Toto dílo se svou povahou úplné liší od ostatních

Balzacových románu. Je to román dobrodružný, do jisté míry

senzační. Důležitou úlohu v něm mají náhody, tajné intriky

a nečekané zvraty. Obrazy vysoké společnosti se tu střídají

s výjevy ze zločineckého podsvětí, sledujeme činy vrahu

a galejníku, policejní akce i soudní pátrání. Postavy románu se

vzájemně sledují, přestrojují se, hlídají jedna druhou, skrývají

se. Téměř vůbec se zde nevyskytují mnohostránkové popisy,

pro Balzaca tak příznačné: román vpadá doprostřed děje.

epizody se střídají a prolínají i |sou přerušovány často

v nejnapínavějším okamžiku. Všechno to jsou promyšlené

prostředky Balzacova umění, jimiž vystihuje pařížskou

společnost ve všech jejich sférách, všechny ty složité vztahy,

které svazuji svět legálních lupičů, jako je bankéř Nucingen se

světem galejníků; přitom jsou oba ovládány zákony džungle,

stejnými na vrcholcích společnosti jako na jejím vlně. Tento

málem již „detektivní“ román velkého slovesného tvůrce nemá

vadu soudobých románu tohoto druhu: agenti, trestanci i lehké

holky tu nežiji v sociálním vzduchoprázdnu, jdou za svými

vysněnými cíli zcela konkrétně a jsou svázáni tisícerými

linkami se životem doby. Hlavni postava sama pak Ztělesňuje

krédo krajního individualismu, který nerozděluje lidstvo na

spravedlivé a nespravedlivé, dobré a zlé, nýbrž na slabochy

a siláky.

Z francouzštiny přeložila Eva Outratová

Honoré de Balzac

(1799-1850)

Je jeden z největších představitelů romanopiseckého umění.

Po studiích práv pracoval u notáře a obezná mil se zde důvěrně

s finančnickým světem a jeho zákulisím, s lidskými charaktery

a jednáním

a postoji

chudáku

i boháčů,

prosťáčků

i vychytralců. Získal tak nepřeberný materiál pro desítky

románů zobrazujících soudobé mravy; spojil je v cyklus

nazvaný lidská komedie. Nejvýznamnější z jejích devadesáti

románů a povídek jsou Otec Goriot (1835), Ztracené iluze

(1837-43), Lesk a bída kurtizán (1838-47), Gobscck (1830).

Plukovník Chabert (1832), Evženie Grandetová (1834).

Sestřenice Běta (1846), Bratranec Pons (1847). Pronikavým

líčením prostředí zachytil Balzac výstižně a plasticky vzájemné

vztahy lidi v nově se utvářející společnosti, kde dřívější osobní

závislost, aristokratickou čest a statečnost nahradila závislost

věcná, dravý zápas měšťáka o úřady a majetek. – Balzac si byl

vědom, že svým dílem vytvořil jakýsi autonomní kosmos, který

podle jeho slov má svou genealogii a své rodiny, svá místa

a své věci, své osoby a svá fakta, má svou erbovní knihu, své

šlechtice a své měšťany, své řemeslníky a své sedláky, své

politiky a své dandy, svou armádu, zkrátka celou svou

společnost.

Honoré De Balzac

Lesk a bída kurtizán

klub čtenářů

odeon

Přeložila

Eva Outratová

JAK MILUJI LEHKÉ HOLKY

[První část]

Pohled na ples v opeře

Na posledním plese v opeře v roce 1824 vzbudil značnou

pozornost urostlý mladý muž, procházející chodbami

a foyerem jako někdo, kdo vyhlíží ženu, která se z nějakých

nepředvídatelných důvodů zdržela. Skrytý důvod takového

přecházení, střídavě pomalého a spěšného, znají jen starší ženy

a několik zasloužilých zevlounů. V takové velké sešlosti si dav

málo všímá davu, zato však zájmy jednotlivců jsou vášnivě

soustředěné a sama nečinnost je zahloubána do sebe. Mladý

elegán byl natolik zaujat svým vzrušeným vyhlížením, že si ani

nevšiml, jaký úspěch sklízí: některé masky po něm pokřikovaly

žertovné lichotky, jiné byly skutečně překvapeny, ozývaly se

poznámky vlídné i uštěpačné. Mladík je však neslyšel, neviděl

je. Ačkoli ho jeho hezký zjev řadil mezi ony výjimečné

osobnosti, které chodí do opery za milostným dobrodružstvím

a kteří na ně čekají, jako se čekávalo na štěstí v ruletě, dokud

ještě žil kavárník Frascatti, vypadal spokojeně a jist tím, že se

mu večer vydaří. Byl jako postava z některého toho mystéria

o třech osobách, z nichž se skládá každý maškarní ples v opeře

a jež je známo jen těm, kdo v něm mají svou úlohu. Mladým

ženám, které sem chodí proto, aby mohly říct, že tu byly; lidem

z malých měst, nezkušeným mladíčkům a cizincům musí se

totiž opera jevit jako palác únavy a nudy. Pro ně je totiž tento

černý dav, pomalý i spěchající, přecházející sem tam, vlnící se,

kroužící, pohybující se nahoru a dolů, jejž lze přirovnat jen

k hemžení mravenců na mraveništi, stejně nepochopitelný jako

burza pro bretoňského venkovana, který nemá ponětí

o existenci nějaké hlavní knihy. Až na malé výjimky se v Paříži

muži nemaskují, neboť muž v dominu vypadá směšně. Zde se

projevuje v plné míře duch národa. Lidé, kteří chtějí utajit své

štěstí, mohou jít na ples v opeře, aniž tam vkročí, a masky,

které jsou nuceny tam vstoupit, ihned zase vycházejí. Velice

zajímavá je podívaná na tlačenici, vznikající u vchodu od

samého okamžiku zahájení plesu, když se tam střetává proud

lidí, kteří se snaží uniknout, s těmi, kdo se hrnou dovnitř.

Zkrátka, maskovaní muži jsou manželé, kteří sem přišli

špehovat manželky nebo kteří nechtějí být jimi špehováni, což

obojí je situace stejně směšná. Náš mladík však netušil, že ho

sleduje zlověstně vyhlížející maska, obtloustlý nevysoký

člověk, který se valil jako soudek. Každý pravidelný

návštěvník opery uhadoval pod tímto dominem úředníka,

obchodního agenta, bankéře, notáře, zkrátka nějakého měšťáka

tušícího nevěru. Neboť nikdo z vyšších kruhů se nepídí po

ponižujících důkazech. Lidé si se smíchem ukazovali na ten

odpuzující vzhled, někteří z nich na něho pokřikovali, mladí se

mu posmívali, ale jeho držení těla i jeho chování vyjadřovaly

hluboké opovržení k takovým bezzubým výpadům. Muž šel,

kam ho mladík vedl, jako jde divočák, který se nestará o kulky

hvízdající mu kolem uší ani o štěkající smečku, která je mu

v patách. Ačkoli na první pohled halí radost i obavy jeden

plášť, onen pověstný benátský černý háv, a ačkoli na plese

v opeře je všechno pomícháno, jednotlivé kruhy, z nichž se

skládá pařížská společnost, se tu setkávají, poznávají se

a navzájem pozorují. Pro některé zasvěcence existují tak

zřetelné poznávací znaky, že je pro ně tato spleť nejrůznějších

zájmů stejně čitelná jako zábavný román. Pro stálé návštěvníky

nemohl tedy tento muž být na záletech, to by nutně musel mít

na sobě nějaké smluvené znamení v podobě něčeho červeného,

bílého nebo zeleného, které by hlásalo dávno chystanou

schůzku. Šlo tu snad o pomstu? Při pohledu na maskovaného

muže, který tak zblízka sleduje člověka na milostné schůzce, se

zraky několika zevlounů vrátily k té hezké tváři, na níž štěstí

rozprostřelo svou božskou záři. Ten mladík budil zájem: čím

dál postupoval, tím víc zvědavost vzrůstala. Ostatně všechno

na něm prozrazovalo, že je zvyklý na pohodlný život. Podle

neměnného zákona naší doby existuje jen nepatrný rozdíl, ať

už po stránce fyzické či duševní, mezi tím nejurozenějším

a nejlépe vychovaným vévodským synkem a tímto půvabným

mladíkem, jehož kdysi bída svírala železnou pěstí právě zde,

v samém středu Paříže. Půvab mládí v něm mohl zakrývat

bezednou propast, jak tomu bývá u většiny mladých mužů,

kteří se chtějí v Paříži prosadit a nemají přitom dostatečný

kapitál k uspokojení svých nároků a kteří denně hrají vabank

a obětují na oltáři Hazardu, nejzbožňovanějšího božstva tohoto

královského města. Nicméně mladíkovy způsoby i oděv byly

dokonalé, našlapoval na klasické parkety foyeru jako stálý

návštěvník opery. Kdo by si nevšiml, že i zde, jako ve všech

ostatních oblastech Paříže, existuje jistý způsob vystupování,

který prozrazuje, co jste zač, co děláte, odkud jste a co chcete.

„To je hezký mládenec, tady se alespoň člověk může za ním

ohlédnout a pořádně se na něho podívat,“ řekla maska, v níž

pravidelní návštěvníci opery poznali pravou dámu. „Vy se na

něho nepamatujete?“ odpověděl jí muž, který jí podával rámě.

„Paní du Chátelet vám ho přece kdysi představila.“

„Tak to je ten syn lékárníka, který se pak stal novinářem

a milencem slečny Coralie?“

„Myslel jsem, že se propadl příliš hluboko, než aby zase

někdy vyplaval, a nechápu, jak se mohl znovu objevit

v pařížské společnosti,“ řekl hrabě du Chátelet. „Nese se jako

princ a za tohle své vystupování určitě nevděčí té herečce, se

kterou žil. Moje sestřenice, která ty schopnosti u něho vytušila,

ho nedokázala zcivilizovat. Ráda bych věděla, kdo je milenkou

tohoto operetního milovníka. Řekněte mi o něm něco, čím

bych ho mohla poškádlit.“ Dvojice, která si mladíka prohlížela

a přitom si něco šeptala, vzbudila pozornost maskovaného

muže se širokými rameny. „Drahý pane Chardone,“ řekl

charentský prefekt a vzal elegána za rameno, „dovolte, abych

vás představil osobě, která by s vámi ráda znovu navázala

známost.“

„Drahý pane Chátelete,“ odpověděl mladík, „tato osoba

mne kdysi poučila o tom, jak směšné je jméno, jímž jste mne

oslovil. Královským dekretem mi bylo navráceno jméno mých

předků po matce, jméno de Rubempré. Ačkoli byl tento fakt

uveřejněn v novinách, týká se tak bezvýznamné osoby, že se

nestydím připomínat to svým přátelům, svým nepřátelům i těm,

komu jsem lhostejný. Zařaďte se, kam chcete, ale jsem si jist,

že nemáte námitek proti kroku, který jsem podnikl na

doporučení vaší choti, dokud se ještě jmenovala paní de

Bargeton.“ (Při této špičce, která u markýzy vyvolala úsměv, se

charentský prefekt mírně otřásl.) „Řekněte jí, že nyní mám

v erbu divokého býka ve stříbře na zeleném poli.“

„Býka divokého po stříbře,“ pronesl du Chátelet.

„Není-li vám to dosud známo, paní markýza vám vysvětlí,

oč je to lepší než císařský klíč komořího a zlaté včelky, které

zdobí erb váš, k velkému zklamání paní du Chátelet, rozené

Něgrepelisse d'Espard,“ dodal Lucien.

„Když víte, kdo jsem, už vás nemohu dost dobře poškádlit

a podráždit vaši zvědavost. Ani vám nedovedu říci, nakolik jste

vydráždil vy zvědavost moji,“ řekla mu šeptem markýza

d'Espard, navýsost překvapena impertinencí a sebejistotou,

které získal člověk, jímž kdysi opovrhla.

„Dovolte mi proto, madam, abych si zachoval jedinou šanci

na to, že budu zaměstnávat vaši mysl tím, že zůstanu zahalen

v tajemném šeru,“ řekl Lucien s úsměvem člověka, který

nechce ohrozit své jisté štěstí.

Markýza nedokázala potlačit mírné ochlazení, když ji takto,

jak říkají Angličané, „ťala“ Lucienova přísná logika.

„Blahopřeji vám ke změně vašeho postavení,“ řekl hrabě du

Chátelet Lucienovi.

„A já to přijímám tak, jak to bylo míněno,“ opáčil Lucien

a s nesmírnou elegancí se markýzovi uklonil.

„Nadutec jeden!“ pošeptal hrabě paní d'Espard, „nakonec si

přivlastnil i nějaké ty předky.“

„Nadutost mladých lidí, obrácená proti nám, svědčí téměř

vždy o přízni nějaké vysoko postavené osoby, zato u nás svědčí

o neúspěchu. Proto bych ráda věděla, která z našich známých si

vzala tohoto krasavce pod ochranu; možná, že bych se pak

dnes večer dobře pobavila. Ten anonymní lístek, který jsem

dostala, je patrně zlomyslný tah nějaké sokyně, neboť se

zmiňuje právě o tom mladíkovi. Jeho impertinentní výrok mu

byl pravděpodobně někým nadiktován. Jděte a špehujte ho. Já

teď půjdu a požádám o rámě vévodu z Navarreins a vy už si mě

najdete, až budete chtít.“

V okamžiku, kdy se paní d'Espard chystala oslovit svého

příbuzného, postavil se záhadný muž v masce mezi ni a vévodu

a šeptl jí do ucha:

„Lucien vás miluje, to on psal ten lístek. Váš prefekt je jeho

největší nepřítel a proto před ním nemohl mluvit.“

Neznámý se vzdálil a nechal paní d'Espard dvojnásob

překvapenou. Nevěděla o nikom, kdo by se hodil do úlohy

tohoto maskovaného muže, a v obavě před nějakou léčkou si

šla sednout na odlehlé místo. Hrabě Sixtus du Chátelet, jehož

Lucien připravil o jeho ctižádostivé „du“ s okázalostí, jež

prozrazovala dávno vysněnou pomstu, sledoval zpovzdáli

zázračného elegána a po chvíli potkal člověka, jemuž mohl

svěřit, co má na srdci.

„Tak co, Rastignaku, viděl jste Luciena? Je jako

znovuzrozený.“

„Kdybych byl takový krasavec jako Lucien, byl bych ještě

bohatší než on,“ odpověděl mladý elegán žertovným tónem

s přídechem sžíravého sarkasmu.

„Ba ne!“ šeptl mu do ucha zavalitý muž v masce, čímž mu

stonásobně oplatil jeho sarkasmus už jen tím, jak ty dvě slabiky

zdůraznil.

Rastignac, který nebyl z těch, kdo dovedou spolknout

urážku, zůstal jako opařený a dovolil, aby ho železná ruka,

z jejíhož sevření se nedokázal vyprostit, odvedla k oknu.

„Vy jeden kohoutku z líhně mamá Vauquerové, vy, jemuž

chyběla odvaha zmocnit se miliónů starého Taillefera, když už

tu špinavou práci vykonal někdo jiný, vězte, že nebudete-li se

chovat k Lucienovi jako k milovanému bratru, musíte si dát

dobrý pozor, protože vás máme v hrsti, jako vy jste kdysi držel

v hrsti nás. Žádám od vás mlčení a poslušnost, jinak vám

skočím do hry a rozházím vám kuželky. Lucien de Rubempré

je chráněncem největší současné moci, to jest církve. Vyberte

si: život, nebo smrt. Co vy na to?“

Rastignaka se zmocnila závrať jako člověka, který usnul

v lese a probudí se vedle hladové lvice. Dostal strach, ale bylo

to bez svědků: v takových případech propadají strachu i ti

nejstatečnější.

„O tomhle může vědět jenom on, jenom on si může

troufnout…“ pronesl polohlasně Rastignac.

Muž v masce mu sevřel paži, aby nedopověděl: „Chovejte

se, jako by to byl on,“ řekl.

Jiné masky

Rastignac se zachoval jako milionář, jehož si na silnici vzal

na mušku loupežník: kapituloval.

„Drahý příteli,“ řekl pak Cháteletovi, když se k němu vrátil,

„záleží-li vám na vašem postavení, chovejte se k Lucienovi de

Rubempré jako k někomu, kdo může být jednoho dne výš

postavený než vy.“

Muž v masce se nezdržel sotva znatelného projevu

uspokojení a znovu se vydal za Lucienem.

„Milý příteli, nějak rychle jste o něm změnil mínění,“ řekl

užaslý prefekt.

„Nezměnil jsem je o nic rychleji než ti, co sedí ve středu

a hlasují s pravicí,“ odpověděl Rastignac tomuto prefektovi

a poslanci, jehož hlas vláda už několik dní postrádala.

„Dnes už nikdo nemá názor, zná jen vlastní zájem,“ vmísil

se do rozhovoru des Lupeaulx, který to zaslechl. „Oč jde?“

„O jistého pana de Rubempré, o němž mi pan Rastignac

chce namluvit, že je to důležitá osobnost,“ odpověděl poslanec.

„Drahý hrabě,“ řekl des Lupeaulx vážně, „pan de

Rubempré je velice schopný mladý muž a má takové ochránce,

že by mi bylo nesmírným potěšením, kdybych s ním mohl

znovu navázat známost.“

„Ten se zřejmě řítí přímo do vosího hnízda našich

pleticháni,“ řekl Rastignac.

Všichni tři se pak uchýlili do rohu místnosti, kde se shluklo

pár krasoduchů, několik více nebo méně slavných mužů a pár

dandyů. Pánové si vyměňovali vzájemně svá pozorování,

bonmoty a klepy, aby si ukrátili čas, než začne nějaká zábava.

V této tak podivně složené společnosti byli lidé, s nimiž měl

Lucien v minulosti jisté styky, a to jak pokud jde o prokázané

služby, tak o skryté podrazy.

„Tak vida, Luciene, dušičko naše milá, vždyť jsme celý

jako zbrusu nový. Kde se tu bereme? To jsme se dostali znovu

do sedla pomocí dárečků pocházejících z budoáru slečny

Floriny? Jste chlapík, gratulujeme!“ řekl mu Blondet. Pustil

se Finota, vzal Luciena důvěrně kolem pasu a přivinul si ho na

srdce.

Andoche Finot byl vydavatelem časopisu, pro který kdysi

Lucien pracoval skoro zadarmo, a nyní byl jeho ozdobou

a obohacoval

redakci

moudrými

radami

s hlubokými

myšlenkami. Finot a Blondet představovali opičáka a kocoura

z La Fontainovy bajky, až na detail, že La Fontainův kocour si

nakonec přece jen všimne, že naletěl, kdežto Blondet, i když

věděl, že ho Finot zneužívá, sloužil mu dál. Tento brilantní

kondotiér pera měl vskutku ještě dlouho zůstat otrokem. Pod

těžkopádným

zevnějškem,

pod

uspávající

přihlouplou

impertinencí, načichlou duchaplností jako krajíc chleba potřený

česnekem, skrýval Finot drsnou železnou vůli. Po celý svůj

neuspořádaný život literáta a politika hromadil všechno, co kde

posbíral. K svému neštěstí se zaprodal neřesti a lenosti.

Neustále štván nouzí, patřil do ubohého klanu vynikajících lidí,

kteří zmohou všechno ve prospěch druhých a sami pro sebe

nedokáží nic. Jsou jako Aladdin, který ochotně půjčuje svoji

lampu jiným. Prozíravý a precizní úsudek tohoto skvělého

poradce se projevoval jen tehdy, když nešlo o jeho osobní

zájem. U něho pracuje hlava, ne ruce. Odtud nevázané mravy

takových lidí, a proto je ti moudřejší tak kritizují. Blondet měl

společnou pokladnu s kamarádem, jehož nedávno urazil; byl

schopen klidně večeřet, popíjet a bydlet s člověkem, kterého

pak druhý den zničí. Ospravedlňovaly ho jeho zábavné

paradoxy. Protože pojímal celý svět jako obrovský žert, nechtěl

být sám brán vážně. Byl mladý, oblíbený, skoro slavný

a šťastný, nestaral se jako Finot o to, aby získal majetek, jaký

potřebuje člověk v letech. Lucien teď sbíral všechnu svou

odvahu, aby ťal Blondeta, jako předtím ťal paní d'Espard

a pana du Chátelet. Bohužel mu jeho neuspokojená marnivost

bránila, aby se projevila jeho pýcha, která je nesporně

podstatou nejednoho velkého činu. V předešlém střetnutí jeho

marnivost zvítězila. Projevil se jako člověk šťastný a pohrdavý

vůči dvěma osobám, které jím opovrhly, když byl chudý

a nešťastný. Může však básník, podobně jako zestárlý

diplomat, přehlížet dva takzvané přátele, kteří se ho ujali, když

mu bylo nejhůř, u nichž bydlel za dnů, kdy byl na dně? Finot,

Blondet a on tehdy pustli společně, váleli se po orgiích, v nichž

spolykali víc peněz, než si stačili vypůjčit. Jako voják, který

nedovede uplatnit svou statečnost, choval se tedy Lucien

stejně, jako se chová v Paříži většina lidí: přijal Finotovu ruku

a neodmítl Blondetovu důvěrnost. Kdo jednou ochutnal

novinařinu, nebo kdo je dosud v její moci, je vystaven kruté

nutnosti zdravit lidi, jimiž pohrdá, usmívat se na svého

největšího nepřítele, podílet se na nejhnusnějších podlostech

a špinit si ruce ve snaze oplácet nepřátelům jejich vlastní

mincí. Člověk si zvykne na to, že vidí, jak se kolem něho páchá

zlo, nechává je projít mimo; pak ale je člověk začne

schvalovat, až nakonec je páchá sám. Duše, neustále špiněná

hanebnými

machinacemi,

časem

zakrní,

hybná

páka

ušlechtilých myšlenek zrezaví, klouby banality se opotřebují

a pohybují se samy od sebe. Z Alcestů se stávají Philintové,

charaktery se rozmělňují, talenty degenerují, vypařuje se víra

v dobré skutky. Ten, kdo se chtěl chlubit svými spisy, plýtvá

svými schopnostmi na ubohé novinové článečky, které mu

vlastní svědomí dříve nebo později označí za svinstvo. Mnozí,

jako Lousteau a Věrnou, sem přišli, aby se stali velkými

spisovateli, a probudili se jako bezmocní pisálkové. A tak si

nikdy nelze dost vážit lidí, jejichž charakter je na úrovni jejich

talentu, jako je takový d'Arthez, lidí, kteří dovedou kráčet

pevnou nohou přes úskalí literárního života. Lucien nebyl

schopen odpovědět na Blondetovy lichotky. Blondetův duch na

něho totiž působil nepřekonatelnými svody a tak si zachovával

neblahý vliv na svého žáka, nehledě na to, že Blondet zaujímal

dík svému poměru s hraběnkou de Montcornet ve společnosti

výhodné postavení.

„Snad jste nedědil po strýčkovi?“ zeptal se Finot škodolibě.

„Jenom pravidelně získávám peníze od hlupáků, podobně

jako vy,“ odpověděl ve stejném duchu Lucien.

„Tak milostpán má vlastní časopis nebo noviny?“

pokračoval Andoche Finot s onou vyzývavou blahosklonností,

s jakou se chová utiskovatel ke své oběti.

„Mám něco lepšího,“ opáčil Lucien, jehož hrdost, raněná

nadřazeností, s jakou se k němu chová šéfredaktor, vrátila mu

sebevědomí odpovídající jeho novému postavení.

„A co to tedy máte, drahý příteli?“

„Politickou stranu.“

„To existuje nějaká Lucienova strana?“ usmál se Věrnou.

„Finote, tenhle mládenec tě předběhl. Vždycky jsi říkal, že

má Lucien talent, ale tys ho nešetřil, dřel jsi z něho kůži. Teď

se kaj, hlupáku,“ pokračoval Blondet.

Mazaný Blondet vycítil v Lucienově chování, v jeho

přízvuku i reakcích nějakou záhadu. Snažil se ho uchlácholit

a zároveň mu přitáhnout uzdu, aby zjistil důvod Lucienova

návratu do Paříže, jaké má plány a z čeho žije.

„Skloň se před postavením, jehož výšky nikdy nedosáhneš,

i když jsi Finot,“ pokračoval Blondet. „Okamžitě zařaď tohoto

pána mezi mocné lidi, jimž patří budoucnost, je jedním z nás!

Tak duchaplný a tak hezký člověk musí přece dosáhnout

∗

úspěchu quibuscumque viis . Je teď v plné zbroji, s rovnou

dýkou napůl vytasenou a vztyčeným praporem. Hrome,

Luciene, komupak jsi ukradl tu pěknou vestu? Takovou látku

dovede najít jen zamilovaná osoba. A kdepak bydlíme, co?

Právě teď potřebuji znát adresy všech svých přátel, protože

nemám kde spát. Finot mne na dnešní noc vyhodil pod

nechutnou záminkou nějaké milostné avantýry.“

„Milý příteli,“ odpověděl Lucien, „řídím se zásadou, která

∗∗

mi zaručuje klid. Fuge, late, tace . Omluvte mne.“

„Jenže já tě nepustím, dokud nesplatíš svůj čestný dluh.

Dlužíš mi přece dobrou večeři,“ řekl Blondet, který si až příliš

potrpěl na dobré jídlo a dával se hostit, kdykoli byl bez peněz.

„Jakou večeři?“ otázal se Lucien netrpělivě.

„To už si nepamatuješ? Podle toho já poznám, když se

kamarádovi dobře daří. Ztrácí paměť.“

„Však on ví, co je nám dlužen, ručím za jeho počestnost,“

navázal Finot, když pochopil, kam Blondetův žert míří.

„Rastignaku,“ řekl Blondet a uchopil toho mladého muže za

rameno v okamžiku, kdy vstupoval do foyeru a zamířil ke

sloupu, u něhož stáli takzvaní přátelé. „Jsme pozváni na večeři

a vy jdete s námi… Leda že by tento pán,“ pokračoval Blondet

a ukázal na Luciena, „dál popíral svůj čestný dluh. Bylo by mu

to podobné.“

∗ jakýmikoli způsoby

∗∗ uteč, skryj se, mlč

„Ručím vám za to, že něčeho takového není pan de

Rubempré schopen,“ řekl Rastignac, jehož ve snu nenapadlo,

že jde o špatný žert.

„Tamhle jde Bixiou,“ zvolal Blondet, „ten půjde také, bez

něho by to nebylo ono. Bez něho se šampaňské lepí na jazyk

a všechno mi připadá fádní, i ty nejpikantnější bonmoty.“

„Přátelé,“ řekl Bixiou, Jak vidím, shlukli jste se kolem divu

dnešního večera. Náš drahý Lucien opakuje Ovidiovy

Proměny. Tak jako se bohové měnili v různé rostliny

a podobně, proměnil se Lucien z pana Chardona v šlechtice.

Ale koho tím chce okouzlit? Krále Karla X.? Můj rozmilý

Lucienku,“ řekl a chytil ho za knoflík fraku, „novinář, který se

stane velkým pánem, si zaslouží pěkné kočičí štandrle. Být

jimi,“ pokračoval neúprosný vtipálek, ukazuje na Finota

a Vernoua, „pořádně bych tě v tom jejich plátku napálil.

A vydělal bych tak na tobě dobrých sto franků za deset sloupců

legrace.“

„Bixiou,“ řekl Blondet, „hostitel je pro nás nedotknutelný

čtyřiadvacet hodin před hostinou a dvanáct hodin po ní. Náš

vzácný přítel nás totiž zve na večeři.“

„Jakže!“ zvolal Bixiou, „co může být prospěšnější než

zachránit slavné jméno před zapomněním a obdařit chátrající

aristokracii talentovaným člověkem. Luciene, veškerý tisk,

jehož jsi byl tak skvělou ozdobou, si tě nesmírně váží a my ti

dáme naši podporu. Finote, to chce kurzívku v příštích

společenských novinkách. Blondete, ty zase napiš zákeřný

článeček na čtvrtou stránku svých novin. Oznámíme vydání

nejkrásnější knihy roku Lučištníka Karla IX.! Poprosíme

Dauriata, aby nám co nejdříve vydal Sedmikrásky, tyto božské

sonety francouzského Petrarky! Pozvedněme svého přítele na

vítězném štítě slepeném z úředních lejster, která vytvářejí

i bourají dobrou pověst lidí.“

„Když ti jde o večeři,“ řekl Lucien Blondetovi, aby se

zbavil toho shluku, který nebezpečně narůstal, „myslím si, že

se to nemuselo říkat tak nabubřele a složitě, jako kdybych byl

hlupák. Tak zítra večer u Lointiera,“ dodal rychle, když zahlédl

blížící se ženu, a rozběhl se k ní.

„Ale ale ale!“ řekl Bixiou posměšně a pokaždé v jiném

tónu, jako by poznával masku, které šel Lucien v ústrety.

„Tohle si žádá ověření.“

Medúza

A pustil se za tím hezkým párem, předešel ho, prohlédl si

oba znaleckým okem a vrátil se k velkému uspokojení všech

těch zvědavců, kteří toužili se dovědět, odkud se vzal obrat

v Lucienově osudu.

„Přátelé, to nové štěstí, které potkalo pana de Rubempré, už

dávno znáte. Je to bývalá myška našeho des Lupeaulxe.“

Jednou ze zvrhlostí počátku století, které už dnes upadly

v zapomenutí, byla instituce takzvaných myšek. Tímto

zastaralým názvem se označovaly desíti až dvanáctileté

holčičky z komparsu některého divadla, zejména pak Velké

opery, které zvrhlíci učili nejhorším neřestem. Taková myška

byla jakýsi diblík, uličník ženského rodu, jemuž se promíjelo

všechno šaškování. Myška si směla vzít cokoli, bylo třeba se

před ní mít na pozoru jako před nebezpečnou šelmičkou.

Vnášela do života zpestření, jako kdysi Scapinové,

Sganarellové a Frontinové ve starých komediích. Myška však

přišla příliš draho a nepřinášela ni zisk ni slávu; a tak móda

myšek natolik vymizela, že zanedlouho jen málokdo věděl

o této intimní podrobnosti ze života světáků před restaurací

monarchie, dokud se pár spisovatelů nezmocnilo myšky jako

nového námětu.

„Jak to, když mu přímo pod ním zabili Coralii, chtěl by

nám Lucien vzít naši Medúzu?“ řekl Blondet.

Při zvuku toho jména učinil maskovaný muž bezděky

pohyb, který, ač se ho snažil skrýt, neušel Rastignakovi.

„To snad ne?“ zvolal Finot. „Medúza nemá ani vindru a prý

si dokonce, vypůjčila tisíc franků od Floriny.“

„Ale pánové, pánové…“ řekl Rastignac ve snaze ochránit

Luciena před tak podlými útoky.

„Že by ten, kterého Coralie kdysi vydržovala, byl takový

pokrytec?“ dodal Věrnou.

„Tak pro mne je těch tisíc franků důkazem, že Lucien žije

s Medúzou,“ řekl Bixiou.

„Jaká je to nenahraditelná ztráta pro literaturu, vědu, umění

a politiku!“ prohlásil Blondet. „Medúza je jediná žena, která

má všechny znaky krásné kurtizány: není zkažená vzděláním,

neumí číst ani psát, ta by nás dovedla chápat. Byli bychom

mohli dát naší době nádhernou hetéru, jakou byla Aspasie,

neboť bez takových není velké epochy. Jen si vzpomeňte, jak

Dubarryová dobře zapadá do osmnáctého století, Ninon de

Lenclos do století sedmnáctého, Madon de Lorme do

šestnáctého, Impéria do patnáctého, Flora do římské republiky,

kterou učinila svojí dědičkou, což republice umožnilo, aby z té

pozůstalosti splatila státní dluh! Cím by byl Horatius bez

Lydie, Tibullus bez Delie, Catullus bez Lesbie, která ho dodnes

činí slavným?“

„Když Blondet vykládá o Demetriovi ve foyeru opery, je to,

jako by četl z Journaldes Débats“ pošeptal Bixiou svému

sousedovi.

„Co by byla říše Caesarů bez všech těchto královen?“

pokračoval Blondet. „Lais a Rhodopis jsou Řecko a Egypt.

A všechny jsou poezií doby, v níž žily. Tato poezie chybí

Napoleonovi, neboť po jeho Velké armádě zbyl jen kasárenský

žert, zato nechyběla Velké revoluci, která měla paní

Tallienovou. A ve Francii teď jde o to, čí bude trůn, neboť trůn

pro královnu je volný. A takovou královnu jsme mohli my

všichni společně stvořit. Já bych dal Medúze tetičku, neboť její

matka příliš opravdovsky zemřela na poli nepočestnosti. Du

Tillet by jí daroval palác, Lousteau kočár, Rastignac lokaje, des

Lupeaulx kuchaře, Finot nějaký ten klobouk (když na něho

Blondet vypálil tuhle špičku přímo na tělo, Finot sebou nechtě

škubl). Věrnou by se staral o reklamu, Bixiou by pro ni

vymýšlel duchaplnosti! K naší Ninon by se chodila bavit

šlechta a umělce bychom tam nahnali pod hrozbou vražedných

kritik. Ninon II. by byla skvěle prostořeká, drtila by svým

přepychem. Vyslovovala by osobité názory. Četla by se u ní

některá zakázaná dramatická veledíla, která by se popřípadě

dala zvlášť vyrobit. Nebyla by liberální, neboť kurtizána je už

svou podstatou pro monarchii. Jaká to škoda! Jejím náručím

mohla projít celá epocha, a ona se zatím miliskuje s nějakým

mladíčkem! Lucien je schopen udělat z ní honícího psa!“

„Žádná z těch všemocných ženských, které jsi tu

vyjmenoval, nepřišla z ulice,“ řekl Finot, „a tahle roztomilá

myška se vyválela v bahně.“

„Jako semínko lilie na pohnojeném zkypřeném záhoně,“

pokračoval Věrnou, „zkrásněla tam a rozkvetla. A proto je tak

skvělá. Což není třeba všechno poznat, aby bylo možno

rozdávat smích a radost, na nichž všechno záleží?“

„Má pravdu,“ řekl Lousteau, který až dosud jen mlčky

poslouchal. „Medúza se dovede smát a dovede rozesmát. Toto

umění velkých spisovatelů a velkých herců náleží těm, kdo

pronikli do nejspodnějších vrstev společnosti. V osmnácti

letech poznala už tato dívka nesmírný blahobyt i nejčernější

bídu, poznala muže všech stupňů. Jako by měla v ruce

kouzelný proutek, jímž dovede rozpoutat ony surové chtíče, tak

zuřivě potlačované u mužů, kterým ještě zbývá životní energie,

i když se zabývají politikou, vědou, literaturou či uměním.

V celé Paříži nedovede žádná žena tak jako ona vylákat zvíře

z doupěte…

A zvíře

opustí

svůj

brloh

a válí

se

v prostopášnostech. Medúza vám strká jídlo až pod nos, nutí

vás pít a kouřit. Zkrátka, Medúza je ta sůl, kterou opěvoval

Rabelais: jediná její špetka tu zušlechťuje a povznáší

k zázračným výšinám umění; její šat nabývá nevídané krásy,

z jejích prstů se sypou drahokamy, jako se jí z úst linou

úsměvy; přiměřeně okolnostem všechno slaďuje. Její mluva se

perlí pikantnostmi, zná tajemství barvité zvukomalby. Má…“

„Vyplýtval jsi tu pětifrankový fejeton,“ přerušil Bixiou

Lousteaua. „Medúza je ještě daleko víc než tohle: všichni jste

byli víceméně jejími milenci, ale nikdo z vás nemůže říci, že

ona byla milenkou vaší; ona vás může mít, kdykoli se jí

zachce, ale ona vaší nebude nikdy. Můžete k ní kdykoli

vtrhnout, požádat ji o službu…“

„Opravdu, je velkorysejší než úspěšný náčelník lupičů

a obětavější než nejmilejší spolužák z lycea,“ řekl Blondet.

„Můžete jí svěřit svou peněženku i své tajemství. Co mě však

vedlo k tomu, abych ji volil za královnu, je její přímo

královská lhostejnost k oblíbenci, který upadl v nemilost.“

„Ale stejně jako její matka přijde příliš draho,“ řekl des

Lupeaulx. „Ta krásná Holanďanka by byla spolykala i příjmy

toledského arcibiskupa a přivedla na mizinu nejméně dva

notáře…“

„Vydržovala Maxima de Traille, když byl pážetem,“ řekl

Bixiou.

„Medúza je příliš drahá, jako by byl drahý Raffael, jako

kuchař Caréme, jako baletka Taglioniová, jako malíř

Lawrence, jako řezbář Boulle a jako byli drazí všichni velcí

umělci…“ řekl Blondet.

„Jenže Ester nikdy nevypadala jako dáma,“ řekl Rastignac

a ukázal na masku, které Lucien podával rámě. „Já bych hádal

na paní de Sérizy.“

„To je bez debaty,“ navázal du Chátelet. „Tím se vysvětluje

finanční úspěch pana de Rubempré.“

„Církev si dovede vybírat své úředníky! Jaký z něho bude

pěkný velvyslanecký tajemník!“ řekl des Lupeaulx.

„Tím spíš,“ pokračoval Rastignac, „že Lucien je schopný

člověk. Tady pánové měli příležitost se o tom nejednou

přesvědčit,“ dodal ještě a podíval se na Blondeta, Fineta

a Lousteaua.

„Ano, ten hoch má předpoklady, aby to dotáhl daleko,“ řekl

Lousteau, který pukal závistí, „tím spíš, že má to, čemu říkáme

nezávislý duch.“

„Je to tvoje výchova,“ řekl Věrnou.

„Já zas,“ řekl Bixiou a podíval se na des Lupeaulxe,

„s odvoláním na vzpomínky pana generálního tajemníka

a petičního zpravodaje říkám, že ta maska je Medúza, a sázím

se o večeři…“

„Sázka platí,“ řekl du Chátelet, který by se byl rád dověděl

pravdu.

„No tak, des Lupeaulxi, přece poznáváte uši své bývalé

myšky.“

„Není třeba se provinit stržením masky,“ pokračoval

Bixiou. „Medúza a Lucien se sem musí vrátit, až obejdou

foyer, a já vám pak dokáži, že je to ona.“

„Tak on se náš přítel Lucien zase dostal nad vodu?“ řekl

Nathan, když se připojil k hloučku. „Myslel jsem, že už se

nadosmrti vrátil do Angoulému. To snad vynalezl nějakou

tajnou zbraň proti Angličanům?“

„Dokázal, nač ty se hned tak nezmůžeš,“ odpověděl

Rastignac. „Splatil všechny dluhy.“

Silný muž v masce kývl na znamení souhlasu.

„Když člověk v jeho věku začne žít spořádaně, úplně ho to

přivede z míry, ztratí odvahu, stane se z něho rentiér,“ dodal

Nathan.

„Copak ten bude vždycky velkým pánem, svým myšlením

předčí nejednoho takzvaného veleducha,“ řekl Rastignac.

V tom okamžiku si všichni, novináři, dandyové i zahaleči,

prohlíželi líbezný předmět své sázky, jako si koňský handlíř

prohlíží zvíře, které je na prodej. Tito znalci, kteří strávili celý

život

uprostřed

pařížské

zkaženosti,

všichni

vysoce

inteligentní, zabývající se nejrůznějšími obory činnosti, všichni

stejně

zkorumpovaní

i korumpující,

všichni

v područí

nezkrotné ctižádosti, zvyklí všechno předpokládat a všechno

uhodnout, ti všichni upírali dychtivé pohledy na maskovanou

ženu, jejíž totožnost nedovedli rozluštit. Jedině oni a pár

pravidelných návštěvníků opery dovedli rozpoznat pod

dlouhým hávem černého domina, pod jeho kapuci a velkým

límcem, jež mění ženy k nepoznání, oblost tvarů, zvláštnosti

držení těla a chůze, pružnost pasu, držení hlavy a všechno to,

co je téměř nepostřehnutelné pro obyčejného pozorovatele a co

je pro ně hravě viditelné. Přes ten neforemný obal se jim tedy

podařilo uzřít nejúchvatnější pohled, jaký oku skýtá žena

ovládaná skutečnou láskou. Ať to byla Medúza, vévodkyně de

Maufrigneuse nebo paní de Sérizy, někdo na nejvyšší nebo

nejnižší příčce společenského žebříčku, tato bytost byla

překrásná jako záblesk šťastných snů. Na ty staré mladíky

stejně jako na mladé starce zapůsobila tak silným dojmem, že

začali Lucienovi závidět to zázračné privilegium, že se vedle

něho žena proměnila v bohyni. Ta žena v masce tu stála, jako

by byla jen sama s Lucienem, pro ni už neexistovalo těch tisíc

lidí kolem ani těžké ovzduší plné prachu. Vznášela se pod

nebeskou klenbou amórků jako Raffaelova madona ve zlatě

rámovaném oválu. Nevnímala dav, který ji obklopoval, plamen

jejího pohledu šlehal z očních otvorů škrabošky a hledal oči

Lucienovy, a celé její tělo jako by se zachvívalo v souladu

s pohyby jejího přítele. Odkud se bere ten plamen, který

vyzařuje ze zamilované ženy a který ji ozvláštňuje přede všemi

ostatními? Odkud ta lehkost, s níž jako by měnila zákony tíže?

Vzlétá to snad její duše? Domino zřejmě skrývalo panenskou

nevinnost a dětský půvab. Ačkoli kráčely odděleně, ty dvě

bytosti se podobaly oněm sousoším Flory a Zefyra, tak umně

propleteným dovednými sochaři. Tohle však bylo víc než

sochařské umění, ono umění ze všech největší. Lucien a jeho

krásná maska připomínali anděly hrající si s květinami nebo

ptáky, které štětec Gian-Belliniho umístil pod obraz

bohorodičky. Lucien a tato žena patřili do oblasti fantazie,

která stojí nad uměním, jako příčina stojí nad následkem.

Když se ta žena, pro niž neexistovalo nic kolem, přiblížila

na krok ke skupince, Bixiou, zvolal: „Ester!“ Nebožačka rychle

otočila hlavu jako někdo, kdo zaslechl své jméno, poznala

zlomyslníka a sklonila hlavu jako umírající, když vydechne

naposled. Ozval se hlučný výbuch smíchu a skupinka se

rozplynula v davu jako hejno polekaných hrabošů, když se

rozutíká do svých děr. Jen Rastignac neodešel dál, než kolik

bylo třeba, aby se nezdálo, že se chce vyhnout pronikavému

Lucienovu pohledu, a proto mohl pozorovat ten dvojí hluboký,

ač skrytý otřes. Jednak u Medúzy, která zůstala jak bleskem

zasažená, jednak u záhadného muže v masce, který jediný

z hloučku zůstal na místě. Ester stačila něco Lucienovi zašeptat

do ucha těsně předtím, než se jí podlomily nohy. Lucien ji

zachytil a odvedl ji. Rastignac hleděl za hezkým párem

v hlubokém zamyšlení.

