuji! Nemám mnoho času,“ bránil se pan vikář, kráčeje po schodech do bytu farářova.

„Patrně někam jedete, jste hodný, že jste se u nás zastavil,“ rozplýval se Holoubek radostí hostitele.

„Jedu přímo k vám,“ dost suše odpověděl vikář, usedaje do nabídnutého křesla, „rád bych totiž viděl dekret, kterým jste jmenován papežským komořím, chtěl bych si opsat jeho datum a číslo pro vikariátní archív, neboť jak dobře víte, cestou vikariátního úřadu vám dekret nezaslali.“

„Já vůbec žádný dekret nemám a nevím, co jste si vzpomněli, vždyť já až dosud o ničem nevím.“

Vikáři se chtělo zavýsknout. Vyskočil, zamnul si spokojeně ruce, a ohýbaje se smíchem, volal: „Nu, věc neslýchaná, nechat se titulovat .monsignore‘, nechat se oslavovat, pořádat hostinu, přijímat gratulace, a všecko bez dekretu. Prosím vás, pane bratře, jak jste se mohl takhle zapomenout? Víte, že už o tom vědí na konzistoři? Víte, v jaké kaši jste se octl?“

„Já snad ne,“ odtušil prostě Holoubek, „ale vy, pane vikáři, ano, vy.“

„Dovolte, já? Jak že já?“

„Nebyl jsem ani doma, po čtyři dni jsem konal kněžská duchovní cvičení u otců dominikánů, když došel váš lístek, na kterém mě titulujete papežským komořím a gratulujete mi k vysokému vyznamenání. Listonoš s tím obíhal celé Třeštice, poštmistr vyzvonil v zámku i v Národním hostinci. Co se stalo, stalo se bez mé vůle, ba i bez mého vědomí.“

292$

„Ale dovolte, kdopak se podpisoval a dával tisknout jako monsignore Josef Holoubek? Kohopak by napadlo přikládat si takový titul, když mu nenáleží?“ rozkřikl se teď vikář.

„A podpisoval jsem se snad já s tím titulem?“

„Ovšem že ano.“

„A kde? Kde? Kde jste viděl takový můj podpis? Kde jste četl, že jsem před své jméno napsal nešťastné slůvko ,monsignore‘, které už se mě tolik natrápilo?“ bouřil farář.

„Ve zprávě spolku pro děti-mrzáčky, tam stojí černé na bílém.“

Holoubek zchladl, překvapením otevřel oči a odmlčel se.

„Aha, usvědčen! Daroval jste tam celých sto korun. Probírám se náhodou jmény dárců, sám jsem také přispěl, ovšem dvěma korunami, padnu přitom na vaše jméno, čtu: Monsignore Josef Holoubek, farář v Třešticích, zraku svému nechci věřit, ale myslím si: konečně všecko možné, třeštický farář má mocné přátele v konzistoři, vymohli mu v Římě vyznamenání, on z vděčnosti posílá lidumilnému spolku značný dar, nutno si ho teď předcházet, a proto jsem vám gratuloval.“

„A to on asi také markovský jemnostpán čerpal z téhož pramene,“ oddychl si Holoubek a čtverácký úsměv mu opět počal pohrávat kolem úst.

„Tož vidíte, nejsem tedy sám, který se dal svést. Proč jste se podepsal na zásilce jako monsignore?“

Farář neodpovídal, přehazoval jen kupu papíru, novin, časopisů, knih, hrabal se chvíli na stolečku, přeložil hromádku na divanu, podíval se i do koše na papír, až konečně zvolal: „Tady je,“ a vytáhl tenounký sešitek ještě v pásce, jak jej pošta přinesla, rychle jej otevřel a hle — vikář nelže, ano, „monsignore Josef Holoubek“ skví se při daru jednoho sta korun mezi různými hodnostáři světskými i duchovními.

„Vy ovšem budete popírat, že jste se tak podepsal, ale věc je jasně vysvětlena a o více neběží. Těšilo mě,

293$

pane faráři, a lituji, že vám nemohu říkat ,monsignore’,“ vstávaje podotkl uštěpačně vikář a ještě ve dveřích dodal: „Vyřízení celé neblahé záležitosti dojde vám písemně.“ Holoubek hleděl za vikářem s otevřenými ústy, zapomněl ho samým překvapením pohostit i vyprovodit. „Což je to možné, aby si někdo mohl myslit, že jsem se takhle podepsal? Je možné, aby takové neblahé slůvko zvířilo tolik prachu?“ hlasitě asi popáté se ptal sebe sama farář, zabodávaje přitom oči do nešťastného sešitku a nevěda, má-li se smát nebo zlobit.

Pan vikář hned po návratu domů podal konzistoři obšírnou zprávu o celém případu. Když ji pan generální vikář v plenární schůzi opět přečetl, prohlásil odměřeně: „Vina farářova je zcela jasná. Navrhuji, aby byl na čtrnáct dní suspendován a dal do všech novin příslušné prohlášení. Za veřejný hřích musí být veřejný trest.“

„Navrhuji, aby byl suspendován pan vikář,“ stejně suše se ozval přísedící rada a kanovník Souček, „protože on vlastně faráře a všecky dobré lidi tam v omyl uvedl, on vlastně faráře ,monsignorem’ jmenoval. Zde, prosím, důkaz,“ a položil korespondenční lístek vikářův na stůl.

„Farář si titul neprávem osvojoval, spolková správa by si titul monsignora sama nevybájila,“ mínil kancléř.

„Správa spolku pro mrzáčky vysvětluje. Zde leží ústřižek poštovní poukázky jako důkaz, že chtěl farář poslat dar anonymně, a teprve když poštovní úřad anonymní podání peněz odmítl, napsal farář na kupón prostě své jméno a prosbu, aby jeho jméno vůbec uváděno nebylo. Je tudíž zcela nevinen.“

„U všech všudy rohatých, jak se tedy klam do té zprávy dostal?“ rozčiloval se generální vikář.

„Cherchez la femme* [*&Hledejte ženu],“ usmál se Souček a ukázal obšírný čtyřstránkový dopis. „Slečna, která bezplatně

294$

vede účty spolkové, sleduje ve zprávách tiskem vydávaných i agitační cíle. Prosí za prominutí, že o své vůli uvedla plné jméno dárcovo, a ježto ve své hlavě nemohla srovnat darovanou sumu a prostého vesnického faráře, myslila, že nechybí, když mu dá stejný titul, jako má pan prelát sedlický, který rovněž zaslal sto korun.

{Chtěla jsem dárci polichotit a udržet ústavu jeho přízeň — dělává se to tak i u jiných stavů, a neměla jsem ani nejmenší tušení, jakou nepříjemnost Vám, veledůstojný pane, tímto trikem způsobím. Prosím mnohokrát za prominutí a doufám, že proto spolku a ubohým dětem další přízeň neodepřete,}

končí slečnin dopis. Co se potom událo, všecky gratulace, slavobrány, řeči, nejde na účet Holoubkův, ale vikářův, který znamenání vlastně na světlo vynesl a zdání pravdy mu dodal. Buď se měl z úřední povinnosti dříve přesvědčit, anebo napsat alespoň faráři uzavřený dopis a ne otevřený, každému přístupný lístek. Zajímavé, že vlastně jediný Holoubek se všemu bránil, všecko odmítal, proti jeho vůli však a přes jeho hlavu hrnuly se události, a za to má být ještě trestán?

„Měl zůstat mrtev.“

„Hoďme to do koše, za víc to beztak nestojí.“

„Vox populi, vox Dei* [*&Hlas lidu, hlas boží],“ ozývaly se v poradě hlasy.

„Ano, nejlepší by bylo vymoci mu dodatečně vyznamenání,“ ozval se znovu Souček, „zaslouží si je plnou měrou pro svou přímo evangelickou prostotu a pokoru.“

„Ovšem! Ovšem,“ kýval teď souhlasně hlavou celý sbor i s panem kancléřem a generálním vikářem a kanovník Souček zapřáhl se hned a ochotně do práce.

Holoubek celou záležitost brzy pustil z hlavy, nevěděl, ba ani netušil, co kuje přítel Kulich, jak se namáhá, aby získal pana biskupa pro svůj návrh, jak sám latinsky píše a odůvodňuje žádost a jak si radostně oddychl, když návrh konečně na vídeňskou nunciaturu expedovali.

295$

Třeštický farář zatím doma jen vyřezával a vyřezával. Naprosto si nevšímal, jak ho kdo oslovuje, říká-li mu „pane faráři“, „velebníčku“ nebo „monsignore“, ničemu se nebránil, nic nevysvětloval, na všecko jaksi zapomněl a pouze na betlímek myslil. Také jeho tělesný stav se ustavičně horšil. Vodoléčba nepomohla, naopak, po zdánlivém zlepšení celá noha jako by pozvolna dřevěněla, Holoubek ji sotva za sebou táhl, chůze ho namáhala. Venku nastal sychravý podzim. Lékař sám se vzdal vší naděje a důvěrně připravoval Barušku pomalu, že se katastrofa blíží, že může nadejít každou chvíli, ježto kornatění tepen valem pokračuje.

Jedinou útěchou zůstaly Holoubkovi děti, které se s nastalým školním rokem vrátily z polí a luk do školy a často svého starého přítele na faře navštívily. Starý sedláček v národním kroji plzeňském se díval na ně z poličky, spínal žilnaté ruce a jako živý se usmíval.

„Pane velebný, to bude svatý Josef?“ neodolal Petříček, aby se neoptal.

„Ano, až ho posvětíme a postavíme na betlímek, stane se z něho svatý Josef. Zatím je to můj nebožtík dědoušek, který mě na křtu svatém držel na rukou a po kterém se jmenuji Josef.“

„A tohleto bude Panenka Maria,“ prstíčkem ukázala Jínová na nehotovou sošku.

„Ovšem, tvoje patronka a Ježíškova matička,“ přisvědčil Holoubek a zálibně si prohlížel načaté dílo. Zdálo se mu, že vidí vlastní maminku, mladou a svěží, jak se doma strojí v neděli ráno do kostela. Obouvá si jako oheň červené punčochy a vyšívané, kožené střevíčky, obléká si patnáct spodních sukní a šestnáctou „herbinku“ [&Hedvábná nebo polohedvábná sukně] z pěkné látky proměňavé, širokým „pantlem“ lemovanou, uvazuje si hedvábnou šustivou zástěru, natahuje bílý kabátek, podšívaný šedivým beránkem, a nakonec si uvazuje na hlavu sněhobílou holubinku s tuhými, krásně vyšívanými křídly. Ano, tak

296$

a nejinak musí být i jeho Panna Maria oblečena — jinou si ji ani představit nemůže.

„A pročpak nechodíte k nám do školy? Celý týden jste nás neučil,“ vytýkají mu vážně starší děti.

„Když mě bolí noha,“ omlouvá se jim pokorně Holoubek, „nepřestane-li, vůbec se již k vám nedostanu, bude k vám chodit jiný kněz a já se odstěhuji na penzi.“

„To byste šel od nás?“

„Ano, musím se vystěhovat a přijede mladší, který nebude kulhat, ale pěkně běhat s vámi jako srnec. Ach ano, také jsem tak kdysi běhával!“ povzdychl si, až ho i chlapcům bylo líto.

„Kolářovic Vašík povídal, že bychom vás mohli vozit,“ nesměle se ozval první Boháčovic Jára.

„Toť že mohli,“ svědčí ochotně Holoubek, „náš Honzík, lenoch, raději oře, vláčí a vozí hnůj, než by mě vozil. Já jsem sice lehký jako pápěrka, takoví siláci, jako jste vy, lehounce by mě uvezli. Ale v čem byste mě vozili? Farská bryčka je těžká, také Boháčovic landauer byste neutáhli.“

„Kdepak v bryčce nebo v landaueru!“ smějí se opovržlivě kluci, „my bychom vás vozili v kolářovic vozíku.“

„Ten by mě přece ani neunesl, rozlámali bychom jej a pan mistr by na nás huboval,“ míní Holoubek.

„Žádná starost, tuhle jsme s Vašíkem na něm vezli z nádraží bednu přes metrák těžkou a vozík nepovolil. Jakpak by neunesl vás!“

„Slyšel jsem, slyšel, jak jste cestou zvrhli a bednu vyklopili do příkopu. S takovými formany nejezdím,“ škádlí je Holoubek.

„To jistě Mařka vyzvonila; ale vás bychom nezvrhli, viděl byste, že ne.“

„A víte co?“ zavádí Holoubek řeč jinam, „dostal jsem chuť na hrozen vína. Sám si pro ně nemohu vylézt, nechtěli byste mi očesat hrozny? Budou už zralé.“

Ani to celé nedořekl, a hle, sedí sám, jen Barušku

297$

slyší dole křičet: „Pomalu! Pomalu! Žebříček je pod kůlnou, přinesu vám košík!“

Farář se radostně usmíval, ale pak se jeho tvář zachmuřila a oči se zakalily, takže musil i dlátko odložit a zahleděl se ke stropu. Přemýšlel opravdu o penzi. Cítil, co doktor před ním tajil, že lampička jeho života dohořívá, že ho síly opouštějí. Podá si žádost, a hned, dokud není pozdě … S pomocí kostelníka se jakžtakž do kostela dostane, ale do vzdálenější školy už se opravdu neodváží… A když nemohu konat povinnosti, nemohu také zůstávat na faře, to je jasné, ukončil svou úvahu, sáhl po Borovém a našel si v té kněžské příručce formulář žádosti o penzi…

Když se nazítří Holoubek po mši svaté vracel s kostelníkem Jinou do fary, stál u dveří na úzkých kolečkách pěkně zeleně natřený ruční vozík kolářův a kolem něho klubíčko dětí.

„Pochválen Pán Ježíš Kristus,“ pozdravovaly děti jako jindy, ale hned přidaly: „Čerstva se nasnídejte a přijďte, chceme si vás odvézt do školy.“

„I vy uličníci,“ osopil se na ně kostelník.

„Nesmíte jim zkazit radost,“ okřikl Holoubek kostelníka a hned sliboval: „Mějte jen strpení, za chvilku zde budu.“ Vypil v kuchyni stoje hrnek kávy, rohlíček vstrčil do kapsy a už se hrnul ven.

„Kampak si mám tedy sednout — na kozlík nebo dozadu?“ ptal se hned na prahu.

„Semhle dozadu,“ ukazovali horlivě hoši, jeden vytáhl čelo vozíku, druhý vzal pana faráře za ruku, třetí ukazoval, jak se tam leze, kam se musí dát noha, kde se držet, dva přešlapovali jako hříbata netrpělivě u oje, a sotva Holoubek dosedl a Vašík zastrčil čelo, aby velebný pán nemohl vypadnout, vykřikl Jára „hý“ a vozík se hnul.

„Držte se pěkně,“ napomínal Holoubka starostlivě Petříček, který se batolil vzadu a stavěl se, jako by tlačil. A Holoubek poslechl, křečovitě se chopil žebřinek a přivřel oči. Vozík rachotil z kopečka od fary a kostela

298$

ke škole, jako když hrom bije. Domácí lidé se zastavovali, ohlíželi se, kroutili hlavami, usmívali se — a časem si zvykli. Jen přespolní člověk, když se k tomu nahodil, cítil se pobouřen a v hostinci pak vykládal cosi o otroctví a otročině. „Jakápak otročina?“ okřikl ho tentokrát sám pan Boháč, „děti se mají s panem farářem rády, a když v městech mohou staří chlapi tahat hloupé tenory a vozit našminkované herečky, pročpak by si naši kluci nesměli odvézt svého starého, chromého faráře? Jenom pomaleji by měli jezdit, aby někde nezvrhli, pana faráře nevyklopili a nepotloukli.“

„Pomalu! Pomalu!“ křičel na chlapce úzkostlivě kdekdo, když vozík bouřil návsí, jako když letí, ale Holoubek se klidně usmíval, bezpečně a bezstarostně seděl na prkenném sedátku v širokém vozíku, a jakmile se ten zvláštní povoz zastavil před farou, sešoural se dolů a velebil: „Dobře jsme jeli, koníci znamenitě běželi, musíme je pokrmit. Baruško! Nemáš tam něco na zub pro chlapce? Zapotili se se mnou!“

Baruška na to čekala. Vyšla hned s talířem, na kterém seděla jako kvočna pocukrovaná bábovka, nakrájená na stejné díly, dětské ručky se mihly a talíř byl prázdný. Bábovku jako by sfoukl.

„A ještě nám ukažte betlímek,“ žebronili hoši a Holoubek málokdy odmítl. Pouze v poslední době — krátce před vánocemi — kladl podmínku: „Zazpíváte-li koledy.“

Přiběhly i dívky a všichni slibovali: „Zazpíváme a umíme zas už novou.“ To pan řídící cvičil děti, aby mohly zazpívat božskému dítěti staročeské koledy. Ta nová koleda Holoubka nadchla. Ptáčkové v ní zpívali Ježíškovi. Kukačka tam volala své jednotvárné „kuku — kuku“, ale tak pěkně, až srdce plesalo. Křepelka mu líbezně slibovala „pět peněz“, hrdlička nabízela množství svého „cukru — cukru“, vlaštovička šveholila, skřivánek jásal, ba i vrabčák v rozpacích poskakoval a všech se vyptával „čím? — čím“ on by mohl posloužit tomu spanilému dítěti, jež si tu v nebeské kráse hovělo

299$

na slámě a seně ve tvrdých jeslích. To milostné děťátko působilo Holoubkovi největší starost. Jeho ruce se mu zdály příliš hrubé a neumělé, jeho nástroje příliš těžké, jeho duše hříšná, ba i brslenové dřevo příliš prosté, než aby se smělo proměnit v sošku Jezulátka, jaká mu na mysli tanula. Jako bohoslovec viděl v klášteře milosrdných sester o vánocích v jeslích položeného spanilého Ježíška, jenž se mu hluboko vryl do paměti. Po dlouhém váhání dopsal konečně do kláštera a ctihodné sestry ochotně vyhověly. Když otevřel bedničku, sepjal ruce a vykřikl překvapením. Z hedvábných papírových obalů usmívalo se na něj spanilé děťátko sněhobílé, vztahovalo po něm ručky a upíralo k němu důvěrně pomněnková očka. Holoubek teprve teď poznal, že je ulito z nejčistšího vonného včelího vosku, a v tom že spočívá jeho průsvitná, kouzelná krása.

„Ano, jedině panenská včela a ruce čistých panen v tichu panenského kláštera směly se spojit k tomuto obrazu dítěte svaté Panny,“ nadšeně zaradoval se ve svém kněžském srdci, šťasten, že má betlímek celý a jeho střed — svaté dítě v plenkách zabalené — že je opravdu jeho korunou.

Vánoce se blížily a Holoubek se na ně těšil jako nikdy. Tušil, že ho jistě potká v tom posvátném čase nějaké veliké štěstí, že se dočká radosti jako dosud nikdy …

Po celý advent běhaly sice děti na faru, ale betlímek ani okem nespatřily. Stál zamknut v parádním pokoji na stole a jenom farář sám chodil denně k němu, měřil, opravoval, přestavoval figurky i ovečky, zapaloval svíčky a lampy, pozoroval světla a stíny, dětem pak pilně rozdával veliké papírové archy s namalovanými obrázky, ukazoval a nařizoval, kterak je vystřihnout, podlepit a do mechu na prkénko upevnit, že po vánocích každý musí mu ukázat svůj betlém a ten, kdo bude mít nejlepší, že dostane knížku s obrázky a pohádkami o Pánu Ježíši a svatém Petru, tu, která se jim ze všech knížek nejvíce líbí…

300$

O Štědrém dni farář s kostelníkem od rána už robotili v zavřeném kostele. U pobočného oltáře stál koš mechu, zeleného jako brčál, několik smrčků, koupených ve městě, papír na skály, barevná sklíčka, lampičky a pak bedna s figurkami. Farář tvořil v třeštickém kostele poprvé plasticky věčnou krásnou idylu betlémskou. Jína poskakoval, pomáhal, radil, podával kousek po kousku a Holoubek mlčky, vážně a zbožně stavěl všecko na určité místo, jak měl dávno promyšleno a vyměřeno.

Zestárlé, zimní slunéčko mdle svítilo na mrtvou, zčernalou zemi. Kdekdo prorokoval, že vánoce se budou slavit na blátě. Napadl-li přes noc poprašek sněhový, za dne opět roztál, ani jeden pořádný mráz dosud neudeřil.

Němá, slepá i hluchá noc štědrovečerní přivalila se na Třeštice. Tmoucí tma dusila všecko živé jako těžká můra.

Ani hvězdičky na nebi, ani světlíčka na zemi nevidět, všecko pohltily husté mrákoty. Lidé jako by pomřeli, bdělí psi leželi svinuti ve svých boudách, mrtvě stály černé kostry stromů v zahradách a v sadech, ani větříčkem si ta noc nepovzdychla, nezašeptla. Jenom šedivá, neviditelná mlha jako hrubý, neválený rubáš přikrývala široširou zemi, pohlcovala svity a třpyty zlatých hvězd a drobnými krůpějemi jako ledovým potem rosila zmírající kraj …

Holoubek stál opět ve svém pokoji u okna a vzpomínal jako před rokem … Měsíční úplněk poléval tehdy stříbrným světlem hory i doly, hvězdami jiskřilo se celé nebe a celá země se jako královna oděla v sněhový hermelín, míhající se nesčíslnými drobnými drahokamy. Tehdy uzrál v něm smělý a odvážný plán postavit si betlímek ze dřeva vyřezaný pro sebe — pro svou potěchu, a do kostela koupit nějaký pro radost dětem. Rok namáhavé, trpělivé práce, mnohých pokusů, studia i modlitby — ale dnes je dílo hotovo, kostelu je daroval, aby tam zbyla po něm trvalá památka. Za chvíli

301$

je odhalí, posvětí, zbožné osadě odevzdá … Jak je přijme? Porozumí mu a pochopí? Oblíbí a zamiluje si, čemu on věnoval tolik lásky a nadšení? Tyto pochyby rdousily nyní i jeho duši, napětí v něm rostlo a ani se nemohl dočkat, až Jína rozhoupá Petra a zazvoní na půlnoční.

„Snad kostelník nezaspal?“ pomyslil si a se svítilnou v ruce opatrně slézal po schodech.

„Kampak už jdeš?“ vystrčila Baruška hlavu z teplé kuchyně, když uslyšela šouravé kroky bratrovy.