„Jak přišla k tomu jménu Medúza?“ pronesl hluboký hlas,

který Rastignaka zasáhl až do útrob, neboť ten hlas už nic

nepředstíral.

„Je to on, zase unikl…“ pronesl sám pro sebe Rastignac.

„Mlč, nebo tě uškrtím,“ řekl muž v masce změněným hlasem.

„Jsem s tebou spokojen, dodržels dané slovo a ode dneška máš

ke svým službám nejednu paži. Napříště budeš němý jako

hrob. Ale než začneš mlčet, odpověz mi na mou otázku.“

„To děvče je totiž tak přitažlivé, že by omámilo samého

císaře Napoleona, a ochromila by i někoho, kdo se nedá tak

snadno svést – tebe!“ odpověděl Rastignac a otočil se

k odchodu.

„Okamžik,“ řekl maskovaný muž. „Dokážu ti, žes mě nikdy

předtím neviděl.“

Muž strhl škrabošku. Rastignac na okamžik zaváhal, neboť

nenalezl ani stopy po odporném člověku, jehož kdysi poznal

u Vauquerových.

„Zřejmě vám sám ďábel umožnil, abyste na sobě všechno

tak dokonale změnil, ovšem až na ty vaše oči,“ řekl, „na ty

nelze zapomenout.“

Železná ruka mu sevřela paži a připomněla věčné mlčení.

Ve tři hodiny ráno nalezl des Lupeaulx s Finotem

elegantního Rastignaka na místě, kde ho zanechal zlověstný

maskovaný muž. Rastignac se mezitím sám sobě vyzpovídal,

přičemž byl současně knězem i kajícníkem, soudcem

i obžalovaným. Nechal se odvést na snídani a vrátil se domů

zcela opilý, ale zamlklý.

Pařížská končina

Rue Langlade, podobně jako přilehlé ulice, hyzdí prostor

mezi Palais Royal a rue de Rivoli. Na této části jedné

z nejkrásnějších pařížských čtvrtí bude ještě dlouho lpět špína,

kterou tam zanechaly haldy rumu, tento pozůstatek staré

Paříže, na nichž kdysi stávaly větrné mlýny. Úzké, temné

a blátivé uličky, kde se provozují živnosti, jimž příliš nezáleží

na vnějším vzhledu, mají v noci tajemnou tvářnost, plnou

protikladů. Kdyby sem zabloudil někdo z osvětlených končin

ulic Saint-Honoré, Neuve-des-Petits-Champs a Richelieu, kudy

neustále proudí davy lidí, kde se skvějí nejkrásnější výtvory

průmyslu, módy a umění, a přitom neznal noční Paříž, propadl

by v té spleti uliček obepínajících tu záři nebeských odlesků,

temnému děsu. Proudy plynového světla jsou tu vystřídány

hustou tmou. Řídce roztroušené bledé lucerny vrhají blikavé

a čadivé světlo, které nikdy nepronikne do všech těch temných

slepých uliček. Chodci tu spěchají a bývá jich tu pořídku.

Krámky jsou zavřené a ty, které zůstaly otevřené, vypadají

podezřele. Je to buď špinavá neosvětlená krčma, nebo nějaký

obchod s prádlem, kde prodávají i kolínskou vodu. Na záda

vám tu klade nezdravý chlad svůj vlhký plášť. Jezdí tu jen

málo vozů. Jsou tu zlověstné kouty, zejména pak rue Langlade,

ústí průchodu Saint-Guillaume a několika dalších křivolakých

uliček. Městská rada dosud nedokázala vyčistit tuto velkou

leproserii, zde už dávno rozbila svůj hlavní stan prostituce.

Možná že je štěstím pro Pařížany, že ponechávají těmto

uličkám jejich odpuzující vzhled. Kdo tudy prochází za dne,

nedovede si představit, co ze všech těch uliček udělá noc, kdy

jimi bloudí podivné bytosti, které nepatří k žádnému světu.

Polonahé bílé ženy tu vroubí zdi, přítmí se hýbe životem. Při

zdi se plíží jakési mluvící a chodící šaty. Některé pootevřené

dveře náhle vybuchují smíchem. K sluchu doléhají výrazy,

o nichž Rabelais tvrdí, že kdysi zamrzly, a které tu nyní

roztávají. Z dlažby tryskají odrhovačky. Zvuky tu nejsou

neurčité, každý má svůj význam: když je to zvuk chraplavý, je

to lidský hlas, ale když se podobá zpěvu, už na něm není nic

lidského, je to spíš pištění. Občas tu někdo hvízdne. Podpatky

holínek znějí jaksi vyzývavě a výsměšně. Z toho všeho

dohromady se člověku až točí hlava. Atmosférické podmínky

tu jsou zcela zvláštní. V zimě tu bývá horko a v létě zima. Ale

za jakéhokoli počasí skýtá tato krajina stále stejný obraz: toto

je fantastický svět berlínského E.T.A. Hoffmanna. Ani ten

nejvěcnější účetní by nenalezl nic reálného ve zdejších úzkých

uličkách, které ústí do počestných ulic, kde jsou chodci,

obchody a řádné pouliční osvětlení. Dnešní státní správa nebo

politika, pohrdavější a stydlivější než královny a králové

dávných dob, kteří se nebáli uznat existenci kurtizán, netroufá

si už pohledět do tváře této zhnisané ráně velkoměsta. Časem

možná budou provedena některá nová opatření, ačkoli ta, která

se týkají osobní svobody, jsou vždy choulostivá. Možná že by

však bylo na místě projevit jistou velkorysost v ryze

materiálních oblastech, jako jsou ovzduší, osvětlení a prostředí.

Autoři zabývající se studiem mravů a obyčejů, umělci i moudří

správci věcí veřejných budou možná litovat, že zmizely staré

dřevěné kolonády v Palais Royal, kde bývaly shromážděny

ovečky, které směřují vždy tam, kde je promenáda. Nebylo by

lepší, kdyby lidé z promenády chodili za ovečkami? Co však

nastalo? Dnes jsou nejkrásnější úseky bulvárů, tato krásná

promenáda, večer pro rodiny s dětmi nepřístupné. Policie

nedokázala využít možnosti, které skýtaly některé zbývající

kolonády, aby tak uchránila veřejná místa.

Dívka, kterou na plese tak zdrtilo jediné slovo, bydlela už

pár měsíců v nevzhledném domě v rue Langlade. Ten

oprýskaný, neobyčejně úzký a vysoký dům se opíral o stěnu

sousedního obrovského domu, okna měl do ulice a podobal se

papouščímu bidýlku. V každém patře byl dvoupokojový byt.

Do pater vedlo úzké schodiště přilepené ke stěně a podivně

osvětlené mříží tvořící vnější zábradlí; každé patro má svou

výlevku, což je jedna z nejodpornějších zvláštností Paříže.

Krámek v přízemí tehdy patřil klempíři, domácí bydlel

v prvním patře a tři zbývající patra obývaly velice slušné

švadlenky, které se vzhledem k obtížnému shánění nájemníků

pro tak podivně postavený a umístěný dům těšily u domácího

a domovnice zvláštní vážnosti a přízni. Právě pro celkem

značný počet podobných domů, o něž obchod nestojí a jež

mohou být využity jen pro nějakou zavrženíhodnou, nejistou či

nedůstojnou činnost, dostalo se čtvrti takového určení.

Příbytek jedněm důvěrně známý, druhým zase

neznámý

Ve tři hodiny odpoledne se domovnice, která byla svědkem,

jak nějaký mladý pán přinesl ve dvě hodiny ráno umírající

slečnu Ester domů, dohadovala se švadlenkou, bydlící o patro

výš a právě se chystající nastoupit do kočáru, který ji měl

zavézt na nějakou zábavu: projevila obavy o Esteřin osud,

protože prý neslyší z jejího bytu žádný zvuk. Ester možná ještě

spí, ale ten spánek už trvá nějak podezřele dlouho. Domovnice

byla ve vrátnici sama a mrzelo ji, že se nemůže jít podívat, co

se děje v bytě slečny Ester. Právě se chystala, že svěří vrátnici,

což byla pouhá díra ve výklenku v přízemí, synovi klempíře,

když v tom před domem zastavila drožka. Vystoupil z ní muž

od hlavy k patě zahalený do pláště, zřejmě proto, aby skryl svůj

úbor nebo svůj stav, a ptal se po slečně Ester. To domovnici

zcela uklidnilo a to ticho a klid v zavřeném bytě jí náhle

připadaly dokonale vysvětlitelné. Když se návštěvník jal

stoupat po schodišti nad vrátnicí, zahlédla domovnice stříbrné

přezky na střevících a také se jí zdálo, jako by zahlédla černé

třepení na koncích šerpy, jakou se přepásává kněžská sutana.

Domovnice vyšla ven, aby z kočího vytáhla nějaké rozumy.

Kočí jen bez slova kývl hlavou a domovnici bylo vše jasné.

Kněz zaklepal na dveře, ale nikdo se neozval. Když pak

zaslechl zevnitř slabé zakvílení, opřel se do dveří ramenem

a vylomil je silou, která u něho patrně pramenila z potřeby

konat dobrodiní, u kohokoli jiného by však svědčila spíš

o zvyku. Vrhl se do další místnosti a uviděl tam klečící nebo

lépe řečeno zhroucenou nebohou Ester se sepjatýma rukama

před kolorovanou sádrovou soškou Panny Marie. Dívka byla

blízka smrti. Vyhořelá přenosná kamínka byla výmluvným

svědectvím toho, co se tu toho strašného rána odehrálo. Kapuce

a pláštěnka domina ležely na zemi, postel nebyla ani

rozestlaná. To nebohé stvoření, zasaženo smrtelnou ranou do

srdce, patrně všechno takto uspořádalo po návratu z opery.

Knot svíčky, který zatuhl ve vosku usazeném v kalíšku svícnu,

svědčil o tom, jak hluboko byla Ester ponořena do svých

posledních myšlenek. Slzami promáčený kapesník dokazoval,

jak upřímné bylo zoufalství té Máří Magdalény v klasické póze

bezbožné kurtizány. Její absolutní kajícnost vyvolala na

knězově tváři úsměv. Ester totiž nechala otevřené dveře

a neuvědomila si, že spojené prostory obou místností vyžadují

větší množství uhlí, aby se vzduch stal nedýchatelný. Ester

byla jen omámena uhelnými výpary. Jak vdechovala čerstvý

vzduch ze schodiště, znovu si uvědomila své trápení. Kněz

zůstal stát v chmurném zamyšlení, zcela lhostejný k dívčině

andělské kráse, a pozoroval ji, jak postupně přichází k životu,

jako by šlo o nějakého živočicha; jeho zrak putoval

nezúčastněně od té zhroucené postavy k bezvýznamným

předmětům v místnosti. Prohlížel si zařízení pokoje, jehož

studenou naleštěnou podlahu z červených dlaždic nedokonale

zakrýval starý koberec, vyšlapaný až na osnovu. Staromódní

lakovaná postel se závěsy ze žlutého, červeně květovaného

kartounu; jediné křeslo a dvě lakované židle rovněž potažené

týmž kartounem, z něhož byly i záclony na okně; šedivé tapety

poseté

drobnými

kytičkami,

ale

zčernalé

a špinavé;

mahagonový šicí stolek; v ohništi krbu halda levného

kuchyňského nářadí, dvě načaté otýpky dříví; na kamenné

horní desce krbu se válelo bez ladu a skladu pár kousků

bižuterie a mezi nimi pár pravých šperků; nůžky, špinavý

jehelníček, bílé navoněné rukavice, rozkošný klobouček,

hozený přes konev s vodou. Okno zakrýval starý šál, na

hřebíku visela elegantní róba, opodál tvrdé kanapíčko bez

polštářů, pár roztrhaných střevíců i pěkné pantoflíčky, botky,

jaké by každá královna mohla závidět, otlučené talíře

z obyčejného porcelánu se zaschlými zbytky jídla a halda

příborů z alpaky, tohoto stříbra chudých; košíček s bramborami

a špinavé prádlo, na něm pak svěží organtýnový čepeček;

ubohá skříň se zrcadlem, otevřená a pustá, až na pár lístků ze

zastavárny na holých regálech. Takový byl souhrn předmětů,

smutných i veselých, ubohých i přepychových, které se

nabízely zrakům návštěvníka.

Jak asi působily na kněze tyto zbytky nádhery mezi střepy,

tato domácnost tak dobře odpovídající bohémskému životu té

dívky zhroucené uprostřed rozházeného prádla jako kůň, který

zdechl zapražený a upadl mezi zlámané postraňky, zapleten do

řemení? Pomyslel si ten kněz alespoň, jak toto zbloudilé

stvoření musí být nesobecké, aby dokázalo spojit tolik bídy

s láskou k bohatému mladíkovi? Nepřisuzoval snad nepořádek

vládnoucí v tomto obydlí nepořádnému životu? Pociťoval snad

soucit nebo zděšení? Hnula se v něm křesťanská láska? Kdo by

ho viděl, jak tu stál se založenýma rukama, s vrásčitým čelem,

se stisknutými rty, s tvrdým pohledem, mohl si pomyslet, že je

ovládán

nějakými

chmurnými,

nenávistnými

pocity,

protichůdnými myšlenkami a neblahými plány. Také ho

nechávala zcela chladným půvabná oblina ňadra téměř

rozdrceného tíhou hrudníku i jemné tvary té Venuše schoulené

pod černou sukní, neboť ta umírající dívka byla jaksi úplně

zavinuta do sebe. Ani její bezvládná hlava, která z pohledu

odzadu odhalovala bílou, měkkou a ohebnou šíji, ani překrásná

silná ramena kněze nedojímaly. Nesnažil se Ester zvednout,

jako by ani neslyšel namáhavý dech, svědčící o návratu

k životu. Teprve když krasavice srdcervoucně zavzlykala,

uráčil se odnést ji na lůžko s lehkostí, která prozrazovala

nesmírnou sílu. „Luciene!“ zašeptala Ester.

„Vrací se láska, žena není daleko,“ pronesl kněz trpce.

Tehdy si oběť pařížských prostopášností všimla svého

zachránce a řekla s úsměvem dítěte, které se dotýká

vytouženého předmětu:

„Tak tedy nezemřu neusmířená s Bohem!“

„Můžete své hříchy odčinit,“ řekl kněz, navlhčil jí čelo

vodou a dal jí přičichnout k lahvičce s octem, kterou objevil

kdesi v koutě.

„Cítím, že už mne život neopouští, a dokonce se do mne

znovu vlévá,“ řekla, když ji kněz ošetřil, vyjadřujíc mu svou

vděčnost zcela nelíčeným způsobem.

Ta půvabná pantomima, s jakou patrně sváděly Grácie,

dokonale odůvodňovala přezdívku té zvláštní holky.

„Už je vám lépe?“ otázal se kněz a dal jí napít sladké vody.

Ten člověk se zřejmě dokonale vyznal v podobných

podivných domácnostech. Byl tu jako doma. Výsada být všude

doma náleží pouze králům, lehkým holkám a zlodějům.

Zpověď myšky

„Až se docela zotavíte,“ pokračoval po chvíli tento podivný

kněz, „povíte mi, co vás přimělo k tomu, abyste se dopustila

svého posledního zločinu, tohoto pokusu o sebevraždu.“

„Je to velice prostý příběh, otče,“ odpověděla. „Ještě před

třemi měsíci jsem žila nezřízeným životem, v němž jsem se

narodila. Byla jsem nízké a ohavné stvoření. Teď jsem už jen

ze všech nejnešťastnější. Dovolte mi, abych vám nic

nevyprávěla o své nebožce matce, která zemřela rukou

vraha…“

„Jistého kapitána, ve vykřičeném domě,“ přerušil kněz svou

kajícnici. „Znám váš původ a vím, že je-li vůbec možno

omluvit osobu vašeho pohlaví za to, že žije hanebným

způsobem, pak jste to vy, neboť jste neměla z koho si vzít

dobrý příklad.“

„Běda mi, nebyla jsem pokřtěna a neučila jsem se nikdy

žádnému náboženství.“

„Všechno se dá tedy ještě napravit,“ pokračoval kněz, „jen

když vaše víra a vaše pokání budou upřímné a bezvýhradné.“

„Lucien a Bůh mi naplňují srdce,“ řekla Ester s dojemnou

naivitou.

„Mohla jste spíš říci Bůh a Lucien,“ opáčil kněz

s úsměvem. „Připomněla jste mi, proč jsem vlastně přišel.

Vyprávějte mi podrobně o tom mladíkovi.“

„Tak to on vás poslal?“ otázala se Ester se zamilovaným

výrazem, který by obměkčil každého jiného kněze. „Tak on

vytušil, co chci udělat.“

„Nikoli,“ odpověděl kněz, „zájem je tu o váš život, a ne

o vaši smrt. Tak, a teď mi povězte, jaké jsou vaše vzájemné

vztahy.“

„Povím vám to stručně,“ řekla.

Když uslyšela drsný tón jeho hlasu, nebožačka se sice

zachvěla, ale jen jako žena, kterou drsnost už dávno

nepřekvapuje.

„Lucien je Lucien,“ pokračovala, „a je to nejhezčí a nejlepší

člověk na světě, a jestli ho znáte, musí vám moje láska připadat

docela přirozená. Potkala jsem ho náhodou před třemi měsíci

u Porte Saint-Martin, kam jsem si vyšla na procházku, když

jsem jednou měla volno. V podniku paní Meynardieové, kde

jsem byla zaměstnaná, měly jsme jednou týdně volno. Jistě

pochopíte, že hned den nato jsem odešla bez dovolení. Do

srdce mi vstoupila láska a tak mě změnila, že jsem se cestou

z divadla už ani nepoznávala: byla jsem si sama sobě odporna.

Lucien se nesměl nic dozvědět. Neřekla jsem mu, odkud jsem,

ale uvedla jsem mu adresu tohoto bytu, v němž tehdy bydlela

jedna moje přítelkyně, která mi jej laskavě postoupila.

Přísahám při všem, co je mi svaté…“

„Jen žádné přísahy.“

„Copak je něco špatného na tom, když se zaklínám tím, co

je mi nejsvětější? Je to jako čestné slovo. Zkrátka, od toho dne

dřu tady v tom pokoji jako nádeník a šiju košile po osmnácti

sou za kus, abych se živila poctivou prací. Celý měsíc jsem

jedla jen brambory, abych zůstala rozumná a hodná Luciena,

protože mne miluje a váží si mne, jako bych byla výkvět všech

ctností. Obrátila jsem se na policii se žádostí

zpětné navrácení svéprávnosti a budu teď dva roky pod

policejním dohledem. Ti, co člověka tak snadno zapíšou do

seznamu padlých, tak hrozně neradi z něho člověka zase

škrtají. Modlila jsem se, aby mi nebesa dala sílu vytrvat ve

svém předsevzetí. V dubnu mi bude devatenáct let. V tom věku

je člověk houževnatý. Připadá mi, jako bych se byla narodila

teprve před těmi třemi měsíci… Denně jsem prosila Pánaboha,

aby se Lucien nikdy nedověděl, jakým životem jsem dosud

žila… Koupila jsem si tuhle sošku Panny Marie a modlila jsem

se k ní, jak jsem dovedla, protože já žádné modlitby neumím.

Také neumím číst ani psát, do žádného kostela jsem nikdy

nevkročila, Pánaboha jsem viděla jen při procesí, ze

zvědavosti.“

„Co tedy Panně Marii říkáte?“

„Mluvím s ní, jako bych mluvila s Lucienem, a s ním

mluvím přímo z duše, že kolikrát až pláče.“

„Tak on tedy pláče!“

„Radostí,“ řekla Ester rychle, „chudáček malý. My si totiž

tak dobře rozumíme, až se naše duše jedna druhé podobají… Je

tak milý a tak něžný, vždycky laskavý, v myšlenkách, ve

skutcích!… Říká, že je básník, a já říkám, že je Bůh…

Promiňte, ale vy kněží nevíte, co je láska. Ostatně jen my tak

dobře známe muže, abychom dovedly ocenit takového

Luciena. Takový Lucien je totiž vzácnější než žena bez hříchu;

a tak, když ho potkáme, nemůžeme už milovat nikoho jiného.

Jenže takový člověk potřebuje někoho sobě rovného. A proto

jsem se chtěla stát hodnou lásky svého Luciena. A v tom je

celé moje neštěstí. Včera v opeře mě poznali lidé, kteří jsou

stejně bezcitní, jako je tygr nelítostný. Můj závoj nevinnosti ze

mne spadl a tím, jak se smáli, zasadili mi smrtelnou ránu do

hlavy i do srdce. Nemyslete si, že jste mne zachránil. Stejně

umřu žalem.“

„Váš závoj nevinnosti?“ řekl kněz. „Vy jste mu tedy nic

nedovolila?“

„Ach otče, jak se můžete vy, když znáte Luciena, takhle

ptát?“ odpověděla Ester a věnovala mu překrásný úsměv.

„Copak se může odolat Bohu?“

„Nerouhejte se,“ řekl kněz mírně. „Nikdo se nemůže

podobat Bohu, přehánění se nesrovnává s pravou láskou.

Kdyby se s vámi byla udála ta proměna, kterou se tu chlubíte,

byla byste získala ctnosti, jaké přísluší mladé dívce; byla byste

poznala rozkoš cudnosti, půvab panenského studu, což jsou dvě

hlavní dívčí ctnosti. Ne, vy nemilujete.“

Ačkoli kněz viděl dívčino zděšení, nikterak to neotřáslo

jeho ledovým klidem.

„Ano, milujete ho pro sebe, a ne pro něho, pro pomíjivé

radosti, které vás okouzlují, a nikoli pro lásku samotnou.

Nezmocnila jste se ho v onom posvátném rozechvění, které

vnuká bytost obdařená Bohem všemi ctnostmi. Pomyslela jste

na to, že ho degradujete svou nečistou minulostí, že se chystáte

zkazit nevinné dítě těmi ohavnými rozkošemi, které vám

vynesly vaši pověstnou a hanebnou přezdívku? Byla jste

nedůsledná jak vůči sobě, tak vůči své chvilkové lásce…“

„Chvilkové!“ opakovala Ester a zvedla oči k nebi.

„Jak tedy chcete nazývat lásku, která není láskou věčnou

a která nás nespojuje s tím, koho milujeme až na věky věkův

jako křesťané?“

„Ano, chci se stát katoličkou,“ vydechla Ester tak

úpěnlivým hlasem, že by snad získala milost samotného

Spasitele.

„Copak osoba, které se nedostalo svátosti křtu ani dobrodiní

vzdělání, osoba, která neumí číst ani psát ani se modlit, která

nemůže učinit krok, aniž se dlažba zvedne, aby ji obžalovala,

a která je pozoruhodná jen prchavou výsadou své krásy, kterou

už možná zítra setře nemoc, což toto ohavné padlé stvoření,

vědomo své degradace… (kdybyste si jí nebyla vědoma a méně

milovala, bylo by to omluvitelnější), což budoucí oběť

sebevraždy a pekla by se mohla stát ženou Luciena de

Rubempré?“

Každá věta byla jako bodná rána do srdce. Při každé další

větě vzlykala Ester hlasitěji, proudy slz, jež zoufalé děvče

prolévalo, svědčily o prudkosti, s jakou se světlo vědomí,

dosud panenského jako u divocha, vlévalo do konečně

probuzené duše, do celé její bytosti, skryté pod blátivým

nánosem hanby, tajícím nyní ve slunci víry.

„Proč jsem raději neumřela!“ byla jediná myšlenka, kterou

vyslovila z celého vodopádu drásavých myšlenek, jež burácely

v jejím mozku.

„Dcero má,“ řekl její krutý soudce, „existuje láska, o níž se

veřejně nemluví, ale která, když dojde k sluchu andělů,

vzbuzuje u nich úsměvy štěstí.“

„Jaká je to láska?“

„Láska bez naděje, když se stává inspirací života, když do

něho vkládáme zásady obětavosti, když zušlechťuje všechny

naše činy snahou o vrcholnou dokonalost. Ano, takovou lásku

andělé schvalují, neboť vede k poznání Boha. Znamená to

neustále se zdokonalovat, aby byl člověk hoden toho, koho

miluje, přinášet mu tisíce tajných obětí, milovat ho na dálku,

prolévat pro něho krev po kapkách, obětovat mu vlastní hrdost,

zbavit se veškeré pýchy i hněvu vůči němu, nedopustit, aby

měl sebemenší tušení o žárlivosti, kterou zažíhá v srdci, dát mu

všechno, co si přeje, byť to bylo k naší škodě, milovat to, co

miluje, mít tvář neustále obrácenou k němu a sledovat ho, aniž

o tom ví. Takovou lásku by vám byla víra odpustila, neboť se

nepříčí zákonům lidským ani zákonům božím a vede k jiným

radostem než k těm vašim ohavným rozkoším.“

Když Ester vyslechla tento strašlivý ortel (vyjádřený

takovými slovy a takovým tónem vyřčený), zmocnil se jí dost

pochopitelný vzdor. Ta slova byla jako hromová rána věštící

blízkost bouře. Pohlédla na kněze a pocítila v útrobách náhlé

sevření, jaké přepadá i největšího hrdinu tváří v tvář

nenadálému nebezpečí. Nikdo by nebyl dovedl pohledem

odhadnout, co se v tom člověku odehrává. Ale ti nejstatečnější

by měli víc důvodů k obavám než k naději při pohledu na jeho

oči, kdysi jasné a žluté jako oči tygří, které však odříkání

a strádání zahalilo závojem, jaký vídáme na obzoru za horkých

letních dnů, kdy je země horká a zářivá, ale páry ji činí

nezřetelnou a mlhavou, takže je téměř neviditelná. Typicky

španělská vážnost, hluboké vrásky a tisíce jamek po

neštovicích, odporné a podobné rozrytým brázdám, křižovaly

jeho nazelenalý a sluncem osmahlý obličej. Tvrdost té tváře

vynikala tím víc, že ji rámovala suchá paruka kněze, který už

nedbá o svůj vzhled, paruka černá, vypelichaná a vyrudlá. Jeho

atletický hrudník, jeho ruce bývalého vojáka, jeho mohutná

postava a jeho široká ramena jako by patřila jedné z karyatid,

jaké středověcí sochaři umístili na některých italských palácích

a jež vzdáleně připomínají ty, které dnes zdobí průčelí divadla

Porte-Saint-Martin. I ten nejméně jasnozřivý člověk by si

pomyslel, že jen nejdivočejší vášně a zcela neobvyklé nehody

vrhly tohoto muže do náručí církve. Rozhodně jen

nejpodivnější rány osudu ho mohly změnit, je-li vůbec taková

povaha schopna se změnit.

Co jsou to lehké holky

Ženy, které žily životem, jehož se Ester tak rozhodně

zříkala, dojdou časem k naprosté lhostejnosti vůči vnějšímu

vzhledu mužů. Podobají se dnešním literárním kritikům, které

k nim lze v jistém smyslu přirovnat a kteří dospívají k naprosté

necitlivosti k zákonům umění: přečetli už tolik spisů, tolik jich

vidí stále kolem sebe, zažili už tolik různých rozuzlení, viděli

tolik dramat, napsali tolik statí, aniž v nich řekli, co si myslí,

tolikrát se zpronevěřili zájmům umění ve prospěch různých

přátelských i milostných vztahů, že už jsou zhnuseni vším, ale

přesto dál posuzují. Jedině zázrakem se může stát, že takovýto

spisovatel napíše knihu, stejně jako jen zázrakem může v srdci

kurtizány vypučet láska. Tón a chování kněze, který jako by

utekl z některého Zurbaránova obrazu, zdály se nebohé Ester

tak nepřátelské, že i když si příliš nepotrpěla na formu,

připadala si v tom okamžiku ani ne tak jako předmět zvláštní

starostlivosti, ale spíš jako článek nutný pro nějaký určitý

záměr. Ačkoli nedovedla rozeznat pokrytectví od skutečného

zájmu a sladké řeči od skutečné lásky křesťanské, neboť

musíme být neustále ve střehu, abychom poznali falešnou

minci, kterou nám dává přítel, měla Ester pocit, jako by se

octla ve spárech obrovského dravce, který se na ni vrhl, když

předtím nad ní dlouho kroužil. Hlasem plným strachu pronesla:

„Myslela jsem, že kněží mají dávat útěchu, a vy mě tady

ubíjíte!“

Když kněz uslyšel tento výkřik nevinnosti, zarazil se

a odmlčel; krátce se zamyslel, než odpověděl. A po celou tu

dobu se obě tyto osoby, spojené tak podivnými okolnostmi,

potají pozorovaly. Kněz chápal Ester, ale ona nemohla

pochopit jeho. Patrně se vzdal nějakého pro ubohou dívku

neblahého úmyslu a vrátil se k svému původnímu plánu. „Jsme

lékaři lidských duší,“ řekl nasládlým hlasem, „a víme, jaké

léky se hodí na jejich neduhy.“

„Bídě je třeba mnoho odpustit,“ řekla Ester. Pomyslela si,

že se zmýlila, spustila se z postele, schoulila se knězi k nohám,

s hlubokou pokorou políbila lem jeho roucha a zvedla k němu

oči zalité slzami. „Myslela jsem, že už jsem toho dost

vykonala,“ řekla. „Poslyšte mě, mé dítě: vaše ohavná pověst

způsobila celé Lucienově rodině hluboký zármutek. Obávají se,

a nikoli neprávem, abyste ho nezavlekla do zhýralostí a do

světa ztřeštěností…“

„Je to pravda, zavedla jsem ho na ples, abych ho

poškádlila.“

„Jste dost krásná na to, aby se vámi chtěl před lidmi chlubit,

s pýchou vás předvádět, jako byste byla nějaký parádní kůň.

Kdyby utrácel jen svoje peníze!… Jenže on bude utrácet svůj

čas i své síly, ztratí zájem o skvělou budoucnost, která se pro

něho chystá. Místo aby se jednou stal velvyslancem, bohatým,

obdivovaným a slavným člověkem, skončí jako všichni ti

prostopášníci, kteří utopili své vlohy v bahně Paříže jako

milenci padlé ženy. A vy byste se po krátkém pobytí

v elegantních kruzích společnosti vrátila k svému dřívějšímu

životu, neboť v sobě nemáte onu sílu, kterou dává dobré

vychování, jež dává schopnost odolávat neřesti a pamatovat na

budoucnost. Nepodařilo by se vám přerušit styky s vašimi

dřívějšími družkami stejně tak, jako se vám nepodařilo přerušit

je s těmi, kdo vás dnes v noci v opeře zneuctili. Praví

Lucienovi přátelé, znepokojeni láskou, kterou jste v něm

vzbudila, ho sledovali a zjistili, jak se věci mají. Zhrozili se

a poslali pro mě, abych se něco dověděl o vašich úmyslech

a rozhodl, co s vámi. Ale i když jsou dosti mocní na to, aby

odstranili z cesty toho mladíka překážku, která na ní vyvstala,

jsou zároveň milosrdní. Vězte, dcero má, že osoba Lucienem

milovaná má též nárok na jejich úctu, jako pravý křesťan

zbožňuje bahno, v němž se náhodou zrcadlí nebeská záře.

Přicházím jako nástroj ušlechtilých úmyslů: kdybych vás byl

však shledal veskrze zvrhlou, vyzbrojenou drzostí a lstivostí,

skrz naskrz prohnilou, hluchou k hlasu pokání, byl bych vás

přenechal jejich hněvu. Toto potvrzení o navrácení veškerých

občanských práv, které je tak těžko dosažitelné, jež policie

v zájmu samé společnosti tak neochotně vydává a které si

zřejmě tak vroucně a kajícně přejete, to potvrzení je tady,“ řekl

kněz a vytáhl úřední listinu, kterou měl zastrčenou za opaskem.

„Včera vás poznali, a tato listina nese včerejší datum. Z toho

vidíte, jak mocní jsou lidé, kteří se o Luciena zajímají.“

Při pohledu na ten list papíru se Ester křečovitě roztřásla, až

se jí na rtech objevil strnulý, téměř křečovitý úsměv. Kněz se

zarazil a podíval se na Ester, aby se přesvědčil, zda po ztrátě té

strašlivé síly, kterou padlé bytosti čerpají z vlastní zkaženosti,

po návratu k původní křehké a upřímné přirozenosti odolá

takovému přívalu nových dojmů. Kdyby byla Ester falešná,

sehrála by komedii; ale jestliže se vrátila ke své nevinnosti

a upřímnosti, mohla by i zemřít, jako slepec může i po zdařilé

operaci znovu přijít o zrak, když je vystaven příliš prudkému

světlu. V tu chvíli dohlédl kněz až na samé dno lidské duše.

Zachoval však ledový klid. Byl jako nehybný zasněžený

vrcholek hory čnící k nebi, hory nezničitelné a povýšeně

zachmuřené, žulově tvrdé, a přece blahodárné. Děvčata

Esteřina druhu jsou v podstatě bytosti nestálé, bezdůvodně

střídající zcela nerozumnou nedůvěru s naprostou důvěřivostí.

V tomto ohledu jsou na nižším stupni než zvířata. Všechno

přehánějí: své radosti i zoufalství, svou víru i své bezvěrectví.

Přitom by se většina z nich zbláznila, kdyby je nedecimovala

úmrtnost, která je u nich obvyklá, a kdyby šťastná náhoda

občas některou z nich nevytáhla z bahna, v němž žije.

Abychom pronikli až na dno bídy, již skýtá tento ohavný život,

museli bychom na vlastní oči vidět, kam až může lidská bytost

zajít ve svém poblouznění, aniž v něm utonula, při pohledu na

vrcholnou extázi Medúzy u knězových nohou. Nebožačka

zírala na osvobozující listinu s výrazem, na jaký ani Dante

nepomyslel a který přesahoval všechny představy o pekle. Ale

se slzami se dostavila i reakce. Ester vstala, objala kněze kolem

krku, položila hlavu na jeho hruď, zalila ji slzami a zlíbala

drsnou látku zakrývající jeho železné srdce, jako by chtěla

proniknout až k němu. Uchopila kněze za ruce a zulíbala mu je.

Čistě v návalu vděčnosti ho zahrnula svými nejmazlivějšími

něžnůstkami, říkala mu nejsladšími jmény a mezi všemi těmi

lichotkami opakovala tisíckrát: „Dejte mi ho, dejte mi ho“,

v tisíci různých hlasových polohách. Zaplavila ho něžnostmi

a obestřela ho svým pohledem tak rychle, že ho zaskočila

nepřipraveného, až se jí podařilo utlumit jeho hněv. Kněz

poznal na vlastní kůži, co vyneslo Ester její přezdívku;

pochopil, jak je těžké odolat tak líbeznému stvoření,

a pojednou mu bylo jasné, proč ji Lucien tak miluje, to, co na

ní mladého básníka tak okouzluje. Podobná vášeň v sobě

skrývá mezi tisícerými vnadami udici s ostrým hrotem, který

proniká zejména do vznešených uměleckých duší. Tyto vášně,

pro většinu lidí nepochopitelné, dokonale vysvětluje touha po

ideální kráse, jíž se vyznačují tvůrčí osobnosti. Což se tím

nepodobají do jisté míry andělům, kteří mají za úkol přivádět

provinilce na lepší myšlenky? Což tvořit neznamená takové

bytosti očišťovat? Jak svůdné je pomyšlení, že by krása

duchovní s krásou tělesnou mohly vytvořit jeden celek! A jak

blaží lidské sebevědomí, když se to podaří! Jak krásný je tento

úkol, který lze uskutečnit jedině láskou! Podobná spojení, jak

to vidíme na příkladu Aristotela, Sokrata, Platóna, Alkibiada,

Cethega a Pompeia a která připadají nezasvěceným přímo

obludná, zakládají se na hnutí mysli, které vedlo Ludvíka XIV.,

aby postavil Versailles, jež žene lidi do nejrůznějších

prodělečných podniků, jako je přeměna páchnoucího močálu

ve voňavý ostrůvek obklopený průzračnou vodou, vybudování

jezera na kopci, jako to učinil princ Conti v Nointelu, nebo

vytvoření švýcarské krajiny v Cassanu, jako to učinil nájemce

královských důchodů Bergeret. Zkrátka, je to vpád umění do

životních zvyklostí.

Kněz se zastyděl, že podlehl těm něžnostem, a prudce

odstrčil Ester, která se rovněž zastyděla, neboť jí řekl:

„Stále ještě jste kurtizána.“

A klidně zase zastrčil listinu za opasek. Jako dítě, které má

v hlavě jedinou tužbu, upírala Ester oči na ono místo na

opasku, kde se list skrýval.

Z myšky se stává Máří Magdaléna

„Dítě mé,“ pokračoval kněz po krátké odmlce, „vaše matka

byla židovka a vy jste nebyla pokřtěna; ale nezanesli vás ani do

synagogy, a proto jste kdesi na duchovním pomezí jako

dušičky nekřtěňátek.“

„Nekřtěňátek,“ opakovala Ester dojatě.

„… tak jako jste v policejních archívech číslo mimo

normální společnost,“ pokračoval neúprosně kněz. „Jestliže jste

před třemi měsíci skulinkou zahlédla lásku a zdálo se vám, že

jste se právě narodila, musíte si uvědomit, že od toho dne jste

opravdu jako nemluvně. Proto je třeba vás vést, jako kdybyste

byla dítě: musíte se úplně změnit, a já se postarám, abyste se

změnila k nepoznání. Především zapomenete na Luciena.“ Tato

slova nebohou dívku zcela zdrtila; zvedla ke knězi oči

a zavrtěla hlavou, neschopna slova, když tak náhle ve svém

zachránci znovu nalezla svého trýznitele.

„Alespoň se s ním přestanete stýkat,“ pokračoval, „zavedu

vás do církevního ústavu, kde jsou vychovávány dívky

z nejlepších rodin. Tam z vás udělají katoličku, naučí vás tam

křesťanskému způsobu života, naučíte se tam náboženství.

Můžete odtamtud vyjít jako dokonalá, čistá, neposkvrněná

a dobře vychovaná dívka, když ovšem… Kněz zvedl prst

a odmlčel se.

„Když,“ pokračoval, „budete mít sílu nechat Medúzu tady.“

„Ach!“ zvolala ubohá dívka, pro niž každé slovo bylo jako

akord, při němž se brány nebeské otvírají dokořán. „Kdybych

tu tak mohla vylít všechnu svou krev a vyměnit ji za novou!“

„Poslouchejte mne.“

Ester zmlkla.

„Vaše budoucnost závisí na vaší schopnosti zapomenout.

Uvědomte si, jak dalekosáhlé jsou vaše závazky: jediné slovo,

jediný pohyb, který by prozradil Medúzu, zahubí Lucienovu

ženu; slůvko pronesené ze spaní, nechtěná myšlenka, jen

trochu necudný pohyb, projev netrpělivosti, vzpomínka na

minulou zkaženost, jakékoli opomenutí, kývnutí hlavou, které

by prozradilo, co víte, nebo co se k vašemu neštěstí dověděli

jiní…“

„Já vím, já vím, otče,“ řekla Ester ve svatém vzplanutí,

„znamená to s úsměvem nosit střevíce z rozžhaveného železa,

chodit ve šněrovačce s ostrými hroty uvnitř a zachovat si

přitom ladné pohyby tanečnice, jíst chleba posypaný popelem

a zapíjet ho pelyňkem, to všechno bude pro mne sladké

a snadné.“

Znovu klesla na kolena, zlíbala knězovy střevíce,

rozplakala se a skropila je slzami, objala mu kolena, přitiskla se

k nim mumlajíc v slzách radosti nesmyslná slova. Její

překrásné zlaté vlasy se jí rozpustily a vytvořily jakýsi koberec

u nohou tohoto posla nebes; když vstala, připadal jí opět

chmurný a přísný.

„Čím jsem se vás dotkla?“ otázala se udiveně. „Slyšela

jsem, že prý žena jako já umývala Kristovi nohy vonnou mastí.

Mne však ctnostný život učinil tak chudou, že vám nemohu

nabídnout nic než své slzy.“

„Neslyšela jste, co jsem říkal?“ obořil se na ni kněz krutě.

„Říkal jsem vám, že musíte vyjít z ústavu, do něhož vás

zavedu, tak dokonale duševně i tělesně změněná, že ať vás

kdokoli z vašich dřívějších známých zavolá jménem, neotočíte

se. Včera vám láska nedala dosti sil, abyste v sobě pohřbila

někdejší lehkou ženštinu tak, aby se už víckrát neukázala:

znovu se objevuje ve zbožňování, které náleží jen

Nejvyššímu.“

„Copak vás za mnou neposlal on?“ otázala se Ester.

„Kdyby vás během vaší převýchovy Lucien třeba jen

zahlédl, vše by bylo ztraceno, to si uvědomte,“ pokračoval

kněz.

„Ale kdo ho utěší?“ zeptala se Ester.

„Proč potřeboval, abyste ho utěšovala?“ otázal se kněz

hlasem, v němž poprvé za celý tento výstup se ozvalo lehké

zachvění.

„Já nevím, ale býval často smutný.“

„Smutný?“ podivil se kněz. „A řekl vám, proč?“

„Nikdy,“ odpověděla Ester.

„Byl smutný, že miluje holku, jako jste vy,“ zvolal kněz.

„Běda, asi je to tak,“ přiznala Ester pokorně. „Jsem

nejodpornější stvoření svého pohlaví a nemohla jsem v jeho

očích dojít milosti jinak než silou své lásky.“

„Ta láska vám musí dát sílu, abyste mě slepě poslouchala.

Kdybych vás hned teď zavezl do ústavu, v němž budete

vychovávána, všichni zdejší lidé by řekli Lucienovi, že jste

dnes v neděli odjela s nějakým knězem, a on by vám mohl

přijít na stopu. Když už se tady do té doby neukážu, domovnice

si o mně bude myslet, že jsem to, co nejsem. A tak ode dneška

za týden vyklouznete večer z domu a nastoupíte do fíakru,

který na vás bude čekat na rohu rue des Frondeurs. Po celý ten

týden se Lucienovi vyhýbejte. Najděte si nějakou záminku,

abyste mu zakázala přístup, a kdyby přišel, ukryjte se u některé

své přítelkyně v domě. Kdyby se s vámi sešel, dozvím se to,

a v tom případě by byl všemu konec, už bych víckrát za vámi

nepřišel. Ten týden potřebujete na to, abyste se zbavila svého

vzhledu prostitutky,“ řekl kněz a položil na desku krbu měšec.