„Kostelník asi zaspal, nezvoní, a hodiny odbily jedenáctou.“

Vtom udeřilo kovové srdce na staletý zvon třeštický, kovový úder prolomil hrobové ticho, za ním se ozval jako výkřik úder druhý, třetí, pak se vyrovnal stříbrný hlas a klidně, mohutně v pravidelném taktu se rozléhal ze zvonice jako jásavý zpěv anděla božího: „Vstaňte a jděte do Betléma …“

Ni a půlnoční straně v černých lesích dřímající větřík uslyšel ten hlas a probudil se. Povzdychl si a rozletěl se mrtvým, spícím krajem. Z hlubokého spánku procitly nejdříve stromy. Zakývaly prořídlými korunami, a když uslyšely temnou nocí znějící zpěv zvonů, zašeptaly zbožně: „Svatvečer!“ Nízké keře zaslechly jejich šepot a hned oznamovaly tiše proudící řece: „Svatvečer.“ Husté mlhy, vznášející se nad vodou i zemí jako tajemné bytosti, zachvěly se svatou bázní; „Svatvečer!“ opakovaly zděšeně, trhajíce své šedé závoje. Na nebi stojící mraky zaslechly ten výkřik, hnuly se hned a jako plachty korábu pluly po obloze kamsi k východu. A tu hvězdičky, rozseté po celém nebesklonu, si promnuly oči, zadívaly se k zemi a spatřily kněze Holoubka s holí a lucerničkou v ruce pomalu, krůček po krůčku se šourajícího do kostela, spatřily ze statků i chaloupek do temné noci vycházející mladé i staré a slyšely kostelníka Jínu, radostně oznamujícího panu faráři: „Jemnostpane, počas se nám obrátil, máme severní vítr, na zvonici jsem ho už cítil, do rána udeří mráz, a samec!“

302$

„Dej Pán Bůh, Karlíčku, dej Pán Bůh, abys to šťastně řekl,“ usmíval se farář a v jeho duši také se radostí jasnilo, „tak jen pospěš, pospěš, doveď mě rovnou k betlímku, pomodlím se tam, ty jej rozsvítíš a hned jej posvětím.“

Kostel se pomalu plnil. Nejdříve přiběhly děti. Betlém je volal a táhl. Za nimi trousili se staří. Ženské si pospíšily, aby se dostaly do lavic, hoši a dívky se zastavovali před chrámem, jako by se jim dovnitř nechtělo, poslední přicházeli muži.

O půl dvanácté oba zvony, Petr s Pavlem, v líbezném duetu opakovaly pozvání do Betléma a kostel jako v pohádce zaplál září světel. Na hlavním oltáři, kolem zdí pod křížovou cestou, kde byla jaká svíčka, na každou posadil kostelník zlatý plamínek a ještě z lavic se k němu natahovaly ruce s voskovanými sloupky a lampičkami. Jediný pobočný oltář až dosud ztrácel se v šeru. K němu teď přistoupil Jína, a hle — zlatá hvězda nad ním zazářila a oči všech se na ni upřely. Pruh růžového světla z neviditelného zdroje vytryskl a osvítil jesle a božsky krásného, rozkošně něžného Ježíška. Krky se natahovaly, lidé se pošťuchovali lokty a upozorňovali: „Dívej se, dívej, betlém, co nám děti o něm tolik toho napovídaly. „

Šum rostl, kdekdo vstával, aby lépe viděl, tlačil se — v novém a zářivém osvětlení se vynořovalo nové a nové překvapení. Celý ovčín dokořán otevřený, světlý a prostorný, s projíždějícími širokými, zaokrouhlenými vraty a se psí boudou stál před užaslým zrakem. Koryta, žlábky a jesle, píce a sláma, krušec soli na řetězu, všecko tam je a ničehož nic tam neschází. — Pastýři tu klečí, jeden mačká dudy, druhý fouká do píšťaly, až se mu tváře nadouvají, třetí na housličky hraje jako živý. — Králové sem přicházejí, a jací! Ach Bože, toť šedobradý Otec vlasti Karel Čtvrtý. Sňal si zlatou českou svatováclavskou korunu královskou z hlavy a podává ji Ježíškovi do jeslí. Na koni kvapí svatý Václav s praporcem, vlajícím nad hlavou, křídlatý anděl

303$

jednou rukou vede mu koně čistého jako padlý sníh a druhou nese kadidelnici na stříbrných řetízcích. A ten třetí! Koho jen zobrazuje třetí král v nádherné šubě, černovlasý s mohutným knírem pod orlím nosem, s pádným mečem po boku a nesoucí kalich oběma rukama? Nikdo neuhodl, ale na kůru se usmívá pan řídící sebevědomě, on zná tajemství, neboť pomáhal panu faráři shánět věrný obraz toho rytířského krále. „To je Jiřík Poděbradský,“ naklání se a důvěrně šeptá panu starostovi.

„A proč právě on?“ podivuje se Boháč.

„Farář všechno dobře promyslil. To jen ten král, který měl nejlepší vůli na věčné časy vonnou mastí kompaktát vyléčit rány, které husitské války zasadily našemu národu a které církev katolická v Čechách dosud cítí.“

„To ano! To ovšem!“ kývali s Boháčem i ostatní sousedé, kteří výklad zaslechli, a znova se nahýbají přes zábradlí a dívají se šťastni jako děti na stádo bílých oveček, roztroušených malebnou krajinkou, jež tvoří přirozený rámec celému rušnému obrazu.

Na oltářním stupínku před oltářem klečí Holoubek, kropí svěcenou vodou, okuřuje, žehná a světí své vlastní dílo. Modlí se před ním poprvé s lidem, a všem — knězi i osadníkům — se zdá, že tohle ani nejsou dřevěné sošky, zapomínají na skutečnost, přenášejí se v duchu lehounce jako na křídlech přes všecku naivnost a nedokonalost díla a podléhají jeho tajemnému kouzlu. Dobře ukryté, neviditelné lampičky mrkají, po betlímku běhají světla a stíny a diváci stojí jak očarováni. Hle, malý Ježíšek jako by vstával. Panence Marii holubička na hlavě jako by se třásla, svatému stařečkovi Josefovi se chvějí ruce pohnutím, svatý Václav se nahýbá z koně jen jen seskočit, císař Karel pozdvihuje korunu výš a výš, jako by ji chtěl Ježíškovi posadit na hlavu, Jiřík se vzadu dobrácky usmívá a tiskne k srdci kalich, jako by se bál, aby mu ho nikdo nevyrval jako kdysi onen na Týně v Praze, a pastýři spustili a hrají,

304$

dudy, housle, píšťaly, všecko se ozývá z varhan a teď i z dětských hrdel zaznívá jásavě:

{„Děťátko se narodilo — aleluja!

jež celý svět potěšilo — aleluja!“}

Jínovic Mařka napíná krček jako ptáček a samotinká sama zpívá:

{„Ó má duše rozmilá,

pohleď, v jaké kráse

růžička se rozvila

a jak červená se.“}

{„Jeť to růže nejdražší,“} řídících Karlík hned odpovídá Mařce,{„sličný pacholíček, jej tu matka nejblažší klade do jesliček.“}

A všecky dětské hlasy teď prosí nadšeně v upřímné zbožnosti:

{„Vítej, pacholíčku, vítej,

našich zpěvů nezamítej.“}

Už je po půlnoční, už kostelník zhasíná velký oltář, ale domů se nikomu nechce, naopak všecko se hrne k jeslím a nikdo se nemůže nasytit ani jejich krásy, ani milounkého tepla, které z nich vane.

„Jděte, lidičky, spat,“ musí je Jína vyhánět, „vždyť se jich nabažíte a nadíváte se na ně do sytosti, zůstanou tu až do Hromnic.“

Takové už nebudou nikdy jako dnes, povídá si Holoubek, který všecko vidí a slyší, — protože kouzlo noci i novoty i nálady pomine a zevšední, a šťasten, blažen jako kdysi v nebi opouští také nerad kostel.

Venku čekalo ho úchvatné divadlo. V matné záři hvězd a v mihotavém svitu luceren jiskřilo a míhalo se jako drobounký stříbrný písek plno hlatí a jehliček ledových. Padaly tiše a lehounce, opřádaly větve stromů,

305$

stébla trav, keře i kamení, padaly neslyšně a vytrvale, a když Holoubek o Božím hodě ráno vstal a podíval se oknem do dvora, do sadu, na náves, spatřil jeden z největších a nejúchvatnějších zázraků přírody boží — jinovatku.

Zahleděl se na tu pohádkovou, čarovnou krásu, vzpomněl si na půlnoční mši svatou, sepjal ruce a vděčně zvolal: „Jaká přeletěla dnes tajemná a svatá noc!“

X ) DO PENZE

Jsou to moji osadníci či nikoli? Je to moje farnost či není? pokolikáté tázal se Holoubek sama sebe, dívaje se na proudy lidí, jež se hrnuly do kostela, na naplněný chrám, ve kterém se tísnila hlava na hlavu, takže by jimi jablko nebylo propadlo.

Co se to stalo? Co proměnilo Třeštice?

To všecko tvůj betlímek, odpovídal knězi na všecky otázky vnitřní, tajný hlas. Vzpíral se a bránil té myšlence, ale střízlivý rozum neúprosně dotvrzoval: Ano, kouzlo betléma, vánoc, koled i tvých figurek přitahuje davy lidské. Proto nemusíš být ješitný ani pyšný, ale těšit tě může, žes udeřil na pravé kouzlo, vyšel vstříc lidem, kteří i v kostele chtějí najít teplo domova, slyšet tam svoji českou řeč i písně, přiblížit se co nejtěsněji k Pánu Bohu, přivinout se k němu a splynout s ním. To je ono tajemné kouzlo, jehož svůdné, vábivé moci nikdo neodolá a jež vyzařuje z tvých jesliček. Přímo živelně tu pravdu pocítil Holoubek, když se sem trousili i osadníci ze sousedních farností, ba i několik lhostejných měšťáků přišlo o Novém roce na pobožnost u jesliček a všichni velebili, to že krása, to že radost.

Až do novin se dostala zpráva o třeštickém betlímku, o starých českých koledách; a ta teprve způsobila pozdvižení v kraji, každý chtěl tu krásu vidět a slyšet; kdož viděli a slyšeli, nepřestávali velebit a nutit i ty

306$

nejliknavější, aby šli, že jistě litovat nebudou. Farář dobře věděl, že zástupy nevodí do chrámu ani víra, ani zbožnost, nýbrž cit naprosto světský, ba skoro světácký, zvědavost totiž, že chodí k jeslím asi tak, jako se chodí na divadelní představení, ale ani to ho nemrzelo. „Však ono přece v nich něco uvázne, pohne jim zatvrdlým srdcem, duší otřese a zanese ji z prachu všednosti k nebes výšinám,“ lichotil si a očka mu zářila, tváře se usmívaly, jako by ho měkkou, teplou rukou po hlavě hladil… Po dlouhé době byl konečně s osadou spokojen, cítil, že si ji zamiloval a v Třešticích že se mu zalíbilo. Rozhlédl se od kostelíčka, když se po Novém roce po velké rozcházeli lidé k svátečním obědům, objal očima celou farnost, zakýval šedivou hlavičkou a řekl Jínovi, který ho k domovu vyprovázel: „Podívejte se, Karlíčku, jak je u nás krásně a jak hodní lidé tu žijí. Ale je třeba tomu všemu, i kraji i lidu, přijít na chuť.“ A od té chvíle jako svatý František ze všeho se jen radoval, rád by si byl s někým popovídal, ale ani děti, ani pan řídící, ani žebráci, ani Baruška mu nestačili, s celým světem, s Bohem i přírodou chtěl mluvit, a proto mluvíval nejčastěji se svým nitrem, o samotě, za tichých večerů i bezesných nocí. Kraj už se mu nezdál falešný, ale líbila se mu i řeka i pole, cesty i lesíky, vršky i dolíky, sluníčko i déšť, vítr i zima. Slepice kdákaly, psi štěkali, krávy bučely, vepři ve chlívcích pronikavě kvičeli, husy kejhaly, a všecko to mu splývalo v lahodný, harmonický akord věčné písně života …

Hleděl na osadu jako na složitý stroj, jehož kolečka, šroubky i hřídelíky se mu podařilo rozložit, takže celému mechanismu dobře porozuměl. „Všecko tak musí být,“ rozjímal si polohlasitě, „musí být ctnost i hřích, dobro i zlo, jako musí být světlo i tma. Jedno bez druhého není možné. — Po světě běhá sice mnoho lidí darebných, lakomců, zlostníků, lhářů, nactiutrhačů, ba i zlodějů a vrahů. A jsem já lepší než oni? I ba nejsem! Kdo ví, co bych tropil, kdybych stál na jejich místě! I oni jsou moji bratři, bydlíme všichni na jedné zemi,

307$

pod jednou střechou Otce nebeského, dýcháme tentýž vzduch a totéž světlo boží nám svítí. Nesmíme se hněvat na sebe, ale modlit se musíme za sebe, ano, modlit,“ a Holoubek potmě hmatal po nočním stolečku, až nahmátl růženeček…

Ale sotva přeříkal jeden desátek, už mu přeskočily myšlenky a broukal si zase jako dítě v peřince: „To všecko dohromady právě tvoří život, pestrý koberec, který tká největší Mistr tkalcovský, sám Pán Bůh, na ohromném stavu své nekonečné moudrosti a vševědoucnosti, z nestejných nití, režných i jemných, lněných i konopných, hedvábných aneb i stříbrných a zlatých, barevných i nebarevných. A z tohoto pestrého materiálu tká všemohoucí Tkadlec kříže i květy, růže i trny, radost i žalost. Já jsem jen takovou nitkou v ruce boží. Ovšem také jsem si kdysi v mládí přál být alespoň malým kvítkem, vyniknout nějak —“ a tu Holoubek vzpomínal s úsměvem, jak v semináři v tajných hlubinách duše se těšíval, jak bude na osadách zakládat spolky, nákupní družstva, záložny. Později jako kaplan markovský jak se pod kůží smával jemnostpánu a umiňoval si, jak on bude moderně hospodařit a jak povede duchovní správu, až nebude mít svázané ruce různými ohledy na faráře, až osamostatní.

„A zatím?“ sepjal ruce a rozesmál se, dětsky, radostně a vesele, „byl jsem ve stavební kanceláři boží pouhý kreslič plánů, z nichž ani jeden jsem dokonale neprovedl. Nestal jsem se ani tvůrcem, ani vůdcem, zůstal jsem loutkou, slabochem vůle, snílkem, a teď už se mi ani sny a tužby v duši nerodí. Vypelichal jsem jako kohout, peříčko po peříčku jsem poztrácel, v různých bojích a půtkách mi je vytrhali, ale nepláču pro ně. Je mi tak lehko teď, jako by někdo těžké břemeno sňal z beder. Teprve teď se vlastně mohu jak náleží k Pánu Bohu povznést, nic mě více netíží a k zemi netáhne,“ a znova tiskl svůj ohmataný růženeček z klokočí.

Stále však se mu do „Zdrávasů“ všelicos pletlo. Ano, prudký jsem ovšem býval a hrdý, rozjímal si, ohnivý,

308$

až vášnivý, ale myslím, že je lépe shořet, než aby mě byl rozežral rez lenosti, lepší a radostnější stránkou života bylo, že jsem prudce tekl, než abych byl zůstal stojatou, páchnoucí kaluží. Moje víno sice bouřlivě kvasilo, ale vykvasilo se, nezvrhlo se v ocet, neužírám se ani zlostí, ani lítostí, ani závistí, netrápím se proto, že můj talár je černý a hladký, bez fialových lemůvek a knoflíčků, mé ruce bez prstenu a mé hrdlo bez zlatých řetězů a křížů. Nikdy a nikde jsem tak spokojen nebyl, jako jsem teď v Třešticích, a za to nutno ustavičně Pánu Bohu děkovat.

I osadníci si toho všimli, jak jejich farář zrovna září, stále se blaženě usmívá a ustavičně hovoří. Nikdy tak hovorný nebýval. Táhlo je srdce zrovna nezdolnou silou, aby se k němu přitlačili, popovídali si s ním a ovšem také o betlímku, toť se rozumí, že chválili i haněli. S kritikou musí každý kněz počítat, jakmile v kostele něčím hne.

„Schází tam slon a velbloud,“ vytýkali mnozí znalci.

„Což naši čeští králové jezdili na takovém dobytku?“ brání sebe i jesličky dost nakvašený Holoubek a smích se ozval kolem.

„Ale jeden ten král by měl být černý.“

„V Čechách je černý jenom kominík a i ten se umyje, jde-li do kostela,“ rozkládal farář.

„Já jsem viděla v klášteře jednou betlém a tam stály domy, věže, celé město.“

„Musíte počkat, milá Bradačko,“ usmál se dobrácky Holoubek na žebračku, „náš betlímek je nový, možná, že se také dáme do stavby, že si tu někdo zakoupí kousek místa a postaví si hned vedle jeslí hospodu — to je v Čechách zvykem.“

Leč to všecko byly jen úsudky dobráckých, neodborných kritiků. Brzy po Novém roce však zavítal do Třeštic povolaný znalec a přijel odpoledne jedině a výhradně kvůli jeslím.

„Než je uložíte, pane bratře, rád bych je na své vlastní oči spatřil; neboť nemohu věřit, že je pravda, co se

309$

o nich všecko vypravuje,“ sladce se usmíval ve dveřích opět — vikář.

,,A to jste nemusil tolik pospíchat — až do Hromnic jimi nehneme,“ upřímně se přiznával Holoubek, sahaje po klíčích od kostela, „a promiňte, že vás nedoprovodím, moje nešťastná noha —“

,,Ó, prosím, naopak, jsem vám vděčen, že mi dovolíte nerušeně si prohlédnout vaše dílo.“

Faráři se opravdu nechtělo do chrámu, ač vlastně nechápal proč. Nechal vikáře odejít, nařídil Barušce, aby uvařila kávu, a sáhl po brevíři, jejž teď ve vánočním období s obzvláštní radostí se modlil kvůli jásavým hymnům i antifonám, opěvujícím znova a znova narození Spasitele světa. Pomodlil se celé nešpory s kompletářem a počínal už „jitřní“, když se konečně vrátil pan vikář, tváře se nesmírně vážně. Usedl za stůl a v rozpacích míchal lžičkou horkou kávu.

„Jsem opravdu překvapen,“ ozval se konečně vida, že i Holoubek mlčí a čeká na úsudek, „a odpusťte, musím říci, velice trapně a nemile překvapen vaším betlémem.“

„Trapně a nemile?“ postavil farář hned na talířek hrnek s kávou, až cvakl; pozdvihl hlavu do výše a obočí vypjal, div že mu oči z důlků nelezly.

„Ba víc, jsem přímo pohoršen, to je hotová blasfémie, co jste se odvážil pod jménem jeslí postavit do kostela.“

„Blas-fé-mi-e?“

„Ano, blasfémie. Ten dědek v selském kožichu, kterého jsem u vás nedávno viděl, stojí tam jako svatý Josef. Panna Maria, totě učiněná selka z Plzeňska, pastýři, králové, to všecko odporuje ustáleným tradicím a představám, ba i dokonce učení církve svaté, a kdyby alespoň takhle náš nejmilostivější panovník jím byl, ale …“

Rozvaž pouta jazyka svého, slyší Holoubek zřetelně rozkaz, vytrhni meč z pochvy, udeř, braň se a nedej! Čí je to hlas? Aha, farář už poznává ten hlas. To mluví

310$

svatý Petr na oltáři třeštického kostela, rozhorleně mluví, právě tak, jak ho Holoubek slyšel u brány rajské.

Ale pan vikář patrně neslyší nic, protože pokračuje, oleje do ohně přilévá: „A nové pobožnosti opovažujete se zavádět bez jakékoli církevní úchvaly. Či snad jste předložil texty a nápěvy koled jakož i modliteb nejdůstojnější konzistoři ke schválení?“

„Ne, nepředložil,“ trochu vzdorně odpovídá farář.

„No tak vidíte, a proto vám nyní nařizuji, abyste ihned betlímek z chrámu odklidil a veškeré pobožnosti u jesliček zastavil.“

Udeř, Josífku, udeř! Braň a nedej! slyší Holoubek svatého Petra už netrpělivě rozkazovat, cítí, jak ho svrbí jazyk, jak mu hraje krev v žilách, ale ještě se ovládá.

Pan vikář si vykládá jeho mlčení falešně, jako bázeň, jeho odvaha roste, přikládá proto na oheň nové polínko: „A stěžují si na vás i okolní páni bratři, že kazíte lid.“

Bačkora jsi, Josífku, když si tohle dáváš líbit, povídá konečně svatý Petr a odvrací se od Holoubka s odporem. A tu praskla nitka a Holoubek vybuchl: „Co že jste řekl? Já že kazím lid?“

„Ano, vy!“ nezalekl se vikář. „Všichni osadníci ukazují na Třeštice a říkají nám: ,Pročpak nemáme všecko v kostele jako v Třešticích?’ Vy se musíte poddat, žádné novoty nám nesmíte zavádět.“

„To také nečiním,“ vytahoval Holoubek meč z pochvy, „první jesličky nepostavil jsem já, ale svatý František a církev je schválila. Já si ovšem nedovedu představit svatého Josefa ani Panenku Marii jako nějaké cizí lidi. V Betlémě jsem jaktěživ nebyl, ale v Plzni jsem vídal, jak sbírali chudáky, kteří neměli šesták na nocleh, a vodívali je na strážnici, a jak ti chudáci proto noclehovali raději v okolí Plzně ve stozích, cihelnách, stodolách a chlévech — kde se dalo. V Písmě svatém nikde jsem nečetl, že přišli ke Kristu Kašpar, Melichar

311$

a Baltazar, tam stojí, že se mu přišli poklonit králové, a jistě i čeští králové od dob svatých věrozvěstů našich se mu klaněli. Tak děj chápu a v srdci svém cítím. Kristus Pán narodil se všem národům, pro všecky na svět přišel, to když si ujasním, nemohu si představit Pannu Marii jinak než jako svou zlatou, dobrou maminku a svatého Josefa jako svého nebožtíka dědouška.“

„To je přemrštěnost —“

„Vám přemrštěnost, mně potřeba, ba příkaz mého srdce, a žádná přemrštěnost,“ vytáhl Holoubek ještě silnější rejstřík a zdálo se mu, že svatý Petr se usmívá a šeptá mu: Dobře, Josífku, dobře. — „Jenom tak mohu přijmout jako kněz i člověk, co se mi k věření předkládá, jinak by mi celé učení církve svaté bylo a zůstalo cizí, mohl bych snad věřit rozumem, ale ne srdcem. Nepředstavuji si Krista nikdy, jak chodí jen po zemi židovské, ale jak kráčí i po zemi české, u nás káže, zázraky koná, je tupen a křižován, i jak u nás z mrtvých vstává. Tak je blízký, milý a známý můj Pán a Mistr, tak klekám u jeho nohou a tak s ním rozmlouvám já i moji osadníci.“

„Slyšel jsem, slyšel, všecko po česku, v latině už pomalu jen mši svatou —“ vytýkal pan vikář.