„Ve vašem vzhledu, ve vašich šatech je cosi, co každému

Pařížanu ihned prozradí, co jste zač. Potkala jste někdy na ulici

nebo na bulvárech ctnostnou dívku v doprovodu matky?“

„K svému velkému žalu ano. Pohled na matku s dcerou je

pro nás snad tím nejhorším utrpením, protože v nás probouzí

výčitky svědomí, skryté v našich srdcích, a je to bolest přímo

mučivá… Vím až příliš dobře, co mi chybí.“

„Takže víte, jak máte vypadat příští neděli,“ řekl kněz

a vstal.

„Ale než odejdete, musíte mě naučit nějakou opravdovou

modlitbu, abych se mohla modlit k Bohu,“ řekla Ester.

Byl to dojemný pohled, jak kněz s dívkou opakuje Zdrávas

a Otčenáš.

„To je krása,“ vydechla Ester, když se jí podařilo odříkat

bez chyby oba ty nádherné a oblíbené projevy katolické víry.

„Jak se jmenujete?“ otázala se Ester kněze, když se s ním

loučila.

„Carlos Herrera a jsem Španěl vyhnaný ze své vlasti.“ Ester

ho uchopila za ruku a políbila mu ji. Už to nebyla kurtizána,

byl to kajícný padlý anděl.

Portrét, jaký by byl chtěl namalovat Tizian

Jednoho pondělního rána počátkem března toho roku

zjistily chovanky ústavu proslulého svou aristokratickou

a náboženskou výchovou, že se jejich půvabné řady rozrostly

o novou spolužačku, která svou krásou nade vši pochybnost

překonávala své družky, ba dokonce i jednotlivé půvaby, jimiž

každá z nich vynikala. Ve Francii je velice vzácné, ne-li

nemožné, setkat se s oněmi třiceti pověstnými dokonalostmi,

jež jsou prý ve verších vytesány do kamene v perském

sultánově paláci a jež musí žena mít, aby byla opravdu krásná.

Ve Francii je sice málo celků, ale vyskytují se rozkošné detaily.

Pokud jde o impozantní celek, jaký se snaží znázornit

sochařské umění a jaký zobrazilo v několika málo dílech, jako

je socha Diany a Venuše, je hlavně výsadou Řecka a Malé

Asie. Ester pocházela z této kolébky lidského plemene, z vlasti

krásy: její matka byla židovka. U židů, tak často

degradovaných stykem s jinými národy, vyskytují se mezi

jejich různými kmeny žíly, které si zachovaly jedinečný typ

asijské krásy. Když nejsou odpudivě oškliví, mají židé

charakteristickou krásu arménských figur. Ester by byla

zvítězila v soutěži každého sultánského harému, neboť se v ní

harmonicky slévalo všech oněch třicet složek dokonalé krásy.

Její podivný způsob života nejenže nepokazil ideální tvary ani

svěžest zevnějšku, dodal jí dokonce cosi specificky ženského:

už to nebyl hladký a celistvý povrch nezralého ovoce, a ještě to

nebyl teplý odstín zralosti, květ dosud neodkvetl. Kdyby žila

ještě o pár dní déle tím nezdravým životem, začala by

tloustnout. To nádherné zdraví, ta přímo zvířecí dokonalost

bytosti, u níž rozkoš zaujímá místo myšlenky, je pro fyziology

nesporně významný zjev. Vzácnou shodou okolností, téměř

nemyslitelnou u mladé dívky, měla ruce neuvěřitelně

ušlechtilé, průsvitné a bělostné jako ruce rodičky při druhém

dítěti. Měla přesně takové nohy a vlasy, jaké právem proslavily

vévodkyni Berrijskou, vlasy tak husté, že je nemohla sevřít

ruka žádného kadeřníka, a tak dlouhé, že když se dotkly země,

tvořily kroužky. Ester měla přesně onu střední postavu, která

umožňuje, aby se žena stala jakousi hračkou, kterou lze

uchopit, pustit, znovu uchopit a snadno odnést. Její pleť, jemná

jako čínský hedvábný papír s teplým jantarovým zabarvením,

protkaná jemnými červenými žilkami, byla lesklá, aniž byla

suchá, a hebká, aniž byla vlhká. Ačkoli vypadala křehce, byla

Ester velice odolná. Občas náhle překvapila nějakým rysem,

jimiž vyniká umně vykroužená Raffaelova kresba, neboť

Raffael je malíř, který nejlépe prostudoval a nejlépe zobrazil

židovskou krásu. Ten skvělý efekt vzniká z hloubky oblouku,

pod nímž oko hledí jakoby uvolněno ze svého rámu, jehož

křivka se svou ostrostí podobá žebru klenby. Když mládí odívá

svými čistými a průsvitnými barvami tento krásný oblouk pod

obočím s neviditelnými kořínky, když světlo pronikne do

okrouhlé brázdy pod ním a zůstává tam světle růžové, vytváří

celou pokladnici něhy pro potěšení milence a tolik krásy, že by

si nad ní malíř zoufal. Je to vrcholný výtvor přírody, v němž

vznikají tyto světelné záhyby, v nichž stín nabývá zlatisté

odstíny jako předivo, které má hutnost šlachy a pružnost té

nejjemnější blanky. Když je oko v klidu, sedí uprostřed jako

zázračné vejce v hnízdě z hedvábných vláken. Avšak později,

když ty lehce nahozené obrysy rozmažou vášně, když toto

jemné předivo zvrásní bolest, stává se celá ta nádhera

melancholickou.

Esteřin

původ

se

prozrazoval

oním

orientálním tvarem očí s těžkými víčky Turkyně, jejichž

břidlicové zabarvení dostávalo na světle modrý odlesk

havraních křídel. Jedině nesmírná něha jejího pohledu dovedla

zmírnit jejich lesk. Jen plemena přišlá z pouští mají v oku

schopnost fascinovat každého, na koho to oko pohlédne, neboť

každá žena vždy někoho fascinuje. Jejich oči si patrně

zachovaly něco z onoho nekonečna, do něhož hledívaly.

Vyzbrojila snad příroda ve své prozíravosti jejich sítnici

nějakým odrazovým povlakem, aby mohly snášet zrcadlení

písků, záplavu slunečních paprsků a žhavý kobalt éteru? Nebo

snad lidské, stejně jako ostatní bytosti, přejímají něco

z prostředí, v němž se vyvíjejí, a zachovávají si po staletí

vlastnosti, které takto získaly? Konečné řešení otázky lidských

ras tkví možná v otázce samé. Instinkty jsou živoucí

skutečností, vznikající z podřízení se nutnosti. Rozličnost

živočišných druhů je výsledkem působení právě těchto

instinktů. Abychom se přesvědčili o této tak usilovně hledané

pravdě, stačí, když rozšíříme na lidská stáda poznatky

z pozorování stád španělských a anglických ovcí, která se

v nížinách, kde je tráva hojná, pasou v těsném houfu, kdežto

v horách, kde je tráva vzácná, jen jednotlivě. Přemístíme-li tyto

ovce z jejich rodné země do Švýcarska nebo do Francie, budou

se horské ovce pást jednotlivě, i když budou na bujně rostoucí

trávě v nížině, kdežto ovce z nížin se zas budou pást v houfech

i na horách. V několika generacích se tyto instinkty získané

v daleké minulosti pozmění jen nepatrně. Po stu letech se

v některém vzpurném jehněti projeví horský duch stejně tak,

jako po tisíci osmi stech letech vyhnanství zazářil Orient

v Esteřiných očích i obličeji. Její pohled nefascinoval, pouze

z něho vyzařovalo líbezné teplo, dojímal, aniž překvapoval, ale

svým žárem dokázal roztavit tu nejpevnější vůli. Ester

přemohla nenávist, udivila pařížské zpustlíky, a při tom všem jí

tento pohled i jemnost její hebké pleti vynesly tu strašlivou

přezdívku, pro kterou se právě nedávno octla tak blízko smrti.

Všechno u ní bylo v souladu s její povahou pouštního skřítka.

Měla pevné a hrdé čelo, jemný tenký nos s oválně vykrojeným

chřípím, jaké mívají Arabové. Její svěží rudé rty byly jako růže

bez sebemenšího kazu, minulé orgie je ničím nepoznamenaly.

Bradu, ztvárněnou, jako kdyby její obrysy vykroužil

zamilovaný sochař, měla bílou jako mléko. Jediné, co nemohla

zahladit a co v ní prozrazovalo kurtizánu, která se dostala až na

samé dno, byly její ulámané nehty, tak poškozené hrubou

domácí prací, že potřebovaly čas, aby znovu nabyly svůj

původní elegantní tvar. Mladé chovanky jí zpočátku záviděly

její zázračnou krásu, ale nakonec se jim zalíbila. Neuplynul ani

týden a dívky si naivní Ester zamilovaly, neboť je zaujal

smutný osud toho děvčete, které v osmnácti letech neumí číst

ani psát, pro které je každá znalost, každé ponaučení něčím

novým a které získá pro biskupa slávu za obrácení židovky na

katolickou víru a její slavnostní křest. Když si uvědomily, do

jaké míry nad ní stojí svým vzděláním, brzy jí odpustily, že je

tak krásná. Ester si brzy osvojila způsoby, jemnost hlasu,

chování i postoj těchto urozených dívek a nakonec se jí vrátila

i dřívější přirozenost. Tak dokonale se změnila, že při své první

návštěvě byl Herrera překvapen, ačkoli se zdálo, že ho nic už

překvapit nemůže. Představená mu jeho schovanku pochválila.

Zdejší sestry se za celé své výchovné působení nesetkaly

s milejší povahou, křesťanštější mírností, opravdovější

skromností, ani s tak velkou touhou po vědění. Když lehká

holka vytrpí to, co vytrpěla tato nebohá chovanka, a očekává

odměnu, jakou Španěl slíbil Ester, jen těžko by nevykonala ony

zázraky, jaké se dály v dobách zrodu křesťanství a jaké znovu

vyvolali jezuité v Paraguayi.

„Je příkladem všech ctností,“ řekla představená a políbila

Ester na čelo.

Tento ryze katolický výraz říká vše.

Stesk

O přestávkách se Ester opatrně vyptávala družek na

nejběžnější společenské zvyklosti, které byly pro ni stejně

překvapivé jako pro dítě na prahu života. Když se dověděla, že

v den křtu a svého prvního přijímání bude celá v bílém, že

bude mít bílou atlasovou šerpu, bílé stuhy, bílé střevíce

i rukavice a že bude mít ve vlasech bílé mašle, Ester se usedavě

rozplakala. Byl to opak biblického příběhu o Jeftovi na hoře.

V obavě, aby ji to neprozradilo, bývalá kurtizána jim

namluvila, že pláče štěstím, které jí působí ta představa už teď.

A ježto od způsobu života, jímž žila až do nynějška, k tomu

způsobu, do něhož vstupovala, je stejně daleko jako od

divošství k civilizaci, podobala se Ester půvabem a hloubkou

citu Atale, nádherné hrdince amerických puritánů. Také ji, aniž

si to uvědomovala, hlodala u srdce láska, láska podivná, touha

o to silnější u ní, která znala vše, než u panny, která nezná nic,

ačkoli obě tyto touhy mají stejnou příčinu i stejný cíl.

V prvních měsících jak novost života v odloučení, tak

překvapení z nových vědomostí, ruční práce, jimž se učila,

náboženské obřady, její vroucí a svaté odhodlání, slastný pocit

z toho, že ji tu mají rádi, a konečně používání rozumových

schopností, to vše jí pomáhalo při potlačování vzpomínek

a také napomáhalo snahám o získání nové paměti, kterou si tu

vytvářela, neboť se toho musela právě tolik odnaučovat, jako

učit. Existuje několik druhů paměti: tělo i duch mají každý

svou vlastní; tak na příklad stesk je nemocí tělesné paměti.

V průběhu třetího měsíce byl tedy rozlet této panenské duše

směřující ze všech sil k nebi ne-li zkrocen, tedy alespoň

spoután tajným odporem, jehož příčinu Ester sama neznala.

Jako skotská ovce měla snahu se pást v ústraní, nedovedla

překonat pudy, které u ní vypěstoval nevázaný způsob života.

Bylo to snad volání bláta pařížských ulic? Nebo se jí tak držely

nějakým neviditelným článkem okovy jejího špatného života,

s nímž se nyní rozcházela, a přitom je cítila, jako dovedou

podle tvrzení lékařů váleční invalidé cítit bolest v končetině,

o kterou přišli? Nebo jí přemíra neřesti tak pronikla až do

morku kostí, že svěcená voda nedosáhla až k ďáblovi, který se

tam skrýval? Anebo snad pohled na toho, pro něhož

vynakládala tak andělské úsilí, se stal potřebou pro tu, jíž měl

Bůh odpustit, že zaměňovala lásku pozemskou s láskou

nebeskou? Jedno bylo následkem toho druhého. Probíhal v ní

snad posun její životní energie, který s sebou přinášel i nutné

utrpení? V situaci, kterou věda povýšeně odmítla prozkoumat,

neboť jí ten námět připadal příliš neslušný, jako kdyby lékař

nebo spisovatel, kněz a politik nebyli mimo jakékoli podezření.

Nicméně však se vyskytl jeden lékař, který měl dosti odvahy

k tomu, aby v tom oboru podnikl bádání, které však

nedokončil, protože mu v tom zabránila smrt. Možná že černá

trudnomyslnost, které Ester propadala a která vrhala stín na její

šťastný život, pramenila právě ze všech těchto příčin, a proto je

nedovedla uhodnout a trpěla možná stejně, jako trpěli kdysi

nemocní, kteří nepoznali ani medicínu ani chirurgii. Je

kupodivu, že zdravá a hojná strava, která vystřídala nezdravé

ohavnosti, jimiž se Ester dosud živila, jí nikterak neprospívala.

Mravný pravidelný život, v němž byly radosti právě tak strašné

jako utrpení, tento život mladou chovanku ničil. Svěží spánek

a klidné noci místo drtivé únavy vyvolávaly u ní horečku, jejíž

příznaky unikaly zraku i hmatu zkušené ošetřovatelky.

Konečně dobro a štěstí, jež vystřídaly zlo a neštěstí, jistota po

nejistotě, to vše Ester nesvědčilo, stejně jako by nesvědčily její

minulé útrapy jejím mladým spolužačkám, kdyby se dostaly do

té zkaženosti, v jaké ona vyrůstala. Její pekelné rodiště ji dosud

plně ovládalo přes vyšší příkazy neochvějné vůle. To, co

nenáviděla, znamenalo pro ni život, to, co milovala, ji hubilo.

Její víra byla tak vroucná, že její zbožnost byla potěchou duše.

Ráda se modlila. Otevřela duši jasnému světlu pravé víry,

kterou přijímala snadno a bez pochybností. Pro kněze to byl

pohled povznášející, ale u ní se tělo neustále protivilo duši.

Kdysi na příkaz paní de Maintenon přesadili kapry nachytané

v bahnitém rybníce do mramorových nádrží s průzračnou

vodou, kde je paní de Maintenon krmila drobty z královského

stolu. Kapři chřadli. Zvířata dovedou být oddaná, ale člověk je

nikdy nepokazil leprou pochlebnictví. Jistý dvořan ve

Versailles si té nesrovnalosti všiml. „Jsou jako já,“ odpověděla

mu samozvaná královna, „stýská se jim po kalných vodách.“

V těch slovech je shrnut celý příběh Esteřin. Občas nebožačku

cosi pudilo, aby v klášterní zahradě běhala od stromu ke

stromu, zoufale se skrývala v nejtemnějších koutech, hledajíc

tam bůhvíco, ale ve skutečnosti podléhala ďábelským svodům,

koketovala se stromy a mlčky k nim hovořila. Někdy večer

Ester klouzala podél zdi jako užovka, s hlavou nepokrytou

a nahými rameny. V kapli při bohoslužbách hledívala upřeně

na krucifix a všichni ji obdivovali, jak při tom slzí; jenže to

Ester plakala zlostí; místo svatých obrazů, které chtěla vidět,

viděla ozářené noci, a v nich sebe, jak řídí orgie, jako

Habeneck řídí na konzervatoři Beethovenovu symfonii; viděla

ty lascívní noci plné veselí, prudkých pohybů a neutuchajícího

smíchu, noci nevázané, divoké, kruté. Navenek byla mírná jako

panna, připoutaná k zemi jen svým ženským zevnějškem,

uvnitř se však zmítala císařská Messalina. Ona jediná znala

tajemství toho zápasu ďábla s andělem; když ji představená

kárala za to, že má složitější účes než to dovoluje řehole, ihned

si účes s dojemnou poslušností změnila, ba byla ochotna i dát si

vlasy ostříhat, kdyby si to matka představená přála. Tato

nostalgie působila přímo dojemně u holky, která by byla raději

zahynula, než by se vrátila do špíny, z níž přišla. Ester zhubla,

změnila se, pobledla. Představená pro ni zmírnila vyučování

a zavolala si to zajímavé stvoření, aby je vyzpovídala. Ester

tvrdila, že je šťastná, že se jí mezi spolužačkami velice líbí;

žádná její životní funkce nebyla zasažena, ale její vitalita byla

podlomena. Říkala však, že ničeho nelituje, že nemá žádné

přání. Představenou odpovědi její chovanky překvapily

a nevěděla, čemu by to její chřadnutí měla připsat. Když se

Esteřin stav stále zhoršoval, zavolali k ní lékaře. Ale protože

neznal její minulost a ani ji nemohl tušit, shledal, že je Ester

zcela zdráva, a neobjevil žádnou chorobu. Nemocná reagovala

způsobem, který bořil všechny hypotézy. Zbývala jediná

možnost, jak rozptýlit lékařovu nejistotu: vycházela však ze

strašlivého podezření. Ale Ester zatvrzele odmítala podrobit se

vyšetření. Vystrašená představená se obrátila na abbé Herreru.

Španěl přišel, přesvědčil se o Esteřině zoufalém zdravotním

stavu a pohovořil si s lékařem mezi čtyřma očima. Po tom, co

se lékař od něho dověděl, prohlásil, že jediné, co by jí mohlo

pomoci, by byla cesta do Itálie. Abbé si však nepřál, aby se tato

cesta uskutečnila před Esteřiným křtem a prvním přijímáním.

„Kolik je na to třeba času?“ zeptal se lékař.

„Měsíc,“ odpověděla představená.

„Za tu dobu bude mrtvá,“ namítl lékař.

„Ano, ale bude ve stavu boží milosti a spasena,“ řekl abbé.

Ve Španělsku mají náboženské otázky přednost před

otázkami politickými, občanskými i životními. Lékař proto

Španělovi neodpověděl, ale obrátil se k představené. V tom ho

však strašlivý Španěl chytil za ruku, aby ho zadržel.

„Ani slovo, pane!“ řekl.

Lékař, ač člověk pobožný a monarchista, vrhl na Ester

pohled plný něžného soucitu. Ta holka byla krásná jako zvadlá

lilie.

„V tom případě děj se vůle boží!“ zvolal lékař a odešel.

Ještě týž den, co se konala tato konzultace, Esteřin ochránce

zavedl svou schovanku do restaurace Rocher de Cancale, neboť

touha dívku zachránit vnukala knězi ty nejpodivnější

prostředky: třebas právě výtečnou večeři, která snad té

chudince připomene minulé rozmařilosti, potom představení

v opeře, které jí poskytne pohled na mondénní společnost.

Herrera musel vynaložit veškerou váhu své autority, aby

mladou

světici

přesvědčil

o nutnosti

podobného

svatokrádežného konání. Sám se pak tak dokonale přestrojil za

vojáka, že ho Ester stěží poznala; pro jistotu zahalil svou

společnici závojem a uvedl ji do lóže, v níž mohla zůstat skryta

zrakům. Tento lék, neškodný pro tak důkladně znovunabytou

nevinnost, však přestal brzy působit. Chovanka byla večeří,

kterou jí její ochránce nabídl, znechucena, projevila zbožný

odpor k divadlu a znovu propadla dřívější trudnomyslnosti.

„Umírá láskou k Lucienovi,“ usoudil Herrera, který by byl

rád dohlédl až na samé dno této duše, aby zjistil, co všechno

lze na ní požadovat.

Zanedlouho už bude toto nebohé děvče držet při životě jen

síla vůle, neboť tělo už povoluje. Kněz si ten okamžik, kdy se

tak stane, vypočítal se stejnou strašlivou praktickou znalostí,

jakou dříve používal kat při umění výslechu. Kněz zastal svou

schovanku v zahradě na lavičce při obrostlém laťkovém

mřížoví, jež laskaly paprsky dubnového slunce. Zdálo se, že je

jí zima a že se sem přišla ohřát; její spolužačky s účastí

pozorovaly její bledost zvadlé květinky, její oči umírající

gazely i hluboký smutek v jejím chování. Ester vstala a šla

Španělovi vstříc nejistým krokem, z něhož bylo patrno, jak

málo života, ba jak málo vůle k životu v ní zůstalo. To

nešťastné dítě bohémy, tato poraněná vlaštovka podruhé

probudila v Herrerovi soucit. Zachmuřený kněz, jehož Bůh

patrně používal jen k vykonávání odplaty, přivítal se

s nemocnou úsměvem, v němž bylo stejně trpkosti jako

laskavosti a stejně mstivosti jako křesťanské lásky. Vyškolena

za tu dobu, co žila poloklášterním životem, v rozjímání

a sebezpytování, pocítila Ester již podruhé při pohledu na

svého ochránce nedůvěru; ale stejně jako poprvé ji jeho slova

hned zase uklidnila.

„Tak co, milé dítě,“ řekl jí, „pročpak jste se mnou nikdy

nemluvila o Lucienovi?“

„Slíbila jsem vám to,“ odpověděla a zachvěla se od hlavy

k patě, „přísahala jsem vám, že nevyslovím jeho jméno.“

„A přece jste na něho nepřestala myslet.“

„Ach pane, v tom jediném jsem chybovala. Myslím na něho

neustále, a když jste se tu objevil, právě jsem si říkala jeho

jméno.“

„Odloučení od něho vás zabíjí?“

Místo odpovědi Ester svěsila hlavu jako nemocná, která cítí

blízkost smrti.

„Co takhle, kdybyste ho zase uviděla?…“ řekl. „Bylo by to,

jako bych se znovu narodila,“ řekla. „Myslíte jen na jeho

duši?“

„Ach pane, láska je jen jedna.“

„Ty prokleté plemeno! Udělal jsem vše pro tvou spásu, ale

teď tě přenechám tvému osudu. Sejdeš se s ním!“

„Proč urážíte moje štěstí? Copak mohu milovat Luciena

a zůstat přitom ctnostná, i když miluji ctnost právě tak jako

jeho? Vždyť jsem ochotná tady pro ni umřít, jako bych byla

ochotná umřít pro něho! Což nezahynu pro ty dva fanatismy,

pro ctnost, která by mě učinila hodnou jeho, toho, pro něhož

jsem se vrhla do náruče ctnosti? Ano, jsem ochotna umřít, když

se s ním nesejdu, a ochotna žít, když se s ním sejdu. Nechť mě

soudí Bůh.“

Do tváří se jí vrátila barva, její bledost dostala zlatistý

odstín. Ester ještě jednou získala milost.

„Den nato, co se očistíte vodou křtu, sejdete se s Lucienem,

a když jste přesvědčená, že dokážete ctnostně žít vedle něho,

už se s ním nemusíte rozloučit.“

Kněz musel Ester pomoci na nohy, neboť se pod ní

podlamovala kolena. Nebohá dívka totiž klesla jako podťatá.

Abbé ji posadil na lavičku, a když se Ester trochu

vzpamatovala, řekla:

„A proč ne ještě dnes?“

„Snad byste nechtěla obrat monsignora o slávu z vašeho

křtu a z vašeho obrácení? Jste příliš blízko Lucienovi a proto

už vzdálena Bohu.“

„Ano, už jsem na nic jiného nemyslela.“

„Vy nikdy nebudete mít žádnou víru,“ řekl kněz

s přídechem hluboké ironie.

„Bůh je dobrý,“ pokračovala Ester, „vidí mi až na dno duse.

Překonán půvabnou naivitou, která vyzařovala z Esteřina

hlasu i pohledu, kněz ji poprvé políbil na čelo.

„Ti šviháci tě výstižně pojmenovali, svedla bys i samotného

Pánaboha. Vydrž ještě pár dní, a pak budete oba volní.“

„Oba!“ zvolala Ester blaženě.

Když představená a chovanky, které ten výjev pozorovaly

zdálky, uviděly tuto novou Ester, tak odlišnou od té předchozí,

měly dojem, že jsou svědky nějakého kouzla. Jako by se celá

změnila, ožila. Zjevila se ve své pravé podobě jako žena

milující, roztomilá, koketní, škádlivá a veselá. Zkrátka, Ester

byla vzkříšena.

Mnoho úvah

Herrera bydlel v rue Cassette poblíž kostela Saint-Sulpice,

jemuž byl přidělen. Suchá a tvrdá architektura tohoto kostela se

hodila ke Španělovi, jehož pojetí náboženství se podobalo

pojetí dominikánů. Byl zbloudilé dítě prohnané politiky

Ferdinanda VII., škodil věci konstituční monarchie s vědomím,

že tato oddanost nemůže být odměněna jinak než

znovunastolením absolutismu. Carlos Herrera se tělem a duší

oddal dvorské kamarile v okamžiku, kdy se nezdálo, že by

kortésy mohly být poraženy. Pro vnější svět se to jevilo jako

projev statečného ducha. Výprava knížete Angoulémského se

uskutečnila, král Ferdinand seděl na trůně, a Carlos Herrera si

stále nejel do Madridu pro odměnu za své služby. Skryt před

zvědavostí za hradbou diplomatického mlčení, zdůvodňoval

svůj pobyt v Paříži velkou náklonností k Lucienovi de

Rubempré, jež Lucienovi už vynesla královský dekret

povolující změnu jména. Herrera jinak žil tak, jak odnepaměti

žijí kněží pověření tajným posláním, to jest velice nenápadně.

Vykonával své církevní povinnosti v kostele Saint-Sulpice,

vycházel, jen když měl nějaké řízení, a to vždy jen v noci

a v kočáře. Jeho den byl vyplněn španělskou siestou, která

klade dobu spánku mezi obě hlavní jídla a zabírá tak veškeren

čas, po který Paříž kypí životem a prací. Svou úlohu tu hrál

i španělský doutník, který spotřeboval stejně času jako tabáku.

Lenost je maska právě tak jako důstojnost, která zase není nic

jiného než lenost. Herrera bydlel ve druhém patře, v křídle

domu, jehož druhé křídlo obýval Lucien. Tyto dva byty

spojovaly a zároveň rozdělovaly reprezentační místnosti,

jejichž

antická

nádhera

vyhovovala

stejně

vážnému

duchovnímu i mladému básníkovi. Dvůr toho domu byl tmavý.

Vysoké košaté stromy stínily zahradu. Obydlí, která si volí

kněží, bývají tichá a uzavřená. Herrerův byt lze popsat jediným

slovem: cela. Lucienův byt hýřil přepychem a byl vybaven

dokonalým komfortem; obsahoval vše, co si žádá elegantní

způsob života dandyho, básníka a spisovatele, který je zároveň

ctižádostivý i světácký, pyšný i marnivý, velice nedbalý, ač

přitom milovník pořádku, který neoplývá zvláštním duchem,

ale zato má jistou schopnost si přát a brát – což je možná totéž

–, ale jemuž zcela chybí schopnost cokoli uskutečnit. Ti dva,

Lucien a Herrera, tvořili dohromady politickou osobnost.

V tom ostatně záleželo tajemství jejich vztahu. Starší muži,

u nichž se životní aktivita přenesla do sféry jiných zájmů, často

pociťují potřebu nějakého pěkného nástroje, mladého

a vášnivého vykonavatele, který má uskutečňovat jejich plány.

Richelieu začal příliš pozdě hledat hezkou bílou tvář s kníry,

aby ji mohl předhodit ženám pro jejich potěchu. Nepochopen

mladými větroplachy, byl nucen nakonec poslat do vyhnanství

matku svého pána a postrašit královnu, když se napřed pokusil

získat lásku jedné i druhé, ačkoli nebyl stvořen k tomu, aby se

líbil královnám. Ten, kdo žije ctižádostí, se vždy chtě nechtě

střetne se ženou, a to právě v okamžiku, kdy je takové setkání

nejméně vítané. Sebemocnější politik potřebuje proti ženě zase

ženu, stejně jako Holanďané používají k broušení diamantu

zase diamant. I Řím v dobách své největší moci se řídil tímto

pravidlem. Všimněte si též, proč si Ital kardinál Mazarin

počínal pánovitěji než Francouz kardinál Richelieu. Když se

Richelieu setkal s odporem šlechty, šel na to sekerou; zemřel

na vrcholu své moci, zdolán tímto soubojem, v němž mu byl

sekundantem pouhý mnich kapucín. Mazarina odmítali zároveň

ozbrojení měšťané i šlechta, občas tak vítězní, že před nimi

musel dvůr uprchnout. Ale služebník Anny Rakouské nikoho

nepřipravil o hlavu, dovedl si podmanit celou Francii

a vychoval Ludvíka XIV., který dokonal dílo kardinála

Richelieua tím, že spoutal šlechtu zlatými prýmky v tom

velkém sultánském paláci, jímž byly Versailles. Když zemřela

paní de Pompadour, byl Choiseul ztracen. Pronikl Herrera do

tajů této vysoké politiky a nepojistil se včas, jako to učinil

Richelieu? Zvolil si snad v Lucienovi svého Cinq-Marse, ale

Cinq-Marse věrného? Nikdo nedovedl tyto otázky zodpovědět

ani změřit rozsah Španělovy ctižádosti, stejně jako nikdo

nemohl předpovědět, jak skončí. Tyto otázky si kladli lidé,

kteří se snažili nahlédnout do tohoto dlouho tajeného svazku

a směřovali k odhalení strašlivého tajemství, které Lucien znal

teprve několik málo dní. Carlos byl ctižádostivý za dva, což

z jeho chování poznali lidé, kteří ho znali a kteří se všichni

domnívali, že je Lucien jeho nemanželským synem.

Půldruhého roku potom, co se objevil v opeře, čímž byl

příliš brzy vržen do světa, v němž by ho abbé byl rád viděl,

teprve až bude proti tomuto světu dostatečně vyzbrojen, měl

Lucien ve stáji tři krásné koně, kočár na večer, lehký vozík

a tilbury na dopoledne. Jedl v restauracích. Herrerovy

předpovědi se splnily: jeho žák propadl rozmařilosti; Herrera

však považoval za nutné učinit přítrž té nesmyslné lásce

k Ester, kterou Lucien stále choval v srdci. Utratil kolem čtyř

tisíc franků, ale každá další ztřeštěnost ho přiváděla vždy zase

k Ester; umíněně ji dál hledal. A protože ji nenalézal, stávala se

pro něho tím, čím je lovná zvěř pro lovce. Mohl vůbec Herrera

pochopit, čím je láska pro básníka? Jakmile tento cit zasáhne

hlavu některého z těch malých velikánů, láska, jako by zapálila

srdce a pronikla do morku kostí, povznese ho nad ostatní lidi

stejně, jako už byl předtím povznesen silou své fantazie. Dík

rozmaru přírody má jeho intelekt vzácnou schopnost vyjádřit

podstatu věcí pomocí obrazů, do nichž vtiskuje jak cit, tak

myšlenku, a lásce dává křídla svého ducha: cítí, líčí, jedná

a přemýšlí, násobí své pocity myšlenkou, ztrojnásobuje

současné štěstí tušením budoucnosti a vzpomínkami na

minulost: mísí je s rozkošemi duše, což ho činí králem mezi

umělci. Básníkova vášeň se pak stává velkou poémou, jež se

často vymyká normálním lidským měřítkům. Staví tak básník

svou milenku do daleko vyšších poloh, než o jaké ženy stojí?

Jako nepřekonatelný rytíř de la Mancha mění venkovské děvče

v princeznu. Používá sám na sebe kouzelný proutek, s nímž se

pak dotýká celého okolí, aby všechno učinil nádherným,

a rozšiřuje tak rozkoš o báječný svět ideálů. A tato jeho láska je

pak vzorem všech vášní; přehání ve všem, v nadějích,

v zoufalství, ve hněvu, ve smutku i v radosti; létá, skáče, plazí

se a nepodobá se to žádnému ze vzruchů, jaké prožívá většina

lidí; proti obyčejné lásce je to jako nezadržitelný proud

alpských bystřin proti potůčkům v nížině. Géniové jsou tak

málokdy chápáni, že plýtvají silami na falešné naděje,

vyčerpávají se hledáním ideální milenky a téměř vždy umírají

jako krásní motýli, vyšňoření poetickou přírodou k svátku

lásky a předčasně hynoucí pod botou chodce, aniž ji poznali. Je

tu však ještě další nebezpečí, a to když se setkají se stvořením,

které svým vzhledem odpovídá jejich představám, ale které

často bývá pouhá pekařka. To si pak počínají jako Raffael

a dopadnou jako ten krásný motýl; umírají v náručí své

„Fornariny“. Také Lucien se dostal až tak daleko. Jeho

poetická povaha, nutně ve všem přemrštěná, a to jak v dobrém,

tak i ve zlém, vytušila anděla v Ester, která byla spíš jen

zkažená na povrchu než skrz naskrz prohnilá; pro něho byla

stále bílá a okřídlená, čistá a tajemná, taková, jakou se před

ním stavěla, protože vycítila, že takovou by ji chtěl mít.

Přítel

Ku konci měsíce května roku 1825 ztratil Lucien veškerou

vitalitu; nevycházel z domu, jídal sám s Herrerou, býval

zamyšlený, studoval, četl sbírku diplomatických dokumentů,

sedal celé dny na pohovce se zkříženýma nohama a kouřil tři

až čtyři turecké vodní dýmky denně. Jeho podkoní byl víc

zaměstnán čištěním trubic tohoto krásného přístroje a jeho

parfémováním než hřebelcováním koní a jejich zdobením

růžemi pro vyjížďky do Bouloňského lesíka. Když si Španěl

všiml, jak Lucien pobledl, když v tom jeho šílenství

potlačované lásky zaznamenal stopy nemoci, rozhodl se, že

musí proniknout až do hloubi srdce tohoto člověka, na němž

založil svou existenci.

Když jednoho krásného podvečera pozoroval Lucien,

zabořený v křesle, zapadající slunce za korunami stromů

a vypouštěl do jeho paprsků pravidelnými dlouhými výdechy

závoj voňavého kouře, jak činívají zasnění kuřáci, vytrhl ho ze

zamyšlení hluboký vzdech. Ohlédl se a uviděl abbého, jak nad

ním stojí se založenýma rukama.

„Jak dlouho už jsi tu?“ otázal se básník.

„Hodně dlouho,“ odpověděl kněz. „Sledoval jsem v duchu

směr tvých myšlenek.“

Lucien pochopil.

„Nikdy jsem nepředstíral, že mám tak tvrdou povahu jako

ty. Život je pro mě střídavě rájem i peklem. Ale když někdy

náhodou není tím ani oním, nudí mě a je mi smutno.“

„Jak může být někomu smutno, když má před sebou tak

skvělé perpektivy?“

„Když člověk těm perspektivám nevěří, nebo když jsou

příliš mlhavé.“

„Nemluv hlouposti,“ řekl kněz. „Bylo by daleko hodnější

tebe i mne, kdybys mi otevřel své srdce. Mezi námi se objevilo

něco, co se nikdy nemělo objevit – utajování. A trvá to už

šestnáct měsíců. Ty miluješ nějakou ženu.“

„A vadí to?“

„Odpornou poběhlici zvanou Medúza.“

„Nu a?“

„Dítě mé, dovolil jsem ti, abys sis obstaral milenku. Ale

měl jsem na mysli nějakou dámu ode dvora, mladou, krásnou,

vlivnou a přinejmenším hraběnku. Vybral jsem ti paní

d'Espard, aby sis z ní zcela nepokrytě učinil nástroj svého

úspěchu. Ta by ti totiž nikdy neukradla srdce, byla by mu

nechala volnost… Milovat prostitutku nejhoršího druhu, když

někdo nemá, jako mají králové, možnost povýšit ji do stavu

šlechtického, to je strašlivá chyba.“

„Jsem snad první, kdo se vzdal svých ambicí, aby se dal na

šikmou dráhu divoké lásky?“

„Dobrá,“ řekl kněz a zvedl ze země náustek vodní dýmky,

který Lucien upustil, podal mu ho a řekl: „Pochopil jsem, kam

míříš. Což nelze spojit ctižádost a lásku? Chlapče, vždyť máš

v Herrerovi matku, která by pro tebe udělala všechno…“

„Já vím, příteli,“ řekl Lucien a stiskl mu ruku.

„Chtěl jsi hračky boháčů, máš je. Chceš vyniknout, a já ti

ukazuji cestu k moci, líbám někdy pěkně špinavé ruce, abys

postupoval, a ty postupuješ… Zanedlouho ti nebude chybět nic

z toho, co se líbí mužům i ženám. Jsi zženštilý svými vrtochy,

ale duchem jsi mužný. Znám tě skrz naskrz a všechno ti

odpouštím. Stačí slovo, a můžeš uspokojit kteroukoli

přechodnou vášeň. Rozšířil jsem tvůj život tím, že jsem ho

obohatil o to, co na něm většina lidi obdivuje, a to

o přitažlivost politiky a nadvlády. Jednou budeš tak velký, jako

jsi teď malý; ale nesmíš ničit razidlo, jímž si razíme peníze.

Dovolil jsem ti všechno, kromě chyb, jimiž by sis zničil

budoucnost. Když ti otvírám dveře salónů čtvrti Saint-

Germain, nesmíš se mi válet v blátě. Luciene, pro tebe budu ze

železa, všechno od tebe vytrpím, jenom v tvém zájmu. A tak

jsem přeměnil tvou neobratnost ve hře života v dovednost

schopného hráče…“

Lucien vztekle zvedl hlavu. „Unesl jsem Medúzu!“

„Ty?“ zvolal Lucien.

V záchvatu zvířecí zuřivosti básník vstal, mrštil po knězi

drahokamy posázeným náustkem a odstrčil ho tak prudce, že

toho siláka srazil k zemi.

„Ano, já,“ řekl Španěl, stále stejně vážně, vstávaje.

Černá paruka mu spadla. Temeno holé jak umrlčí lebka mu

vrátilo jeho pravou, příšernou tvář. Lucien zůstal na pohovce

zdrcen, ruce bezvládně spuštěné a vyjeveně zíral na abbého.

„Unesl jsem ji,“ opakoval kněz.

„Co jsi s ní udělal? Unesl jsi ji hned den po maškarním

plese…“

„Ano, den poté, co jsem byl svědkem toho, jak darebáci,

kteří by mi ani nestáli za to, abych je nakopl někam, urážejí

bytost, která ti patří…“

„Darebáci!“ přerušil ho Lucien. „Řekni raději netvoři, vedle

nichž ti, co připravují lidi na gilotinu, jsou hotoví andělé. Víš,

co pro tři z nich ubohá Ester udělala? Jeden z nich byl po tři

měsíce jejím milencem. Tehdy byla chudá a sháněla si živobytí

na ulici. On neměl ani vindru, asi jako já, když jsi mě potkal

tehdy u řeky. Ten uličník v noci vstával, tajně chodil do skříně,

kam si Ester schovávala zbytky večeře, a jedl je. Ester mu

nakonec na to přišla, pochopila jeho hanbu a snažila se napříště

nechávat zbytků co nejvíc. Dělalo jí to velkou radost a nikomu

to neřekla, jen mně jednou na zpáteční cestě drožkou z opery.

Ten druhý zase kradl, ale než se někdo o krádeži dověděl, Ester

mu ty peníze půjčila, aby je mohl vrátit, ale on ten obnos té

ubohé holce dodnes nevrátil. Pokud jde o toho třetího, pomohla

mu ke štěstí tím, že sehrála scénku, v jakých vyniká Figarův

génius: vydávala se za jeho milenku a stala se milenkou

všemocného pána, který ji považoval za dokonale nevinnou

paničku. Jednomu zachránila život, druhému čest, třetímu

zajistila úspěch, který dnes znamená to všechno dohromady.

A takhle se jí odvděčili…“

„Přeješ si, aby zemřeli?“ otázal se Herrera se slzou v oku.

„To jsi celý ty!“

„Počkej, musíš se všechno dovědět, ty vzteklý básníku,“

řekl kněz. „Medúza už neexistuje.“

Lucien skočil po Herrerovi a chtěl ho chytit za chřtán, ale

tento útok, který by každého jiného zmohl, Španěl rukou

odrazil.

„Jen mě vyslechni,“ řekl chladně. „Udělal jsem z ní čistou,

mravnou, dobře vychovanou a zbožnou ženu; dostává se jí

vzdělání. Může, ba musí se stát vlivem tvé lásky druhou Ninon

de Lenclos, druhou Marion Delorme, druhou du Barry, jak řekl

ten novinář v opeře. Buď ji veřejně uznáš za svou metresu,

nebo zůstaneš v zákulisí tohoto svého výtvoru, což by bylo

moudřejší. Ať se rozhodneš tak či onak, vynese ti to užitek

a pocit hrdosti, radost a postup; ale jsi-li stejně velký politik,

jako jsi básník, zůstane pro tebe Ester vždy jen lehkou holkou.

Protože ona nám časem možná pomůže, neboť je to poklad

k nezaplacení. Pij, ale neopíjej se. Kdybych nebyl uchopil

otěže tvé vášně, kde bys dneska byl? Sklouzl bys s Medúzou

zpět do bahna bídy, z něhož jsem tě vytáhl… Teď si přečti

tohle,“ řekl Herrera stejně prostě jako Talma v Merlinovi,

ačkoli ho nikdy neviděl. Básníkovi do klína se snesl list papíru,

což ho vytrhlo z extatických vidin, do nichž ho uvrhla ta

očistná slova, vzal list a přečetl si první dopis, napsaný slečnou

Ester:

Panu abbé Herrerovi.

Můj drahý ochránce, doufám, že mi uvěříte, že moje

vděčnost má přednost před láskou, když uvidíte, že poprvé

používám své schopnosti písemně vyjadřovat své myšlenky

k tomu, abych vám poděkovala, místo abych ji věnovala líčení

lásky, na kterou Lucien možná už zapomněl. Vám však jako

člověku Bohem seslanému řeknu to, co bych si netroufla říci

jemu, který je dosud připoután k zemi. Včerejší obřad do mne

vlil nesmírné bohatství Boží milosti a vkládám svůj osud do

Vašich rukou. Kdybych měla zemřít daleko od svého miláčka,

zemřela bych očištěna jako Máří Magdalena a moje duše by se

stala soupeřem jeho anděla strážného. Mohu vůbec někdy

zapomenout na včerejší slavnost? Jak bych se mohla zříci

trůnu, na který jsem vystoupila?

Včera jsem smyla všechna svá provinění svěcenou vodou

křtu a přijala jsem svaté tělo našeho Spasitele: stala jsem se

jednou z jeho schránek. V tu chvíli jsem slyšela kůry andělské,

byla jsem víc než žena, zrodila jsem se k životu plnému jasu

uprostřed pozemských ovací, všemi obdivovaná, v opojném

oblaku kadidla a modliteb a vyšňořená jako panna pro

božského manžela. Když jsem se stala hodnou Luciena, v což

jsem nikdy nedoufala, odvrhla jsem veškerou nečistou lásku

a už nechci kráčet jinými cestami než cestami ctnosti. Je-li mé

tělo slabší než moje duše, nechť zhyne! Buďte soudcem mého

osudu, a zemruli, řekněte Lucienovi, že jsem zemřela pro něho,

ale zrodila se pro Boha!

Dáno v neděli večer.

Lucien zvedl k abbému oči zalité slzami.

„Znáš byt, kde bydlela tlustá Karolína Bellefeuillová v rue

Taitbout?“ pokračoval Španěl. „Její pan sudí ji opustil, takže ta

holka se octla v takové tísni, že jí hrozila exekuce. Dal jsem její

byt koupit se vším všudy. Vzala si s sebou jen pár hadříků.

Ester, ten anděl, který chtěl vzlétnout do nebe, tam teď bydlí

a čeká na tebe.“

V témž okamžiku uslyšel Lucien na dvoře dusot koňských

kopyt; neměl sílu, aby vyjádřil všechen svůj obdiv nad

obětavostí, kterou jen on sám dovedl dostatečně ocenit. Vrhl se

do náruče muže, jehož předtím urazil, všechno napravil

jediným pohledem a němým výlevem citů, seběhl po schodech

dolů, křikl kočímu Esteřinu adresu a koně vyrazili, jako by jim

do nohou vjela vášeň jejich majitele.

Dovídáme se, že abbé Herrera není ani trochu kněz

Den nato před domem v rue Taitbout přecházel člověk,

jehož mohli kolemjdoucí považovat za strážníka v civilu

a který zřejmě čekal na někoho, kdo má z toho domu vyjít.

Jeho krok byl krokem člověka vzrušeného. V Paříži často

potkáte takové zaujaté chodce, což bývají buď skuteční četníci,

číhající na nějakého vzpurného národního gardistu, soudní

úředníci, kteří odhadují možnosti zatčení, věřitelé, kteří

chystají nástrahy svým dlužníkům zabarikádovaným doma,

žárliví nebo podezřívaví milenci, přátelé střežící přítele. Ale

málokdy se setkáte s tváří vyjadřující tolik divokosti a krutosti,

jako tomu bylo u tajemného muže atletické postavy, který

přecházel pod okny slečny Ester zasněným krokem medvěda

v kleci. V poledne se otevřelo okno a v něm se objevila ruka

komorné a otevřela vypolštářované okenice. Chvilku nato se

přišla nadýchnout čerstvého vzduchu Ester v nedbalkách,

opřená o Luciena; kdo by je v tom okamžiku viděl, považoval

by je za originál páru na některé líbivé anglické nálepce.

Nebohá Ester spatřila baziliščí oči španělského kněze a zděšeně

vykřikla jako zasažená střelou.

„Tamhle je ten strašlivý kněz,“ řekla a ukázala na něho

Lucienovi.

„Ten?“ usmál se Lucien. „Ten přece není o nic víc knězem

než ty.“

„A kdo je to tedy?“ řekla Ester zděšeně. „Ale, jen takový

starý darebák, který věří jen na ďábla.“ Kdyby světlo vržené na

pravou podobu tohoto falešného kněze zasáhlo osobu méně

oddanou, než byla Ester, bylo by mohlo Luciena nadobro

zničit. Cestou od okna ložnice do jídelny, kde už na ně čekal

oběd, se oba milenci srazili s Carlosem Herrerou.

„Co tady chceš?“ uvítal ho zhurta Lucien. „Požehnat vám,“

odpověděl drze vetřelec. Zadržel oba milence a donutil je, aby

zůstali v salónku. „Poslouchejte, milánkové! Bavte se, buďte

šťastni, to je v pořádku. Být šťasten za každou cenu, to je moje

heslo. – Ale ty,“ obrátil se k Ester, „ty, kterou jsem vytáhl

z bahna a které jsem důkladně vymydlil tělo i duši, nemáš

doufám v úmyslu stavět se Lucienovi do cesty… A ty,

chlapečku,“ pokračoval Herrera a upřel zrak na Luciena, „ty už

nejsi dost básníkem, aby ses mohl spustit s nějakou novou

Coralií. Zabývejme se prózou. Co může být z Esteřina

milence? Nic. Může se Ester stát paní de Rubempré? Nemůže.

Tak tedy, holčičko,“ řekl a položil ruku Ester na ruku, až se

zachvěla, jako kdyby se jí dotkl had, „nikdo se nesmí dovědět

o vaší existenci, a hlavně nikdo se nesmí dovědět, že nějaká

slečna Ester miluje Luciena a že Lucien je zamilován do ní.

Tento byt bude vaším vězením, děvenko. Kdybyste jej

potřebovala opustit ze zdravotních důvodů, učiníte tak v noci,

v době, kdy nemůžete být spatřena. Vaše krása, vaše mládí

a jemné způsoby, které jste získala v klášteře, by totiž v Paříži

mohly vzbudit pozornost,“ řekl Herrera hrozivě a neméně

hrozivě na Ester pohlédl. „Ten den, co by se někdo dověděl, že

je Lucien vaším milencem nebo že vy jste milenkou jeho, ten

den bude posledním dnem vašeho života. Získali jsme pro

tohoto mládence dekret, jímž se mu povoluje, aby užíval jména

a erbu svých předků z matčiny strany. To však není všechno.

Titul markýze nám zatím vrácen nebyl. Aby ho Lucien znovu

získal, musí se oženit s dcerou ze šlechtického rodu a teprve

pak by mu král tu milost prokázal. Takový svazek uvede

Luciena do dvorní společnosti. Tento chlapec, z něhož se mi

podařilo udělat muže, stane se napřed velvyslaneckým

tajemníkem, později bude vyslancem u některého menšího

německého dvora a s pomocí boží a mojí (což je jistější)

zasedne jednoho dne na lavici pairů…“

„Na nějaké lavici určitě,“ přerušil ho Lucien.

„Mlč!“ zvolal Carlos a dlaní zakryl Lucienovi ústa.

„O takových tajnostech se před ženou nemluví,“ zašeptal

Lucienovi do ucha.

„Tak Ester je žena?“ zvolal autor Sedmikrásek.

„Teď žádné básničky ani jiné opičky,“ řekl Španěl. „Ze

všech těchhle andílků se dříve nebo později stanou ženy.

A žena může někdy být zároveň opičkou a dítětem, což jsou

dvě bytosti, které nás dovedou pro legraci i zabít; Ester,

poklade,“ řekl vyděšené klášterní chovance, „nalezl jsem pro

vás komornou, osobu, která je mi oddaná jako vlastní dcera. Za

kuchařku budete mít mulatku, což dodává domácnosti patřičný

lesk. S Evropou a Asií tu můžete žít jako královna za tisíc

franků měsíčně, se vším všudy… ovšem jako královna

divadelní. Evropa bývala švadlenou, kloboučnicí a statistkou

v divadle. Asie sloužila u lorda, který byl velký labužník. Ty

dvě osoby budou vašimi dobrými vílami.“

Když uviděla, jak je Lucien maličký před tímto člověkem,

který má na svědomí přinejmenším jednu svatokrádež a jeden

podvod, ta dívka posvěcená láskou pocítila u srdce přímo

hrůzu. Beze slova zatáhla Luciena do ložnice a řekla mu:

„Vždyť je to snad sám ďábel.“

„Pro mne ještě něco daleko horšího,“ odpověděl Lucien

prudce. „Ale máš-li mne ráda, tvař se, jako bys mu byla

oddaná, a poslouchej ho na slovo, nebo zemřeš…“

„Zemřu?“ zděsila se Ester ještě víc.

„Zemřeš,“ opakoval Lucien. „Bohužel, holubičko moje,

nedovedeš si ani představit, jaká strašlivá smrt by mne čekala,

kdyby…“

Když to Ester uslyšela, zbledla a obestřely ji mrákoty.

„Tak co?“ ozval se za nimi svatokrádežník a padělatel, „to

jste ještě neotrhali lístky ze všech svých sedmikrásek?“

Ester a Lucien se vrátili a nebohá dívka řekla, aniž pohlédla

na záhadného muže:

„Budu vás poslušná, jako jsem poslušná Boha, pane.“

„Dobrá,“ odpověděl. „Nějaký čas můžete být velice

šťastná… a protože si nemusíte dávat šít nic než domácí

oblečení, ořiide vás to velmi levně.“

Dva povedení hlídací psi

Oba milenci zamířili do jídelny. Ale Lucienův ochránce je

pohybem zastavil.

„Říkal jsem vám o vašem služebnictvu, milé dítě,“ řekl

Ester. „Ještě vám je musím představit.“

Španěl dvakrát zazvonil. Vešly obě ženy, jimž říkal Evropa

a Asie, a důvod jejich přezdívek byl ihned patrný.

Asie vypadala, jako by se narodila na ostrově Jáva, a děsila

svým rudě měděným obličejem příznačným pro Malajce. Byl

plochý jako dřevěná deska, do níž jako by byl prudce vtlačen.

Podivná poloha čelistí činila spodní část obličeje podobnou

tváři veleopa. Čelo, ač promáčklé, jevilo přesto jisté známky

inteligence, vyplývající z návyku úskočného jednání. Dvě malá

žhavá očka byla klidná jako oči tygří, ale nikdy se nedívala

přímo. Asie jako kdyby se bála, aby nikoho nepolekala. Za

světle modrými rty se leskly sněhobílé, ale křivé zuby. Vcelku

vyzařovala z této zvířecí tváře podlost. Lesklé vlasy, mastné

stejně jako pleť obličeje, vroubily dvěma černými pruhy bohatě

nařasený šátek. Velice krásné uši byly ozdobeny dvěma

velkými hnědými perlami. Malá, krátká a podsaditá Asie se

podobala směšným figurkám, jaké Číňané malují na plenty,

lépe řečeno čínským bůžkům, jejichž model jako by ani

neexistoval, ač ho cestovatelé nakonec vždycky někde najdou.

Když Ester uviděla tu obludu, oděnou do bílé zástěrky přes

vlněné šaty, zachvěla se. „Asie,“ řekl Španěl, k němuž ta osoba

zvedla hlavu pohybem, jaký lze přirovnat jen ke způsobu, jímž

pes zvedá hlavu, aby pohlédl na svého pána, „toto je vaše

paní.“

Ukázal prstem na Ester oblečenou v županu. Asie se

podívala na tu mladou vílu s téměř bolestným výrazem, ač to

zároveň za víčky jejích oček tlumeně blýsklo, a cosi jako jiskra

požáru přeskočilo k Lucienovi, na něhož byl kouzelný pohled,

jak tu stál v přepychovém županu přehozeném přes jemnou

batistovou košili a červené kalhoty, s fezem na hlavě, zpod

něhož unikaly plavě vlnité vlasy. Italský génius si může

vymyslet příběh o Othellovi, anglický génius ho může postavit

na jeviště, ale jen sama příroda dovede jediným pohledem

vyjádřit daleko nádherněji a úplněji než Anglie nebo Itálie

lidskou žárlivost. Ten pohled Ester zahlédla a chytila se

Španělovy paže tak křečovitě, až mu do ní zaryla nehty jako

kočka, která se bojí, aby nespadla do propasti, jejíhož dna

nedohlédne. Španěl nato řekl té asijské obludě pár slov

neznámou řečí. Asie si ihned klekla, doplazila se k Esteřiným

nohám a zlíbala je.

„Toto není kuchařka, ale spíš kuchař, z něhož by slavný

Caréme zešílel žárlivostí. Asie umí v kuchyni všechno. Dokáže

vám připravit fazole tak, že ve vás vzbudí podezření, že je

andělé snesli přímo z nebe, aby je okořenili nějakým nebeským

kořením. Každý den ráno bude sama chodit do tržnice a bude

bojovat jako čert, aby získala zboží za slušnou cenu. Zvědavce

odradí svou mlčenlivostí. Protože jste se údajně vrátila z Indie,

Asie značně přispěje k věrohodnosti této báchorky, neboť je

z těch rodilých Pařížanek, které pocházejí, odkud právě chtějí.

Ale nemyslím, že byste se sama měla vydávat za cizinku… Co

ty na to, Evropo?“

Evropa byla pravým opakem Asie, neboť to byla

nejroztomilejší komorná, jakou si kdy Monrose mohl přát za

partnerku na jevišti. Byla štíhlá, zdánlivě roztěkaná, s tvářičkou

lasičky a špičatým nosíkem. Evropa vypadala unavená

pařížským životem, měla bledý obličej holky, která se živí

syrovými jablky; tvář měla lymfatickou, jako by vláknitou,

měkkou a umíněnou. Nožku vysunutou dopředu, ruce

v kapsách zástěrky, byla živá, až s ní všechno hrálo, i když se

nehýbala. Byla už švadlenkou i statistkou a patrně už přes své

mládí zkusila devatero řemesel. Zkažená jako všechny holky

z ústavu pro padlé dívky dohromady, možná že okradla vlastní

rodiče a možná se i dostala do styku s policejní šatlavou. Asie

sice budila hrůzu, ale ta připadala na první pohled známá,

neboť pocházela v přímé linii od travičky Lokusty, zatímco

Evropa působila zneklidňujícím dojmem, který narůstal

úměrně s tím, jak dlouho někdo používal jejích služeb. Její

zkaženost jako by neznala mezí; dovedla by, jak se lidově říká,

poštvat proti sobě i hory.

„Není madam náhodou z Valenciennes?“ zeptala se Evropa

suše. „Já ano.“ Pak se obrátila na Luciena a pedanticky se ho

otázala: „Mohl by mi pán sdělit, jak máme milostivé paní

říkat?“

„Paní van Bogseck,“ odpověděl Španěl, učiniv pohotově

přesmyčku z Esteřina jména. „Paní je židovského původu,

přijela sem z Holandska a je vdovou po obchodníkovi, který

zemřel na jaterní nemoc, kterou si přivezl z Jávy… Není nijak

zvlášť bohatá, aby to nebudilo zvědavost.“

„Zkrátka má jen tak tak z čeho žít, šest tisíc franků renty,

a máme si stěžovat, jak je opatrná na peníze,“ řekla Evropa.

„Správně,“ přikývl hlavou Španěl. „A nechte si ty žerty,“

zahromoval, když zahlédl, jak si Evropa s Asií vyměnily

pohledy, které se mu nelíbily. „Pamatujte si, co jsem vám říkal!

Sloužíte u královny, jste jí povinovány úctou, jaká královně

náleží. Budete si ji pěstovat, jako byste si pěstovaly pomstu,

budete jí oddány, jako jste oddány mně. Ani domovník ani

sousedé ani nájemníci, zkrátka nikdo se nesmí dovědět, co se

tady děje. A paní,“ dodal a položil svou velkou ruku Ester na

rameno, „paní se nesmí dopustit sebemenší neopatrnosti, a je

na vás, abyste jí v tom v případě nutnosti zabránily, ale… vždy

uctivě. Evropo, vy budete ve styku s vnějším světem, pokud

jde o šatstvo vaší paní. A budete se o ně starat s ohledem na

šetrnost. Zkrátka nikdo, ani ti nejbezvýznamnější lidé nesmějí

do bytu vkročit. Jste na to dvě, abyste to zvládly. – A vy, má

krasotinko,“ řekl Ester, „až budete chtít někam jet kočárem,

řekněte to Evropě, a ta bude vědět, kde najde vaše služebníky,

neboť budete mít také vlastního lokaje, kterého také sám

vyberu, jako tyto dvě otrokyně.“

Ester a Lucien se nezmohli ani na slovo a jen naslouchali

Španělovi a dívali se na ty dvě služebné perly, jimž Carlos

udílel rozkazy.

Jaké to bylo tajemství, jemuž vděčili za oddanost a věrnost,

jež se zračily v obou těch tvářích, z nichž jedna byla tak zle

vzpurná a druhá tak nesmírně krutá? Herrera uhodl myšlenky

Estery i Luciena, kteří tu stáli ohromeni jako Pavel a Virgínie

při pohledu na dva strašné hady, a pošeptal jim do ucha svým

nasládlým hlasem:

„Můžete se na ně spolehnout jako na mne, s ničím se před

nimi neskrývejte, to jim jen polichotí. – Jdi a dávej na stůl,

milá Asičko,“ řekl kuchařce. „A ty, děvenko, prostři ještě pro

jednoho,“ řekl Evropě. „Ti dva milenci by aspoň mohli pozvat

tatíčka na snídani, ne?“

Když obě služebné zavřely dveře a Španěl uslyšel Evropu,

jak za nimi přechází sem a tam, řekl Lucienovi a Ester, otvíraje

svou širokou dlaň:

„Mám je v hrsti.“

To slovo i pohyb byly děsivé.

„Kde jsi je, prosím tě, našel?“ zvolal Lucien.

„To víš,“ odpověděl Herrera, „na stupních trůnu jsem je

nehledal! Evropu jsem vytáhl z bahna, a teď má strach, aby tam

nemusela zpátky… Když s nimi nebudete spokojeni, pohrozte

jim panem abbé, a uvidíte, že se budou třást jako myši, když

slyší o kocourovi. Jsem totiž krotitel dravé zvěře,“ dodal

s úsměvem.

„Já bych spíš řekla, že jste zloduch,“ řekla líbezně Ester

a přitiskla se k Lucienovi.

„Milé dítě, pokusil jsem se vás získat pro nebe; ale

napravená děvka bude pro církev vždycky jen smyšlenkou;

kdyby se taková přece jen někde našla, stala by se z ní v nebi

zase kurtizána. Vy jste získala na tom, že se na vás zapomnělo

a že teď vypadáte jako spořádaná žena; protože tam jste se

naučila tomu, čemu byste se nikdy nenaučila v ohavném

prostředí, v němž jste žila… Nic mi nejste dlužná,“ řekl, když

uviděl na Esteřině tváři blažený výraz vděčnosti, „všechno

jsem to udělal pro něho…“ a ukázal na Luciena. „Jste lehká

holka, zůstanete lehkou holkou a umřete jako lehká holka,

protože vzdor líbivým teoriím pěstitelů zvířat se nikdo na

tomto světě nemůže stát ničím jiným než tím, čím je. Ten

člověk, co přišel s teorií o hrbolech na lebce, měl pravdu. Vy

například máte hrbol lásky.“

Španěl byl zřejmě fatalista jako Napoleon, Mohamed

a mnozí jiní velcí politikové. Je kupodivu, jak všichni mužové

činu mají sklon k fatalismu, právě tak jako většina myslitelů

má sklon k vyznávání Prozřetelnosti.

„Nevím, co jsem,“ odpověděla Ester s andělskou mírností,

„ale miluji Luciena a budu ho milovat až do smrti.“

„Pojďme obědvat,“ řekl zhurta Španěl, „a modlete se, aby

se Lucien moc brzy neoženil, protože pak byste ho už víckrát

neviděla.“

„Když se ožení, bude to moje smrt,“ řekla Ester.

Ustoupila knězi z cesty a nechala ho projít prvního, aby

mohla rychle pošeptat Lucienovi:

„To ty si přeješ, abych zůstala v moci toho člověka, který

mě dává hlídat těmi dvěma hyenami?“

Lucien přikývl. Ubohá Ester potlačila zklamání a zatvářila

se vesele, ačkoli ji to strašlivě zdrtilo. Vyžádalo si pak víc než

rok stálé oddané péče těch dvou hrozných stvůr, které Herrera

nazýval hlídacími psy, než si na ně zvykla.

Kapitola nudná, neboť líčí čtyři roky štěstí

Od návratu do Paříže se Lucienovo chování vyznačovalo

takovou cílevědomostí, že muselo vyvolávat žárlivost u všech

jeho dřívějších přátel, jimž pak oplácel jedině tím, že je dráždil

svými úspěchy, svým bezvadným zevnějškem a způsobem,

jakým udržoval odstup. Kdysi tak sdílný a tak družný básník se

stal chladným a odměřeným. Sám de Marsay, jehož si pařížská

mládež brala za vzor, nebyl ve svých výrocích nebo činech

odměřenější než Lucien. Pokud jde o duchaplnost, tu už před

časem prokázal jako novinář. De Marsay, jehož lidé často

srovnávali s Lucienem, dávajíce přitom přednost básníkovi, byl

natolik malicherný, že ho to mrzelo. Lucien, požívající velké

přízně u lidí, kteří měli tajně v rukou moc, tak brzy zanechal

pomyšlení na literární úspěchy, že zůstal lhostejný k úspěchu

svého románu vydaného pod původním názvem Lučištník

Karla IX. i k ohlasu své sbírky básní Sedmikrásky, kterou

Daurist rozprodal za jediný týden.

„Je to posmrtný úspěch,“ odpověděl se smíchem slečně des

Touches, když mu blahopřála.

Obávaný Španěl udržoval svého ochránce železnou rukou

na dráze, na jejímž konci očekávají každého vytrvalého

podnikavce vítězné fanfáry a plody úspěchu. Lucien si najal

mládenecký byt po Beaudenordovi na quai Malaquais, aby byl

blíže k rue Taitbout, a jeho rádce se usídlil ve čtvrtém patře

téhož domu v třípokojovém bytě. Lucien vlastnil už jen

jediného jezdeckého koně, jediného koně do kabrioletu,

jednoho sluhu a jednoho podkoního. Když nebyl nikam

pozván, večeřel u Estery. Carlos Herrera tak pečlivě dohlížel

na služebnictvo na quai Malaquais, že Lucien utratil

všehovšudy necelých deset tisíc franků ročně; Ester vystačila

s deseti tisíci franků dík nevysvětlitelně stálé oddanosti Evropy

a Asie. Při svých cestách do rue Taitbout i zpět si počínal

Lucien s krajní obezřetností. Jezdil tam výhradně drožkou se

staženými záclonkami a vždy zajížděl s drožkou až do dvora.

A tak jeho láska k Ester i existence domácnosti v rue Taitbout

zůstávaly pro veřejnost zcela utajeny, a proto neohrožovaly ani

jeho podnikání, ani jeho společenské styky. Nikdy mu o tomto

choulostivém předmětu neuklouzlo ani slůvko. Z obdobných

poklesků s Coralií za svého předešlého pobytu v Paříži získal

jisté zkušenosti. Na první pohled se jeho život jevil

pravidelným, jak to vyžaduje dobrý tón, za jaký lze skrýt

nejedno tajemství. Každý večer do jedné hodiny v noci trávil

ve společnosti; od desíti hodin ráno do jedné hodiny po poledni

ho bylo možno zastihnout doma; pak se vydával na vyjížďku

do Bouloňského lesíka a do pěti hodin odpoledne vykonával

návštěvy. Málokdy vycházel pěšky a tak se vyhýbal bývalým

známým. Když ho pozdravil některý novinář nebo jiný z jeho

dřívějších přátel, odpovídal kývnutím hlavou, které bylo

natolik zdvořilé, že se nikdo nemohl cítit dotčený, ale za nímž

se skrývalo hluboké opovržení, které zmrazovalo obvyklou

francouzskou srdečnost. Takto se zbavil lidí, k nimž se nechtěl

znát. Dávná nenávist mu bránila, aby navštívil paní d'Espard,

ačkoli ho několikrát pozvala. Když se s ní setkal u vévodkyně

de Maufrigneuse nebo u slečny des Touches, u hraběnky de

Montcornet nebo jinde, choval se k ní s vybranou zdvořilostí.

Tato nenávist, kterou paní d'Espard opětovala, nutila Luciena

k opatrnosti, neboť uvidíme, jak ji ještě rozdmýchal, když si

dovolil jistou pomstu, která mu ostatně vynesla od Carlose

Herrery přísné pokárání.

„Ještě nejsi dost mocný, aby ses mohl komukoli mstít,“ řekl

mu Španěl. „Když někdo putuje na parném slunci, nezastavuje

se, aby utrhl květinu, byť byla sebekrásnější…“

Lucien měl příliš skvělé vyhlídky a měl příliš mnoho

skutečných kvalit, než aby mladíci, které jeho návrat do Paříže

a jeho nevysvětlitelný úspěch buď zastiňoval nebo urážel,

netoužili po tom, aby mu provedli něco nepěkného. Lucien si

byl vědom toho, že má mnoho nepřátel, a věděl o zlých

úmyslech svých přátel. A proto abbé patřičně varoval svého

adoptivního syna před úklady společnosti i před osudnými

omyly mládí. Lucien mu musel každý večer podrobně

vyprávět, a také vyprávěl, co se ten den událo. Dík pokynům

svého rádce dokázal uniknout té nejvšetečnější zvědavosti,

jakou je zvědavost mondénní. Vyzbrojen klidem Angličana,

chráněn hradbami, jaké kolem sebe staví diplomatická

obezřetnost, neponechával nikomu právo ani příležitost, aby

nahlédl do jeho soukromých věcí. Jeho mladý hezký obličej se

stal před lidmi neproniknutelnou maskou lhostejnosti, jakou

mívají princezny při dvorních obřadech. V polovině roku 1829

se začalo jednat o jeho sňatku s nejstarší dcerou vévodkyně de

Grandlieu, která tehdy potřebovala zaopatřit své čtyři dcery.

Nikdo nepochyboval o tom, že král přihlédne k tomuto sňatku

a prokáže Lucienovi milost tím, že mu vrátí titul markýze. Ten

sňatek měl rozhodnout o Lucienově politické kariéře a o jeho

pravděpodobném

jmenování

vyslancem

u některého

německého knížecího dvora. Hlavně v posledních třech letech

se Lucienův život vyznačoval nenapadnutelnou solidností.

Marsay o něm pronesl tato významná slova:

„Ten chlapec musí mít za sebou někoho nesmírně

mocného.“ Lucien se tak stal bezmála osobností. Jeho láska

k Ester mu ostatně pomohla při hraní úlohy člověka vážného.

Takový návyk ochrání ctižádostivce před nejednou ztřeštěností;

tím, že nelpí na žádné ženě, nemohou u něho tělesné reakce

zvítězit nad duševními. Pokud jde o štěstí, které Lucien

prožíval, bylo uskutečněním jeho snů, které sníval jako

hladový básník bez krejcaru v podkrovní komůrce. Ačkoli

Ester, která byla ideální příklad zamilované kurtizány,

připomínala Lucienovi Coralii, onu herečku, s níž po celý rok

žil, úplně ji zatlačila do pozadí. Všechny milující a věrné ženy

rády volí život v ústraní, inkognito, život podobný perle na dně

mořském; ale u většiny z nich to bývá jen roztomilý rozmar,

který skýtal látku ke konverzaci, jakýsi smyšlený důkaz lásky,

který však zůstává jen ve slovech; zato Ester jako by byla

neustále pod čerstvým dojmem svého prvního štěstí a neustále

žila pod prvním Lucienovým žhoucím pohledem. A také za

celé čtyři roky ani jedinkrát neprojevila sebemenší zvědavost.

Celou její mysl zaměstnávala myšlenka, že nesmí vybočit

z rámce podmínek, jaké jí načrtla osudová ruka Španělova. Ba

daleko víc! Uprostřed samotných extatických rozkoší nikdy

nezneužívala své neomezené moci, jakou milovaným ženám

skýtají stále nové milencovy touhy, aby Luciena vyzpovídala

ohledně Herrery, který ji ostatně dál děsil: bála se na něho byť

jen pomyslet. Podivné dobrodiní této záhadné postavy, jíž Ester

nesporně vděčila jak za své způsobné vystupování dívky

vychované v klášteře, tak za své chování počestné ženy i za

svou obrodu, připadaly nebožačce jako pekelný závdavek.

„Jednou za to všechno budu muset platit,“ říkala si

s hrůzou.

Za každé pěkné noci podnikala Ester vyjížďky najatým

kočárem. Velkou rychlostí, patrně předepsanou Herrerou,

jezdila do některého z těch půvabných lesíků, které se

rozkládají

v okolí

Paříže,

v Bouloni,

ve

Vincennes,

v Romainville nebo ve Ville-VAvray, většinou s Lucienem,

někdy jen v doprovodu Evropy. Procházela se tam bez obav,

protože když s ní nebyl Lucien, doprovázel ji lokaj ve vysoce

elegantní livreji, vyzbrojený loveckým tesákem, jehož obličej

stejně jako lokajovy svaly prozrazoval velkého siláka. Tento

strážce byl podle anglického vzoru vyzbrojen dlouhou

dřevěnou tyčí, jaké používají šermíři holí a s níž dovedou

odrážet několik útočníků najednou. Na příkaz abbého Ester na

tohoto strážce nikdy nepromluvila. Když se paní chtěla vrátit,

Evropa ho zavolala. Strážce pak hvízdl na kočího, který vždy

čekal v přiměřené vzdálenosti. Když se Ester procházela

s Lucienem, Evropa a strážce kráčeli sto kroků za nimi jako

dva pekelní zbrojnoši, o nichž se vypráví v Tisíci a jedné noci,

jak je jakýsi čaroděj přidělil svým chráněncům. Pařížané

a hlavně Pařížanky znají kouzlo procházky lesem za jasné noci.

Ticho, měsíční svit, samota, to vše působí jako uklidňující

lázeň. Ester obvykle vyjížděla z domu v deset hodin,

procházela se od půlnoci do jedné hodiny a vracela se domů

o půl třetí. Den pro ni nikdy nezačínal před jedenáctou. To se

pak koupala a šlechtila tak důkladně jako málokterá žena

v Paříži, neboť to vyžaduje mnoho času, a proto to bývá

zvykem jen u kurtizán, lehkých holek nebo vznešených dam,

které mají celý den pro sebe. Sotva byla hotova, už přicházel

Lucien, před nímž se vždy zjevila jako čerstvě rozvitá květina.

Jedinou starostí bylo pro ni štěstí jejího básníka; patřila mu,

jako by byla předmět, což znamená, že mu nechávala

dokonalou volnost. Nikdy ani pohledem nevybočila z okruhu

své existence. Byl to výslovný příkaz abbého, neboť patřilo

k plánům tohoto intrikána, aby byl Lucien v lásce šťasten.

Štěstí nemá žádnou historii, a vypravěči ve všech zemích

okamžitě pochopili, že větou „A žili šťastně“ končí každý

milostný příběh. A tak lze toto vskutku fantastické štěstí

zakoušené v samém středu Paříže vysvětlit pouze možnostmi,

jakých se mu dostávalo. Bylo to štěstí ve své nejkrásnější

podobě, byla to báseň, symfonie, trvající čtyři roky. Každá

žena by řekla, že je to hodně. Ani Lucien ani Ester neřekli, že

je to příliš. A rčení „A žili šťastně“ bylo pro ně ještě výstižnější

než v pohádkách, neboť neměli děti. Tak mohl Lucien ve

společnosti koketovat, hovět svým básnickým rozmarům a –

řekněme to přímo – požadavkům svého postavení. Za dobu,

kdy pomalu postupoval ve své kariéře, prokázal různé tajné

služby některým politikům, a přispěl tak k jejich práci.

V těchto věcech se choval krajně diskrétně. Pěstoval živé styky

s paní de Sérizy, které byly podle mínění salónů víc než úzké.

Paní de Sérizy Luciena přebrala paní de Maufrigneuse, která

prý už o něho beztak nestála, kterýmžto výrokem se ženy mstí

za štěstí, na které žárlí. Lucien se nalézal v lůně velkého

almužnictví a byl v přátelských stycích s řadou dam, které zase

byly přítelkyněmi pařížského arcibiskupa. Byl skromný

a diskrétní a trpělivě čekal. A tak výrok de Marsaye, který se

mezitím oženil a nutil svou ženu, aby žila stejným způsobem

jako Ester, byl významnější než jen letmá poznámka. Avšak

skrytá úskalí Lucienova postavení budou v průběhu tohoto

vyprávění ještě dostatečně osvětlena.

Jak upír potkal medúzu a co z toho vzešlo

Taková byla situace, když se baron de Nucingen vracel

jedné jasné srpnové noci do Paříže z venkovského sídla jistého

cizího bankéře usazeného ve Francii, u něhož byl na večeři.

Toto sídlo leží v srdci provincie Brie, na osm mil od Paříže.

Protože si baronův kočí umínil, že svého pána zaveze tam

i zpátky jeho spřežením, dovolil si při setmění zpomalit. Když

zajeli do Vincenneského lesíka, byl stav zvířat, služebnictva

a pána takovýto: kočí, štědře napojen v čeledníku proslulého

finančního magnáta, spal s otěžemi v rukou, aby si

kolemjdoucí ničeho nevšimli. Lokaj sedící vzadu chrápal jako

roztočený vlček z Německa, země, kde se vyrábějí vyřezávané

dřevěné figurky, vlčky a velké káči. Baron si chtěl něco

promyslet, ale u gournayského mostu usnul, zmožen zažíváním

po dobrém jídle. Podle povolených otěží pochopili koně,

v jakém stavu je jejich kočí. Uslyšeli táhlý bas lokajův za

vozem, uvědomili si, že jsou pány, a využili té čtvrthodinky

svobody, aby šli, jak se jim líbí. Jako učenliví otroci poskytli

zlodějům příležitost, aby oloupili jednoho z nejbohatších

finančníků v celé Francii, nejobratnějšího z těch, kterým se

začalo říkat dosti drsně upíři. Když se koně tedy stali pány,

puzeni zvědavostí, kterou lze běžně pozorovat u domácích

zvířat, se zastavili na jakémsi rozcestí před jinými koňmi, jimž

řekli koňskou řečí: „Kdo jste? Co děláte? Jak se máte?“ Když

se kočár zastavil, dřímající baron se probudil. Zprvu si myslel,

že dosud nevyjel z parku svého kolegy; pak ho však překvapila

božská vidina, která ho zastihla bez jeho obvyklé zbraně –

vypočítavosti. Nádherně svítil měsíc, že by se při něm dal číst

třebas i večerník. V té lesní tišině a v tom čistém světle uviděl

baron osamělou ženu, která nastupovala do nájemného kočáru

a přitom se ohlédla po podivném spícím kočáře. Při pohledu na

tu andělskou bytost byl baron jakoby náhle osvícen vnitřní září.

Když si ta mladá žena všimla jeho obdivného pohledu, zděšeně

si stáhla závoj. Lokaj cosi křikl chraplavým hlasem a kočí

zřejmě porozuměl, neboť vůz vyrazil jako šipka. Starého

bankéře se zmocnilo strašlivé pohnutí: krev, která se mu

vracela z nohou k hlavě, nesla s sebou oheň a hlava tento oheň

zase hnala do srdce; hrdlo se mu sevřelo. Nebožák se obával,

že dostane záchvat, ale přes smrtelnou úzkost se postavil na

nohy.

„Jeď tryskem, ty sátracená pitomec, a nespi!“ zvolal. „Dám

ti sto frángů, když dóšeneš ten gočár!“

Při slovech sto franků se kočí probudil, lokaj vzadu je

patrně uslyšel ve spánku. Baron opakoval příkaz, takže se mu

podařilo u Trůnní brány dohnat kočár přibližně stejný jako ten,

v němž Nucingen spatřil božskou neznámou, ale v tomhle si

hověl vrchní příručí jistého luxusního obchodu s počestnou

ženou z rue Vivienne. Barona ten omyl zdrtil.

„Měl jsem místo tebe vzít Georga, ten by mi byl tu šénu

našel,“ řekl svému sluhovi, zatímco zaměstnanci akcízu

prohlíželi vůz.

„Ale pane barone, ten lokaj vzadu byl určitě sám čert a ten

vůz mi vyměnil za tamten původní.“

„Šádny Teufel nény,“ řekl baron.

Baron Nucingen už tehdy přiznával svou šedesátku a ženy

mu byly dokonale lhostejné, samozřejmě hlavně ta jeho.

Chlubil se tím, že nikdy nepoznal lásku, pro jakou lidé dělají

ztřeštěnosti. Považoval za štěstí, že už se ženami skončil,

a říkal o nich zcela nepokrytě, že ani ta nejandělštější nestojí za

to, nač přijde, i když dává zdarma. Platil za tak dokonale

blazeovaného, že už si ani nekupuje za pár tisíc franků měsíčně

potěšení dát se klamat. Z jeho lóže v opeře se jeho zrak chladně

snášel na členky baletu. Z tohoto obávaného roje obstarožních

děvčátek a mladých babizen, které byly elitou pařížských

radovánek, po něm žádná ani okem nehodila. Fyzickou lásku,

která je náhražkou lásky a sebelásky, lásku slušnou

a manželskou, lásku výstřední, to vše si baron už někdy koupil,

všechno to poznal, s výjimkou lásky opravdové. Taková láska

se na něho nyní vrhla střemhlav jako orel na kořist, jako kdysi

přepadla Gentze, důvěrníka Jeho Výsosti prince Metternicha.

Je známo, jakých ztřeštěnosti se dopustil pro Fanny

Elsslerovou tento starý diplomat, který se zajímal daleko víc

o divadelní zkoušky než o zájmy Evropy. Ta žena, která právě

ohromila tu nedobytnou pokladnu zvanou Nucingen, se mu

jevila jako jedinečná v celé generaci. Není jisto, zda Tizianova

milenka, Mona Lisa Leonarda da Vinci nebo Raffaelova

Fornarina byly stejně krásné jako skvostná Ester, v níž

nejzkušenější oko nejbedlivějšího pozorovatele v Paříži by

nebylo poznalo sebemenší známku připomínající kurtizánu.

A tak byl baron hlavně omráčen vzhledem vznešené a velké

dámy, který Ester, milovaná, obklopená přepychem, elegancí

a láskou, měla v míře nejvyšší. Šťastná láska je pro ženu jako

královské pomazání, dodává jí hrdosti císařovny. Po osm nocí

jezdil baron do Vincenneského lesíka, potom do lesů u Ville-

d'Avray, do Meudonského lesíka a nakonec po celém okolí

Paříže, ale s Ester se už nesetkal. Tu překrásnou ženskou

postavu, která mu připadala jako z bible, měl stále před očima.

Po čtrnácti dnech ztratil chuť k jídlu. Delphina de Nucingen

a její dcera Augusta, kterou baronka začínala vodit do

společnosti, si zpočátku nevšimly změny, jež se s baronem

udála. Matka s dcerou vídaly barona jen ráno u snídaně a večer

při večeři, když večeřeli všichni doma, což se stávalo jen

tehdy, když Delphina měla hosty. Ale po dvou měsících se

barona zmocnila taková horečka nedočkavosti a natolik

propadl stavu, který se podobá melancholii, zaskočen situací,

v níž mu jeho milióny nebyly nic platné, že zhubl a vypadal tak

špatně, že se Delphina tajně těšila, že bude brzy vdovou.

Začala licoměrně litovat manžela a přestala dceru vodit do

společnosti. Otravovala manžela otázkami, na něž odpovídal

jako Angličan stižený splínem, to jest na ně vlastně ani

neodpovídal. Delphina de Nucingen pořádala každou neděli

slavnostní večeři. Vybrala si ten den jako přijímací, protože si

všimla, že v neděli vysoká společnost nechodí do divadla a že

ten den bývá celkem nevyužit. Záplava živnostníků

a maloměšťáků činí neděle v Paříži téměř právě tak hloupé,

jako jsou v Londýně nudné. Baronka tedy pozvala na večeři

slavného Despleina, aby se o stavu nemocného poradila bez

baronova vědomí, neboť Nucingen tvrdil, že je úplně zdráv.

Keller, Rastignac, de Marsay, du Tillet, zkrátka všichni přátelé

rodiny naznačili baronce, že člověk, jako je Nucingen, by

neměl zemřít nečekaně; jeho rozsáhlé podnikání vyžaduje

zvláštní opatření, a proto je bezpodmínečně třeba znát pravý

stav věcí. Tito pánové byli na večeři pozváni, a právě tak hrabě

de Gondreville, tchán Francoise Kellera, rytíř Espard, des

Lupeaulx, doktor Bianchon, nejmilejší Despleinův žák, pan

Beaudenord se ženou, hrabě a hraběnka Montcornetovi, slečna

des Touches a Conti; a konečně i Lucien de Rubempré, jemuž

Rastignac už pět let projevoval vřelé přátelství, ovšem „na

zakázku“, jak se říká v řeči inzerátů.

Zoufalství pokladny

„Toho se tak snadno nezbavíme,“ řekl Blondet

Rastignakovi, když spatřil vstupujícího Luciena, krásnějšího

než kdy jindy a ve vysoce elegantním úboru.

„Lepší je mít ho jako přítele, protože je nebezpečný,“ řekl

Rastignac.

„Ten?“ řekl de Marsay. „Uznávám za nebezpečné jen lidi,

jejichž postavení je jasné, a jeho je spíš nenápadné než

nenapadnutelné! Tak třebas, z čeho je živ? Odkud má peníze?

Určitě musí mít na šedesát tisíc franků dluhů.“

„Nalezl si bohatého ochránce, jistého španělského kněze,

který nad ním drží ruku,“ odpověděl Rastignac.

„Bude si brát nejstarší slečnu de Grandlieu,“ řekla slečna

des Touches.

„Jenže,“ řekl rytíř Espard, „chtějí na něm, aby koupil

pozemky, které by vynášely třicet tisíc franků ročně, aby

zajistil majetek, který má připsat své nastávající, a na to

potřebuje milión, což se nenajde pod nohama žádného

Španěla.“

„To je hodně,“ řekla baronka, „protože Klotylda je pěkně

ošklivá.“

Paní de Nucingen si dodávala vznešenosti tím, že nazývala

slečnu de Grandlieu křestním jménem, jako by ona, rozená

Goriotová, byla v té společnosti jako doma.

„Ne,“ opáčil du Tillet, „dcera vévodkyně není pro nás nikdy

ošklivá, hlavně, když přináší titul markýze a místo

v diplomacii. Největší překážka toho sňatku však je v tom, že

je do Luciena bláznivě zamilována paní de Sérizy. Patrně mu

dává spoustu peněz.“

„Už se nedivím, že se Lucien tváří tak ustaraně, protože

paní de Sérizy mu určitě nedá milión, aby se mohl oženit se

slečnou Grandlieu. Asi neví, jak se má z té situace dostat,“

navázal de Marsay.