„Ano, nezapírám a těším se, že se vrátí časy, kdy i mši svatou budeme se u nás v Čechách modlit jazykem slovanským, jak to kdysi bývalo za dob svaté paměti Otce Karla.“

„Jednota církevní — „

„Je vnitřní, dogmatická, a ne pouze vnější. Všichni národové mají právo mluvit s Bohem svým jazykem, a ne pouze národové románští. Víte, reverendissime,“ vstal teď Holoubek a musil vstát, ač ani nevěděl, že vstává, „miluji svou českou zem nade všecko na světě, než abych zapřel anebo zradil svůj národ, umřel bych raději, a kdybych pak přišel do nebe a četl na bráně nebes ,nix pémiš’, na patě bych se otočil a rovnou bych šel ke svým, i kdyby to bylo do pekel.“

312$

„Jste výstřední!“

„Ale to v nebi není,“ nedal se vyrušovat rozohněný farář, „není a nikdy tam nebude takový nápis. Tam vládne spravedlnost, tak jako má panovat v církvi Kristově na zemi, ale tu všecko jen lidé si vymýšlejí a zavádějí,“ a bylo cítit, že uhasíná jeho vnitřní žár, že povoluje jeho napětí.

I vikář teď vstal, a když pohleděl na Holoubka, viděl, že se mu v očích třpytí slzy.

„Zbytečně bychom se o svých názorech přeli,“ s ledovým klidem mluvil pan vikář, „ukládám vám, abyste betlém ihned z chrámu odstranil a zavedené pobožnosti zrušil.“

„Dokud jsem tu farářem, zůstane obojí,“ ovládl už svoje vzrušení i Holoubek.

„To dlouho tedy nebude, neboť jsem nucen oznámit případ nejdůstojnější konzistoři s návrhem, abyste byl dán do penze.“

„Děj se vůle boží!“

„Je mi líto,“ uklonil se pan vikář, „ale konám jen povinnost.“

Holoubek neodpověděl. Postavil se k oknu a zahleděl se ve zčernalý, vlhký kraj. Smutek padl z toho obrazu do jeho bolavé duše a náhle se mu zachtělo — umřít. Zatoužil po smrti a nebi. Tak jako dosud nikdy lákala a vábila ho tato myšlenka, obrátil se od okna a šoural se k rakvi. Klekl si k ní na zem, objal ji oběma rukama, políbil Krista na jejím víku a modlil se, volaje ustavičně: „Přijmi mě k sobě, Pane Ježíši, neodmítej mne a přijmi mě, přijmi.“

Vtom otevřela Baruška dveře, přišla uklidit příbory po kávě a spatřila bratra u rakve.

„Co děláš, Pepíčku?“ skočila k němu.

„Umřít se mi chce, Baruško, po nebi se mi stýská.“

„Mlč a neplač, vždyť se dočkáš, všichni se dočkáme,“ konejšila ho jako dítě, zvedala ze země a posazovala do křesla.

„Mě už tu nic netěší, nic mě nedojímá, ani chvála,

313$

ani hana, v této chvíli odumřel jsem světu, ani ty mě zde nezdržuj, vrať se ke svým a modli se za mě, než se spolu znovu shledáme. Ano, půjdu do penze, půjdu, rozloučím se s osadou, s panem řídícím, s dětmi, s panem kontrolorem, se všemi zde, písemně tam v Markově, na odpočinek půjdu. Já nejsem ani apoštol, ani mučedník, ani světec. Pán Bůh nemůže žádat ode mě, abych se na stará kolena hádal, přel a bojoval. Po tichu a klidu touží má duše.“ A náhle, beze všeho přechodu, se Holoubek usmál na sestru a zcela jiným hlasem povídal: „A vidíš, milá holka, to se mi ulevilo, dobře, že jsi přišla, dobře, žes u mě.“

,,A co to zde máš za střepy,“ zahleděla se Baruška do kouta, šťastná, že bratra opouští chmurná nálada, a chtějíc uvést řeč do jiných kolejí.

„Kde?“ otočil hlavu Holoubek a vtom spatřil na zemi rozbitou „prezidentskou“ dýmku, milou památku na radostná léta seminářská.

„I sáňky varhánky,“ mimovolně vyklouzlo mu z úst po dlouhé době opět zamilované rčení jako památka na markovského jemnostpána, „a to je znamení! Jisté znamení! Tak už si z ní víckrát nezakouřím.“

„Jaképak znamení, podívej se, šňůrka s třapci se na ní přetrhla, zpuchřela za léta, co je na tom divného?“ rozkládala Baruška a ukazovala mu v zástěře trosky jeho bývalé prezidentské slávy.

„Nu ovšem, nu ovšem,“ kýval hlavou Holoubek, „a víš, vždyť já ani nesvačil, mám kapitální hlad, půjdu do kuchyně a přihřeješ mi tu kávu.“ A jako dítě matky, tak se držel Barušky, sedal s ní v kuchyni, radil se s ní, všecko jí pověděl, i to, jak vikář znova dorážel a hrozil penzí.

„Ale, Pepíčku, pročpak se máš dát k tomu nutit? Máme přece kam jít, půjdeme do svého, k našim na výměnek, tamodtud tě nebude nikdo vyhazovat.“

„Pravda pravdoucí,“ svědčil radostně bratr, „už jsem sám pomýšlel, žádost si sestavil, přílohy sehnal, jen to — na čisto opsat.“

314$

„Tak proč váháš? Co tě tu tolik drží?“

„Děti, Baruško, děti!“

„Ach Bože, doma budeš mít dětí, s půlí vsi jsme spřáteleni, počkej jen, budou k tobě běhat, jako když plátno vleče, budou ti říkat strýčku a mně teto, jak u nás zvykem.“

„Myslíš? Myslíš?“ chytal se hned Holoubek.

„Nemyslím, ale vím. A dobře, žes to řekl. Nač odkládat? Masopust chýlí se ke konci a v postě bys musil shánět tak jako tak nějakou výpomoc. Vezmi si dovolenou a podej žádost současně. Vymláceno máme, těch pár kousků dobytka snadno rozprodáme, složíme krámy a pojedem.“

A Holoubek skutečně ještě téhož večera žádost napsal, přiložil i lékařské vysvědčení, uvedl, že choroba jeho se stále horší, takže do školy ho musí děti vozit, a proto že dnem prvního února nastoupí dovolenou a prosí, aby do Třeštic byl poslán administrátor. Ráno dal Barušce všecko přečíst a poslal vikáři.

Na osadě nikdo, ani pan řídící neměl nejmenšího tušení o kroku, který farář učinil. Pouze kostelník tušil, že se na faře něco kutí. Soudil nejen z řečí Baruščiných, ale i Holoubek mu častěji než jindy kladl na srdce, až zde nebude, jak a co má opatrovat, kde uloženo kolik je ornátů, prádla, misálů a kalichů. Jína však nekladl na připomínky zvláštní váhu, protože farář od prvního záchvatu mrtvice stále se na smrt připravoval, stále ji čekal a častěji s kostelníkem podobné řeči začínal. Ba i když na faře rozprodávali vozy, pluhy, krávy, slepice, vyprávěl Honzík všude, že pan farář přestane hospodařit, že ho sedlačení víc netěší, když sám nemůže chodit, a že asi pronajme pozemky a sedlačení se vzdá. Teprve o Hromnicích vzešlo všem světlo.

Venku se vyčasilo, z noční tmy a mlhy vstal nádherný mariánský svátek. Slunce se rozvilo na čistém nebi jako zlatá, ohněm sršící růže, strnadi ani skřivani nemusili mrznout, ale po libosti vrzali a zkoušeli své noty po mezích. Předtuchou blížícího se jara dýchala všecka příroda boží.

315$

I na faře bylo radostno. Měli hosty. Farářův bratr přijel předevčírem a včera na samou noc se přihnal opět vikářův kaplánek. Vešel tuze plaše a nejistě, ale Holoubek ho přijal neobyčejně radostně a srdečně.

„A to jsem rád, to jsem rád,“ několikráte si poliboval, „že právě vám, velebníčku, budu úřad předávat. Už jste tu jako doma, utíká to, pomalu tomu budou dva roky, co jsem umřel a vy jste se v mých papírech přehraboval. Dnes, bratříčku, najdete lepší pořádek. Zítra se ještě s osádkou rozloučím a pozítří, dá-li Pán Bůh, nastoupím dovolenou, vlastně penzi,“ loučil se s ním po večeři upřímně a bratrsky.

Ráno vstával Holoubek po šesté hodině. Venku ještě vládla tmoucí tma; hvězdy tiše, klidně svítily na vysoko vyklenutém nebi a usmívaly se na faráře jako na starého známého.

„Panenka Maria se vyznamená, jako vždycky nám dá o svém svátku i dnes tichý, líbezný den,“ pomyslil si Holoubek, vytahuje řemen a břitvu. Pozorně se oholil, pečlivě a dlouho se myl, oblekl si čisté prádlo, ba dokonce i olejíčkem si pomázl šedivé a trochu prořidlé vlasy.

„Dnes musím být hezký,“ usmál se své ješitnosti, a dívaje se do zrcadla, hned zkrotil, zamáčkl hříšné hnutí: „Dědek, ošklivý, nosatý dědek se stal a bude z tebe, i kdybys na sebe vymazal všecky vůně Arábie,“ a usmívaje se čtverácky, zhasl svíčky a vstal.

Venku se rozednilo. Kaplánek šel do kostela sloužit mši svatou, aby pak v devět hodin mohl asistovat panu faráři při svěcení hromniček a průvodu.

„Budeme mít dnes bohoslužby obzvláště slavné, s asistencí!“ chlubil se Holoubek panu řídícímu, který si po prvním zvonění zaskočil na faru ještě dohodnout se, co a jak v kostele bude.

„A kdopak —“ chtěl se řídící zvědavě optat.

„Neptejte se! Vždyť uvidíte a uslyšíte,“ usmíval se farář. A řídící s celou osadou opravdu viděli i slyšeli.

Holoubek posvětil svíce, vedl průvod kolem chrámu,

316$

zpívanou mši svatou sloužil a po posledním evangeliu obrátil se od oltáře k lidu.