„Ano, ale slečna de Grandlieu ho zbožňuje,“ řekla hraběnka

de Montcornet, „a s pomocí té mladé dámy bude možná mít

lepší podmínky.“

„A co

udělá

se

svou

sestrou

a svým

švagrem

z Angoulému?“ zeptal se rytíř Espard.

„Ale vždyť jeho sestra je zámožná,“ řekl Rastignac,

„a dneska se jmenuje paní Séchardová a žije v Marsacu.“

„I když má jisté potíže, je Lucien přece jen fešák,“ řekl

Bianchon vstávaje, aby se pozdravil s Lucienem.

„Dobrý den, drahý příteli,“ řekl Rastignac a srdečně potřásl

Lucienovi rukou.

De Marsay ho pozdravil chladně, ačkoli Lucien pozdravil

první. Před večeří si Desplein a Bianchon dobírali barona

Nucingena a prohlásili, že jeho choroba je ryze duševní

povahy. Ale nikdo nedovedl určit její příčinu, protože se zdálo

zcela nemožné, že by tento rozvážný burzovní znalec mohl být

zamilovaný. Když Bianchon už nenalézal jiné vysvětlení pro

bankéřův chorobný stav a svěřil se s tím Delphině de

Nucingen, usmála se jako manželka, která už dávno ví, co si

má o manželovi myslet. Avšak po večeři, když všichni vyšli do

zahrady, blízcí přátelé rodiny obklopili bankéře a snažili se

osvětlit ten podivuhodný případ, který svými slovy naznačil

Bianchon, že totiž Nucingen musí být zamilovaný.

„Víte, že jste značně zhubl, barone?“ řekl mu de Marsay.

„Jste v podezření, že jste se zpronevěřil přírodním zákonům

finančnictví.“

„Ach ano!“ řekl baron.

„Ale ano,“ opáčil de Marsay. „Někteří lidé si dovolují

tvrdit, že jste se zamiloval.“

„Je to pravda,“ přiznal se zkroušeně Nucingen. „Toužím po

neznámé šéně.“

„Vy?… I vy jeden seladone!“ řekl rytíř Espard.

„Sámilovat se v mém věku, já vím, že je to smjéšny. Ale

was kann man machen, je to ták.“

„Je to dáma ze společnosti?“ zeptal se Lucien.

„Ale baron by přece takhle nezhubl z beznadějné lásky,“

řekl de Marsay. „Vždyť má za co koupit si každou ženu, která

se chce nebo může prodat.“

„Já nevím, kdo to je,“ odpověděl baron, „a teď to můšu šíct,

když je moje pány v salóně: až doteď jsem nevěděl, co je to

láska… asi je to, když se chubne.“

„Kde jste to neviňátko viděl?“ otázal se Rastignac.

„V kočáře ve Vincenneském lese.“

„Jak vypadá?“ řekl de Marsay.

„Bílý fišátko, růšofý sáty, bílá šála, bílá šlájer… Úplně

biblická postava, ohnivý óči, orientálná pleť.“

„To se vám muselo zdát!“ usmál se Lucien.

„Pravda, spal jsem jako dšéfo, jako dšéfo,“ vzpomněl si

Nucingen, „vracel jsem se totiž od pšítele na fenkově, kde jsem

féčešel.“

„A to byla sama?“ přerušil upíra du Tillet.

„Ja,“ řekl baron smutně. „Byl s ní jenom nějaká lokaj vzadu

za vozem a taky komorná.“

„Tak se mi zdá, že Lucien ví, kdo to je!“ zvolal Rastignac,

který zahlédl úsměv na rtech Esteřina milence.

„Kdo by neznal všechny ženy schopné jít o půlnoci na

schůzku s Nucingenem?“ vyhnul se Lucien přímé odpovědi.

„Už jsem ji nýgdy nespátšil,“ řekl baron. „Čtrnáct dní ji

dávám chlédat od policie, ale nyc.“

„Je vždycky lepší, když vás bude stát pár set tisíc franků,

než aby vás stála život. Ve vašem věku je taková neukojená

vášeň nebezpečná,“ řekl Desplein, „na to se může umřít.“

„Na ja,“ odpověděl Nucingen Despleinovi, „jíst už mi

nechutná, cítím, jak kolem lítá smrt. Pošád jezdím do

Vincenneského lesíka, tam, co jsem ji fíděl. Takový je teď můj

šivot. Ani jsem se nestaral o posledný půjčku. Musel jsem

požádat kolegy a ty mi pomohli, protože jim mě bylo líto. Dal

bych milión, dovědět se, kdo je ta šéna, a to bych na tom

vydělal, prótoše teď už ani nehraju na burze… Tillet to ví.“

„Ano,“ řekl du Tillet. „Má teď odpor ke každému

podnikání. Říká, že je to příznak blízké smrti.“

„Spíš pšíznak lásky,“ pokračoval Nucingen. „U mě je to to

samý.“

Naivita starého pána, který přestal být upírem a který

poprvé v životě zjistil, že existuje něco posvátnějšího než zlato,

tuto blazeovanou společnost dojala: jedni se na sebe pousmáli,

jiní hleděli na Nucingena a jejich tvář jako by říkala: „Takový

silný člověk, a takhle to dopracoval!…“ Pak se všichni vrátili

do salónu, dál hovoříce o té události. A byla to vskutku událost,

která musela nutně vyvolat obrovskou senzaci. Paní de

Nucingen se dala do smíchu, když jí Lucien zvěstoval

baronovo tajemství. Když baron uslyšel smích své ženy, vzal ji

pod paží a zavedl ji k oknu.

„Madam,“ řekl jí tiše. „Já jsem se vám nikdy neposmíval sa

faše lásky, tak se mi teď neposmívejte! Tóbra manšelka by

manšelovi pomáhala z maléru a neposmívala se mu, jako to

děláte vy…“

Podle popisu starého bankéře poznal Lucien Ester.

Rozmrzen už tím, že si jeho úsměvu někdo všiml, využil

okamžiku, kdy se při podávání kávy hovor stává všeobecným,

a vytratil se.

„Kam se poděl pan de Rubempré?“ zeptala se baronka de

Nucingen.

„Je věrný svému heslu Quid me continebit?’ odpověděl

Rastignac.

„Jinými slovy ,kdo mě zadrží?‘ nebo ,jsem nezkrotný‘,

,podle libosti‘,“ doplnil de Marsay.

„V okamžiku, kdy se baron zmínil o té své nevinné

panence, Lucien se nezdržel úsměvu, z čehož bych usoudil, že

ji zná,“ řekl Horace Bianchon, aniž si uvědomil, jak taková

nevinná poznámka může být nebezpečná.

„Výborně,“ řekl si v duchu upír.

Jako všichni nevyléčitelně nemocní, chytal se baron všeho,

co se mohlo jevit jako naděje, a rozhodl se proto, že dá Luciena

sledovat jinými lidmi, než jsou lidé Louchardovi. Louchard byl

totiž nejschopnější pařížský slídil, na kterého se baron před

čtrnácti dny obrátil.

Propast pod Esteřiným štěstím

Před návštěvou u Ester měl se Lucien zastavit v paláci

Grandlieuových a pobýt tam dvě hodiny, které činily slečnu

Klotyldu Frederiku de Grandlieu nejšťastnější dívkou z celé

čtvrti Saint-Germain. Opatrnost, jíž se vyznačovalo jednání

ctižádostivého Luciena, velela mu, aby ihned informoval

Carlose

Herreru o dojmu, jaký vyvolal úsměv, který mu nechtě

uklouzl, když Nucingen líčil Ester. To, že se baron do Ester

zamiloval a že dává svou krásnou neznámou hledat policií,

byly samy o sobě události natolik závažné, že je musel sdělit

člověku, který nalezl útočiště pod kněžskou sutanou, jako je

dříve zločinci hledali v kostele. Cestou z bankéřovy rezidence

v rue Saint-Lazare do rue Saint-Dominique, kde stojí palác

Grandlieuových, musel Lucien projet kolem svého bytu na quai

Malaquais. Lucien zastihl svého obávaného přítele, jak kouří

svůj breviář, to jest, jak si dává poslední dýmku před spaním.

Tento podivný cizinec totiž přestal kouřit španělské doutníky,

protože mu připadaly příliš slabé.

„Tohle začíná být vážné,“ odpověděl Španěl, když mu

Lucien vylíčil, co se stalo. „Když si baron najímá Loucharda,

aby mu to děvče našel, je také schopen ti pověsit na paty špicla,

a to by se pak všechno prozradilo. Stačí mi jen tak tak dnešní

noc a zítřejší dopoledne na to, abych si nachystal karty, se

kterými budu hrát proti baronovi, abych mu dokázal, jak je

policie neschopná. Až náš upír ztratí veškerou naději, že by tu

svou ovečku mohl najít, postarám se o to, abych mu ji mohl

prodat za cenu, jakou pro něho má…“

„Prodat Ester!“ zhrozil se Lucien, jehož první reakce byla

vždy správná.

„Zapomínáš snad, v jaké jsme situaci?“ zvolal Carlos

Herrera.

Lucien sklopil hlavu.

„Už nemáme žádné peníze,“ pokračoval Španěl, „a přitom

máme zaplatit šedesát tisíc franků dluhů! Když se chceš oženit

s Klotyldou de Grandlieu, musíš koupit za milión franků

pozemků, které máš té ošklivé slečně přinést do manželství.

Nu, a Ester je kořist, kterou předhodím našemu upírovi tak,

abych ho zároveň obral o milión. O to se už postarám…“

„Ester nebude chtít…“

„O to se už postarám.“

„Bude to její smrt.“

„O to se už postará pohřební ústav. A vůbec, co na tom?“

zvolal ten ukrutník a zarazil Lucienovo bědování už pouze

způsobem, jakým otázku postavil. „Kolik generálů v nejlepších

letech padlo za Napoleona?“ otázal se Luciena po chvilce

mlčení. „Ženských je vždycky dost! V roce 1821 ti připadala

Coralie jedinečná. A přece jsi pak potkal Ester. Po téhle holce

přijde… Víš kdo? Nějaká neznámá! A bude to nejkrásnější

žena ze všech a budeš ji hledat v sídelním městě státu, ve

kterém bude zeť vévody Grandlieua vyslancem a zástupcem

krále francouzského… A potom, poslyš, panáčku, snad tomu

nevěříš, že to bude Esteřina smrt? Ostatně, copak si může

manžel slečny de Grandlieu dál držet Ester? Zkrátka, nech mě

jednat; ty nemáš nepříjemnou povinnost myslet na všechno; to

je moje věc. Jenže se budeš muset pár neděl bez Ester obejít,

ačkoli budeš přitom dál chodit do rue Taitbout. A teď běž, jdi

si zacukrovat se svým záchranným pásem, dobře to s ní sehraj,

tajně strč Klotyldě to horoucně zamilované psaníčko, cos jí

dnes ráno napsal, a přines mi od ní psaníčko aspoň trochu

vlažné. Aspoň si vynahradí to své odříkání na papíře. To děvče

se mi začíná líbit. Ester shledáš trochu posmutnělou, ale řekni

jí, že musí poslechnout. Jde tu o naši livrej ctnosti, o náš kabát

poctivosti, o zástěrku, za jakou velcí páni skrývají všechny

svoje špatnosti… Jde o moje vynikající já, jde o tebe, na

kterého nesmí padnout ani stín podezření. Náhoda nám

posloužila lépe než můj mozek, který už mi dva měsíce mele

naprázdno.“

Zatímco Carlos Herrera pálil tyto strašné věty jednu za

druhou, jako když střílí z pistole, oblékal se a chystal

k odchodu.

„Je to na tobě vidět, jak ti to dělá dobře!“ zvolal Lucien.

„Ty jsi nikdy neměl chudinku Ester rád, a jsi celý šťastný, že

nadešla chvíle, kdy se jí můžeš zbavit.“

„Zato ty jsi ji nikdy nepřestal mít rád, viď?… Mně zase

nikdy nepřestala být protivná. Ale copak jsem nejednal

vždycky, jako kdyby mi ta holka byla opravdu milá, i když

jsem prostřednictvím Asie měl její život v rukou? Stačilo pár

jedovatých hub v jídle a bylo po všem… A přece slečna Ester

žije!… A je šťastná. A víš, proč? Protože ji ty miluješ. Nebuď

dětina. Už čtyři roky čekáme na nějakou náhodu, ať už

příznivou či nepříznivou, a proto musíme vynaložit veškerý

svůj um, abychom vyloupali lusky, které nám osud hází,

v téhle hazardní hře jde o dobré i zlé jako ve všem. Víš, na co

jsem myslel, než jsi přišel?“

„Ne…“

„Na to, jak bych se za pomoci Asie stal dědicem nějaké

bohaté staré báby jako tehdy v Barceloně.“

„Snad nechceš někoho zavraždit?“

„Už mi zbývala jen tato jediná možnost, abych ti zajistil

šťastnou budoucnost. Moji věřitelé se začínají znepokojovat.

Jakmile by tě začali honit exekutoři a jakmile by tě vyhnali

z paláce Grandlieuových, co by s tebou bylo? Vypršela by ti

čertova lhůta…“

Carlos Herrera naznačil pohybem, jak se sebevrah vrhá do

vody, a pak upřel na Luciena onen pronikavý pohled, jímž

vlivní lidé vtiskují svou vůli do duše lidí slabších. Ten

fascinující pohled, který lámal všechen odpor a zvěstoval, že

mezi Lucienem a jeho rádcem existuje nejen společné tajemství

na život a na smrt, ale i city stojící tak vysoko nad city

obyčejnými, jako stojí tento člověk nad mrzkostí svého

postavení.

Tento odporný, a přitom velký, tajemný a zároveň slovutný

muž, horečně prahnoucí po životě, nucený žít mimo svět, do

něhož mu zákon navždy uzavřel cestu, vyčerpaný špatností,

zmítaný strašlivou vzpurností, ale zároveň obdařený sžíravou

silou ducha, převtělil se do elegantní postavy Lucienovy, jehož

duše se stala duší jeho. Dával se zastupovat navenek tímto

básníkem, jemuž dodával svou houževnatost a železnou vůli.

Lucien byl pro něho víc než synem, víc než rodinou, víc než

životem, byl jeho pomstou. A protože silné duše lpějí víc na

citech než na životě, připoutal si ho trvalými pouty.

Poté co si koupil Lucienův život v okamžiku, kdy zoufalý

básník byl krůček od sebevraždy, nabídl mu pekelnou smlouvu,

s jakou se sice setkáváme jen v románech, ale jejíž strašná

existence byla ve slavných justičních dramatech soudně

prokázána. Tím, že Lucienovi umožňoval, aby užíval všech

slastí pařížského života, že ho přesvědčoval, že si ještě může

vybudovat slavnou budoucnost, stal se Lucien plně jeho

majetkem. Jakmile šlo o jeho druhé já, nebyla pro toho

podivného člověka žádná oběť příliš velká. Při vší své síle byl

tak slabý vůči rozmarům svého poddaného, že se mu nakonec

svěřil se všemi svými tajnostmi. Možná že toto ryze duchovní

spiklenectví bylo mezi nimi dalším poutem. Ode dne, kdy byla

Medúza unesena, věděl Lucien, na jakém ohavném základě

spočívá jeho štěstí.

Pod sutanou španělského kněze se skrýval Jacques Collin,

neblaze proslulá postava z galejí, člověk, který před desíti lety

žil pod občanským jménem Vautrin v penziónu paní

Vauquerové, kde bydlel rovněž Rastignac a Bianchon. Jacques

Collin řečený Smrtiplach uprchl z rochefortské věznice téměř

ihned nato, co tam byl uvězněn, využil příkladu pověstného

hraběte de Sainte-Hélěne s tím rozdílem, že pozměnil všechno,

co bylo na Coignardově odvážném počinu chybného. Vydávat

se za počestného člověka a žít přitom dál životem bývalého

galejníka je situace příliš rozporuplná, než aby neskončila

špatně, zejména v Paříži; když se totiž takový odsouzenec

vloudí do nějaké rodiny, zdesateronásobí tím nebezpečí

plynoucí z takové záměny osobnosti. Aby se uchránil před

dopadením, musí se povznést nad úroveň běžných životních

zájmů. Ve společnosti je člověk vystaven náhodám, které

málokdy doléhají na lidi, kteří nežijí ve styku s okolním

světem. A proto je kněžská sutana nejbezpečnějším převlekem,

zvlášť když má někdo možnost doplnit ho samotářským

životem a nečinností.

„Stanu se tady knězem,“ řekl si ten občansky mrtvý člověk,

který chtěl za každou cenu znovu ožít jako člen lidské

společnosti a uspokojit vášně stejně podivné, jako byl sám.

Občanská válka, kterou konstituce z roku 1812 ve Španělsku

vyvolala, poskytla mu možnost tajně zavraždit skutečného

Carlose Herreru. Byl to levoboček španělského velmože, jejž

otec už dávno opustil a který neznal ženu, jež mu dala život.

Na návrh jistého biskupa pověřil jej jako kněze španělský král

Ferdinand VII. politickým posláním ve Francii. Biskup, jediný

člověk, který o Carlose Herreru projevil zájem, zemřel v době,

kdy ten ztracený syn církve putoval z Cádizu do Madridu

a z Madridu do Francie. Pro Jacquese Collina bylo štěstím, že

potkal osobnost, po jaké toužil, a za podmínek, jaké se mu

hodily; i způsobil si sám zranění na zádech, aby zahladil stopy

vypáleného znamení, a pomocí různých chemikálií si změnil

tvář. Učinil tak, ještě než knězovu mrtvolu pohřbil, a tak se mu

podařilo získat určitou podobnost se svým dvojníkem. Aby

starý derviš toto převtělení, skoro stejně zázračné jako to,

o němž vypráví arabská pohádka, dokončil, vtělí se za pomoci

kouzelného zaříkávání do mladého člověka. Tak se galejník,

který španělsky uměl, naučil ještě latinsky aspoň tolik, kolik

mohl umět andaluský kněz. Ve třech káznicích dělal Collin

postupně vězňům bankéře a obohatil se tak ze vkladů

svěřených jeho známé a ostatně nucené poctivosti. Mezi

takovými společníky se totiž za každou chybu platí bodnou

ranou. K tomuto základnímu kapitálu pak přidal peníze, které

Carlosu Herrerovi dal biskup. Než opustil Španělsko, podařilo

se mu zmocnit pokladu jisté bohaté a pobožné paní

z Barcelony, které udělil rozhřešení, jež jí slíbil, vrátí-li ta

stařena peníze, které kdysi získala vraždou a jež byly původem

bohatství této kajícnice. Když takto zaujal místo kněze

pověřeného tajným posláním, které mu mělo získat v Paříži

podporu na nejvyšších místech, rozhodl se Jacques Collin, že

neučiní nic, čím by ohrozil osobnost, za niž se skryl, a svěřil se

tedy náhodám své nové existence. Tu se však stalo, že po cestě

do Paříže se setkal s Lucienem. Falešný kněz vytušil v tom

chlapci skvělý nástroj k získání moci. Zachránil ho před

sebevraždou a řekl mu: odevzdejte se do rukou služebníka

Božího, jako byste se upsal ďáblu, a máte vyhlídky na skvělou

budoucnost. Váš život bude jako sen a nejhorším probuzením

bude pro vás smrt, kterou jste si chtěl sám přivodit…

Spojení těch dvou lidí, kteří se stali jedinou bytostí,

spočívalo na této významné úvaze a Herrera je ještě stmelil

dovedně zosnovaným pocitem spoluviny. Herrera byl ovládán

duchem zkázy a zničil Lucienovu počestnost tím, že ho stavěl

před kruté nutnosti a zase ho z nich dostával za cenu tichého

souhlasu se špatnými či ohavnými činy, z čehož však Lucien

pokaždé vycházel v očích veřejnosti jako neposkvrněný,

loajální a ušlechtilý. Lucien se stal společenským sluncem,

v jehož stínu hodlal zlosyn žít.

„Já jsem autor a ty jsi drama; když ty nebudeš mít úspěch,

vypískají mne,“ řekl Herrera Lucienovi poté, co se mu přiznal

k svému svatokrádežnému přestrojení.

Carlos se svěřoval opatrně a jen postupně a odměřoval

ohavnost svých přiznání podle velikosti svých úspěchů a podle

Lucienových potřeb. A tak Smrtiplách nevyzradil své poslední

tajemství dřív než v okamžiku, kdy rozkoše pařížského života,

úspěchy a uspokojená ješitnost toho tak slabého básníka

k němu nepřipoutaly tělem i duší. Tam, kde Rastignac kdysi

odolal ďáblovu pokušení, Lucien, lépe zmanipulován, umněji

zkompromitován, a hlavně přemožen štěstím ze skvělého

postavení, které získal, podlehl. Zlo, jež se poeticky

zpodobňuje jako ďábel, použilo vůči tomuto muži, který byl

napůl ženou, těch nejlákavějších svodů a zpočátku od něho

žádalo málo a dávalo mu mnoho. Hlavním Carlosovým

argumentem bylo ono věčné mlčení, jaké sliboval Tartuffe

Elmíře. Stále nové důkazy naprosté oddanosti, podobné té,

jakou projevoval Said k Mohamedovi, dokonaly dílo zkázy,

jímž se Jacques Collin zmocnil Luciena. Jenže Ester a Lucien

brzy spotřebovali všechny peníze kdysi svěřené kázeňskému

bankéřovi, který kvůli nim riskoval strašlivé vyrovnání účtů;

mladý elegán, starý podvodník a kurtizána byli samé dluhy.

V okamžiku, kdy měl Lucien konečně dosáhnout úspěchu,

mohl sebemenší kamínek na cestě kteréhokoli z těchto tří lidí

způsobit zhroucení fantastické stavby toho tak odvážně

budovaného štěstí. Na plese v opeře poznal Rastignac Vautrina

z penziónu paní Vauquerové, ale věděl, že stačí, aby se

malinko podřekl, a je synem smrti. Proto milenec paní de

Nucingen si s Lucienem vyměňovali pohledy, v nichž se na

obou stranách skrýval strach, ačkoli navenek se tvářili

přátelsky.

V okamžiku nebezpečí by byl Rastignac bezpochyby

s velkou rozkoší opatřil káru, která by odvezla Smrtiplacha na

popraviště. Lze si snadno představit, jakou tajnou radost pocítil

Carlos, když se dověděl, jak se baron de Nucingen zamiloval,

a když si uvědomil, jak může člověk jeho formátu zneužít

ubohou Ester.

„Nu co,“ řekl Lucienovi, „čert si chrání svého almužníka!“

„Sedíš se zapálenou dýmkou na sudu s prachem!“

„Incedo per ignes,“ odpověděl Carlos s úsměvem. „Je to

moje řemeslo.“

Palác Grandlieuových

V polovině minulého století se rod Grandlieuových rozdělil

na dvě větve; na původní vévodskou linii, odsouzenou

k zániku, neboť současný vévoda měl jenom dcery, a dále na

vikomty de Grandlieu, kteří zdědí titul a erb linie původní.

Vévodská linie má ve znaku tři širočiny v červeném poli anebo

válečné sekery ve vodorovných pásech se slavným heslem

CAVEO NON TIMEO, v čemž je obsažena celá historie rodu.

Erb vikomtů je rozdělen na čtyři navarreinská pole se zlatě

vroubkovanými pruhy pod rytířskou přilbou a s heslem

GRANDS FAITS, GRAND LIEU! Současná vikomtesa,

ovdovělá v roce 1813, má syna a dceru. Ačkoli po návratu

z emigrace byla téměř na mizině, dík věrným službám

advokáta Dervilla získala nazpět dosti značné jmění.

Když se vévoda a vévodkyně Grandlieuovi vrátili v roce

1804, ucházel se císař o jejich přízeň. A tak když je Napoleon

uviděl na svém dvoře, vrátil jim všechno, co mezitím propadlo

státu, zhruba čtyřicet tisíc franků renty. Ze všech velmožů ze

čtvrti Saint-Germain, kteří se dali zlákat Napoleonem, byli

vévoda a vévodkyně (rozená Ajudová ze starší větve rodu

spřízněné s Braganzovými) jediní, kdo nezapřeli císaře ani jeho

dobrodiní. Ludvík XVIII. vzal ohled na tuto věrnost, kterou

čtvrť Saint-Germain vyčítala Grandlieuovým jako zločin, je

však také možné, že Ludvík XVIII. tím chtěl jen pozlobit svého

staršího bratra. Uvažovalo se o sňatku mladého vikomta de

Grandlieu s nejmladší dcerou vévody, Marií Athenaidou, které

bylo tehdy devět let. Její starší sestra Sabina se po červencové

revoluci provdala za barona de Guénic.

V pořadí třetí dcera Josefína se stala paní d'Ajuda-Pinto,

když markýzovi zemřela první manželka, slečna de Rochefide.

Nejstarší vstoupila do kláštera roku 1822. Její mladší sestře

slečně Klotyldě Frederice bylo tehdy dvacet sedm let a vášnivě

milovala Luciena de Rubempré. Netřeba se ptát, zda palác

vévody de Grandlieu, jeden z nejkrásnějších v celé rue Saint-

Dominique, měl pro Luciena zvláštní přitažlivost. Kdykoli se

obrovská vrata otevřela, aby propustila jeho kabriolet,

pociťoval ono uspokojení ješitnosti, o němž hovoří Mirabeau.

„Ačkoli můj otec byl pouhým apatykářem v 1’Humeau, já

jsem to dotáhl až sem!…“

Takové byly jeho myšlenky a byl ochoten se dopustit ještě

mnoha jiných zločinů než paktování s podvodníkem, aby si

uchoval právo vystoupit po těch několika stupních ke vchodu

a uslyšet, jak je ohlašován: „Pan de Rubempré!“ při vstupu do

velkého salónu ve slohu Ludvíka XIV., jehož zařízení vzniklo

za vlády tohoto panovníka podle vzoru versailleského zámku

a v němž se shromažďovala ona společenská elita, pařížská

smetánka, jíž se tenkrát říkalo „Malé Versailles“.

Urozená Portugalka, patřící k oněm ženám, které zvlášť

nerady vycházejí z domu, byla většinu času obklopena svými

sousedy

Chaulieuovými,

Navarreinsovými

nebo

Lenoncourtovými. Často se tu zastavila cestou na ples nebo při

návratu z opery hezká baronka de Macumer (rozená de

Chaulieu), vévodkyně de Maufrigneuse, paní d'Espard, paní de

Camps, slečna des Touches, spřízněná s bretaňskými

Grandlieuovými, vikomt Grandlieu, vévoda Rhétoré, markýz

Chaulieu, který se měl v budoucnu stát vévodou de

Lenoncourt-Chaulieu, Madeleina de Mortsauf, vnučka vévody

Lenoncourta, markýz Ajuda-Pinto, princ Blamont-Chauvry,

markýz

Beauséant,

zástupce

biskupa

de

Pamiers,

Vandenessovi, starý princ Cadignan a jeho syn vévoda

Maufrigneuse, ti všichni byli stálými návštěvníky v tom

velkolepém salóně, v němž vládlo dvorské ovzduší a v němž

způsoby, chování a duchaplnost byly v souladu s urozeností

hostitelů, pro jejichž aristokratickou okázalost se zapomínalo

na jejich přisluhování Napoleonovi.

V salóně, do něhož paní de Sérizy nebyla nikdy připuštěna,

ačkoli byla rozená de Ronquerolles, měla hlavní slovo matka

vévodkyně de Maufrigneuse, stará vévodkyně d'Uxelles.

Luciena sem uvedla paní de Maufrigneuse, která byla do

něho po dva roky zamilovaná a přiměla svou matku, aby se za

něho přimluvila. Od té doby se tu tento okouzlující mladý

básník držel dík vlivu hlavního almužnictva a za přispění

pařížského arcibiskupa. Připuštěn byl však teprve poté, co

dostal dekret, jímž se mu vracelo jméno i erb rodu Rubempré.

Vévoda Rhétoré, rytíř Espard a další pánové, kteří Lucienovi

záviděli, soustavně proti němu vévodu Grandlieua štvali,

vyprávějíce mu historky o Lucienově minulosti. Ale zbožná

vévodkyně, obklopená nejvyššími církevními hodnostáři,

i Klotylda de Grandlieu byly při Lucienovi. Ostatně Lucien

vysvětloval tuto nepřízeň svým dávným románkem se

sestřenicí paní d'Espard paní Bergetonovou, dnes hraběnkou du

Chátelet. Když si pak Lucien uvědomil, jak je nutné, aby byl

přijat do tak mocné rodiny, a pobízen svým soukromým

rádcem, aby si získal Klotyldu, projevil odvahu všech

povýšenců: chodil tam pětkrát týdně, s úsměvem polykal

pelyněk závisti, čelil vyzývavým pohledům a duchaplně

odpovídal na posměšky. Jeho vytrvalost, jeho milé chování

i jeho úslužnost nakonec oslabily výhrady a zmírnily překážky.

Lucien udržoval stále nejlepší styky s vévodkyní de

Maufrigneuse, jejíž vášnivé dopisy z doby, kdy byla do

Luciena zamilovaná, Carlos Herrera pečlivě střežil. Byl

modlou paní de Sérizy a oblíbencem slečny des Touches;

a toho šťastlivce, přijímaného ve všech těchto třech rodinách,

teď abbé Herrera upozornil, aby se choval s největší

zdrženlivostí.

„Člověk nemůže zachovávat oddanost několika rodinám

současně,“ říkal mu jeho osobní rádce. „Ten, kdo chodí všude,

nebudívá vždy největší zájem. Velcí páni drží ruku jen nad

těmi, kdo jsou jako kus nábytku, který mají neustále na očích

a který se jim postupně stává čímsi potřebným, třebas jako

pohovka, na kterou je možno si sednout.“

Lucien, který si zvykl dívat se na salón Grandlieuových

jako na kolbiště, schraňoval si svůj ostrovtip, vtipné poznámky,

novinky i své společenské roztomilosti na dobu, kterou tam

večer stráví. Dovedl být vemlouvavý i laskavý, a poučen

Klotyldou o úskalích, jimž je třeba se vyhnout, hověl libůstkám

vévody Grandlieua. Klotylda, která zprvu žárlila na úspěchy

vévodkyně de Maufrigneuse, se do Luciena šíleně zamilovala.

Když si Lucien uvědomil všechny výhody podobného

spojení, hrál úlohu zamilovaného tak dokonale, jako by ji

sehrál nejnovější první milovník Francouzské komedie

Armand.

Psal

Klotyldě

dopisy,

které

byly

vskutku

mistrovskými literárními díly, a Klotylda na ně odpovídala

jakýmsi soubojem duchaplnosti ve vyjádření své vášnivé lásky

alespoň na papíře, když už jinak nemohla. Lucien chodil

v neděli na mši ke svatému Tomáši Akvinskému, stavěl se jako

horlivý

katolík,

pronášel

přesvědčivé

monarchistické

a náboženské řeči. Mimoto psal do novin věrných církvi

pozoruhodné články, za něž odmítal jakýkoli honorář a které

podepisoval jen šifrou L. Sepsal rovněž několik politických

brožur objednaných buď králem Karlem X. nebo hlavním

almužnictvím a nežádal za to sebemenší odměnu.

„Král už toho pro mě tolik udělal,“ říkal, „že jsem mu

dlužen vlastní krev.“

A tak se od jisté doby jednalo o Lucienově přidělení do

kabinetu předsedy vlády ve funkci jeho osobního tajemníka;

ale paní d'Espard poštvala proti Lucienovi tolik lidí, že muž,

který byl pravou rukou Karla X., váhal se k takovému

rozhodnutí odhodlat. Nejenže nebylo Lucienovo postavení

dostatečně jasné a otázky jako: „Z čeho je živ?“, jež se

objevovaly o to častěji, oč byl jeho vzestup rychlejší, žádaly si

odpověď. Dobrodušná zvědavost stejně jako zvědavost

zlomyslná tu otázku neustále zkoumaly a odhalovaly přitom

nejedno slabé místo ve zbroji našeho ctižádostivce. Klotylda de

Grandlieu se stala nevědomky zvědem svého otce a matky.

Jednou odvedla Luciena do okenního výklenku, aby si s ním

pohovořila a sdělila mu výhrady rodiny.

„Staňte se majitelem pozemků o hodnotě jednoho miliónu

franků, a máte moji ruku, to mi řekla matka,“ oznámila mu

Klotylda.

„A pak se tě zeptají, kdes na to vzal peníze!“ namítl Carlos

Lucienovi, když o tom uslyšel,

„Můj švagr už je asi bohatý,“ poznamenal Lucien, „ten

může být naším ručitelem.“

„To už nechybí nic než ten milión!“ zvolal Carlos. „Budu

o tom uvažovat.“

K dokreslení Lucienova postavení v paláci Grandlieuových

třeba dodat, že tam nikdy nebyl pozván na večeři. Ani

Klotylda, ani vévodkyně d'Uxelles ani paní de Maufrigneuse,

která se vždy k Lucienovi chovala skvěle, nedokázaly pro něho

takový projev přízně získat, neboť vévoda stále ještě choval

nedůvěru k tomu, jehož nazýval mistrem de Rubempré. Tento

odstín v oslovení, jehož si všimla celá společnost ve vévodově

salónu, těžce zraňoval Lucienovu ješitnost, neboť z něho cítil,

že je tu jen trpěn. Společnost má právo, aby byla náročná,

neboť je tak často podváděna! Chtít se v Paříži prosadit bez

viditelného zdroje příjmů nebo bez určitého povolání znamená

dostat se do situace, kterou nelze dlouho držet nějakým

předstíráním. A tak Lucienův vzestup dával současně zvláštní

váhu otázce: „Z čeho je živ?“ Byl nucen přiznat paní de Sérizy,

jíž vděčil za podporu generálního prokurátora Granvilla

a předsedy Nejvyššího soudu, státního ministra hraběte Octava

de Bauvan, že je až po uši zadlužen.

Když vstupoval na nádvoří paláce, v němž se skrývalo

ospravedlnění veškeré jeho ješitnosti, říkal si trpce,

připomínaje si Smrtiplachova slova:

„Slyším, jak se mi to všechno hroutí pod nohama.“

Miloval Ester a chtěl za ženu slečnu de Grandlieu! Zvláštní

situace! Tu jednu musí prodat, aby získal tu druhou. Jediný

člověk mohl tento čachr uskutečnit, aby tím neutrpěla

Lucienova čest, a tím člověkem byl falešný Španěl. Proto musí

být oba tak diskrétní navenek, jako jsou diskrétní vůči sobě.

V životě se nestává, aby někdo uzavřel dvakrát za sebou

takovou smlouvu, v níž každá strana střídavě ovládá a je

ovládána.

Lucien zaplašil chmury, které mu halily čelo, a vstoupil do

salónu paláce Grandlieuových veselý a svěží.

Dívka z dobré rodiny

Okna byla otevřena a palác byl zaplaven vůní ze zahrady;

žardiniéra umístěná vprostřed místnosti nabízela zrakům

pyramidu ze samého kvítí.

Vévodkyně sedící v koutě na pohovce hovořila s vévodkyní

de Chaulieu. Několik žen tvořilo skupinu, která byla

pozoruhodná tím, jak každá z nich svým postojem předstírala

smutek. Ve vyšší společnosti se nikdo nezajímá o cizí neštěstí

ani o cizí bolest, všechno zůstává jen ve slovech. Klotylda

a Josefína byly zaměstnány u čajového stolku. Urozený pán

Pamiers, vévoda de Grandlieu, markýz Ajuda-Pinto a vévoda

Maufrigneuse hráli whist. Když byl Lucien ohlášen, zamířil

přes celý salón, aby se poklonil vévodkyni a otázal se jí na

příčinu zármutku, který vidí na její tváři.

„Paní de Chaulieu právě dostala smutnou zprávu, že zemřel

její zeť baron Macumer, bývalý vévoda Soria. Mladý vévoda

Soria s manželkou, kteří v Chantepleurs bratra ošetřovali, jí

o té smutné události napsali. Luiza je z toho zoufalá.“

„Žádná žena není dvakrát za život tak milována, jako byla

Madeleine de Mortsauf.“

„Bude z ní bohatá vdova,“ pokračovala stará vévodkyně

d'Uxelles pohlížejíc na Luciena, jehož tvář však zůstala

dokonale lhostejná.

„Ubohá Luiza,“ řekla paní d'Espard. „Jak ji chápu a jak ji

lituji.“

Markýza d'Espard se zatvářila zasněně jako cituplná žena se

zlatým srdcem. Ačkoli Sabině de Grandlieu bylo teprve deset

let, podívala se na matku pohledem téměř ironickým, zato

pohled, jímž po ní šlehla matka, ji okamžitě zkrotil. Tomu se

říká správná výchova.

„Až moje dcera překoná tuto ránu osudu,“ řekla paní de

Chaulieu s dojemným mateřským výrazem, „budu si dělat

starosti o její budoucnost. Luiza je tak hrozně romantická!“

„Opravdu nevím,“ řekla stará vévodkyně, „po kom vaše

dcery tuhle povahu zdědily.“

„Dnes je těžké,“ poznamenal jakýsi starý kardinál, „usmířit

srdce s konvencemi!“

Lucien, který neměl, co by na to řekl, zamířil k čajovému

stolku, aby složil poklonu slečnám de Grandlieu. Když se

básník octl na několik kroků od skupiny žen, markýza d'Espard

se naklonila k vévodkyni de Grandlieu a pošeptala jí:

„Myslíte, že ten mladý muž má vaši dceru opravdu rád?“

Perfidnost této otázky pochopíme teprve tehdy, když

načrtneme Klotyldin portrét. Ta sedmadvacetiletá mladá dáma

právě stála, což umožnilo posměvačnému pohledu paní

d'Espard, aby spočinul na suché a hubené Klotyldině postavě,

která vypadala přesně jako stonek chřestu. Živůtek měla ta

chudinka tak plochý, že nepřipouštěl ani onu koloniální

výpomoc v podobě krajkových šátečků, jimž švadleny říkají

šidítka. Ale Klotylda, která si byla dostatečně vědoma

předností svého jména, nejenže se nijak nesnažila tento

nedostatek zakrývat, naopak, hrdinně jej stavěla na obdiv. Tím,

jak si stahovala šaty, dosahovala efektu tvrdých a přísných

obrysů, jaké středověcí sochaři dodávali svým soškám, jejichž

profil se rýsuje na temném pozadí výklenků, v nichž je

v katedrálách umístili. Klotylda měřila pět stop a čtyři palce.

Smíme-li použít familiárního výrazu, byla samá noha. Tento

nedostatek proporcí činil její trup jaksi beztvárným. Byla

bruneta s tuhými černými vlasy, se žhnoucíma očima

orámovanýma již namodralými důlky, obličej měla proláklý

jako srpeček nového měsíce a nad ním se klenulo vypouklé

čelo; byla vlastně karikaturou své matky, která bývala jednou

z nejkrásnějších

žen

v Portugalsku.

Příroda

si

libuje

v podobných hříčkách. Stává se, že v některé rodině bývá

překrásná sestra, jejíž rysy se u bratra projevují jako zcela

ohyzdné, ačkoli si jsou oba velice podobní. Klotylda měla na

nepřiměřeně vpadlých rtech trvale pohrdavý výraz. A tak její

rty prozrazovaly víc než kterýkoli jiný rys jejího obličeje hnutí

jejího srdce, když jim láska dodávala něhu, což bylo o to

pozoruhodnější, že tváře měla příliš snědé, než aby se mohly

rdít, a že její oči, příliš černé a hrdé, neříkaly nikdy nic. Přes

všechny tyto nevýhody, přesto, že se podobala prknu, její

vychování i vznešený původ činily její zjev ušlechtilým

a hrdým, zkrátka dodávaly jí všechno to, čemu se tak přiléhavě

říká ono zvláštní cosi, co možná způsobilo strohost jejího

oděvu a co hlásalo, že jde o dívku z dobré rodiny. Dovedla

uplatnit své vlasy, jejichž nepoddajnost, množství a délku bylo

možno pokládat za krásu. Její kultivovaný hlas dovedl

okouzlovat; překrásně zpívala. Klotylda byla přesně ten typ

dívky, o níž se říká, že má krásné oči nebo že má takovou

milou povahu. Komusi, kdo ji oslovil po anglicku „Výsosti“,

odpověděla: „Říkejte mi raději Hubenosti.“

„Proč by neměl někdo mít rád chudinku Klotyldu?“

odpověděla vévodkyně markýze. „Víte, co mi včera řekla?:

,Kdyby mě měl někdo rád jen ze ctižádosti, postarala bych se

o to, aby mě měl rád pro mne samotnou.‘ Klotylda je

duchaplná a ctižádostivá a některým mužům se tyto vlastnosti

líbí. Pokud jde o něho, má drahá, ten je krásný jako sen, a když

se mu podaří vykoupit panství rodiny Rubempré, vrátí mu král

titul markýze už z ohledu na nás… Koneckonců jeho matka

byla poslední z rodu Rubempréových.“

„A kde ten chudák chlapec vezme milión?“ řekla markýza.

„To není naše věc,“ pokračovala vévodkyně. „Ale rozhodně

není schopen ho ukrást… Ostatně bychom Klotyldu nedali

žádnému intrikánovi ani nepoctivému člověku, ani kdyby to

byl krasavec, básník a mladý jako pan de Rubempré.“

„Jdete pozdě,“ řekla Klotylda s líbezným úsměvem

Lucienovi.

„Ano, večeřel jsem u známých…“

„Od jisté doby chodíte nějak často do společnosti,“ řekla

Klotylda zakrývajíc žárlivost a obavy úsměvem.

„Do společnosti?“ ohradil se Lucien. „To ne, jen jsem

náhodou tento týden skoro denně večeřel u některého bankéře,

dnes u Nucingena, včera u Tilleta, předevčírem u Kellera…“

Jak je vidět, pochytil Lucien onen tón duchaplné

impertinence, jakým hovořívá vysoká šlechta.

„Máte hodně nepřátel,“ řekla mu Klotylda podávajíc mu

(s jakou grácií!) šálek čaje. „Řekli mému otci, že máte na

šedesát tisíc franků dluhů a že se co nevidět stane vaším letním

sídlem cela Svaté Pelagie. A kdybyste věděl, co mne všechno

takové pomluvy stojí… Všechno to dopadá na moji hlavu. Ale

nechci mluvit o tom, co já vytrpím (otec mne přímo drtí

pohledem), ale o tom, jak asi musíte trpět vy, je-li na tom, co se

říká, jen zrnko pravdy…“

„Nevšímejte si těch hloupých řečí. Milujte mne, jako já

miluji vás, a důvěřujte mi ještě pár měsíců,“ odpověděl Lucien

vraceje prázdný šálek na ozdobný stříbrný podnos.

„Nechoďte na oči mému otci, byl by na vás zlý, a protože

vy byste si to nenechal líbit, byli bychom ztraceni… Ta

protivná markýza d'Espard mu namluvila, že vaše matka

pomáhala ženám při porodu a že vaše sestra byla žehlířkou…“

„Žili jsme opravdu velice bídně,“ odpověděl Lucien se

slzami v očích. „To nejsou pomluvy, jen obyčejné klepy. Dnes

je má sestra víc než milionářka a matka mi zemřela před dvěma

roky… To si ty informace nechávali na okamžik, kdy už budu

blízek cíle…“

„Ale copak jste to provedl paní d'Espard?“

„Neprozřetelně

jsem

u paní

de

Sérizy

vyprávěl

v přítomnosti pánů de Bauvan a de Granville, jak se soudila se

svým manželem markýzem d'Espard, jak jsem to slyšel od

Bianchona. Názor pana de Granville podporovaný Bauvanem

a Sérizym přiměl ministra spravedlnosti, aby změnil svůj

výrok. Oba couvli před Soudním věstníkem, před skandálem,

a markýzu klepli přes prsty ve zdůvodnění rozsudku, jímž se

tato nechutná aféra skončila. A jestli se pan de Sérizy dopustil

indiskrece, která mi na smrt znepřátelila markýzu, získal jsem

zase já jeho podporu i podporu generálního prokurátora

a hraběte Octava de Bauvan, jemuž paní de Sérizy řekla, do

jakého nebezpečí mne dostali, když naznačili zdroj svých

informací. Pan markýz d'Espard mne neprozřetelně navštívil,

jako kdybych mohl za to, že ten hanebný proces vyhrál.“

„Já vás paní d'Espard zbavím,“ řekla Klotylda.

„Ale jak?“ zvolal Lucien.

„Moje matka pozve Espardovy děti, které jsou roztomilé

a už dost velké. Otec i oba synové budou na vás pět takové

chvály, že už tady zaručeně jejich matku víckrát neuvidíme…

„Klotyldo, vy jste báječná, a kdybych vás nemiloval pro vás

samotnou, miloval bych vás pro váš důvtip.“

„To není důvtip,“ řekla Klotylda, vkládajíc veškerou svou

lásku do svých rtů. „Sbohem. Teď sem pár dní nechoďte. Když

mne uvidíte u svatého Tomáše Akvinského s růžovou šerpou

na šatech, bude to znamenat, že otec je v lepší náladě.

Odpověď je přilepená na zadní straně opěradla křesla, na němž

sedíte, snad vám zpříjemní naše odloučení… Dopis, který mi

přinesete, zabalte do kapesníku.“

Rodina slušné dívky

V rue de la Planche si Lucien najal fíakr, vystoupil z něho

na bulvárech, u Madeleiny nastoupil do dalšího a přikázal

kočímu, aby ho dovezl do rue Taitbout.

Když v jedenáct hodin vstoupil k Ester, nalezl ji plačící, ale

oblečenou, jako by se vyšňořila na jeho počest. Očekávala

svého Luciena ležíc na pohovce čalouněné bílým, žlutě

lemovaným

brokátem,

oblečena

v rozkošném

župánku

z indického hedvábí s višňově červenými stuhami. Byla bez

šněrovačky, vlasy měla jen prostě sepnuté, na nohou půvabné

sametové pantoflíčky podšité višňově červeným atlasem.

Všechny svíčky byly rozsvícené, turecká dýmka připravena.

Svou dýmku však Ester dosud nekouřila, ta stála nezapálená

před ní, vystihujíc tak situaci. Když Ester zaslechla zvuk dveří,

otřela si slzy, vyskočila jako gazela a ovinula Luciena pažemi,

jako když se plachetka unesená větrem zaplete do větví stromu.

„Tak už je to tak, musíme se rozloučit,“ řekla.

„Jen na pár dní,“ odpověděl Lucien.

Ester pustila Luciena a klesla na pohovku jako bez života.

V podobných situacích ženy obvykle brebentí jako

papoušci. Och, jak vás milují!… Po pěti letech jako by ještě

čerstvě prožívaly den svého prvního štěstí, nemohou se s vámi

rozloučit, jsou úžasné svým rozhořčením, svým zoufalstvím,

svou láskou, svým hněvem, stesky, zděšením, lítostí,

předtuchami! Zkrátka jsou nádherné jako nějaká postava ze

Shakespeara. Jenže vězte, že tyto ženy nemilují. Když jsou

skutečně takové, za jaké se vydávají, když totiž milují

doopravdy, chvějí se jako Ester, jako děti, jako pravá láska:

Ester neříkala ani slovo, ležela s tváří v polštářích a hořce

plakala. Lucien se ji pokoušel zvednout a domlouval jí:

„Ale holčičko, vždyť to není odloučení… Jak to, že po

skoro pěti letech štěstí si takhle bereš pár dní mé

nepřítomnosti!“ Bože, co jsem to jen těm holkám udělal? tázal

se Lucien v duchu, neboť si připomněl, že právě takto ho

milovala Coralie.

„Ach, pánovi to dnes sluší!“ poznamenala Evropa.

I smysly mají svůj ideál krásy. Když se k takové svůdné

kráse připojí ještě i milá povaha a poetičnost, jimiž se

vyznačoval Lucien, lze si představit, jakou vášeň vzbudí

v těchto bytostech, které bývají zvlášť citlivé k vnějším darům

přírody a které bývají ve svém obdivu tak naivní. Ester tiše

plakala a setrvávala v póze prozrazující krajní bolest.

„Ale hlupáčku,“ řekl Lucien, „copak nevíš, že tu jde o můj

život?“

Při tom slově, jehož Lucien schválně použil, se Ester

vztyčila jako šelma, rozpuštěné vlasy jí rámovaly obličej jako

girlanda. Upřeně se zahleděla na Luciena.

„O tvůj život!…“ zvolala, zvedla paže a zase je spustila

pohybem charakteristickým pro holku, která se cítí ohrožena.

„Ale asi je to tak, ten surovec v tom psaní píše, že jde o nějaké

vážné věci.“

Vytáhla list, který měla zastrčený za pasem, ale pak si

všimla, že Evropa pořád ještě stojí opodál, a řekla jí:

„Nech nás o samotě!“

Když Evropa za sebou zavřela dveře. Ester podala

Lucienovi list, který jí Carlos právě poslal, a pokračovala:

„Přečti si, co mi píše.“

Lucien četl nahlas:

„Zítra ráno v pět hodin odejdete z domu a pojedete do jedné

hájovny v Saintgermainském lese. Tam budete mít v prvním

patře svůj pokoj. Ten pokoj neopustíte, dokud vám to

nedovolím. Nic vám tam nebude chybět. Hajný a jeho žena

jsou spolehliví lidé. Lucienovi nepište. Za světla nechoďte

k oknu, zato v noci se můžete procházet v doprovodu hajného,

jak vám bude libo. Po cestě vozem mějte stále stažené záclony,

jde o Lucienův život.

Večer se Lucien přijde s vámi rozloučit. Tohle spalte v jeho

přítomnosti.“

Lucien list ihned spálil v plameni svíčky.

„Poslyš, můj Luciene,“ řekla Ester, když vyslechla četbu

listu, jako odsouzenec poslouchá ortel smrti. „Nebudu ti říkat,

že tě miluji, byl by to nesmysl… Už pět let mi připadá, že

milovat je totéž co dýchat, co žít… Od prvního dne, co začalo

moje štěstí pod patronací toho záhadného člověka, který mě

sem zavřel, jako se zavírá nějaké vzácné zvířátko do klece,

jsem věděla, že se musíš oženit. Manželství je nutnou součástí

tvého osudu a chraň mě Bůh, abych se chtěla stavět do cesty

tvé kariéře. Ten sňatek bude moje smrt. Ale nebudu ti dělat

potíže, nebudu si počínat jako švadlenka, co se tráví uhelným

plynem; jednou mi to stačilo a dvakrát by už bylo moc, jak říká

Marietta. Prostě odejdu někam daleko, pryč z Francie. Asie zná

různá tajemství své vlasti a slíbila mi, že mě naučí, jak pokojně

umřít. To se člověk píchne a pffft! je konec! od tebe, můj

milovaný anděli, žádám jen jediné: abys mě neklamal. Mohu

být se svým životem spokojená: od okamžiku, kdy jsem tě

spatřila v roce 1824, jsem zažila víc štěstí, než se ho vejde do

desíti životů desíti šťastných žen. Ber mě proto takovou, jaká

jsem: žena stejně silná, jako je slabá. Řekni mi, že se ženíš, a já

od tebe nebudu chtít nic víc než něžné rozloučení, a už o mně

víckrát neuslyšíš.“

Po tomto prohlášení, jehož upřímnost lze měřit jedině

naivitou gest a hlasu, nastal okamžik ticha.

„Tak tedy jde o tvůj sňatek!“ řekla Ester a ponořila svůj

fascinující pohled, blyštící jako ostří dýky, do Lucienových

modrých očí.

„Už půldruhého roku se jedná o můj sňatek, ale ještě není

nic rozhodnuto,“ odpověděl Lucien. „Nevím, kdy ho bude

možno uzavřít, a o to tu přece nejde, holčičko!… Jde o abbého,

o mne, o tebe… Jsme ve vážném nebezpečí… Viděl tě

Nucingen…“

„Ano, ve Vincennes,“ řekla. „On mě poznal?“

„Ne,“ odpověděl Lucien, „ale úplně se do tebe zbláznil.

Když tě onehdy po večeři při líčení svého setkání s tebou

popisoval, nechtě jsem se pousmál, což bylo ode mne

neopatrné, protože v té společnosti si připadám jako nějaký

divoch, obklopený nástrahami nepřátelského kmene. Carlos,

který myslí za mne, považuje situaci za nebezpečnou a postará

se o to, aby Nucingena zmátl, kdyby ho snad napadlo a dal nás

špehovat, čehož je docela dobře schopen. Už si stěžoval na

neschopnost policie. Vyvolala jsi požár ve starém komíně

zaneseném sazemi.“

„Co chce ten tvůj Španěl podniknout?“ zeptala se Ester tiše.

„Nemám tušení. Řekl mi, že mohu klidně spát,“ odpověděl

Lucien, ale netroufl si na Ester pohlédnout.

„Když je to tak, poslechnu ho se svou obvyklou psí

oddaností,“ řekla Ester, zavěsila se do Luciena a odvedla ho do

ložnice se slovy: „Dobře ses navečeřel, miláčku, u toho

ohavného Nucingena?“

„Asiino kuchařské umění mi brání, aby mi někde jinde

chutnalo, i kdyby byl kuchař mého hostitele sebeslavnější. Ale

tentokrát, jako každou neděli, připravil jídlo sám Caréme.“

Lucien bezděky srovnával Ester s Klotydou. Jeho milenka

byla tak krásná, každým okamžikem tak okouzlující, že

nedovolovala, aby se přiblížil onen netvor, který požírá i ty

nejpevnější lásky a který se nazývá nasycení.

„Škoda,“ říkal si v duchu, „že mám takto ženu ve dvou

dílech! Na jedné straně je poezie, rozkoš, věrnost, krása,

roztomilost…“

Ester šukala po světnici, jako to činívají ženy, než ulehnou.

Cupitala sem tam, poletovala od předmětu k předmětu jako

motýlek a přitom si prozpěvovala. Byla jako kolibřík.

„… na druhé straně slavné jméno, urozenost, pocty,

postavení, znalost světa!… A nijak je nelze spojit v jedinou

osobu!“ naříkal si Lucien.

Když se básník nazítří v sedm hodin ráno probudil v té

rozkošné bílorůžové ložnici, zjistil, že je sám. Zazvonil

a přiběhla podivuhodná Evropa.

„Pán si přeje?“

„Ester!“

„Madam odjela ve tři čtvrtě na pět ráno. Podle příkazu pana

abbého jsem dostala franko do domu novou tvář.“

„Je to žena?“

„Ano, pane, Angličanka… Taková ta ženská, co pracuje po

nocích, a máme rozkaz chovat se k ní, jako kdyby to byla naše

madam. Co si pán s takovou kunhutou počne?… Chudinka

madam, jak ta plakala, když nastupovala do kočáru!… ,Nu co,

když to musí být!‘ povzdechla si, ,opustila jsem ho, chudáčka,

když ještě spal,‘ řekla ještě a utírala si oči. „Víš, Evropo, kdyby

se na mne byl podíval, kdyby byl vyslovil moje jméno, byla

bych zůstala, i kdyby nás to oba mělo stát život… A abyste

věděl, jak mám madam ráda, tak jsem jí tu její zástupkyni ani

neukázala. Jiná komorná by z toho měla možná škodolibou

radost.“

„Ta neznámá už je tady?“

„Ta už přijela v tom kočáře, v kterém madam odjela,

a schovala jsem ji zatím podle rozkazu ve svém pokoji.“

„Je hezká?“

„Asi tak, jako bývá takové lehké zboží. Ale svoji úlohu

sehraje snadno, hlavně, když jí pán trochu pomůže,“ řekla

Evropa a šla pro nepravou Ester.

Pan de Nucingen při práci

Předešlý večer před spaním dal všemocný bankéř příkaz

svému sluhovi, a tak byl hned o sedmé ráno uveden slavný

Louchard, nejschopnější policejní úředník, do salónu, kam se

vzápětí dostavil i sám baron, oděný v županu a v pantoflích.

„Děláte si ze mne blázny?“ osopil se na návštěvníka místo

odpovědi na pozdrav.

„Jinak to nešlo, pane barone, nerad bych přišel o místo.

Dovoluji si vám uctivě sdělit, že jsem se nemohl zaplést do

případu, který nespadá do mé kompetence. Co jsem vám slíbil?

Že vás spojím s jedním z našich zaměstnanců, který by nejlépe

splnil vaše požadavky. Ale pan baron zajisté ví, jaké dělící čáry

existují mezi lidmi různých povolání… Když někdo staví dům,

nesvěří zámečníkovi práci, která náleží truhláři. A tak také

existují dvě policie: policie politická a policie justiční.

Příslušníci justiční policie se nikdy nepletou do věcí policie

politické a naopak. Kdybyste se obrátil na šéfa politické

policie, potřeboval by povolení od ministra, aby se směl

zabývat vaším případem, a netroufal byste si to vysvětlovat

generálnímu řediteli královské policie. Policejní úředník, který

by jednal na vlastní pěst, by přišel o místo. Justiční policie je

však stejně obezřetná jako policie politická. A tak nikdo na

ministerstvu vnitra ani na prefektuře nejedná jinak než v zájmu

státu nebo v zájmu společnosti. Když jde o spiknutí nebo

o zločin, pak spánembohem budou šéfové k vašim službám.

Ale pochopte, pane barone, že mají jiné starosti, než aby se

zabývali padesáti tisíci pařížských kočiček. Pokud jde o nás,

my se nesmíme míchat do ničeho, co není pronásledování

dlužníků. Jakmile jde o něco jiného, hrozně riskujeme,

kdybychom tím měli narušit klid kteréhokoli občana. Poslal

jsem vám svého člověka, ale zároveň jsem vás upozornil, že za

něho neručím. Žádal jste na něm, aby vám vyhledal v Paříži

jistou osobu a Contenson vás obral o tisícovku a ani se

nenamáhal, aby cokoli podnikl. Hledat v Paříži ženu, která

snad jezdívá do Vincenneského lesíka a jejíž popis se shoduje

s popisem kdekteré hezké ženské ve městě, je jako hledat jehlu

v kupce sena.“

„To mi ten váš Contenson nemohl šíkat pravdu?“ řekl

baron, „a netahat ze mě tisícovky?“

„Poslyšte, pane barone,“ řekl Louchard, „když mi dáte tři

tisíce franků, dám vám… nebo spíš prodám vám radu.“

„To ta vaše rada stojí tši tysíce?“ zeptal se Nucingen.

„Mě nedoběhnete, pane barone,“ odpověděl Louchard. „Jste

zamilovaný a chcete najít předmět své vášně a vadnete z toho

jako salát, když se nezalévá. Váš sluha mi řekl, že u vás zase

byli dva doktoři a že jste se jim nějak nelíbil. Já jediný vás

mohu odevzdat do rukou schopného člověka… Váš život,

k čertu, stojí ty tři tisíce…“

„Jak se jmenuje ten váš schopny člověk? Když mi to

seknete, můžete póčitat s moje štědrosti.“

Louchard vzal klobouk, pozdravil a obrátil se ke dveřím.

„Himmel Herrgott!“ zvolal Nucingen, „pojďte sem, tady

máte!“

„Ale pozor,“ řekl Louchard, než si vzal peníze, „prodávám

vám jen a jen informaci. Řeknu vám jméno a adresu jediného

člověka, který je schopen vám posloužit, ale zato je to mistr

svého oboru!“

„Jděte do cháje!“ křikl Nucingen. „Jedině jméno Rothschild

má cenu tši tysíce franků, a to pšitom jen jako podpis na

směnce. Nabízím týsic franků!“

Louchard, ten vychytralý človíček, který se nikdy nemohl

ucházet o místo advokáta, notáře, ba ani soudního zapisovatele

nebo vykonavatele, významně mrkl na barona.

„Pro vás je to za tři tisíce nebo nic. Na burze to za pár

vteřin dostanete zpátky,“ řekl mu.

„Nabízím týsic franků,“ opakoval baron.

Louchard zamířil ke dveřím a řekl:

„Vy byste smlouval třeba o zlatý důl!“

„Já tu adresu dostanu za pět stovek,“ zvolal baron a přikázal

komorníkovi, aby mu zavolal tajemníka.

Turcaret už neexistuje. Ten největší stejně jako ten

nejmenší bankéř využívá svého důvtipu na každou maličkost:

smlouvá o umění, o dobročinnost, usmlouval by třebas

rozhřešení na samém papežovi. A tak když Nucingen

naslouchal Louchardovi, napadlo ho náhle, že je-li Contenson

Louchardovou pravou rukou, musí i on znát adresu toho mistra

špeha. Contenson by jistě dal za pět set to, za co Louchard žádá

tři tisíce. Tento rychlý výpočet je důkazem, že i když srdce

tohoto muže zaplavila láska, hlava zůstávala hlavou upíra.

„Zajděte osobně za Contensonem,“ řekl baron svému

tajemníkovi. „Je to ten špeh, co mi o něm šíkal Louchard, ale

pospěšte si, vezměte si gočár, a sofort mi ho sem pšíveďte. Já

čekám… Jděte pšes záhradu, tady máte klíč od branky… Nikdo

nemusí vidět, že ten člověk jde za mnou. Uveďte ho do altánu.

A koukejte to udélat šikovně.“

Za Nucingenem přišlo několik návštěvníků v důležitých

obchodních věcech. Ale Nucingen čekal na Contensona, snil

o Ester a utěšoval se, že co nevidět znovu spatří tu ženu, která

v něm vzbudila tak zoufalou touhu.

Všechny návštěvníky vyprovodil několika neurčitými slovy

a dvojsmyslnými sliby. Contenson byl pro něho teď

nejdůležitější osobou v Paříži a neustále ho vyhlížel oknem do

zahrady. Potom přikázal, aby nikoho nepouštěli do domu, a dal

si zanést snídani do altánu v koutě zahrady. Osazenstvu jeho

kanceláře

připadala

váhavost

tohoto

nejprohnanějšího

a nejprozíravějšího muže a největšího politika mezi pařížskými

bankéři zcela nevysvětlitelnou.

„Copak je to se šéfem?“ otázal se burzovní agent jednoho

z vedoucích úředníků.

„Neví se to určitě, ale prý je na tom zdravotně moc špatně.

Paní baronka zavolala ráno k němu doktory Despleina

a Bianchona.“

Newtona kdysi navštívili nějací cizinci právě v okamžiku,

kdy ošetřoval svého psa jménem Beauty, který, jak známo, ho

připravil o plody nesmírné práce, a které (neboť Beauty byla

fenka) řekl pouze: „Beauty, Beauty, ty ani nevíš, co jsi právě

zničila!…“ Cizinci odešli plni úcty k práci velkého muže. Ve

všech životopisech slavných mužů lze nalézt nějakou malou

fenku Beauty. Tak když maršál de Richelieu po dobytí

Mahonu, což byl jeden z nejvýznamnějších válečných činů

osmnáctého století, přišel se poklonit králi Ludvíku XV., král

mu řekl: „Už znáte nejnovější novinu?… Chudák Lansmatt

zemřel!“ Lansmatt byl domovník, který byl zasvěcen do

králových milostných pletek. Pařížští bankéři nikdy netušili, za

co vděčí Contensonovi. To ten slídil zavinil, že Nucingen

dopustil uzavření obrovského obchodu, na němž měl původně

mít zaručený podíl, ale který jim přenechal. Upír mohl denně

ohrožovat něčí majetek dělostřelbou spekulace, kdežto muž byl

otrokem touhy po štěstí.

Contenson

Slovutný bankéř popíjel čaj a přikusoval chléb s máslem

jako někdo, jehož zuby už dávno nejsou přibrušovány chutí

k jídlu, když v tom u zahradní branky zastavil vůz. Brzy nato

představil Nucingenův tajemník svému šéfovi Contensona,

kterého objevil teprve v jedné kavárně poblíž kostela svaté

Pelagie: dával si tam snídani za peníze získané od jistého

dlužníka, jehož dal uvěznit s jistými ohledy, za něž se platí.

Contenson byl totiž sám o sobě učiněnou básní, a to básní

ryze pařížskou. Na první pohled byste vytušili, že

Beaumarchaisův Figaro, Moliérův Mascarille, Marivauxovi

Frontinové a Dancourtovi Lafleurové, všechna ta slavná

zosobnění opovážlivých uličníků, darebáků zahnaných do

úzkých, věčně obnovujících své nástrahy vzdor neúspěchům,

jsou postavy zcela průměrné ve srovnání s tímto velikánem

důmyslu a podlosti. Když se v Paříži setkáte s nějakým

lidským typem, už to nebývá člověk, ale podívaná. Už to není

jen určitý okamžik v životě, ale celý život, dokonce víc životů.

Vypálíte-li v peci třikrát po sobě sádrovou bystu, vznikne cosi

jako imitace florentského bronzu; a právě tak žár bezčetných

pohrom a požadavky diktované nebezpečnými situacemi

vypálily Contensonovi hlavu, jako by mu horký dech pece

třikrát po sobě ožehl tvář. Husté vrásky, které už se nedaly

vyhladit, tvořily uvnitř trvalé bledé rýhy. Jeho žlutá tvář byla

celá zvrásněná. Jeho hlava podobná Voltairově vypadala jako

umrlčí lebka, a nebýt vlasů vzadu, mohlo by se pochybovat, že

je to lebka člověka živého. Pod nehybným čelem vyhlížela

zcela bezvýrazně jako hlava Číňana vystavená za výlohou

obchodu s čajem, jejíž jakoby neživé oči předstírají život,

i když se jejich výraz nikdy nemění. Jeho nos, ploský jako nos

kostlivce, jako by vyzýval osud, a jeho ústa, málomluvná jako

ústa lakomce, byla stále pootevřená a přitom stejně mlčenlivá

jako štěrbina poštovní schránky. Byl ledově klidný jako Indián,

ruce osmahlé, suchý a hubený človíček s oním diogenovsky

bezstarostným postojem, který se nikdy nedokáže přizpůsobit

požadovaným formám zdvořilosti. A jaký komentář k jeho

životu a jeho mravům skýtal jeho úbor pro toho, kdo dovede

v úborech číst!… A hlavně ty kalhoty! Exekutorské kalhoty

byly černé a lesklé jako látka, z níž se zhotovují advokátské

taláry!… Vesta, sice koupená v židech, byla zato na límci

vyšívaná!… Frak černý, do rezava vyrudlý!… To vše pečlivě

vykartáčované, skoro čisté a ozdobené hodinkami na řetízku

z kočičího zlata. Pod vestou bylo vidět plisovanou košili ze

žlutého batistu, na níž se skvěl špendlík s falešným briliantem.

Sametový límec se podobal obojku, přes který přetékaly laloky

červené jako u rudocha. Jeho hedvábný cylindr se leskl jako

atlas, ale jeho podšívka by vydala mastnoty na dvě svítilny,

kdyby ji někdo koupil a dal vyvařit. Nestačí však vypočítávat

všechny tyto rekvizity, museli bychom umět vylíčit i tu

nesmírnou marnivost, kterou jim Contenson dovedl vtisknout.

Na límci jeho fraku, na čerstvě vyleštěných holínkách

s rozšklebenou podrážkou bylo cosi frajerského, co nelze

vystihnout žádným francouzským výrazem. Konečně, podle

Contensonova vzhledu by inteligentní člověk, který by chtěl

alespoň částečně vystihnout onu směsici nejrůznějších odstínů,

došel k závěru, že kdyby byl Contenson zlodějem, místo aby

byl špiclem, všechna ta jeho ošumělá nádhera, místo aby budila

úsměv, budila by hrůzu. Podle oděvu by si pozorovatel řekl:

„Toto je lump, který sice pije, hraje v karty, a má spoustu

neřestí, ale nikdy se neopije, nešidí při hře a není to zloděj ani

vrah.“ Contensona bylo vskutku těžko někam zařadit, dokud

nepřišlo na mysl slovo špicl. Ten člověk už prošel tolika

neznámými řemesly, kolik je jich vůbec známých. Chytráčky

úsměv na jeho bledých rtech, mžourání jeho zelenavých oči,

mírné pokrčení jeho ploského nosu hovořily o tom, že

rozhodně není hloupý. Měl obličej jako z plechu a duši patrně

právě takovou. A tak výrazy, které se objevovaly na jeho tváři,

byly spíš šklebem vynuceným zdvořilostí než výrazem

vnitřního hnutí mysli. Kdyby nebyl tak směšný, šel by z něho

strach.

Contenson,

jeden

z nejpodivnějších

produktů

vynesených na povrch pěnou pařížského kotle, v němž všechno

kvasí, zakládal si zejména na tom, že bere život takový, jaký je.

Říkával bez trpkosti:

„Mám značné schopnosti, ale těch si nikdo neváží. Takže je

to stejné, jako bych byl blbec!“

Obviňoval sám sebe, místo aby obviňoval lidi. Těžko nalézt

špicla, v němž by bylo méně zloby než v Contensonovi.

„Okolnosti jsou proti nám,“ říkával svým nadřízeným.

„I kdybychom byli z křišťálu, zůstáváme pořád jen zrnky písku

a nic víc.“

Jeho provokativní způsob oblékání měl určitý smysl.

Nezáleželo mu totiž na jeho každodenním úboru nic víc, než

záleží herci na kostýmu. Vynikal v převlecích a v líčení tváře.

Frederick Lemaítre by se byl mohl u něho učit, neboť když

bylo třeba, dovedl ze sebe udělat třebas i dandyho. Kdysi

v mládí patřil patrně k nevázané společnosti mladých

ztřeštěnců. Choval hluboký odpor k policii, protože za

Napoleona byl členem policie Fouchého, jehož považoval za

velkého muže. Po zrušení ministerstva policie přijal z nouze

místo v oddělení pro stíhání ve věcech obchodních. Avšak jeho

známé schopnosti a jeho inteligence ho činily cenným

nástrojem, takže různí vedoucí úředníci politické policie si

tajně ponechávali jeho jméno ve svých seznamech. Contenson,

stejně jako jeho kolegové, byl jen pouhým statistou v dramatu,

jehož hlavní úlohy v oboru politické práce náležely vždy jeho

nadřízeným.

Kam vede vášeň

„Vyjděte pryč!“ přikázal Nucingen tajemníkovi, ukazuje

mu na dveře.

„Proč tenhle člověk bydlí v paláci a já v podnájmu?…“

říkal si Contenson. „Třikrát zničil své věřitele a krade; já jsem

nikdy nevzal ani sou… Přitom jsem schopnější než on.“

„Tak on, Contensone, mě obral o tysícovku…“

„Moje milenka byla dlužná, kam se podívala…“

„Tak on má milenku?“ zvolal Nucingen a vrhl na

Contensona obdivný pohled smíšený se závistí.

„Je mi teprve šestašedesát,“ odpověděl Contenson jako

člověk, jemuž neřest zachovala mládí jako odstrašující příklad.

„A co dále?“

„Pomáhá mi,“ řekl Contenson. „Když je někdo zloděj

a zamiluje se do něho počestná žena, buď se z ní stane taky

zlodějka, nebo se ten někdo stane poctivým.“

„On potšébuje moc pényze?“ zeptal se Nucingen.

„Moc,“ odpověděl s úsměvem Contenson. „Mým údělem je

peníze potřebovat, a vaším vydělávat je. My dva se můžeme

dohodnout. Vy budete peníze sbírat, a já je budu utrácet. Vy

budete studnou, a já vodou.“

„Chce si vydělat pět stovek?“

„Že se ptáte! Jenže já nejsem hlupák… Jistě mi je

nenabízíte proto, abyste napravil nespravedlnost osudu vůči

mně.“

„To ví, že ne, jenom je chci pšidat k tý tysícovce, co mi

vyfoukl. Takže mu tak dávám vlastně patnáct set franků.“

„Dobrá, dáváte mi těch tisíc franků, které jsem si nechal,

a přidáváte mi k nim pět set…“

„Richtig,“ řekl Nucingen a kývl hlavou.

„Jenže to dělá zas jen pět set franků,“ řekl nevzrušeně

Contenson.

„Který mu dávám,“ odpověděl Nucingen.

„A které já beru. Nu a teď, za jakou hodnotu je chce pan

baron směnit?“

„Slyšel jsem, že v Pašíže existuje člověk, který by mi

dovedla najít šénu, kterou já miluju, a on ví, kde bydlí… On

prej je mistr svýho fochu.“

„To je pravda.“

„Tak mi tu adresu šekl, dostane svých pět set franků.“

„A kde jsou?“ ozval se ihned Contenson. „Tady,“ řekl

baron a vytáhl z kapsy bankovku. „Dejte to sem,“ řekl

Contenson a natáhl ruku. „Z ručky do ručky! Napšed mě tam

zavede, a pak dostane penýze, aby mi za tuhle cenu neprodal

těch adres hned víc.“ Contenson se dal do smíchu.

„Máte právo si to o mně myslet,“ uznal zkroušeně. „Čím je

našinec větší neřád, tím musí jednat poctivěji. Víte co, pane

barone, dejte mi šest stovek a já vám dám dobrou radu.“

„Dal mi ji a může počítat s mou štědrostí.“

„Tak já to risknu,“ řekl Contenson. „Ale hraju vysokou hru.

My od policie musíme totiž jednat tajně. Vám se to řekne: „Tak

pojďme!“ Jste bohatý a myslíte si, že peníze všechno zmůžou.

Peníze sice nejsou k zahození. Ale za peníze, jak říkají někteří

z našich, si koupíte zas jenom lidi. A jsou věci, na které nikdo

nepomyslí a které se koupit nedají… Náhoda se nedá podplatit.

A tak podle správné policejní metody se to takhle nedělá. Vy se

chcete se mnou ukázat v kočáře? Co když nás někdo uvidí?

Náhoda může být stejně dobře na naší straně jako proti nám.“

„Opravdu?“ řekl baron.

„To bych řekl, pane barone. Tak třeba obyčejná koňská

podkova nalezená na ulici přivedla policejního prefekta

k odhalení pekelného stroje. A tak kdybychom dnes večer jeli

fiakrem za panem de Saint-Germain, nestál by on o nic víc

o to, abyste byl viděn vy, jak vcházíte k němu, než byste vy

o to stál sám.“

„Ja, to má pravdu,“ řekl baron.

„On je extra třída, pomocník slavného Corentina, kerý

býval pravou rukou Fouchého. Říkalo se dokonce, že je to jeho

nemanželský syn, kterého prý zplodil, když byl knězem. Ale to

jsou hloupé klepy. Fouché dovedl být knězem stejně dobře,

jako dovedl být ministrem. A tak tenhle člověk pro vás nehne

prstem za míň, než za takových deset tisíc franků… Abyste to

věděl… Ale pak tu práci pro vás vykoná, a vykoná ji dobře.

A přitom mha přede mnou, mha za mnou, jak se říká. Měl bych

za panem de Saint-Germain napřed zajít, abych vám sjednal

schůzku někde, kde vás nikdo nemůže vidět ani slyšet, protože

je pro něho nebezpečné zabývat se pátráním pro soukromé

osoby. Na druhé straně je to hodný člověk, král mezi lidmi

a člověk, který byl krutě pronásledován, ještě ke všemu za to,

že zachránil Francii… stejně jako já a jako všichni, kdo ji

chránili!“

„A on mi napíše, kdy se bude konat to rendez-vous,“ řekl

baron a zasmál se vlastnímu chabému vtipu.

„A co takhle trochu mě podmazat, to by pan baron

nechtěl?“ pronesl Contenson pokorně a zároveň výhružně.

„Johann!“ zavolal baron na zahradníka, „šékni Georgeovi,

ať ti dá dvacet frangů, a pšines mi je…“

„Jenže když pan baron nemá víc informací, než co mi řekl,

pochybuji, že by vám mistr mohl pomoci…“

„Vím toho víc,“ odpověděl baron rozhodně.

„Takže si dovoluji se panu baronovi poroučet,“ řekl

Contenson a shrábl dvacetifrankovou minci. „Bude mi ctí

oznámit Georgeovi, kam se má pan baron dostavit, protože při

správné policejní práci se nemá nic dávat písemně.“

„To je zvláštní, jak jsou ti chlapi vtipní,“ pomyslel si baron.

„U policie je to stejné jako ve kšefte.“

Děda Canquoélle

Když odešel od barona, Contenson se klidně vydal z rue

Saint-Lazare do Davidovy kavárny v rue Saint-Honoré.

Nahlédl dovnitř oknem a uviděl tam starého pána jménem

Canquoělle.

Davidova kavárna v rue de la Monnaie na rohu rue

SaintHonoré se v prvních třiceti letech tohoto století těšila jisté

popularitě, která se však omezovala na čtvrť zvanou des

Bourdonnais. Scházeli se tam staří obchodníci na odpočinku

nebo dosud činní velkoobchodníci jako Comusotové,

Lebasové, Pilleraultové a Popinotové; také několik domácích

pánů, jako byl starý pan Molineux. Občas sem přišel i děda

Guillaume, který bydlel v rue du Colombier. Hovořilo se

o politice, ale jen mezi sebou a opatrné, neboť názory

návštěvníků Davidovy kavárny byly liberální. Vykládaly se tu

klepy z okolní čtvrti, neboť taková je potřeba lidí, dělat si ze

sebe navzájem legraci… Tato kavárna, jako ostatně všechny

kavárny, měla svou figurku v podobě dědy Canquoélla, který

tam chodil od roku 1811 a který svým zjevem tak dokonale

zapadal mezi počestné občany, kteří se tu scházeli, že se před

ním nikdo nebál mluvit o politice. Tento děda, jehož

prostoduchost bývala nejednou předmětem žertů stálých hostů,

občas na měsíc nebo dva zmizel. Jeho nepřítomnost však

nikoho neudivovala, protože již v roce 1811, kdy se objevil,

mu bylo přes šedesát a hosté to prostě připisovali nemoci nebo

stáří.

„Copak je s dědou Canquoéllem?“ ptávali se paní za

pultem.

„Já bych řekla,“ odpovídala, „že se jednoho dne dočteme

v černé kronice, že umřel.“

Děda Canquoélle neustále podával svědectví o svém jižním

původu svou výslovností. Jeho jméno bylo jménem malého

panství zvaného Canquoélles, kteréžto slovo znamená

v některých krajích chrousta a leží v departementu Vaucluse,

odkud děda pocházel. Časem mu začali říkat prostě Canquoélle

místo des Canquoélles, aniž se děda cítil dotčen, neboť od roku

1793 považoval šlechtu za mrtvou. Ostatně mu panství

Canquoélles ani nepatřilo, protože byl nejmladším synem

mladší větve.

Dnes by nám úbor dědy Canquoélla připadal podivný, ale

v letech 1811 – 1820 byl docela běžným. Nosil střevíce

s ozdobnými ocelovými přezkami, modrobíle příčně pruhované

hedvábné punčochy, hedvábné kalhoty, jejichž oválné přezky

byly téhož tvaru jako přezky na střevících. Jeho úbor

doplňovala bílá vyšívaná vesta, starý soukenný frak rezavě

nazelenalé barvy s kovovými knoflíky a košile s nařasenou

krajkou na prsou. Uprostřed krajkového žabó se třpytil zlatý

medailon se zaskleným obrázkem antického chrámu,

vytvořeným z vlasů – taková roztomilá sentimentální

hloupůstka, která uklidňuje lidi stejně zaručeně jako strašák

plaší vrabce. Většinu lidí, stejně jako většinu zvířat, děsí nebo

uklidňují úplně maličkosti. Kalhoty dědy Canquoélla se

zapínaly na sponu, která podle módy minulého století byla

umístěna pod břichem. Od pasu mu visely souběžně dva

ocelové řetízky, každý složený zase z několika řetízků

a zakončených chumlem přívěsků. Bílý nákrčník byl vzadu

sepnut zlatou sponkou. Sněhobíle napudrovanou hlavu v roce

1816 dosud zdobil úřední třírohý klobouk, jaký nosíval

i předseda soudu pan Try. Ten klobouk, na kterém si tolik

zakládal, vyměnil nedávno starý Canquoélle (což považoval za

ústupek době) za ten ohavný kulatý klobouk, proti němuž

nemůže nikdo nic namítat. Tenký cůpek svázaný stužkou

zanechával na zádech fraku půlkruhovou stopu, v níž mastnota

mizela pod jemným popraškem pudru. Zastavíme-li se

u význačného rysu jeho obličeje, červeného houbovitého nosu,

hodného octnout se na míse mezi lanýži, mohli byste soudit na

mírnou, přihlouplou a dobromyslnou povahu a považovali

byste tohoto dědu za nekňubu, v čemž byste se ošklivě mýlili

stejně jako celá Davidova kavárna, kde si nikdy nikdo pořádně

nevšiml přemýšlivého čela, ironických rtů a chladných očí

tohoto starého zhýralce, klidného jako Vitellius, jehož

imperátorské břicho jako by se do něho převtělilo. V roce 1816

jeden stálý host Davidovy kavárny jménem Gaudissart se

jednoho dne mezi jedenáctou hodinou a půlnocí opil s jakýmsi

záložním důstojníkem. Neprozřetelně se zmínil o vážném

spiknutí proti dynastii Bourbonů, které má co nejdřív

propuknout. V kavárně už nebyl nikdo kromě starého

Canquoélla, který vypadal, že spí, dva klímající číšníci a paní

za pultem. Do čtyřiadvaceti hodin byl Gaudissart zatčen:

spiknutí bylo odhaleno. Oba muži skončili na popravišti. Ani

Gaudissart ani nikdo jiný neměli nikdy nejmenší podezření, že

je udal ten starý dobrák Canquoélle. Číšníci byli propuštěni

a návštěvníci si rok dávali pozor, přizvukujíce dědovi

Canquoéllovi, který prohlašoval, že přestane k Davidovi

chodit, protože nesnáší fízly.

Contenson vstoupil do kavárny, objednal si skleničku

kořalky a na starého Canquoélla, který byl zabrán do četby

novin, se ani nepodíval. Jenže když Contenson dopil svou

skleničku, třikrát zaklepal do stolu baronovým zlaťákem, aby

přivolal číšníka. Paní pokladní i číšník zkoumali ten zlaťák

způsobem pro Contensona přímo urážlivým. Jejich nedůvěra

však byla úplně opodstatněna úžasem, jaký Contensonův zjev

zbudil u všech stálých hostí.

„Získal to zlato krádeží, nebo vraždou?…“

Tak uvažovalo několik moudrých a prozíravých hlav, když

se přes brýle dívaly na Contensona, předstírajíce, že čtou

noviny. Contenson, který všechno viděl a nikdy se ničemu

nedivil, si pohrdavě otřel ústa hedvábným šátkem pouze na

třech místech spravovaným, shrábl vše, co dostal nazpět,

a všechny drobné mince nacpal do kapsičky u vesty, jejíž kdysi

bílá podšívka byla dnes stejně černá jako sukno jeho kalhot,

a jen jedinou nechal pro číšníka.

„Nějaký lump,“ řekl starý Canquoélle svému sousedovi

panu Pilleraultovi.

„Ale vždyť je to Contenson,“ sdělil celé kavárně pan

Camusot, který jediný neprojevil nejmenší údiv, „pravá ruka

Loucharda od policie. Ti darebáci asi tady mají někde na

někoho políčeno…“

Čtvrt hodiny nato děda Canquoélle vstal, vzal deštník

a klidně odešel.

Bylo by snad třeba vysvětlit, jaký strašlivý a tajemný

člověk se skrýval pod rouchem dědy Canquoélla, právě tak,

jako se pod rouchem abbého Carlose skrýval Vautrin!… Tento

jižan narozený v Canquoělles, jediném panství jeho ostatně

počestné rodiny, se jmenoval Peyrade. Patřil skutečně ke staré,

ač chudé větvi rodu de la Peyrade, ke Comtatům, kteří dosud

vlastní malé panství Peyrade. Jako nejmladší ze sedmi dětí

přišel do Paříže pěšky, když mu bylo sedmnáct let, jen

s několika

franky

v kapse,

hnán

divokou

chtivostí

a bezohlednou touhou po úspěchu, která táhne tolik lidí z jihu

do hlavního města, poté co zjistili, že jim rodný dům nemůže

nikdy zajistit ukojení jejich tužeb. Celé Peyradovo mládí lze

shrnout několika slovy: roku 1792 se stal důvěrníkem, ba

hrdinou policejního místodržitelství, kde si získal vážnost pánů

Lenoira a d'Alberta, což byli dva poslední policejní místodržící.

Revoluce policii neměla, neboť ji nepotřebovala. Špehování,

tehdy velice rozšířené, se nazývalo občanskou uvědomělostí.