Jako na dlani stáli před ním osadníci z Třeštic i Polán ve chrámové lodi. Mariánský svátek, svěcení svící, krásné počasí a pak ta okolnost, že veškeré práce, i polní práce i v cukrovarech, odpočívaly, že toho dne se nikde nepořádala žádná národní slavnost, ani výlet, ani schůze, že dnes jesličky naposled stojí na oltáři, to všecko šťastnou shodou způsobilo, že návštěva chrámu Páně byla neobyčejně četná. U mřížky se tlačily dětské hlavičky, za nimi stály jejich maminky, u mariánského oltáře přešlapovaly nastrojené dívky, v lavicích se krčili staří výměnkáři s babičkami, pod kůrem jako vždy obléhali zdi a sloupy hoši a všichni „zpozdilci“, kteří přišli po sezvánění a nemohli se dostat dále kupředu, veškerá pak honorace místní i zámecká shromáždila se na kůru.

Holoubek se rozhlédl po kostele, zamžily se mu oči a víc po paměti četl sváteční evangelium o očišťování Panny Marie v jeruzalémském chrámě. „A nyní propouštíš služebníka svého, Pane, podle slova svého v pokoji,“ četl Holoubek a při těch slovech i hlas se mu znatelně zatřásl, i když je četl — i když je pak zpaměti řekl jako téma obvyklé promluvy. Jeho kázání všecka vždy vycházela ze svatých evangelií, pojednávala o praktickém křesťanství formou zcela nehomiletickou, řečí prostou, srdečnou, bývalo to častokráte více křesťanské cvičení než exhorta nebo kázání. Holoubek dával někdy i otázky nejen dětem, ale i dospělým, ti klidně odpovídali, a jakmile pan farář řekl slovíčko „nuže“ a rozhovořil se o „matičce Krista Ježíše“, vyšel kostelník ze sakristie s kadidelnicí a všichni věděli, že se blíží „amen“.

„Tak, moji milí osadníci,“ našel Holoubek i dnes hned svůj starý tón, jakmile přednesl text, „prosím vás, abyste dnes nedřímali, ale všichni pozorně poslouchali, protože dnes na tomto světě vám kážu naposled.“

317$

Jako elektrická jiskra projela věta kostelem a trhla všemi.

„Ano, i já mohu říci s velebným kmetem Simeonem: ,Pane, propusť služebníka v pokoji,’ neboť pro chorobu nemohu dobře zastávat všechny povinnosti svého stavu, odeberu se proto od vás do svého domova a na odpočinek a chci vám dnes říci několik slov na rozloučenou.“

Ženám počaly oči jihnout, bílé šátky zvedaly se jako bělásci a putovaly k očím.

„Plakat nemusíte, vždyť k pláči není žádný důvod,“ napomenul je hned Holoubek a ruce poslušně klesly dolů k modlitebním knížkám, odkud se před chvílí vznesly, „tolik jsem vás snad za všecka léta přece naučil, že se nerozcházíme s nikým navždy, ale jen na čas, a že všichni, až své pouti přejedem a přejdem, v jedné hospodě na nocleh, pán nepán, se sejdem,“ zacitoval si Holoubek při tom svého zamilovaného básníka* [*&Z Čelakovského básně „Pocestný“] a hned pokračoval beze všeho falešného patosu, suše a střízlivě: „Žil jsem mezi vámi a často jsem si rady s vámi nevěděl. Vaše povahy totiž nejsou stvořeny ze žádného čistého kovu, ani ze zlata lásky, ani z ocele víry, ani ze stříbra naděje. Ale také nejste uhněteni ani z hlíny nevěry, ani z bláta netečnosti, protože dovedete vzplanout a nadchnout se, jak jste ukázali o letošních vánocích. Vy mi představujete takový zvláštní středočeský bronz duševní, záhadnou slitinu, podivuhodnou zvonovinu neznámého a tajemného legování. Ode všeho máte trochu, ve všem náboženském zůstáváte polovičatí a nedůslední. Nic nedovedete samostatně domyslit a do krajnosti vyvrcholit. Nemilujete žádné výstřednosti, ale jako duševní lenoši vždy a ve všem se poddáváte módním, časovým směrům a proudům, jako plechové korouhvičky na střeše, tak i vy vržete a točíte se po větru. Věříte a na obrat ruky jsou z vás nevěrci, milujete a hned zase nenávidíte, doufáte a vzápětí zou-318$

fáte. Na Pána Boha si vzpomenete, až když vám teče voda ne do bot, ale nabírá se do úst. Až se potopíte, pak voláte: ,Otče náš!‘ a chcete, aby se Bůh ihned ozval a optal: ,Copak si přeješ?’ A jakmile odpovíte: ,Srdce mi stůně,’ nebo ,duše mě bolí‘ nebo ,život mi zhořkl,’ hned má Pán Bůh všeho nechat a říci: ,Hned ti pomohu’. A tu všichni křičíte: ,Mně nejdřív! Nejdříve mně!’ A nepomůže-li Pán Bůh, zlobivě říkáte: .Modlil jsem se a neprospělo mi. Kdyby byl Bůh, nemohl by se na křivdy dívat! Nač se modlit? Do kostela chodit? Svátosti přijímat? Podle víry žít? Odpovězte, zapřete, můžete-li. Nejste takoví?“

Osadníci horlivě přisvědčují, kývají hlavami a libují si, jak je velebníček sbírá, jak jim do očí mluví, pociťují přímo rozkoš takového duševního flagelantství.

„A já?“ obrátil pojednou Holoubek, „ach, já jsem ještě větší slaboch než vy všichni dohromady. Chtěl jsem vás z vaší duševní ospalosti vyburcovat, ale jen jsem vás zbytečně dráždil. Pootevřeli jste oči, zabručeli, proč že vás vyrušuji, obrátili se na druhou stranu a dřímali dál, a já jsem stál nad vámi bezradný a bezmocný. Scházela mi i vloha i síla, abych si vás mohl podmanit, abych vás všecky mohl potěšit, vyhojit a k sobě pozdvihnout a přivinout. Tato má neschopnost mě trápila, že nejsem takovým knězem, jakého vy potřebujete — prosím vás, abyste mi odpustili a ničím zlým na mě nevzpomínali.“

I tato slova lahodí osadě. „Což je o to! Pavouk jsi někdy zatrachtělý a tvrdohlavý jako beran, ale celkem dobrák,“ opakují ustálený úsudek. Holoubek však jim mnoho času k zbytečným úvahám nedává. Odkašlal si a znovu spouští: „Nuže, moji milí osadníčkové,“ v sakristii zachrastily řetízky na kadidelnici a kostelník Jína s vélejn přes ruku, nespouštěje oka z kazatele, zjevil se ve dveřích — „budu už hned hotov. Loučím se s vámi se všemi, dávám sbohem velkým i malým, poroučím vás pod mocnou ochranu matičky Ježíše Krista a přeji vám tři věci: předně, abyste milovali Pána Boha

319$

a nechodili k němu teprve tehdy, až vás dožene nouze. Za druhé, abyste se všichni se mnou shledali v nebi. A konečně, abyste dostali lepšího faráře, než jsem byl já — Amen.“

„Dejž to nebeský Pán Bůh,“ po zvyku řekla osada, Holoubek se na ně sladce a vděčně usmál, otevřel svatostánek a udělil jim požehnání.

XI) KONEC VŠEMU A NAVŽDY

Jako by rozvázal na třeštické zvonici peřiny za větru, tak se rychle rozkřiklo osadou, že farář se odstěhuje, a už zítra nebo pozítří. Děti se dávaly do pláče a budily tím i v srdcích dospělých skrytou, spící lásku k Holoubkovi. Holoubek se nemohl ani dostat z kostela k faře. Všichni na něho čekali, a když konečně vyšel s kaplanem ze sakristie, tiskli se k němu, ruce mu podávali, přáli mu štěstí, děkovali za všecko, ale také se ozývaly hlasy vzpurné: „Nepustíme vás pryč, ani jiného kněze k nám, dokud budete živ, nesmíte od nás.“ Mladému velebníčkovi naskakovala husí kůže. Holoubek do toho ohně oleje nepřiléval, věděl, kdyby si těchto výkřiků všiml a chtěl je dusit, že by výše jako plameny vyšlehly. „Pojďte jen, pojďte,“ táhl řídícího za ruku do fary a podporován kaplanem statečně belhal a prodíral se zástupem. Doma si teprve oddychl, Baruška nalila kávu, Holoubek představil svého bratra a panu řídícímu při snídani ze všeho se vyzpovídal. „Vikář mě nutí do penze, a právem. Vždyť sám nejlépe víte, jak bídně chodím, hoši mě vozí do školy i ze školy, kulhám o pohřbech, jsem čím dál tím větší a těžkopádnější mrzák, můj přítel, pan kanovník doktor Souček, už před časem mě důvěrně upozornil, že mě páni pomýšlejí dát na odpočinek, abych nebyl překvapen, kdyby lejstro náhle přišlo, a tak jsem si umínil vyjít vstříc, ukázat, že nelpím na mamonu, že mě tu nedrží snad fara a její příjmy.“

320$

„To přece všichni víme, zvykli jsme si, nikomu nepřekáží vaše choroba, se kterou se jistě dožijete vysokého věku, račte si to rozmyslit,“ počal přemlouvat pan řídící.

„A na to už, kamarádíčku zlatý, je pozdě, tuhle sedí můj nástupce,“ usmíval se farář ukazuje na mladého kaplana. „A my, velebníčku, dáme se hned do práce, dlouho nám trvat nebude, inventáře kostela i fary v pořádku, výkaz o setbě a sklizni i seznam výmlatků mám tuhle ve stolečku — „

„Vždyť není ani možné, abyste se tak brzy odstěhoval,“ vmísil se do hovoru znova pan řídící, „račte přece ještě mít koně, bryčku, nábytek nutno balit.“

„I toto,“ smál se farář, „z Plzně sem přijede zítra nebo pozítří nábytkový vůz jako koráb veliký, tam se vše naloží, krámy kuchyňské Baruška rozdá, koníky si zapřáhne Honzík do vozíku, navlíkne můj kožich s ponožníkem a vydá se na cestu k nám. My s bratrem a Baruškou pojedeme vlakem.“

„A to byste už ani odpoledne neměl poslední pobožnost u jesliček? Děti se tolik těší a lidu se jistě sejde jako mraku, aby si ještě jednou celou krásu prohlédli a poslechli.“

„Už ne, už ne,“ usmíval se Holoubek, zřejmě potěšen řečí, „to už musí tuhle velebníček — administrátor, složím ouřad a je po slávě i moci.“

Kaplan se začervenal, jako by ho krví polil, a v hrozných rozpacích se ozval: „Já bych s radostí — ale pan vikář — snad by stačilo jen svaté požehnání u hlavního oltáře — „

„A to ne, naprosto ne,“ hned se ohrazovali řídící i s farářem, „pobožnost u jeslí je oznámena, osada se těší.“

„Nemohu se odvážit, když pan vikář výslovně —“

„Bůh chraň, synáčku, abych vás k něčemu nutil. Předám vám tedy faru až odpoledne a poslední pobožnost před betlímkem vykonám sám a rád, tuze rád ji vykonám,“ sliboval Holoubek hned horlivě.