Direktorium, režim poněkud normálnější než vláda Výboru pro

lidské blaho, muselo policii obnovit a První konsul ji pak

definitivně ustanovil, když zřídil policejní prefekturu

a ministerstvo všeobecné policie. Peyrade, jakožto člověk

tradice, vybavil ji personálně spolu s mužem jménem Corentin,

který však mohl svou genialitu projevit jen v policejním

podzemí. Roku 1808 byl Peyrade za své velké služby odměněn

jmenováním na významné místo policejního ředitele

v Antverpách. V Napoleonových představách rovnal se takový

druh policejní prefektury jakémusi ministerstvu policie, které

bylo tehdy pověřeno dohledem na Holandsko. Když se

Napoleon vrátil z tažení z roku 1809, byl Peyrade na příkaz

císařské kanceláře zatčen, v doprovodu dvou strážníků

dopraven do Paříže a uvězněn v la Force. Po dvou měsících,

když se za něho zaručil jeho přítel Corentin, byl propuštěn,

když byl ovšem předtím třikrát po šesti hodinách vyslýchán

u policejního prefekta. Zavinila snad Peyradovu nemilost jeho

přímo zázračná píle, s níž pomáhal Fouchému při ochraně

francouzského pobřeží, které bylo tehdy ohroženo takzvanou

„Walcherenskou expedicí“, v níž vévoda Otrantský projevil

schopnosti, jichž se císař zalekl? Za dob Fouchého se to zdálo

pravděpodobné. Ale dnes, kdy je všeobecně známo, co se tehdy

událo na ministerské radě, kterou svolal Cambacérés, je to jisté.

Všichni byli tak otřeseni zprávou o anglickém pokusu o útok,

který byl oplátkou za Napoleonovu bouloňskou výpravu,

zaskočeni bez pána, který se tehdy stáhl na ostrov Lobau

v okamžiku, kdy ho Evropa považovala za ztraceného, ministři

byli zcela bezradní. Jediný Fouché si troufl načrtnout bitevní

plán, který pak také uskutečnil.

„Dělejte si, co chcete,“ řekl Fouchému Cambacérés, „ale

mně záleží na mé hlavě, a proto posílám císařovi hlášení.“

Je známo, jakou absurdní záminku si po svém návratu

zvolil císař na zasedání státní rady, aby uvrhl svého ministra do

nemilosti a potrestal ho za to, že zachránil Francii sám bez

něho. Od toho dne zdvojil císař nepřátelství Talleyrandovo

nepřátelstvím vévody Otrantského, což byli dva největší

politikové vzešlí z revoluce, kteří by možná byli Napoleona

v roce 1813 zachránili. Peyrade byl odstraněn od moci pod

nechutnou záminkou zpronevěry státních peněz, že prý

podporoval pašeráctví a dělil se o zisk s obchodními magnáty.

Pro člověka, který si nesmírnými službami v generálním

komisariátu policie zasloužil maršálskou hůl, pro tohoto muže,

který strávil celý život ve státní službě, který byl zasvěcen do

tajů všech vlád od roku 1775, kdy vstoupil do služeb

policejního místodržitelství, to byla tvrdá zkušenost. Císař,

který se považoval za schopného si utvářet lidi pro své účely,

nebral nejmenší zřetel na námitky, které byly vzneseny na

obranu

člověka,

jenž

byl

považován

za

jednoho

z nejspolehlivějších, nejschopnějších a nejbystřejších mezi

oněmi bezejmennými génii pověřenými péčí o bezpečnost

států. Císař chtěl Peyrada nahradit Contensonem; ale

Contensona tehdy plně využíval ve svůj prospěch Corentin.

Peyrada se to dotklo o to citelněji, neboť byl požitkář

a labužník, a pokud jde o ženy, byl v postavení cukráře, který

rád sladké. Jeho nectnosti se pro něho staly druhou

přirozeností. Už se nemohl obejít bez dobré večeře, bez hry,

zkrátka zvykl si na onen neokázalý život velkého pána, jaký si

osvojují lidé velkých schopností, pro něž se nákladné zábavy

staly potřebou. Až dosud žil, aniž byl nucen reprezentovat,

a ani nebyl nikam zván, neboť se s ním ani s jeho přítelem

Corentinem nikdy nepočítalo. Byl cynicky duchaplný a celkem

se mu jeho postavení líbilo, neboť bral život takový, jaký je.

A potom, když je někdo špicl, ať už jakkoli vysoko postavený

v policejní mašinérii, nemůže se, právě tak jako trestanec, vrátit

k povolání takzvaně počestnému nebo svobodnému. Špiclové

i odsouzenci, jakmile jsou označeni a zaneseni do seznamů,

dostávají tím, podobně jako vysvěcení duchovní, nesmazatelný

punc. Jsou bytosti, jimž společenské zařazení vtiskává

nezvratný osud. K svému neštěstí se Peyrade zbláznil do hezké

dívenky, téměř dítěte, o níž byl přesvědčen, že ji měl s jistou

slavnou herečkou, které prokázal jisté služby a která mu za to

byla téměř tři měsíce vděčná. Peyrade, který si dítě dal přivézt

z Antverp, octl se v Paříži bez prostředků, s pouhou podporou

dvanácti set franků ročně, kterou mu prefektura udělila jakožto

bývalému Lenoirovu žáku. Usídlil se v rue des Moineaux

v malém pětipokojovém bytě ve čtvrtém patře, kde platil dvě

stě padesát franků nájemného.

Tajnosti policie

Může-li někdo někdy pocítit potřebnost a hřejivost

přátelství, pak je to onen morálně malomocný, jehož dav

nazývá špiclem, lid fízlem a úřady agentem. A tak Peyrade

a Corentin byli přáteli jako Orestes a Pylades. Peyrade vyučil

Corentina jako Vien vyučil Davida; avšak žák brzy předčil

mistra. Podnikli spolu nejednu výpravu (viz Záhadný případ).

Peyrada těšilo, že rozpoznal Corentinovy schopnosti, připravil

mu kariéru tím, že mu nahrál úspěch. Přinutil tehdy svého

žáka, aby využil milenky, která jeho, Peyrada, odmítla, jako

návnady, na kterou pak chytil člověka, jehož pronásledoval

(viz Šuani). A to tehdy nebylo Corentinovi ani pětadvacet

let!… Corentin, který zůstal jedním z generálů, jimž velí

ministr policie, zachoval si za vévody z Roviga stejně vysoké

postavení, jaké měl za vévody Otrantského. Tehdy to

u generální policie chodilo jako u policie justiční. Při každém

rozsáhlejším případě se uzavírala jakási zvláštní smlouva se

třemi, čtyřmi nebo pěti schopnými úředníky. Kdykoli se

ministr náhodou dověděl o nějakém spiknutí nebo byl

upozorněn na nějakou podezřelou machinaci, zeptal se

některého plukovníka své policie:

„Kolik potřebujete k dosažení výsledků?“

Po zralé úvaze odpovídali Corentin a Contenson:

„Dvacet, třicet, čtyřicet tisíc franků.“

A jakmile byl dán rozkaz, aby se do toho dali, všechny

prostředky a výběr lidí byly ponechány Corentinovu úsudku

nebo úsudku příslušného agenta. Při kriminálním pátrání

jednala ostatně soudní policie nejinak i se slavným Vidocqem.

Politická policie, stejně jako policie soudní, vybírala si lidi

hlavně mezi známými obvyklými agenty, kteří jsou na

seznamu a jsou jakýmisi vojáky této nutné a tajné zbraně vlád,

vzdor všem prohlášením lidumilů či úzkoprsých mravokárců.

Avšak nesmírná důvěra prokazovaná několika málo velitelům

formátu Peyradova a Corentinova zahrnovala pro ně i právo,

aby zaměstnávali osoby neznámé, nicméně vždy s povinností

ve vážných případech o tom referovat ministrovi. A protože

Peyradova zkušenost a jeho bystrost byly pro Corentina příliš

cenné, zaměstnal svého starého přítele, když se přihnala bouře

z roku 1810, dál se s ním o všem radil a ve značné míře ho

finančně podporoval. Peyrade zas prokázal Corentinovi

neocenitelné služby. V roce 1816, v souvislosti s odhalením

spiknutí, v němž měl být namočen i bonapartista Gaudissart,

Corentin se snažil znovu získat Peyrada do státní policie.

Avšak vlivem jakési neznámé osoby byl Peyrade odmítnut.

Hned uvidíme, proč. Ve své snaze stát se potřebnými

vybudovali Peyrade, Corentin a Contenson na pokyn vévody

Otrantského pro Ludvíka XVIII. jakousi kontrapolicii, do níž

byli zařazeni nejlepší agenti. Ludvík XVIII. zemřel

i s tajemstvími, která zůstanou tajemstvími i pro nejlépe

informované historiky. Zápas mezi státní policií a státní

kontrapolicii měl za následek všelijaké ošklivé případy, jejichž

tajemství bylo uchováno pomocí několika poprav. Zde není

místo ani čas, abychom zacházeli do podrobností na toto téma,

neboť

„Obrazy

z pařížského

života“

nejsou

„Obrazy

z politického života“. Stačí, když dáme nahlédnout do toho,

jaké byly zdroje obživy dědy zvaného Canquoélle z Davidovy

kavárny a jaké nitky ho spojovaly s hrozivou a záhadnou silou

policie. V letech 1817-1822 mívali Corentin, Contenson,

Peyrade a jejich podřízení za úkol špehovat samotného

ministra. Tím se možná vysvětluje, proč ministerstvo odmítlo

zaměstnávat Peyrada a Contensona, vůči kterým Corentin

vzbudil nedůvěru ministrů, aby mohl pak svého přítele

využívat, když se jeho znovuzařazení ukázalo nemožné.

Ministři důvěřovali Corentinovi a pověřili ho dohledem nad

Peyradem, což Ludvíkovi XVIII. připadalo směšné. Corentin

a Peyrade se tak stali svrchovanými pány. Contenson, který byl

dlouho přidělen Peyradovi, mu dál sloužil. Na příkaz Corentina

a Peyrada se stal Contenson obchodním strážcem. Vskutku,

vlivem jakési vášně, jakou vzbuzuje zaměstnání provozované

s láskou, posílali tito dva velitelé své nejschopnější vojáky na

místa, kde mohli získat co nejvíce informací. Ostatně

Contensonovy zlozvyky a jeho rozmařilost, které způsobily, že

padl níž než oba jeho přátelé, vyžadovaly tolik peněz, že

potřeboval hodně práce. Aniž se dopustil sebemenší indiskrece,

řekl Contenson Louchardovi, že on jediný zná člověka, který

by dovedl posloužit baronu de Nucingen. Peyrade byl vskutku

jediný agent, který mohl beztrestně vykonávat policejní práci

pro soukromou osobu. Po smrti Ludvíka XVIII. ztratil Peyrade

nejen veškeren vliv, ale dokonce i výhody plynoucí ze svého

postavení jakožto špeha Jeho Veličenstva. Dokud se považoval

za nezbytného, žil dál na vysoké noze. Ženy, dobré jídlo a Klub

cizinců znemožnily jakékoli úspory člověku, který se těšil, jako

všichni lidé stvoření pro rozmařilý život, železnému zdraví.

Ale v letech 1826-1829, když už se blížil čtyřiasedmdesátému

roku života, začal, jak se sám vyjádřil, brzdit. Rok od roku se

Peyradův blahobyt zmenšoval. Byl svědkem, jak byla pohřbena

policie, s lítostí pozoroval, jak vláda Karla X. upouští od jejích

dobrých starých tradic. Při každém svém zasedání omezovala

sněmovna fondy nutné k existenci policie z nenávisti k tomuto

prostředku vlády a ze zaujaté snahy učinit tuto instituci

morálnější.

„Je to, jako kdyby někdo chtěl vařit v bílých rukavičkách,“

říkával Peyrade Corentinovi.

Od roku 1822 Corentin a Peyrade tušili příchod roku 1830.

Věděli o hluboké nenávisti Ludvíka XVIII. ke svému nástupci,

která také vysvětlovala jeho lhostejnost vůči mladší větvi, bez

níž by jeho kralování a jeho politika byly zcela nepochopitelné.

S věkem vzrůstala i Peyradova láska k nemanželské dceři.

Kvůli ní na sebe vzal podobu měšťáka, neboť chtěl svou Lydii

provdat za počestného člověka. Hlavně v posledních třech

letech mu zvlášť záleželo na trvalém zaměstnání, buď na

policejní prefektuře nebo na ředitelství všeobecné státní

policie, na nějakém natolik vysokém místě, aby se za ně

nemusel stydět. Nakonec si vymyslel funkci, která se dříve

nebo později, jak tvrdil Corentinovi, stane nezbytnou. Šlo

o zřízení tzv. informačního oddělení při prefektuře, které by

bylo spojovacím článkem mezi pařížskou soudní policií

a policií státní, aby tak generální ředitelství mohlo využívat

všech dosud rozptýlených sil. Jediný Peyrade mohl ve svém

věku a po pětapadesáti letech důvěrných služeb být oním

článkem, který by spojoval všechny tři policie, totiž stát se

jakýmsi archivářem, na něhož by se politika i justice obracely

o informace. Peyrade doufal, že takto s Corentinovou pomocí

získá příležitost, aby pro svou Lydii ulovil věno a ženicha.

Corentin už o té věci mluvil s generálním ředitelem státní

policie, aniž se ovšem zmínil o Peyradovi, a generální ředitel,

člověk z Jihu, považoval za nutné, aby takový návrh vyšel

z prefektury.

V okamžiku, kdy Contenson zaťukal třikrát zlaťákem na

kavárenský stolek, což byl signál znamenající: „Musím s vámi

mluvit“, stařešina policejních úředníků právě přemýšlel o tom,

pomocí které osobnosti a pomocí jakých zájmů by bylo možno

získat současného policejního prefekta. A přitom vypadal jako

hlupák, který si čte noviny.

„Náš chudák Fouché!“ říkal si, když kráčel po rue Saint-

Honoré. „Ten velký muž je mrtev! Naši prostředníci

s Ludvíkem XVIII. jsou v nemilosti! Ostatně, jak říkal včera

Corentin,

nikdo

už

nevěří

ve

hbitost

a schopnost

sedmdesátiletého člověka… Proč jsem si jen navykl večeřet

u Véryho a pít skvělá vína?… Zpívat ,Matku Godichonovou‘

a hrát hazardní hry, když jsem měl peníze? Chce-li si člověk

zajistit postavení, jak říká Corentin, nestačí inteligence, musí se

také umět rozhodovat. Ten dobrý pan Lenoir měl pravdu, když

mi v aféře náhrdelníku předpověděl, že ze mne nikdy nic

nebude, když se dověděl, že jsem nezůstal pod postelí

Olivové.“

Špehova domácnost

Jestliže ctihodný děda Canquoélle (jak se mu v domě

říkalo) dál bydlil v rue des Moineaux ve čtvrtém patře, patrně

měl pro to důvod, že v umístění bytu nalezl zvláštnosti,

výhodné pro výkon svého obávaného řemesla. Dům stál na

rohu rue Saint-Roch a z jedné strany neměl sousedství. Protože

jej schodiště dělilo na dvě části, v obou patrech byly dvě zcela

oddělené místnosti. Nad čtvrtým patrem bylo podkroví,

z něhož jedna místnost sloužila jako kuchyně a ve druhé

bydlela jediná služebná dědy Canquoélla, bývalá Lydiina

chůva, Vlámka jménem Katt. Děda Canquoélle si v prvním

z obou samostatných pokojů zařídil ložnici, ve druhém svou

pracovnu. Z jedné strany izolovala pracovnu silná zeď. Okno

vedoucí do rue des Moineaux bylo přímo proti rohové zdi bez

oken. A protože byli od schodiště odděleni celou šířkou

Peyradovy ložnice, nemuseli se oba přátelé obávat, že by mohli

být viděni nebo slyšeni, když hovořili o svém nepěkném

řemesle v pracovně, která byla pro to jako stvořena. Pro větší

jistotu dal Peyrade vystlat podlahu v pokoji Vlámky vrstvou

slámy, plsti a silným kobercem, aby prý tam bylo chůvě jeho

dítěte teplo. Mimoto zazdil krb a používal jen kamínka, jejichž

roura procházela zdí rue de Saint-Honoré. Nakonec zakryl

podlahu několika vrstvami koberců, aby nájemníci z dolního

poschodí nemohli nic zaslechnout. Jako znalec špionáže

proklepával jednou týdně spojovací zeď, strop i podlahu

a prohlížel je, jako by chtěl vyhubit obtížný hmyz. Jistota, že tu

bude beze svědků i bez posluchačů, vedla Corentina, že si

zvolil právě tuto místnost pro své porady, když se nekonaly

v jeho vlastním bytě. O Corentinově bytě věděl pouze

generální ředitel královské policie a Peyrade, a Corentin v něm

přijímal jen osoby, které si ministerstvo nebo královský dvůr

zvolily za prostředníky v závažných případech, ale žádný

policejní agent, žádný podřízený tam nikdy nevkročil; věci

související s řemeslem pak projednával u Peyrada. V této zcela

nenápadné místnosti se osnovaly plány, činila se rozhodnutí,

která, kdyby stěny mohly mluvit, poskytla by látku pro velice

podivnou kroniku a pro kuriózní dramata. Tam se v letech

1816-1826 analyzovaly vrcholné státní zájmy. Tam byly

odkryty v zárodku události, jež měly těžce dolehnout na

Francii. Tam si říkali v roce 1819 Peyrade a Corentin, stejně

předvídaví, ale informovanější než generální prokurátor

Bellart:

„Jestli Ludvík XVIII. nechce udeřit na tom či onom místě,

zbavit se toho či onoho prince, znamená to snad, že tak

nenávidí svého bratra, že mu chce odkázat revoluci?“

Peyradovy dveře zdobila břidlicová tabulka, na níž se občas

objevovaly křídou napsané podivné značky a číslice. Tato

ďábelská algebra měla pro zasvěcené velice jasný význam.

Naproti Peyradovu strohému bytu byl byt Lydiin, sestávající

z předsíně, malého salónku, ložnice a umývárny… Lydiiny

dveře,

stejně

jako

dveře

Peyradovy,

byly

opatřeny

čtyřmilimetrovou železnou deskou, umístěnou mezi dvě desky

dubové, a zámky s důmyslnými panty, jež je činily stejně

nedobytnými jako dveře vězení. A tak, ačkoli to byl dům

s průchodem, s krámkem v přízemí a bez domovníka, mohla tu

Lydie žít zcela bez obav. Jídelna, salónek i ložnice, jejichž

všechna okna měla balkóny, zářily vlámskou čistotou a byly

zařízeny přepychově. Vlámská chůva nikdy Lydii neopustila

a nazývala ji svou dcerou. Obě chodily do kostela

s pravidelností, pro niž si Conquoélla nesmírně považoval

kupec royalista, který měl krám na rohu rue des Moineaux

a rue Neuve-Saint-Roch a jehož byt, kuchyně a pokoj příručích

zaujímaly první patro a mezzanin. V druhém patře bydlel

domácí a třetí měl už dvacet let pronajaté brusič drahokamů.

Všichni nájemníci měli klíč od branky. Kupcová přijímala

dopisy

a balíčky

adresované

těm

třem

poklidným

domácnostem o to ochotněji, že kupecký krám byl vybaven

schránkou na dopisy. Bez těchto podrobností by cizinci ani ti,

kdo se v Paříži vyznají, nepochopili tajemnost a klid, jež činily

tento dům pro Paříž zcela výjimečným. Počínaje půlnocí mohl

děda Conquoélle kout jakékoli pikle, přijímat špióny i ministry,

aniž si toho kdokoli všiml. Peyrade, o němž Vlámka řekla

kupcovic kuchařce, že by mouše neublížil, byl považován za

nejhoršího člověka pod sluncem. Pro svou dceru ničeho

nešetřil. Lydie, která měla za učitele hudby Schmuckeho, byla

tak dobrá hudebnice, že mohla i komponovat. Dovedla malovat

lavírované kresby sépií, malovala kvašem i akvarelem. Každou

neděli Peyrade večeřel s dcerou. V ty dny byl děda výhradně

otcem. Lydie byla zbožná, ač nikoli pobožná, před

velikonocemi a po nich chodila k příjímání a jednou měsíčně

ke zpovědi. Nicméně si občas dopřála návštěvu divadla. Za

hezkého počasí chodila na procházku do Tuilerií. To bylo

veškeré její rozptýlení, neboť jinak žila zcela domáckým

životem. Lydie milovala otce a neměla ani tušení o jeho

neblahých schopnostech ani o jeho podezřelé činnosti. Žádná

touha nikdy nezkalila neposkvrněný život této čisté dívky.

Urostlá a krásná po matce, byla obdařena líbezným hlasem,

tvářičkou orámovanou krásnými plavými vlasy, podobala se

oněm spíš mystickým než skutečným andělům, které někteří

malíři primitivové stavěli do pozadí svých „Svatých rodin“.

Pohled jejích modrých očí jako by vrhal nebeský paprsek na

toho, na němž ráčil spočinout. Oblékala se cudně, bez

přehnaného hovění módě, a vyzařovala z ní půvabná vůně

měšťanského života. Představte si starého čerta, který by byl

otcem anděla a osvěžoval se božským stykem s ním, a máte

obraz Peyrada a jeho dcery. Kdyby někdo tento klenot pošpinil,

otec by pro něho vymyslel některou z těch děsivých pastí, do

nichž se zachytili za Restaurace nešťastníci, kteří pak přišli

o hlavu. Katt a Lydii stačilo k živobytí tisíc zlatých ročně.

Když Peyrade přicházel od horního konce rue des

Moineaux, uviděl Contensona. Předešel ho, vystoupil po

schodech první, a když uslyšel za sebou kroky svého agenta,

uvedl ho do bytu dřív, než Vlámka stačila vystrčit nos

z kuchyně. Zvonek, který se rozezvučel, když se otevřel katr ve

třetím patře, kde sídlil brusič drahokamů, upozorňoval

nájemníky ze třetího a čtvrtého patra, že k nim někdo jde.

Netřeba říkat, že vždy o půlnoci ucpal Peyrade vnitřek zvonku

vatou.

„Copak máte tak naléhavého, Filozofe?“

Tak totiž přezdíval Peyrade Contensonovi, což si tento

Epiktétos mezi čmuchaly plně zasloužil. Pod jménem

Contenson se zase bohužel skrývalo jedno z nejstarších jmen

normandských feudálů (viz Bratrstvo útěchy).

„Je tu totiž možnost získat nějakých deset tisíc.“

„Oč jde? O politiku?“

„Ne, o úplnou hloupost! Baron Nucingen, víte, ten starý

patentovaný zloděj, šílí po nějaké ženské, kterou zahlédl ve

Vincenneskén lese, a musíme mu ji najít, jinak to prý

nepřežije… Už jsem z něho vytáhl tisíc franků pod záminkou,

že budu tu princeznu hledat.“

A Contenson vylíčil, jak Nucingen potkal Ester, a dodal, že

baron má nějaké další informace.

„Však my mu tu Dulcineu najdeme,“ řekl Peyrade. „Vyřiď

baronovi, ať se večer dostaví kočárem na Champs Élysées na

roh avenue Gabriel a ale je Marigny.“

Peyrade doprovodil Contensona a zaklepal smluveným

způsobem u dcery, aby byl vpuštěn. Vstoupil zvesela, neboť

mu náhoda přihrála způsob, kterak konečně získat místo, po

němž toužil. Políbil Lydii na čelo, zabořil se do pohodlného

křesla a řekl dceři:

„Zahraj mi něco!“

Lydie mu zahrála skladbičku pro klavír od Beethovena.

„To jsi zahrála moc pěkně, děvenko,“ řekl a přitáhl si ji

mezi kolena. „Jestlipak víš, že je nám jedenadvacet let?

Musíme se provdat, protože otci je už přes sedmdesát.“

„Mně je dobře tady,“ odpověděla.

„To máš ráda jenom mne, i když jsem tak ošklivý a tak

starý?“ otázal se Peyrade.

„Ale koho bych tedy měla mít ráda?“

„Budu večeřet s tebou, děvenko, řekni to Katt. Chtěl bych si

najít pevné zaměstnání, přijmout nějaké místo, a tobě najít

manžela, který by tě byl hoden… Nějakého schopného

mladého muže, na kterého bys jednou mohla být hrdá.“

„Zatím jsem viděla jenom jednoho, který by se mi líbil jako

manžel…“

„Tys nějakého viděla?“

„Ano, v Tuileriích,“ odpověděla Lydie. „Šel tudy

s hraběnkou de Sérizy, která byla do něho zavěšená.“

„Jak se jmenuje?“

„Lucien de Rubempré… Seděla jsem s Katt pod lipou

a odpočívala. Vedle nás seděly nějaké dvě dámy a najednou

řekly: ,Tamhle jde paní de Sérizy a ten krasavec Lucien de

Rubempré.‘ Já jsem se podívala na ty dva, na které se ty paní

dívaly. „Ach, má drahá, má tak některá žena štěstí!… ,Téhle

všechno projde, protože je rozená Ronquerolles a její muž má

velkou moc‘ – ,Jenže, má milá,‘ odpověděla ta druhá, ,ten

Lucien ji přijde hezky draho…‘ Co to znamená, tatínku?“

„To jsou takové ty hlouposti, jaké se říkají ve vyšší

společnosti,“ odpověděl Peyrade dceři rozšafně. „Možná že to

bude nějaká narážka na politické události.“

„Zkrátka, položil jste mi otázku a já vám na ni odpovídám:

Chcete-li mne provdat, najděte mi muže, který by se tomu

mladíkovi podobal…“

„Dítě,“ odpověděl otec, „u mužů není krása vždy znakem

dobroty. Mladí muži obdaření pěkným zevnějškem se na

počátku života nesetkávají s žádnými překážkami, jsou

postupně zkaženi tím, jak se jim nadbíhá, a později pak musí

z toho platit úroky… Chtěl bych pro tebe nalézt takového,

jakým měšťáci, boháči a hlupáci ani nepomáhají, ani je

neprotěžují…“

„Koho, tatínku?“

„Muže skrytých schopností… Ale neboj se, miláčku, mám

možnost prohledat všechny pařížské podkrovní komůrky,

abych podle tvého přání předložil tvé lásce člověka stejně

krásného, jako je ten darebák, o němž mluvíš, ale zato někoho,

kdo má budoucnost, člověka, jehož čeká sláva a bohatství…

Ale že mě to hned nenapadlo! Musím přece mít celé hejno

synovců a v té spoustě by se jistě našel některý, který by tě byl

hoden… Napíšu, nebo dám napsat do Provence.“

Podivnou shodnou okolností právě v témž okamžiku

vcházel do Paříže Italskou branou mladý muž, zmožený

hladem a únavou, který přicházel pěšky z kraje Vaucluse. Byl

to synovec dědy Canquoélla a hodlal vyhledat svého strýce.

Peyrade, jehož osud nebyl příbuzenstvu znám, se pro ně stal

jakousi vysněnou nadějí, neboť se o něm vyprávělo, že se vrátil

z Ameriky jako milionář. Pod vlivem těchto rodinných zkazek

se Peyradův synovec Teodor vypravil na pouť za tímto

báječným strýčkem.

Střetnutí tří mužů

Poté co Peyrade několik hodin vychutnával rodičovské

slasti, si umyl a obarvil vlasy (pudroval si je jen jako

přestrojení), oblékl si redingot ze silného modrého sukna,

zapnutý až ke krku, přes něj si přehodil černý plášť a obul si

těžké boty se silnými podrážkami. Vybaven zvláštním

průkazem, pustil se pomalým krokem po avenue Gabriel, kde

se u Elysejské zahrady setkal s Contensonem, přestrojeným za

starou prodavačku zeleniny.

„Pane de Saint-Germain,“ oslovil Contenson svého

bývalého šéfa jeho krycím jménem, „dal jste mi vydělat pět

stovek, ale čekám tady na vás proto, abych vám řekl, že si ten

zatracený baron, než mi je dal, zašel pro informace k nám do

úřadu.“

„Rozhodně tě budu potřebovat,“ řekl Peyrade. „Promluv

s našimi čísly 7, 10 a 21. Můžeme ty lidi použít, aniž si toho

všimnou jak na policii, tak na prefektuře.“

Contenson zajel se zelinářským vozíkem do blízkosti

kočáru, v němž pan de Nucingen očekával Peyrada.

„Jsem de Saint-Germain,“ řekl Peyrade a nahlédl dvířky do

vozu.

„Dóbše, pšisédněte si,“ odpověděl baron a poručil kočímu,

aby se dal směrem k Vítěznému oblouku.

„Vy jste byl na prefektuře, pane barone? To jste neměl

dělat… Mohu vědět, co jste řekl panu prefektovi a co on vám

odpověděl?“ otázal se Peyrade.

„Než záplatym pět set frangu darebákovi, jako je

Contenson, chci se napšed pšésvědčit, že si je zaslouží… Říkal

jsem jen panu prefektovi, že chci zaměstnat agenta Peyrada

v choulostyvý sáležitosti v zachraničí, a aby mi šíkal, jesli se

na něho můžu spolehnout… Pán prefekt mi šíkal, že jste jeden

z jeho nejschopnějších a nejspoléchlivějších lidí. A to je

všechno.“

„Když už teď pan baron zná mé pravé jméno, mohl by mi

říct, oč se jedná?“

Když mu baron dlouze a mnohomluvně vylíčil v té své

příšerné hatmatilce polského žida, jak se setkal s Ester, jak

lokaj na jejím voze křikl na kočího a jak ji pak marně

pronásledoval, skončil vyprávění o tom, co se minulý večer

odehrálo u něho při večeři, když se Lucien de Rubempré tak

divně usmál, že Bianchon a několik přítomných světáků

vyslovili přesvědčení, že mezi Lucienem a neznámou existuje

nějaký vztah.

„Poslyšte, pane barone, nejdřív mi dejte deset tisíc franků

jako zálohu na výlohy. V téhle věci jde v prvé řadě o vaše

zdraví. A protože váš život je továrna na podnikání, musíme

vám tu osobu najít za každou cenu. Pěkně vás to sebralo!“

„Ja, sépralo…“

„Když budu potřebovat víc, řeknu vám, pane barone.

Spolehněte se na mne,“ řekl Peyrade. „Nejsem žádný obyčejný

špicl, jak byste si mohl myslet… V roce 1807 jsem byl

generálním policejním komisařem v Antverpách a teď, když je

Ludvík XVIII. po smrti, vám můžu svěřit, že jsem po sedm let

řídil jeho tajnou policii!… Se mnou se nesmlouvá. Jistě

chápete, pane barone, že nemůžete odhadovat cenu, za jakou

lze koupit něčí svědomí, dokud celou věc neprozkoumáme. Nic

se nebojte, já to dokážu. Nemyslete si, že mě uspokojíte

pouhými penězi, já chci za odměnu něco jiného…“

„Jen když to népude celej májlant!“ řekl baron.

„Pro vás to nebude skoro nic.“

„Souhlasím.“

„Znáte Kellerovy?“

„Výborně.“

„Francois Keller je zeť hraběte Gondrevilla a hrabě

Gondreville u vás včera večeřel se svým zetěm.“

„Kdo vám to, u čerta, mohl šíct?“ zvolal baron.“Asi Georg,

móc mlúvi.“

Peyrade se dal do smíchu, což vzbudilo v baronovi podivné

podezření vůči jeho sluhovi.

„Hrabě Gondreville má všechny možnosti získat pro mne

funkci, kterou bych si přál mít na policejní prefektuře, o jejímž

zřízení dostane prefekt memorandum během čtyřiceti osmi

hodin,“ řekl Peyrade. „Zažádejte o to místo pro mne, zařiďte,

aby se té věci ujal hrabě Gondreville, a to dosti důrazně, a takto

mi oplatíte službu, kterou vám prokážu. Nechci na vás nic víc

než vaše slovo, dříve nebo později byste litoval, že jste se

narodil… jako že se jmenuju Peyrade.“

„Dávám vám čéstny slovo, že se pudu snášit…“

„Kdybych se já ve vaší věci jenom snažil, bylo by to málo.“

„Dóbše, tak já pudu jednat čestně.“

„Tak se mi to líbí,“ řekl Peyrade. „A čestné jednání je

jediný trochu neobvyklý dárek, jaký si můžeme vzájemně dát.“

„Čestně,“ opakoval baron. „Kde vás můžu složit?“

„Na konci mostu Ludvíka XVI.“

„K mostu u snjémovny,“ řekl baron lokajovi, který

přistoupil k okénku.

„Takže tu neznámou pudu mít,“ říkal si baron, když

odjížděl.

„Je to blázen,“ říkal si Peyrade, když se vracel pěšky

k Palais Royal, zabývaje se myšlenkou, jak by ztrojnásobil těch

deset tisíc franků, aby měl věno pro Lydii: „Teď abych se

podíval zblízka na toho mladíka, který na první pohled tak

očaroval mou dceru. Bude to asi jeden z těch lidí, co mají oko

pro ženské,“ pomyslel si, používaje své zvláštní řeči, kterou si

vytvořil pro svou potřebu a v níž se jeho a Corentinovy

poznatky vyjadřovaly stručně výrazy, jež často znásilňovaly

jazyk, ale tím zároveň byly zvláště výstižné a barvité.

Když se baron de Nucingen vrátil domů, byl růžolící a jako

vyměněný; udivil služebnictvo tváří, do níž se vrátila barva,

a dobrou náladou.

„Akcionáři, třeste se!“ řekl du Tillet Rastignakovi.

Společnost po návratu z opery právě pila čaj v salónku

Delfíny de Nucingen.

„Ja, ja,“ usmál se baron, který pochopil žert svého přítele.

„Teď mám záse chuť na pošádnej kšeft…“

„Tak vy jste se konečně sešel se svou neznámou?“ zeptala

se paní de Nucingen.

„Nesešel,“ odpověděl baron, „ale toufám, že ji najdu.“

„Miluje někdy někdo takhle vlastní manželku?…“ zvolala

paní de Nucingen, která pocítila jistou žárlivost, nebo to aspoň

předstírala.

„Až ji získáte,“ řekl baronovi du Tillet, „musíte nás s ní

pozvat na večeři, protože bych strašně rád viděl osobu, která

vás dokázala takhle omladit.“

„Je to nádherný stvóšení,“ odpověděl starý bankéř.

„Ten naletí jako malý kluk,“ pošeptal Rastignac do ucha

Delfíne.

„Však vydělává dost, peněz, aby…“

„Aby zas nějaké vrátil, ne?“ přerušil baronku du Tillet.

Nucingen přecházel po místnosti, jako by nevěděl, co

s nohama.

„Teď je chvíle, kdy byste si měla dát zaplatit své nejnovější

dluhy,“ pošeptal Rastignac baronce.

V témž okamžiku se Carlos zastavil v rue Taitbout, aby dal

poslední pokyny Evropě, která měla sehrát hlavní úlohu

v komedii vymyšlené na oklamání barona de Nucingen,

a odcházel odtamtud pln nadějí. Až k bulváru ho vyprovázel

Lucien, značně znepokojený tím, v jak dokonalém přestrojení

nalezl toho zloducha, že ho sám poznal teprve po hlase.

„Kde jsi k čertu sehnal ženu krásnější než Ester?“ otázal se

svého svůdce.

„Tohle, chlapečku, v Paříži nenajdeš. Takováhle pleť se ve

Francii nerodí.“

„Zkrátka jsi mne zase něčím ohromil… Sama Venuše

Kallipygé nemá tak krásnou postavu… Člověk by pro ni duši

prodal… Ale kde jsi ji sehnal?“

„Je to nejkrásnější holka z celého Londýna. Jednou, když se

opila ginem, v návalu žárlivosti zabila svého milence. Ten

milenec byl darebák, jehož se takto londýnská policie zbavila,

a tak na nějaký čas poslali tuhle holku do Paříže, aby se na věc

zapomnělo… Ta uličnice je moc dobře vychovaná. Je to dcera

pastora a mluví francouzsky jako rodilá Francouzka. Neví

a nikdy se nedoví, proč je tady. Řekli jí, že kdyby se ti líbila,

mohla by utrácet milióny, ale že jsi žárlivý jako tygr a přeješ si,

aby žila jako Ester.“

„Ale co když se bude Nucingenovi líbit víc než Ester?“

„Aha, tu tě máme! Teď se bojíš, že nedojde k tomu, čeho

ses včera tolik bál! Ale buď klidný. Ta blondýna s bílou pletí

má modré oči: je to pravý opak krásné židovky, a jen Esteřiny

oči dokážou pohnout tak zkaženým člověkem, jako je

Nucingen. Přece bys neschovával nějakou ošklivou ženskou!

Až ta panenka sehraje svou úlohu, pošlu ji v doprovodu

spolehlivé osoby do Říma nebo Madridu, kde po ní budou

šílet.“

„Když ji tu máme jen nakrátko,“ řekl Lucien, „jdu tam

zpátky.“

„Jdi, synu, a dobře se pobav… Zítra budeš mít ještě den

navíc. Já čekám někoho, koho jsem pověřil, aby se dověděl, co

se děje u barona Nucingena.“

„Koho?“

„Je to milenka komorníka, protože musíme každým

okamžikem vědět, co se děje i v nepřátelském táboře.“

O půlnoci se Esteřin lokaj Paccard setkal s Carlosem na

Pont des Arts, což je nejpříhodnější místo v Paříži, kde si lidé

mohou vyměnit pár slov, která nemá nikdo slyšet. Při

rozhovoru se lokaj díval jedním směrem, zatímco jeho pán se

díval druhým.

„Baron byl ráno na policejní prefektuře, od čtyř do pěti

hodin,“ řekl lokaj, „a večer se chlubil, že nalezne tu ženu, co ji

viděl ve Vincenneském lese. Prý mu to slíbili.“

„Budou nás špehovat,“ řekl Carlos. „Ale kdo?“

„Už použili Loucharda.“

„To by byla dětská hračka,“ odpověděl Carlos. „My se

můžeme obávat jedině strážníků z bezpečnosti a od soudní

policie. A jak ta do toho nejde, můžeme do toho jít my!“

„A ještě něco…“

„Copak?“

„Kamarádi zabijáci… Včera jsem mluvil s Lapouraillem…

Oddělal jedny manžele a sebral deset tisíc franků… ve zlatě!“

„Toho zavřou,“ řekl Jacques Collin, „to je patrně ta vražda

v rue Boucher.“

„A co přikážete?“ otázal se Paccard uctivě, jako by byl

nějaký maršál, který si jde pro příkazy k Ludvíkovi XVIII.

„Každý

večer

pojedete

v deset

hodin

večer

do

Vincenneského lesa, do lesa u Meudonu nebo do Ville d'Avray.

Kdyby vás někdo pozoroval nebo vás sledoval, nech je, buď

sdílný, hovorný, úplatný. Vykládej o tom, jak je Rubempré

žárlivý a jak je do naší madam zblázněný, a jak hlavně nechce,

aby se vědělo, že má takovouhle milenku…“

„Stačí. Mám se ozbrojit?“

„Za nic na světě!“ zvolal živě Carlos. „Zbraň?… K čemu

by byla dobrá, leda by tě přivedla do maléru. V žádném

případě nesmíš použít ani svého loveckého nože. Když

dovedeš zpřerážet nohy člověku silnějšímu, než jsi sám, fintou,

kterou jsem tě naučil, když dokážeš bojovat proti třem

ozbrojeným strážníkům s jistotou, že dva z nich složíš, než

stačí tasit šavli, nemáš se čeho bát…“

„To je pravda,“ řekl lokaj.

Paccard, zvaný Stará garda, Pašák nebo Pára, muž

železných svalů, ocelových paží, s licousy po italsku,

uměleckou kšticí, s vousy jako kaprál, s bledým a nehybným

obličejem, jako měl Contenson, skrýval svůj temperament,

a protože vypadal jako kapelník vojenské hudby, rozptyloval

jakékoli podezření. Žádný uprchlík z Poissy nebo Melunu není

tak nadutý ani tak domýšlivý. Byl Džafarem tohoto Hárúna ar

Rašída káznice a choval k němu týž přátelský obdiv, jaký

choval Peyrade ke Corentinovi. Tento dlouhonohý kolos měl

slabý hrudník, málo masa na kostech a vážně si vykračoval na

čapích nohách. Pravá noha se nikdy nepohnula, aby přitom

pravé oko pokojně a rychle nezaznamenalo okolní situaci, jak

je příznačné pro zloděje a špióny. Levé oko napodobilo pravé.

Co krok, to pohled. Suchý, svižný, v každém okamžiku na vše

připravený Paccard byl dokonalý, nebýt oné důvěrné

nepřítelkyně, jež se nazývá nápojem statečných, jak říkal

Jacques, neboť ovládal dokonale schopnosti nezbytné pro

člověka, který vyhlásil válku společnosti. Pánovi se však

podařilo otroka přesvědčit, aby se smířil s nutnou obětí

a začínal pít teprve večer. Když se Paccard vracel domů,

přihýbal si tekutého zlata, které mu po troškách čepovala

bachratá hliněná panna dovezená z Gdaňská.

„Dáme si pozor,“ řekl Paccard a nasadil si svůj nádherný

klobouk s pery, když se předtím uklonil tomu, jehož nazýval

„svým zpovědníkem“.

Takové události svedly tři muže, z nichž každý byl stejně

schopný ve svém oboru, Jacquesa Collina, Peyrada

a Corentina, na jedno bojiště, aby na něm rozvinuli svůj um

v zápase, v němž každý z nich bojoval pro vlastní uspokojení

nebo vlastní zájem. Byl to jeden z těch skrytých, ale krutých

zápasů, při nichž se schopnostmi, nenávistí, hněvem,

drážděním, útoky, protiútoky a lstí plýtvá v míře potřebné

k zbohatnutí.

Nucingen se v očekávání blaženosti věnuje toaletě

Lidé i prostředky, to vše bylo ze strany Peyrada ukryto

v tažení, v němž mu jeho přítel Corentin pomáhal, což pro ně

oba byla hračka. A tak historie o této věci mlčí, jako mlčí

o pravých příčinách nejednoho převratu. Řekněme však, jaký

byl výsledek:

Pět dní po Nucingenově rozhovoru s Peyradem na Champs-

Élysées vystoupil jednoho rána z přepychového kabrioletu asi

padesátiletý muž s křídově bílou tváří, jakou společenský život

poznamenává diplomaty, oblečený v modrém soukenném

obleku dosti elegantního vzezření, že vypadal skoro jako

ministr. Otěže hodil sluhovi a zeptal se lokaje sedícího na

lavici před vchodem, zda je baron de Nucingen doma. Sluha

mu uctivě otevřel nádherné zasklené dveře.

„Pán se jmenuje?“ zeptal se sluha.

„Řekněte panu baronovi, že přicházím z avenue Gabriel,“

odpověděl Corentin. „Má-li hosty, nevyslovujte to nahlas, nebo

vás vyhodí.“

Za minutu se sluha vrátil a zavedl Corentina přes řadu

obytných místností do baronovy pracovny.

„Pane barone, přicházím jménem pana Peyrada…“

„Tóbže,“ řekl baron a zavřel oboje dveře na zástrčku.