321$

„Tak na shledanou ještě,“ podával mu pan řídící radostně ruku, „a zazpíváme vám, abyste na nás nezapomněl, všecky koledy, jen račte po litaniích zůstat klečet, dokud nezazní Narodil se Kristus Pán. Tou písní skončíme.“

„Těším se, opravdu se na to těším,“ vyprovázel ještě farář milého hosta a vrátil se. Na prosbu kaplanovu, aby se nehněval, že opravdu nesmí, jen se usmál a řekl čtverácky: „I vždyť já vím, odkud fouká vítr, pobožnost i jesličky — obojí jest moje a se mnou zmizí, aby zde nikomu nepřekážely. Kostelník Jína už má bednu přichystánu, tam se figurky složí, a nebude-li chtít můj nástupce někdy jesle pustit do kostela, budou stát u Jínů. Tak jsem zařídil.“

„Snad bychom přece mohli hned prohlédnout alespoň inventáře,“ mínil starostlivý velebníček, „den jako píď, po požehnání se bude šírat a rád bych si všecko pečlivě prošel.“

„To mohli,“ svoloval ochotně farář. „Oddělil jsem farní od svých věcí a v tomhle pokoji všecko najdeme,“ vytahoval z kapsy klíč, „pojďte sem zatopit,“ zavolal ještě do kuchyně a zmizel i s kaplanem za dveřmi s nápisem Kancelář. Tam ukázal, kde co leží, omluvil se, že má ještě mnoho práce jiné, a vyklouzl opět ven.

„Nováček ať se tam s tím baví a bere předpisy důkladně,“ usmál se v kuchyni na bratra, který už pokolikáté horlivě sliboval a vykládal, jak se faráři doma bude líbit. Ani rodnou živnost nepozná, že postavil krásný výměnek, chaloupku jako z cukru, ale tatínek s maminkou že tam chodí jen líhat, celý den že jsou u něho ve statku, teď že tam alespoň prázdno nebude. „Má žena je dobračka a děti se na tebe těší.“

„Děti! Děti! Jen když máš děti!“ hned hořel farář — „ani si nedovedeš představit, jak je mám rád,“ usmíval se blaženě, „věř mi, že bez dětí by mě už ani život netěšil.“

Baruška se při tom usmívala, otáčela se kolem plotny a vyprávěla: „Ani si, bratře, nedovedeš představit,

322$

jak Pepíček s dětmi umí, uvidíš, že ti je odloudí, budou jistě u nás celý den.“

„I aťsi, však on se jich nabaží,“ smál se bratr, kterému se v té chvíli zjevily kučeravé hlavičky tří kloučků a děvčátka, a stesk sevřel mu srdce …

„Nu, jak jste papíry a předměty shledal?“ vítal potom při obědě farář velebníčka, který s popisníkem v ruce už prolezl za pomoci kostelníka a Honzíka celý kostel i s farou.

„V nejvzornějším pořádku,“ uklonil se kaplan, umývaje si ruce nad umyvadlem.

„Tak to jen dobře opatrujte, daly mi mnoho starostí a stály mnoho práce i peněz, aby se to snad — „ chtěl říci „nerozkradlo jako tenkrát, když jsem umřel,“ neřekl však, jenom se významně usmál a kaplan pochopil. Sklonil hlavu až k samému talíři a myslil si: „Tenkráte jsem byl mladý, nezkušený zajíc, dnes všecko vezmu jinak do ruky.“

Po obědě oknem fary už bylo vidět děti trousící se ke kostelu a brzy i hloučky dospělých se hřály u zdi na výsluní. Holoubek se na ně díval, a nevěda ani o tom, říkal nahlas: „Tak naposled! Dnes naposled!“

„Půjdeme všichni, bratr i já také půjdeme,“ přistoupila k němu Baruška, jež pozorovala jeho silné dojetí.

„Ano, tak. Oblečte se a všichni půjdeme,“ zaradoval se farář a šel si pro talár a zimník.

„Pojďme! Pojďme!“ nutil nedočkavě Barušku, která ještě poklízela a rovnala nádobí po obědě. Ale přece počkal, až se oblékla, a tak hned po prvním zvonění všichni tři vyšli z fary.

„Tak se mi zdá, jako bychom byli dětmi. Já jako nejstarší jsem vás takhle oba vodíval do školy i do kostela,“ ozval se Holoubek po několika krocích.

„Jenže dlouho ne, brzy jsi nám utekl do Plzně na studie a pak jsme tuhle s Barčou musili putovat sami,“ usmál se bratr.

„Ale teď se zas všichni doma sejdem,“ zatěšila se Baruška.

323$

Dveře na kůr stály dokořán a plny dětí.

„Tož si dnes naposled dejte záležet a po pobožnosti na mě počkejte, dostanete obrázky na památku,“ zavolal na ně farář, zahrozil jim hůlkou a děti vypískly radostí. Po sezvánění cinkl u sakristie zvonek a Holoubek vyšel k jeslím ve velké parádě. Nová, naškrobená rocheta šustila na něm a z ramenou mu splýval Jínův pluviál, hedvábný, celý bílý, posázený zlatými, ohnivými květy, varhany zahřměly na kůru, kněz se napřímil, pozdvihl hlavu, lidé se rozestoupili a on se vážně, slavnostně ubíral k oltáři, kde před betlímkem poklekl na připravené klekátko.

Osadníci poklekali kolem, matky s dětmi v náručí i děti samy se tlačily až na samý oltář, protože nebylo mřížky, která by je od Holoubka dělila. Široký pruh sluneční záře padal sem oknem, zvolna se šinul po lavicích, přeskočil na roh oltáře, po litaniích a modlitbách, sotvaže začala Jínovic Mařka:

{Ó má duše roztomilá,

pohleď, v jaké kráse …}

Vyšplhalo se sluníčko až k jeslím a už se jich nepustilo. Ba i Holoubka pojalo ve svou náruč, svítilo mu přímo na hlavu, takže vlasy na ní zářily mu jako stříbrné niti, až si toho lidé povšimli, pošťuchovali se, upozorňovali a šeptali si: „Hleďte, jak je pan farář dnes hezký, jako svatý.“

O tom Holoubek nic nevěděl, domodlil se, sepjal ruce, složil do nich obličej a celou vahou těla se opřel o lokty a o klekátko. Slyšel jen a jen koledy, zpěv čím dál krásnější, velebnější, jaký jen jednou v životě slyšel … Ano, jistě dnes andělé z nebe pomáhají dětem, nebo snad děti andělům? Jsem v kostele, anebo zase v nebi? ptá se Holoubek a sepjatýma rukama jako mříží se dívá na betlímek a vidí sluncem prozářeného Ježíška, vzpínajícího k němu ruce … Pane, propusť služebníka svého v pokoji, modlí se kněz slovy dnešního

324$

evangelia, všecku svou vroucnost vkládá do nich, zdá se mu, že jako velebný kmet Simeon i on bere děťátko boží na lokty své a šeptá čím dál tím toužebněji: Pane, propusť! Propusť…

„Chtíc, aby spal, tak zpívala — „ slyší Holoubek a prstovou mříží jeho oči přeskakují na Panenku Marii. Svou maminku slyší zpívající, vidí ji mladou, svěží a sebe malým dítětem-košiláčkem. Stojí doma před gruntem, opírá se o kamenný sloupek zahrádky a dívá se na cestu, nevrací-li se matka z pole domů, má hlad a hrozně se mu po ní stýská. Všecky matky už se vracejí, jenom jeho nejde.

„Ještě nejde naše maminka?“ ptá se každé sousedky, která kráčí kolem.

„Mlč, neplač! Už jde. Hned za námi jde,“’ těší ho všecky a vtom jako v mlze vidí matku, po zaprášené cestě jde z pole bosa a pospíchá.

„Chudá dívka městem kráčí,

všecky prahy slzou smáčí

naříkají dětské hlásky na kůru.

Poběžím jí naproti, myslí si Holoubek, odlepil se od kamenného sloupku, roztáhl ručičky a zavolal ze všech sil: „Maminko! Maminko zlatá!“ —

Neznít varhany, celý kostel byl by výkřik slyšel, ale tak jen lidé klečící v nejbližším okolí obrátili po faráři hlavy, volá-li snad někoho.

Ale ne, už nevolá. Klečí dál, hlavu o ruce opřenu, ani se nehýbe a jen skulinou mezi palci upírá oči na betlímek. Hle, tam za ovčínem o hůlčičce vychází milá stařenka-smrt. Usmívá se pod plachetkou, kývá na Holoubka a povídá měkce: „Tentokrát jsem to opravdu já. Stroj se, hochu, stroj!“ — „Už jsem ustrojen,“ usmál se kněz na babičku a chtěl se zvednout, aby jí v ústrety vyšel a ruku podal.

Vtom sluneční paprsek na Holoubkově hlavě jako by se zachvěl, vybledl, sluníčko patrně skrylo se za

325$

mráček a v celém kostele se zešeřilo. Varhany hučí, děti zpívají, ale farář neslyší ani varhany, ani děti. Hučí divoký proud dravé řeky, která se prodírá hlubokým řečištěm života a unáší ho. Vine se a kroutí mezi skalami a lesy, mezi lukami a poli, přeskakuje balvany, protéká vesnicemi i městy, šumí a kypí kolem kopců, korunovaných zříceninami hradů a kaplí. Jako stříbro čistá voda místy se kalí, husy a kachny brodí se v jejích mělčinách, ale i racek smáčí v ní bílou hruď a mečovitá křídla. Holoubkovo dětství, studium v Plzni, maturita, život v semináři, Markov s jemnostpánem, Katynkou, Franckem, Trousilkou, fara v Třešticích — všecko dohromady pevně houžvemi života spjato letí jako jediný vorový pramen a blíží se k mlýnskému jezu. Tam uprostřed na laťovém kříži se třepe červený praporeček a ukazuje vorovou propusť.

„Propusť, Pane, služebníka svého v pokoji, propusť!“ zpívají prosebné hlasy neviditelných pěvců kolem.

Už slyší, jak hučí jez … Vlny se tam tříští a lámou, rvou se a syčí, až bílá pěna vysoko stříká kolem…

Na předním voru stojí Holoubek, vesluje opačinou, pot na něm vystupuje, jen aby se celý pramen srovnal, šťastně projel, neroztříštil se v kamenném splavu, nemusil ho chytat a znova svazovat. Vtom se vor mírně naklonil, proud jej uchvátil a měkce, hladce celý pramen projel propustí…

V té chvíli smrt došla až k faráři, naklonila se k němu a kostnatými prsty zvolna, ale jistě modelovala jeho tvář. Nos se mu prodloužil, tváře propadly, rty zmodraly a kůže nezvykle se napnula.

Koledy dozpívány, už dohřmělo i Narodil se Kristus Pán, už je hlavní oltář rozsvícen, stojí tam kostelník s loďkou i kadidelnicí — co to, že Holoubek nevstává, aby šel otevřít svatostánek a požehnal lid božím tělem? Snad neusnul?

Ano, usnul na věky. Jeho duše stála v čekárně nebeské, až na ni dojde řada.

„Tak už jsem tu zas,“ praví svatému Petru, když se k ní přiblížil, „a doufám, že mě tentokrát nevyženete.“

326$

„Uvidíme, uvidíme,“ usmíval se světec, „a jakpak? Poslechls? Získals přece nějaké poklady?“

„Toť,“ usmál se Holoubek, „podívej se,“ a otevřel dlaň. Ležela na ní perla neobyčejné velikosti, čistoty a krásy.

„Jaká krása!“ překvapením svatý klíčník až ruce sepjal — „Toť láska!“

„Ano, láska dětí,“ přisvědčil Holoubek.

A dětská láska zůstala mu opravdu věrna až do hrobu. K pohřbu jeho na faře všecko schystali. Hrob vyzděn, rakev připravena, farář sám oblečen, pouze pluviál mu sňali tehdy, když ho od betlímku odnášeli do fary. Taková krásná smrt to byla, že v posvátné bázni všichni stáli a ani neplakali. Baruška sama otevřela klíčkem rakev a teď teprve viděla, co tam v ní bratr choval. V jejím víku byl vlepen obrázek veraikon, na polštáři pod hlavou ležel odpustkový růženec s křížkem a na dně rakve bělala se obálka s nápisem: Moje poslední vůle. Byla stručná. Nařizovala, aby mrtvé tělo kněze Josefa Holoubka pochovali v hotovém už hrobě na hřbitově v Třešticích, co po něm zbude nábytku a šatstva, že patří Barušce, a zbudou-li hotové peníze, ty že jsou všecky spolku pro výchovu dětí-mrzáčků.

Ničím na faře se ani nehnulo, kaplan telegraficky oznámil konzistoři i panu vikáři: „Pan farář Holoubek určitě mrtev, pohřeb dne 5. února ráno v 10 hodin.“

Dojemné bylo jen shledání kanovníka Součka s mrtvým přítelem. Klekl si u něho na zem a rozplakal se tiše. „Pouze týden, týden, Josífku, alespoň měls počkat,“ šeptal mu a do sepjatých rukou mu tiskl arch tuhého, na osmerky přeloženého papíru, na kterém mu konzistoř oznamovala, že je dán na prozatímní odpočinek a v uznání zásluh získaných v duchovní správě jmenován papežským komořím s titulem monsignora. Ale ať tiskl jak chtěl, ruce se nepohnuly, nepřijaly ten dar, tiše zkřížené, růžencem ovinuté ležely na propadlé hrudi a tiskly dál jen malý bílý křížek kostěný.

Pan kanovník pokropil proto svého druha svěcenou

327$

vodou, požehnal ho svatým křížem, dekret mu položil k nohám a nařídil zavřít rakev a počít s obřady.

Na farském dvoře stály máry, kolem nich hasičský sbor, který měl nebožtíka donést do kostela i spustit do hrobu, dvě řádky dětí a ohromný věnec lidských hlav. Obřady ve farském sále byly skončeny, učitelé, kteří se sešli z celého okolí, počali zpívat „Smiluj se nade mnou, Bože!“ a kněží v rochetkách vynášeli svého bratra z fary, kanovník s bílou mitrou na hlavě kráčí před nimi, drobní ministranti v černých komžičkách si stírají rukávem slzičky z tváří a toužebně hledí k vratům, kde se rozstupují lidé a dělají místo patrně nějakému vzácnému smutečnímu hostu.

„To asi jeho otec nebo matka, má prý oba rodiče ještě naživu,“ šeptají si zvědavě lidé, ale vtom všichni ztichli, ustal zpěv i šepot, jenom kolečka malého vozíku rachotila po dlážděném dvoře, jenom dětské nožky cupaly kolem a hrobníkovic Petříček se rozkřikl velitelsky: „My si našeho velebného pána sami odvezem.“ A v té chvíli pukly ledy… Hlasitý pláč, srdcervoucí vzlykot se rozlehl živelnou mocí kolem, svou úžasnou silou a opravdovostí strhl kdekoho, „ano, ano, dovolte jim to,“ štkal pan starosta Boháč, který měl na starosti celé uspořádání pohřbu, a kněží místo na máry položili rakev do vozíku, na dvě lyžiny, jak to dětem mistr kolář upravil.

A tak vyjel Holoubek na poslední cestu. Sluníčko mu ji pozlacovalo, zpívali mu, věnce nesli, Jára Boháč, učitelovic Karlíček, Ferdáček kontrolorovic, všichni ministranti ho vezli a nic se nebáli. I Jínovic Mařka s několika děvčaty přiskočila ku pomoci.

Tak dovezly děti Holoubka až ke schůdkům hřbitovním — protože dál to už nešlo … —

V Třešticích na hřbitově nad hrobem dávno propadlým stojí rezavý kříž, obrostlý trávou a kopřivami. Nikdo nad ním nezapláče, jen když padá rosa anebo prší,

328$

na tenkých stéblech trav třesou se nad ním vodní kapky jako démanty. Občas se zde zastaví vetchá babička nebo dědoušek k zemi sehnutý, poznamená hrob křížkem a řekne vnoučkovi: „Vidíš, tu leží ten pan farář, co jsem ti o něm vyprávěl, že jsme si ho vozili do školy i potom dovezli — do hrobu.“ A sáh pod zemí na prášek rozpadlé srdce Holoubkovo jistě se při tom nevýslovnou slastí zachvěje …

329$

EDIČNÍ POZNÁMKA

J. Š. Baar otiskoval Holoubka v letech 1918 a 1919 v měsíčníku Týn. Na předčasném odpočinku v rodném Klenci připravoval ke knižnímu vydání některé své starší práce, z nichž první byl Holoubek. Vyšel nákladem Gustava Francia v Praze roku 1920 a byl poctěn cenou České akademie věd a umění. Druhé vydání, jež je základem vydání našeho, vyšlo nákladem Českomoravských podniků tiskařských a vydavatelských v Praze roku 1926 jako desátý svazek Sebraných spisů beletristických. Další vydání vycházela tamtéž, resp. v tiskařských a nakladatelských podnicích Novina. Podeváté vyšel Holoubek v nakladatelství Bohuslava Ruppa v Praze roku 1948 a v desátém (r. 1950) a jedenáctém vydání (r. 1969) v nakladatelství Vyšehrad v Praze. V roce 1959 vyšel Holoubek polský v nakladatelství Pax ve Varšavě v překladu Jadwigy Bulakowské.

Rukopis je upraven podle dnešního syntaktického a pravopisného úzu a přidržuje se Pravidel českého pravopisu. Při textologické úpravě jsme se řídili zásadami běžnými v ediční praxi.

M. V.

330$

VYSVĚTLIVKY

abalda — trafika

advocata nostra — orodovnice naše

akolytaee — přisluhování při mši svaté

alumnus — chovanec

antifona — střídavý bohoslužebný zpěv

apertura — uprázdnění, uvolnění

approbatus — schválen

apud tumulum — u náhrobku, hrobu, zde u rakve

asperges me — pokrop mne

beneficium — církevní hodnost spojená s majetkovým nadáním

blasfémie — urážlivý nebo posměšný projev, znevažující něco, co je hodno velké úcty; rouhání

casus — případ

cingulum — šňůra k přepásání kněžského nebo řeholního roucha

corpus delicti — doličný předmět

cum applauso — s pochvalou

de lege — o pravidle, zákonu

de Trinitate — o nejsvětější Trojici

Der hat garstige Hände — Ten má ošklivé ruce

devocionálie — předměty sloužící k povznesení zbožnosti věřících (růženec, křížky, sošky aj.)

diecéze — správní obvod biskupa

dispens — osvobození

dormitář — ložnice

důkaz ontologický — důkaz vyvozující existenci boží z pojmu Boha jako nejvyšší dokonalosti; k dokonalosti patří i existence

důkaz kosmologický — důkaz o existenci boží vycházející z předpokladu bezpodmínečné nutnosti tzv. první příčiny, strůjce světa, prvního hybatele

důkaz teleologický — důkaz spatřující důvod pro víru v Boha v existenci zákonitosti a řádu světa

Duplex primae classis cum octava — svátek první třídy, jehož připomínka se slaví osm dní, s dvojím čtením žalmu při vstupních modlitbách

eminenter — výborně

exercicie — duchovní cvičení

exhorta — kázání, promluva

exhumace — vyzdvižení mrtvého těla z hrobu

flagelantství — mrskačství

gloria — sláva

illustrissimus — velmi vážený

in camera caritatis — ve skrytu lásky

index — zde seznam vysokoškolských přednášek

insignie — odznak moci

instalace — uvedení do úřadu

intenční knížka — záznamy o mších a modlení, za něž kněz vzal zodpovědnost

iste confessor — onen vyznavač

jurisdikce — pravomoc

kalkant — kdo šlape měchy varhan

konduita — popis chování

kolár — kněžský límec

komže — kněžské mešní roucho

konsiderace — úvaha

kvadrátek — kněžský čtyřhranný biret

kvardián — představený františkánského kláštera

Kyrie eleison — Pane, smiluj se

landauer — kočár, jenž se začal vyrábět v městě Landau

lavatoř — umývárna

lavabo — umyji se

lokace — umístění

majstr — student katolického bohosloví

matutinum — ranní modlitba

meditace — rozjímání

mitra — vysoká biskupská čepice

monsignore — čestný titul katolických kněží

multos annos — mnohá léta

nehomiletický — nekazatelský

nešpory — odpolední, večerní pobožnost

nix pémiš (nichts böhmisch) — nic česky

nos — my

odr — patro na mlatě

officium defunctorum — modlitba za mrtvé

opačina, opačnice — zadní veslo u prámu

orace — modlitba

oratoř — vyhrazené místo v kostele

ordinace — svěcení

ordinariátní list — list z biskupského úřadu

parforse — štvanice zvěře tak dlouho, až zvíře klesne nebo je stavěno psy

pastorálka — pastýřské bohosloví

pedum — berla

reverendissimi patres — nejctihodnější otcové

rubrum — záhlaví

sicut erat in principio et nunc et semper — jakož bylo na počátku i nyní i vždycky

Sodoma s Komorou — staropalestinská města (Sodoma a Gomora) zničená Bohem pro nemravný život

šematismus, schematismus — seznam osob s osobními údaji

štóla — část liturgického roucha

tempus liberum — volný čas

totalizátor — zprostředkovatel při dostizích (podle celkové sumy sázek stanovil výhry)

tonzura — vyholené temeno hlavy

vélum — rouška, mešní roucho

veraikon — v křesťanském umění zobrazení hlavy Kristovy s trnovou korunou, napodobující roušku Veroničinu, na níž se podle Nikodémova apokryfního evangelia otiskla Kristova tvář

vidi aquam — viděl jsem vodu (zde narážka na stejná slova v mešní liturgii)

OBSAH

Díl první

I. — Maturita — — 8

II. — Hlávky — — 15

III. — Žid — — 25

IV. — Bába — — 45

V. — Kapitola filozofická — — 57

VI. — Holoubek počíná bojovat — — 72

VII. — Kuny — — 89

VIII. — Konkurs — — 108

IX. — Farářem — — 120

X. — Zima — — 138

XI. — Hoří — — 152

XII. — Pohřeb — — 164

Díl druhý

I. Pan patron — — 178

II. — Pán volá — 192

III. — Do nebe — — 206

IV. — Okraden — — 221

V. — Znova na světě — — 234

VI. — Děti — 247

VII. — Přítel maličkých — — 260

VIII. — Monsignorem — — 274

IX. — Vánoce — — 290

X. — Do penze — — 306

XI. — Konec všemu a navždy — — 320

Ediční poznámka — — 330

Vysvětlivky — — 331

$

J. Š. BAAR-HOLOUBEK

Vydalo nakladatelství Vyšehrad v Praze roku 1989 jako svou 825. publikaci. Vydání dvanácté (ve Vyšehradu třetí). Stran 335. Fotosazbu písmem Digi Antiqua-Digiset; Náklad 20 000 výtisků (digr-v1); Cena výtisku 27 Kč; Nakladatelství Vyšehrad; ISBN 80-7021-001-X