„Milenka pana de Rubempré bydlí v rue Taitbout,

v bývalém bytě slečny de Bellefeuille, která bývala milenkou

generálního prokurátora pana de Granville.“

„Tak blízko!“ zvolal baron. „To je náhoda!“

„Rád věřím, že jste se do té nádherné osoby zbláznil, sám

se na ni rád dívám,“ odpověděl Corentin. „Lucien je na tu

holku tak žárlivý, že jí zakazuje, aby se ukazovala na

veřejnosti. A ona ho musí mít velice ráda, protože za ty čtyři

roky, co převzala po té Bellefeuillové byt i se zařízením a její

postavení, nikdy ji žádný z nájemníků ani domovník

nezahlédli. Ta princezna vychází pouze potmě. Vždycky

odjíždí v kočáře se staženými záclonkami a přes obličej má

hustý závoj. Lucien tu ženu neukrývá jen ze žárlivosti: má se

oženit s Klotyldou de Grandlieu. Přirozeně že mu záleží jak na

té parádní milence, tak na snoubence. Takže teď jste pánem

situace, protože Lucien obětuje své potěšení svým zájmům

a své ješitnosti. Jste bohatý a patrně tu jde o vaše poslední

štěstí, tak buďte štědrý. Dosáhnete cíle přes komornou. Dejte jí

dvacet tisíc franků a ona vás schová v ložnici své paní. To vám

snad stojí za to!“

Žádným řečnickým

uměním nelze vylíčit jasnou,

jednoznačnou a stručnou Corentinovu výpověď. Baron ji

zaznamenal tím, že projevil údiv, kterýžto výraz ze své

kamenné tváře už dávno vyhostil.

„Přišel jsem vás požádat o pět tisícifrankových bankovek

pro mého přítele Peyrada; ty, co jste mu dal, nedopatřením

někde vytrousil,“ pokračovat Corentin svým nejlepším

rozkazovačným tónem. „Peyrade se příliš dobře vyzná v Paříži,

než aby si dával inzeráty, a spoléhá na vás. Jenže tohle není to

nejdůležitější,“ řekl Corentin a změnil tón, aby žádost o peníze

nezněla příliš vážně. „Nechcete-li mít na stará kolena

zármutek, zařiďte Peyradovi, aby dostal místo, o něž vás žádal,

což je pro vás docela snadné. Generální ředitel státní policie už

včera patrně dostal přípis v tom smyslu. Teď jde jen o to, aby

se o tom Gondreville zmínil policejnímu prefektovi. Zkrátka,

řekněte Malinoví, hraběti Gondrevillovi, že jde o laskavost pro

jednoho z těch, kdo ho dokázali zbavit pánů de Simeuse,

a vyhoví vám…“

„Tady je máte,“ řekl baron a podal Corentinovi pět

tisícifrankových bankovek.

„Přítelem komorné je lokaj jménem Paccard, který bydlí

v rue de Provence u jednoho kočárníka a dává se najímat od

všech těch, kdo si hrají na panstvo. A právě přes komornou

paní van Bogseck se dostanete k Paccardovi, což je takový

piemontský hromotluk, který má rád vermut.“

„Jak se ta gomorná jmenuje?“ zeptal se baron.

„Eugenie,“ odpověděl Corentin, uklonil se baronovi

a odešel.

Baron de Nucingen, na vrcholu blaženosti, nechal obchod

obchodem a pracovnu pracovnou a vrátil se do svého bytu ve

šťastném stavu dvacetiletého mladíka ve slastném očekávání

první schůzky s první milenkou. Baron vzal ze své soukromé

pokladny všechny tisícovky, což byl obnos, který by zajistil

štěstí celé jedné rodině, to jest padesát pět tisíc franků, a strčil

je jen tak do kapsy u fraku. Ale marnotratnost milionářů se

nemůže srovnávat s jejich ziskuchtivostí. Jakmile jde o vrtoch

nebo nějakou vášeň, boháči přestávají počítat. Je totiž právě

daleko obtížnější splnit vrtochy než získat zlato. Největší

vzácností v takovém přesyceném životě, plném vzruchů

z velkých finančních spekulací, jež otupily jejich suchá srdce,

je rozkoš lásky. Uvedeme příklad: jeden z největších

pařížských boháčů, jinak známý svým výstřednictvím, potkal

jednou na bulváru nesmírně hezkou švadlenku. Děvče,

doprovázené matkou, šlo zavěšené do mladíka pochybného

vzhledu, který se podezřele pohupoval v bocích. Milionář se na

první pohled do hezké švadlenky zamiloval. Sledoval ji až

k domu a vešel dovnitř. Dal si vyprávět o jejím životě, v němž

se střídaly taneční zábavy u Mabilla se dny bez chleba,

návštěvy divadla s prací. Projevil o děvče zájem, nechal jí na

stole pět tisíc franků, zatížených pětifrankem: ne právě

počestná štědrost. Nazítří přichází ke švadleně objednaný

vynikající čalouník Braschon, zařídí jí byt, který si vybrala

a který ji přijde asi na dvacet tisíc franků. Švadlenka se kojí

fantastickými nadějemi: pěkně oblékne matku a myslí si, že se

jí podaří zaměstnat svého bývalého galána v městském

pojišťovacím ústavě. Čeká den, čeká dva; pak týden… dva

týdny. Domnívá se, že se zavázala k věrnosti, a dělá dluhy.

Boháč, který musel odjet do Holandska, už na děvče zapomněl,

aniž jednou vkročil do ráje, který pro ni nachystal, a odtud

dívka opět spadne tak hluboko, jak se jen v Paříži dá klesnout.

Nucingen nepěstoval hazardní hru, Nucingen nebyl ochráncem

umění, Nucingen byl člověk bez fantazie. A tak se vrhl do své

vášně k Ester přesně tak slepě, jak to Carlos Herrera očekával.

Po obědě si baron zavolal svého komorníka Georgese

a poslal ho do rue Taitbout, aby požádal komornou paní van

Bogseck, slečnu Eugenii, aby se zastavila u něho v kanceláři

v důležité věci.

„Počkáš si na ni,“ dodal, „a pšiveď ji sem, šékni jí, že ná

tom výdela.“

Georges jen s námahou přesvědčil Evropu-Eugenii, aby za

baronem šla. Že prý jí paní nikdy nedovoluje, aby chodila

z domu. Mohlo by ji to stát místo atd. atd. A tak Georges

baronovi tak vychválil její kvality, že od něho dostal deset

zlatých. „Když paní pojede večer bez ní,“ řekl Georges pánovi,

jemuž svítily oči jako karbunkule, „přijde kolem desáté.“

„Tópše, pšiď v tevět chódin, pudeš mě oblékat a učesat,

abych výpatal chódně tópše… Asi se k milence pšéce tóstanu,

protože pényze jsou pényze.“

Od dvanácti hodin do jedné si baron barvil vlasy a kníry.

Baron, který se před večeří vykoupal, se v devět hodin vyšňořil

jako na svatbu, navoněl a všemožně vyparádil. Když se paní de

Nucingen o té proměně dověděla, dopřála si potěšení, aby se na

manžela podívala.

„Můj bože,“ zvolala, „jak jste směšný!… Ale vezměte si

černou atlasovou vázanku místo té bílé kravaty, vedle které

vypadají vaše licousy ještě tvrdší. Ostatně, jste oblečen jako za

empiru, vypadáte staromódně jako nějaký parlamentní rada ve

výslužbě. Odložte ty diamantové manžetové knoflíčky, z nichž

každý stojí sto tisíc franků, ta opice by si vám o ně mohla říct,

a vy byste nedokázal jí odmítnout. A než byste je daroval

nějaké holce, raději mi je dejte jako náušnice.“

Nebohý finančník uznal pádnost manželčiných argumentů

a neochotně ji poslechl.

„Smjéšny, smjéšny… Já jsem vám nikdy nešíkal, že jste

smjéšna, když jste se parádila pro toho svýho banáčka

Rastignaka.“

„To bych si vyprosila, že jsem vám nikdy nepřipadala

směšná. Copak někdy dělám ve svém oblékání takové hrubky

jako vy? Ukažte, otočte se!… Zapněte si kabát až ke krku, jak

to dělá hrabě Maufrigneuse, a nechte nezapnuté jen dva

poslední knoflíky. A hleďte vypadat mladě.“

„Pane barone,“ řekl Georges, „je zde slečna Eugenie.“

„Sbohem, madam…“ zvolal bankéř. Doprovodil manželku

až na hranice jejích komnat, aby si byl jist, že nebude hovoru

naslouchat.

Zklamání

Když se vrátil, vzal Evropu za ruku a zavedl ji do svého

pokoje s jistou ironickou uctivostí:

„Má félky štjésti, mein kind, še slouši u nejkrásnější pány

na svjétě… Sájistim jí budoucnost, když se sa mě pšímluví

a pomůže mi.“

„To bych neudělala ani za deset tisíc!“ zvolala Evropa.

„Pochopte, pane barone, že jsem počestná holka…“

„Ófšem, a taky jí za poctyvost sáplatym. V kšefte tomu

šíkáme posichrovat.“

„A to není všechno,“ řekla Evropa. „Kdyby se pan baron

madam nelíbil, což není vůbec vyloučené, ona se na mě

rozzlobí a vyhodí mě… a moje místo mi vynáší tisíc franků

ročně.“

„Když já jí dám týsic frangů a eště dvacet, pute

spokojená?“

„Jo, když to myslíte takhle, tatíčku,“ řekla Evropa, „to je

docela jiná. Kde jsou ty prachy?“

„Na,“ odpověděl baron a po jedné jí ukázal bankovky.

Pozoroval, jak se při každé bankovce Evropiny oči

zaleskly, což potvrzovalo chtivost, kterou u ní očekával.

„To mi platíte za místo, ale co za poctivost, za svědomí?…“

řekla Evropa potměšile a vrhla na barona pohled jako

z operety.

„Svjédomi nemá tu samou cenu jako místo, ale když

pšidávám pět týsic?“ řekl baron a přidal pět tisícovek.

„Ba ne, za svědomí dvacet tisíc a pět za místo, kdybych

o ně přišla…“

„Jak je libo,“ řekl a přidal pět tisíc. „Ale aby si je vydělala,

musí mě propašovat v noci do ložnice její pány, až pude

sama…“

„Když mi slíbíte, že nikdy nikomu nepovíte, jak jste se tam

dostal, souhlasím. Ale na jedno vás musím upozornit: naše

madam je paličatá a je celá zblázněná do pana de Rubempré,

a i kdybyste jí dával milión, nepřinutíte ji, aby mu byla

nevěrná!… Je to hloupé, ale ona je už zkrátka taková! Když si

vyjede do lesa s naším pánem, málokdy zůstává pán na noc.

Dneska večer si vyjeli, a tak se můžete schovat u mě v pokoji.

Když bude madam sama, přijdu pro vás. Vy pak zůstanete

v salóně, já nezavřu dveře do ložnice a dál už… Zkrátka, dál už

je to na vás… Tak se na to koukejte připravit!“

„Dám jí těch pětadvacet týsic, až pudu v tom salóně…

Z ručky do ručky.“

„Ano,“ řekla Evropa, „důvěra vládne!… No, promiňte…“

„Vždy bude mít ještě týsic pšíležitostí mě vydýrat… až se

víc seznámíme…“

„Tak dobře, o půlnoci v rue Taitbout, ale to si vezměte

s sebou třicet tisíc franků. Poctivost komorných, jako fiakr, je

daleko dražší po půlnoci.“

„Pro jistotu jí dám šek na pánku…“

„Tak to ne,“ řekla Evropa, „hotové peníze nebo nehraju.“

V jednu hodinu ráno, skryt v podkrovním pokojíku, kde

spala Evropa, prožíval baron de Nucingen všechny trýznivé

pocity člověka, který se chystá na milostnou schůzku. Cítil se

pln života, v uších jako by mu vřela krev a hlava jen se

rozskočit jako přehřátý parní kotel.

„Byla to túševna rozkoš za sto týsic zlatých,“ řekl du

Tilletovi, když mu o té příhodě vyprávěl.

Naslouchal sebemenším zvukům z ulice, až ve dvě hodiny

ráno uslyšel ještě od bulváru kočár své milenky. Když se

domovní vrata otevřela, srdce mu bušilo, až mu nadzvedávalo

hedvábnou vestu, tak tedy znovu spatří božskou, planoucí tvář

Esteřinu!… Do srdce mu proniklo vrznutí stupátka a bouchnutí

dvířek. Očekávání vrcholného okamžiku ho vzrušovalo víc,

než kdyby tu šlo o ztrátu veškerého jmění.

„Ach!“ zvolal. „Endlich šiju! Dokonce šiju až moc, ale co

když nedokážu vůbec nic?“

„Madam je sama, pojďte dolů,“ řekla Evropa, když vešla.

„A hlavně buďte zticha a nedupejte jako slon!“

„Jako zlon?“ opakoval baron se smíchem a našlapoval jako

po rozžhaveném železe. Evropa šla napřed se svíčkou.

„Tumala, pšepočítala si to,“ řekl baron, když se octli

v salóně, a podal Evropě bankovky.

Evropa s vážnou tváří vzala třicet tisícovek, vyšla z pokoje

a zavřela za sebou dveře. Nucingen zamířil přímo k ložnici,

a nalezl tam krásnou Angličanku, která mu řekla:

„To jsi ty, Luciene?“

„Nykoli,

krásná

maličká…“

začal

Nucingen,

ale

nedokončil. Nechápavě zíral na ženu, která byla pravým

opakem Ester. Uviděl zlaté vlasy tam, kde čekal černé, uviděl

slabost tam, kde předtím obdivoval sílu, líbeznou britskou noc

tam, kde předtím zářilo arabské slunce.

„No tohle! Kde se tu berete?… Kdo jste?… Co chcete?…“

řekla Angličanka a pokusila se zazvonit na zvonek. Ale zvonek

nevydal ani zvuk.

„Nacpal jsem ho fátou. Ale nic se nebojte… Já zase

půdu…“ řekl. „A těch tšicet týsic jako by vyletělo oknem. Jste

pšece milenka pana de Rubempré?“

„Tak trochu, strejčku,“ řekla Angličanka dokonalou

francouzštinou. „Ale kdo jsi ty?“

„Napálenej člófěk!“ odpověděl zkroušeně.

„To je člověk napálený, když se dostane k hezké ženě?“

zeptala se žertem.

„Dofólite, abych vám poslal jeden šperk jako památka na

baron de Nucingen?“

„Toho neznám!“ vyprskla smíchem. „Ale šperk bude přijat

s potěšením, vy rušiteli soukromí!“

„Fy ho poznáte, madam, sbohem. Vy jste sousto pro grále,

a já sem jenom ganc obyčejnej bankéš, kterýmu už je šedesát,

a diky vám jsem poznal, jakou má moc šéna, kterou miluju,

protože mi vaše bóžska krása nedofolí na ny zapomínat.“

„Je od vás hezké, že mi to říkáte,“ odpověděla Angličanka.

„Nény to daleko tak chézka, jako je ona, co fe mně lásku

probudyla…“

„Říkal jste něco o nějakých třiceti tisících… Komu jste je

dal?“

„Tý fáši zadracený gomorný…“

Angličanka zavolala, Evropa přiběhla.

„Oh!“ vykřikla Evropa, „muž v ložnici naší madam, a není

to náš pán!… To je hrůza!“

„Dal vám třicet tisíc, abyste ho sem zavedla?“

„Kdepak, madam. Však my dvě dohromady ani za tolik

nestojíme…“

Evropa začala volat o pomoc tak divoce, že zděšený bankéř

vyběhl ze dveří a Evropa ho pak srazila ze schodů.

„Vy lumpe jeden!“ křikla za ním. „Co jste to madam o mně

napovídal?… Pomoc! Pomoc!“

„Doufám, že mi madam nechce sebrat můj výdělek?“ řekla

Evropa, když se jako fúrie vrátila k Angličance.

„Já neznám francouzské mravy,“ řekla Angličanka.

„Stačí totiž, když řeknu pánovi slovo, a madam zítra

poletí,“ odpověděla Evropa drze.

„Ta pódvora gomorná,“ řekl baron Georgesovi, když ten se

ho zeptal, jestli je pán spokojen, „okradla mě o třicet týsic…

Ale je to moje chyba… Moc velká chyba…“

„Takže to, jak se pan baron vyšňořil, moc nepomohlo.

Neradil jsem panu baronovi pro nic za nic ty ústní perly…“

„Georg, pšíteli, já jsem zoufalý… Je mi zima… Je mi zima

na srdce… Ester nény!…“

Georges byl v těžkých chvílích vždy přítelem svého pána.

Abbé vyhrává první kolo

Dva dny po této události, kterou mu Evropa vylíčila daleko

barvitěji, než ji lze popsat, neboť ji doprovázela bujnou

mimikou, obědval Carlos ve dvou s Lucienem.

„Nikdo, ani policie, ani nikdo jiný,“ řekl šeptem Lucienovi,

připaluje si od něho doutník, „nesmí strkat nos do našich věcí.

To by nebylo zdrávo. Přišel jsem na odvážný, ale zaručený

způsob, jak uzemnit barona a jeho agenty. Půjdeš za paní de

Sérizy a budeš na ni velice milý. Mezi řečí jí řekneš, že bys rád

posloužil Rastignakovi, který už začíná mít dost paní de

Nucingen, a že jsi proto svolil, že mu posloužíš jako pláštík, za

který by schoval svou novou milenku. Že se pan de Nucingen

hrozně zamiloval do ženy, kterou skrývá Rastignac (to jí přijde

hrozně k smíchu) a najal si policii, aby špehoval tebe, který

rozhodně nemůžeš za avantýry svého krajana a jehož zájmy

v rodině Grandlieuových by mohly být poškozeny. Požádáš

hraběnku, aby ti zajistila podporu svého manžela, který je

státním ministrem, abys mohl zajít za policejním prefektem.

Jakmile se dostaneš k panu prefektovi, budeš si stěžovat,

ovšem

jako

politik,

který

se

brzy

stane

jednou

z nejdůležitějších součástek obrovské státní mašinérie. Projevíš

pochopení pro policii jako státník a vyslovíš jí, včetně pana

prefekta, svůj obdiv. I z těch nejdokonalejších strojů někdy

uniká olej a občas zaskřípou. Nemáš vůbec nic proti panu

prefektovi, ale naznač mu, ať si dohlédne na své podřízené,

a polituj ho, že bude muset svým lidem vyhubovat. Čím budeš

laskavější, čím se budeš chovat víc jako šlechtic, tím bude

prefekt na své lidi přísnější. Pak budeme klidní a můžeme

zavolat nazpět Ester, která patrně v tom svém lese řičí touhou

po tobě jako kobylka.“

Prefekt byl bývalý soudce. Z bývalých soudců bývají příliš

mladí prefekti. Prosyceni právem, rajtují na legalitě, nemají

dosti lehkou ruku při rozhodování, jak si často vyžaduje

politická situace, při níž jednání prefektury se má podobat

činnosti hasiče, který má uhasit požár. V přítomnosti

místopředsedy státní rady přiznal prefekt policii víc chyb, než

kolik jich má, vyslovil politování nad přehmaty a vzpomněl si

na návštěvu, kterou u něho vykonal baron de Nucingen a na

informace o Peyradovi, o které ho požádal. Prefekt slíbil, že

učiní přítrž zneužívání úředního postavení, jehož se dopouštějí

policejní zaměstnanci, poděkoval Lucienovi, že se obrátil

přímo na něho, přislíbil mu, že věc zachová v tajnosti, a zdálo

se, že celou zápletku chápe. Byly vyměněny pěkné fráze

o osobních

svobodách,

o nedotknutelnosti

obydlí

mezi

ministrem a prefektem, jemuž Sérizy poukázal na to, že jestliže

vysoké zájmy království vyžadují občas tajné porušení

pravidel, v okamžiku, kdy se tyto státní prostředky používají

k soukromým účelům, stává se takové jednání zločinným.

Nazítří, v okamžiku, kdy Peyrade kráčel do své oblíbené

Davidovy kavárny, kde se bavil pozorováním místních občanů,

jako se malíř baví pozorováním květin, přistoupil k němu na

ulici strážník v civilu.

„Šel jsem k vám,“ zašeptal mu do ucha. „Mám rozkaz vás

zavést na prefektům.“

Peyrade zavolal fiakr a nastoupil bez nejmenší námitky

spolu se strážníkem.

Policejní prefekt se obořil na Peyrada, jako by byl

posledním mezi vězeňskými dozorci, procházeje se přitom sem

a tam po cestičce v malé zahradě policejní prefektury, která

tehdy ležela při quai des Orfévres.

„Nebylo to bez důvodu, pane, že jste byl od roku 1809

odvolán ze státní správy… Copak nevíte, čemu nás vystavujete

a čemu vystavujete sám sebe?“

Kázání skončilo hromovou ranou. Prefekt oznámil

nebohému Peyradovi, nejenom že ruší jeho roční podporu, ale

že navíc bude dán pod zvláštní dohled. Starý pán přijal tuto

sprchu s naprostým klidem. Nic není tak nehybné a netečné

jako člověk zasažený bleskem. Peyrade prohrál všechny své

peníze. Lydiin otec počítal se svým místem a octl se bez

jakýchkoli jiných zdrojů příjmu, než byly almužny jeho přítele

Corentina.

„Býval jsem sám policejním prefektem, máte pravdu,“ řekl

klidně starý pán vysokému úředníkovi, který tu seděl v celém

svém právnickém majestátu a významně sebou teď škubl.

„Dovolte mi však, aniž bych chtěl cokoli omlouvat, abych vás

upozornil, že mě neznáte,“ pokračoval Peyrade a podíval se

úkosem na prefekta. „Vaše slova jsou příliš tvrdá pro bývalého

policejního ředitele v Holandsku, nebo ne dosti přísná pro

pouhého fízla. Jenže, pane prefekte,“ dodal Peyrade ve chvíli,

když prefekt na to nic neříkal, „neračte zapomenout, co vám

teď řeknu. Aniž bych se jakkoli pletl do vaší policie a aniž

bych se chtěl ospravedlňovat, budete mít příležitost zjistit, že

v téhle věci je někdo klamán; v tomto okamžiku je to váš

služebník, později si uvědomíte, že jste to vy sám.“

A Peyrade se uklonil prefektovi, který se tvářil zamyšleně,

aby skryl svůj údiv. Pak se vrátil domů celý rozlámaný

a rozzuřený na barona de Nucingen. Jedině ten zabedněný

finančník mohl prozradit tajemství soustředěné v hlavách

Contensona, Peyrada a Corentina. Starý pán podezříval

bankéře, že se chtěl vyhnout placení, jakmile dosáhl cíle.

Stačilo mu jediné setkání, aby prohlédl finty nejmazanějšího ze

všech bankéřů.

„Ten dovede vyřídit každého, dokonce i nás. Ale já se

pomstím,“ říkal si Peyrade. „Nikdy jsem od Corentina nic

nechtěl, teď ho požádám, aby mi pomohl pomstít se tomuhle

pitomému měšci. Zatracený baron! Však ty uvidíš, zač je toho

loket, až jednoho dne zjistíš, že tvá dcera byla zneuctěna… Ale

má on vůbec svou dceru rád?“

Za ten večer, co se odehrála tato katastrofa, která zničila

jeho naději, zestárl starý pán o deset let. Když hovořil se svým

přítelem Corentinem, mísil své nářky se slzami, které se mu

hrnuly z očí při pomyšlení na smutnou budoucnost, jakou

zanechává své dceři, své modle, své perle, svému božstvu.

„Budeme tu věc sledovat,“ říkal mu Corentin. „Napřed

musíme vědět, jestli tě udal baron. Bylo od nás moudré, že

jsme hledali oporu u Gondrevilla? Ten slavný Lucifer je nám

příliš zavázán, než aby se pokusil nás spolknout. Proto dávám

hlídat jeho zetě Kellera, který je sice v politice trouba, ale je

docela schopen namočit se do nějakého spiknutí, které by

chtělo svrhnout starší větev ve prospěch té mladší… Zítra budu

vědět, co se děje u Nucingena, jestli se sešel se svou milou

a odkud k nám přiletěla tahle rána… Netrap se tím. Jednak

prefekt nezůstane dlouho na svém místě… Doba je těhotná

revolucemi a revoluce jsou naše kalná voda.“

Ulicí se rozlehlo zvláštní hvízdnutí.

„To je Contenson,“ řekl Peyrade a postavil lampu do okna,

„a děje se něco, co se mě osobně týká.“

V příštím okamžiku předstoupil Contenson před oba

policejní kouzelníky, které uctíval jako dva génie.

„Co se děje?“ zeptal se Corentin.

„Hýbe se to! Když jsem vycházel z čísla 113, kde jsem

všechno prohrál, koho nevidím v průchodu? Georgese! Baron

ho vyhodil, protože ho podezřívá, že je fízl.“

„Tohle způsobil jistý úsměv, který mi unikl,“ řekl Peyrade.

„Co já už jsem zažil katastrof způsobených čímsi

úsměvem!…“ řekl Corentin.

„Nemluvě o tom, co dokáže způsobit taková rána

karabáčem,“ dodal Peyrade, narážeje na případ Simeuse (viz

Záhadný případ) . „Ale tak už nám povězte, Contensone, co se

děje?“

„Děje se tohle,“ začal Contenson. „Vyzpovídal jsem

Georgese, přičemž jsem mu zaplatil celou řadu skleniček

s obsahem nejrůznějších barev, až se úplně namazal. A já sám

si připadám jako vinopalna! Náš baron se vydal do rue Taitbout

nacpaný ústními perlami. Nalezl tam tu krasavici, však víte,

kterou. Jenže ouha! Ta Angličanka není ta jeho „neznámá“!…

Vydal třicet tisíc franků, aby si koupil komornou… Maličkost.

Myslí si o sobě, kdoví jaký není velikán, když získává

maličkosti s velkým kapitálem; obraťte tu větu, a máte otázku,

kterou řeší geniální člověk. Baron je v takovém stavu, že by se

nad ním kámen ustrnul. Druhý den ráno Georges řekl baronovi:

„Proč si pan baron na to nenajme nějaké obyčejné zloděje?

Kdyby se pan baron na mě spolehl, já mu tu jeho neznámou

najdu, protože to, jak mi ji pan baron popsal, mi stačí. Obrátím

Paříž naruby. „Dej se do toho,“ řekl mu baron, „dobře se ti

odměním.“ Georges mi to všechno vyprávěl se spoustou

bláznivých podrobností. Jenže… to už je naše smůla! Na druhý

den dostal baron dopis, v němž stálo asi tohle: „Pan de

Nucingen je k smrti zamilovaný do jedné neznámé a už pro nic

za nic vyhodil spoustu peněz; kdyby se dostavil dneska

o půlnoci na pont de Neuilly a nastoupil do kočáru, na němž

bude vzadu onen lokaj z Vincenneského lesa, a nechal si

zavázat oči, uvidí svou milovanou… Protože jeho bohatství

v něm může vzbudit obavy ohledně úmyslu toho, kdo takto

jedná, může si s sebou pan baron vzít svého věrného Georgese

jako doprovod. Jinak v kočáře nebude nikdo.“ Baron

Georgesovi o tom nic neřekl, ale vzal ho s sebou. Oba si

nechali zavázat oči a překrýt hlavu závojem. Baron poznal

lokaje. Dvě hodiny nato kočár, který jel asi tak rychlostí kočáru

Ludvíka XVIII. (tenhle král, dej mu pámbu nebe, se vyznal

v policejních věcech!), zastavil hluboko v lese. Když baronovi

sundali pásku z očí, uviděl ve stojícím kočáře svou neznámou,

která však v okamžiku byla zase fuč… A baronův kočár (stále

tempem Ludvíka XVIII.) ho odvezl zpátky na pont de Neuilly,

kde ho čekal vlastní vůz. Georgesovi strčili do ruky lístek

tohoto znění: „Kolik tisícovek je pan baron ochoten pustit, aby

se mohl setkat se svou neznámou?“ Georges ten lístek dal

pánovi. A baron v přesvědčení, že je Georges smluvený se

mnou nebo s vámi, pane Peyrade, a že ho chceme vydírat,

Georgese vyhodil. To je mi pěkně pitomý bankéř! Neměl

Georgese vyhazovat, dokud tu neznámou nedostal do postele.“

„Georges tu ženu viděl?“ zeptal se Corentin.

„Viděl,“ odpověděl Contenson.

„Nu, a jaká je?“ zvolal Peyrade.

„No, říkal jen, že krásná jako slunce!…“

„Převezli nás darebáci chytřejší než my!“ zvolal Peyrade.

„Ti neřádi baronovi prodají tu ženskou pěkně draho.“

„Jo, mein Herr,“ řekl Contenson. „A tak když jsem se

dověděl, jak si vás na prefektuře podali, pořádně jsem

Georgese vyzpovídal.“

„To bych rád věděl, kdo mě převezl,“ řekl Peyrade. „Rád

bych se s ním poměřil.“

„Musíme zalézt pod zem,“ řekl Contenson.

„Máš pravdu, zalezeme do všech štěrbin a budeme

poslouchat a čekat…“

„Tuhle verzi si promyslíme,“ řekl Corentin. „Prozatím

nemám nic na práci. A ty seď hezky zticha, Peyrade! Pana

prefekta musíme vždy a ve všem poslouchat…“

„Panu de Nucingen by se mělo pustit žilou,“ poznamenal

Corentin, „má v krvi příliš moc tisícovek…“

„Ale vždyť tu šlo taky o Lydiino věno!“ pošeptal

Corentinovi Peyrade.

„Contensone, pojďme, nechme tatíčka spát… Na

shledanou!“

„Pane Corentine,“ řekl Contenson, když byli za dveřmi,

„jakou to náš děda podnikal divnou finanční transakci? Že by

provdal dceru za výtěžek… Jo, to by byl pěkný námět pro

mravoučnou divadelní hru! Jmenovalo by se to Dceřino věno.“

„Co vy jste to za lidi!… Ty máš ale uši!…“ řekl Corentin

Contensonovi. „Příroda zřejmě vyzbrojuje své jednotlivé

společenské druhy vlastnostmi potřebnými pro služby, které od

nich očekává! Společnost je druhá příroda!“

„To je hluboce filozofická myšlenka, kterou jste tu

vyslovil,“ zvolal Contenson. „Univerzitní profesor by na ní

vypracoval celý systém!“

„Musíš vědět o všem,“ řekl Corentin s úsměvem, když

kráčeli s Contensonem ulicí, „musíš znát všechno, co je

u Nucingena nového ohledně té neznámé… Chci mít přehled

o situaci… A žádné drobné podfuky!…“

„Budeme sledovat, jak jim táhnou kamna!“ řekl Contenson.

„Člověk, jako je baron de Nucingen, nemůže prožívat štěstí

inkognito,“ pokračoval Corentin. „A my, pro které jsou lidé

kartami, nesmíme se od nich nikdy nechat obehrát!“

„To tak! Nakonec by se odsouzený bavil tím, že by stínal

hlavu katovi,“ zvolal Contenson.

„Ty vždycky ve všem najdeš něco k smíchu,“ řekl Corentin

a dovolil si mírný úsměv, který vyryl mělké vrásky do jeho

sádrové masky.

Tenhle případ byl sám o sobě nesmírně důležitý, bez ohledu

na jeho výsledek. Když Peyrada neprozradil baron, kdo mohl

mít zájem na tom, aby navštívil policejního prefekta?

Corentina nyní především zajímalo, zda nemá mezi svými

lidmi zrádce. Když uléhal, myslel si totéž co Peyrade:

„Kdo si to tedy byl stěžovat u prefekta?… Komu patří ta

žena?“

A tak, aniž o sobě navzájem věděli, Jacques Collin, Peyrade

a Corentin se nevědomky k sobě blížili. A nebohá Ester,

Nucingen i Lucien se nutně dostanou do víru boje, který už

započal a který samolibost příznačná pro lidi od policie učiní

zvlášť krutým.

Falešný abbé, falešné směnky, falešné dluhy, falešná

láska

Dík

Evropině

obratnosti

byla

nejhrozivější

část

šedesátitisícifrankového dluhu splacena. Důvěra věřitelů

dokonce ani nebyla otřesena. Lucien a jeho zlý duch si mohli

na chvíli vydechnout. Jako štvaná zvěř, která se nachlemtá

trochy vody na břehu nějakého močálu, mohli se dál pustit po

okraji propasti, kudy silný muž vedl slabého buď na šibenici,

nebo k bohatství.

„Dnes,“ řekl Carlos svému svěřenci, „hrajeme vabank;

naštěstí ale jsou karty označené a hráči jsou velmi nezkušení!“

Po nějakou dobu Lucien na příkaz svého obávaného rádce,

navštěvoval pilně paní de Sérizy. Lucien rozhodně nesměl

přijít do podezření, že si vydržuje milenku. Ostatně nalezl

v potěšení, že je milován i ve víru společenského života,

náhradní sílu, kterou se mohl ohlušit. Poslušen slečny Klotyldy

de Grandlieu, vídal se s ní už jen na Champs Élysées.

Den poté, co byla Ester uvězněna v myslivně, přišel za ní

člověk, který byl pro ni hádankou i hrozbou, aby podepsala tři

kolkované listy, z nichž první nesl tato drtivá slova: „Přijato za

šedesát tisíc franků“, druhý „Přijato za sto dvacet tisíc

franků“. Celkem přiznání dluhu tři sta tisíc franků. Když se

napíše „Platí za…“, je to pouhá směnka. Slovo „přijato“

znamená dlužní úpis a vystavuje vás nebezpečí uvěznění pro

dluhy. Člověku, který se pod to slovo neprozřetelně podepíše,

hrozí pět let vězení, což je trest, který soud obvykle nikdy

neukládá a kterým porota trestá jen skutečné zločince. Zákon

o uvěznění pro dluhy je pozůstatek z barbarských dob; jeho

nesmyslnost se snoubí se zvláštní bezúčelností, neboť nikdy

nepostihne skutečné darebáky (viz Ztracené iluze) .

„Jde o to,“ řekl Španěl Estere, „jak dostat Luciena

z nesnází. Máme šedesát tisíc franků dluhů a těmi třemi sty

tisíci franků se to možná všechno spraví.“

Carlos antidatoval všechny tři směnky o půl roku, dal je

vystavit na Esteřino jméno jistým člověkem, který nedošel

pochopení u kárného soudu a jehož příhody, ač nadělaly svého

času mnoho hluku, upadly brzy v zapomnění a zanikly ve

vřavě velké symfonie roku 1830. Tento mladý muž, jeden

z nejodvážnějších průmyslových baronů, byl synem soudního

zřízence z Boulogne u Paříže a jmenoval se Georges-

Marie Destourny. Jeho otec, který byl nucen v tísni svou funkci

prodat, nechal roku 1824 syna zcela bez prostředků, ačkoli mu

dal předtím skvělé vzdělání, což byla touha všech měštačků.

V třiadvaceti letech mladý a brilantní student práv se již otce

zřekl, když uvedl své jméno na navštívence takto:

GEORGES D'ESTOURNY

Ta

navštívenka

dodávala

svému

majiteli

jakýsi

aristokratický nádech. Ten mladý elegán se opovážil pořídit si

kočárek zvaný tilbury i s podkoním a stal se pilným

návštěvníkem pánských klubů. Lze to vysvětlit několika slovy:

obchodoval na burze s penězi vydržovaných žen, jejichž byl

důvěrníkem. Nakonec podlehl před policejním soudem, kam

byl povolán pro rozdávání příliš dobrých karet. Měl

spoluviníky, mladé muže, které mravně zkazil a kteří byli jeho

vděčnými nohsledy a jeho druhy v eleganci i kreditu. Byl

nucen uprchnout, a přitom zapomněl zaplatit své pohledávky

na burze. Celá Paříž, Paříž upírů, pánských klubů, bulvárů

a průmyslníků, se dosud třásla při vzpomínce na tu dvojí aféru.

V době své slávy byl Georges d'Estourny fešák, a hlavně

dobrák, štědrý jako vůdce loupežníků a byl též po několik

měsíců ochráncem Medúzy. Falešný Španěl založil svůj

výpočet na dřívějších Esteřiných stycích se slavným

podvodníkem, což u žen této kategorie není neobvyklé.

Georges d'Estourny, jehož ctižádost se s novými úspěchy

stávala stále smělejší, vzal si pod ochranu člověka, který přišel

z malého města do Paříže za obchodem a jejž liberální strana

chtěla odškodnit za to, jak za Karla X. riskoval vězení za svou

odvahu projevenou v boji tisku proti královské vládě, jejíž

perzekuce se však za Martignakova předsednictva zmírnila.

Tehdy byl omilostněn též jakýsi pan Cérizet, onen odpovědný

redaktor, jemuž se dostalo přízviska odvážný Cérizet.

Tento Cérizet, jejž na oko podporovali vysocí levicoví

činitelé, založil podnik, který byl jednak jakousi obchodní

agenturou, jednak bankou i komisionářstvím. Jeho postavení se

podobalo v obchodním vydání sloužícím, kteří jsou ochotni

přijmout a zastanou jakoukoli práci. Cérizet se ochotně spojil

s Georgesem d'Estourny, který si ho pak vycvičil.

Ester, podobně jako je tomu v příběhu s Ninon, mohla být

považována za věrnou strážkyni části majetku Georgese

d'Estourny. Nevyplněná směnka s podpisem d'Estourny učinila

Carlose Herreru pánem hodnot, které sám stvořil. Falzifikát

nebyl nebezpečný, když mohla nebo musela platit slečna Ester

nebo jiná osoba v jejím zastoupení. Když se Carlos informoval

o Cérizetovi, objevil v něm jednu z těch obskurních postav,

které by rády zbohatly, ale… legální cestou. Cérizet, skutečný

d'Estournyův depozitář, měl stále k dispozici značné obnosy

v akciích, které na burze právě stoupaly, což mu umožňovalo,

aby si říkal bankéř. Tohle všechno je v Paříži možné; člověkem

lze pohrdat, ale jeho penězi se nepohrdá.

Carlos navštívil Cérizeta s úmyslem zpracovat ho po svém,

neboť

náhodou

znal

všechna

tajemství

povedeného

ďEstournyova společníka.

Statečný Cérizet bydlel v mezzaninu v rue de Gros-Chenet

a Carlos, který se dal tajuplně ohlásit, jako že ho posílá

Georges d'Estourny, zastihl bankéře celého pobledlého z toho

ohlášení. Abbé uviděl v soukromé komůrce mladého člověka

s řídkými světlými vlasy a poznal v něm podle Lucienova

popisu onoho Jidáše, který zradil Davida Sécharda.

„Můžeme zde hovořit bez obav, že nás někdo uslyší?“

zeptal se Španěl, přestrojený za zrzavého Angličana s tmavými

brýlemi, který vypadal tak počestně a upjatě jako nějaký

puritán jdoucí na mši.

„A pročpak, pane?“ řekl Cérizet. „Kdo jste?“

„Jsem William Barker, věřitel pana d'Estourny; ale když si

to přejete, přesvědčím vás o nutnosti zavřít dveře. Víme totiž,

pane, jaké jsou vaše styky s Petit-Claudovými, Cointetovými

a angoulémskými Séchardovými…“

Při těch slovech se Cérizet vrhl ke dveřím a zavřel je, pak

zavřel další dveře, které vedly do ložnice, zamkl je a řekl

neznámému:

„Ne tak nahlas, prosím!“

A když si prohlédl falešného Angličana, řekl mu:

„Co ode mne chcete?“

„To víte,“ řekl William Barker, „na tomhle světe platí

heslo: Každý pro sebe. Vy máte peníze toho uličníka

d'Estournyho… Uklidněte se, nechci je na vás; ale ten darebák,

který si, mezi námi, zaslouží provaz, mi na můj nátlak dal tyto

papíry s tím, že by se možná daly zpeněžit. A jelikož jsem

odmítl ho žalovat svým jménem, řekl mi, že vy byste mi tu

službu neodepřel.“

Cérizet se podíval na směnky a řekl:

„Ale vždyť on už se z Frankfurtu vrátil…“

„Já vím,“ odpověděl Barker, „ale mohl tam ještě být

v době, kdy byly směnky vystaveny…“

„Ale já nechci být odpovědný…“ řekl Cérizet.

„Tu oběť od vás nežádám,“ pokračoval Barker, „můžete být

pověřen, abyste je přejal. Kvitujte mi je a já beru na sebe jejich

úhradu.“

„Divím se, že mi d'Estourny tak nedůvěřuje,“ řekl Cérizet.

„V jeho postavení se mu nelze divit, že ukládá vejce do

několika košů.“

„Snad si nemyslíte…“ namítl malý kšeftaříček a podal

falešnému Angličanovi správně kvitované směnky.

„Jsem přesvědčen, že jeho finance budete určitě dobře

opatrovat,“ řekl Barker. „Už jsou vrženy na zelené sukno

burzy.“

„Je v zájmu mého majetku, abych…“

„Abyste o něj okázale přišel,“ řekl Barker. „Pane!…“

zvolal Cérizet.

„Podívejte se, milý pane Cérizete,“ přerušil ledově Cérizeta

Barker. „Prokážete mi službu, když mi usnadníte inkasování.

Napište mi laskavě dopis, v němž mi sdělíte, že mi vracíte tyto

směnky kvitované na účet pana d'Estournyho a že soudní

vykonavatel má považovat toho, kdo tento dopis předloží, za

majitele těch tří směnek.“

„Jaké mám napsat jméno?“

„Žádné jméno!“ odpověděl anglický pán. „Napište prostě:

Doručiteli tohoto listu a těchto směnek… Dobře vám zaplatím

za vaši ochotu.“

„A čím?…“ řekl Cérizet.

„Jediným slovem. Zůstanete přece ve Francii, ne?“

„Ano, pane.“

„Nu, a Georges d'Estourny se sem nikdy nevrátí.“

„A proč?“

„Pokud vím, tak by ho tu nejméně pět lidí s radostí

zavraždilo, a on to ví.“

„Už se nedivím, že na mně chtěl peníze na nákup

brakového zboží pro Indii!“ zvolal Cérizet. „Bohužel mě

donutil, abych všechno vložil do státních papírů. Už jsem

diferenčními dlužníky banky du Tilleta. Žiji ze dne na den.“

„Vyzujte se z toho podniku!“

„Jo, kdybych to byl jen věděl dřív!“ zvolal Cérizet. „Mohl

jsem na tom vydělat…“

„Ještě

poslední

slovo!…“

řekl

Barker.

„Žádám

diskrétnost… To vy dovedete, ale o věrnosti bych to už tak

určitě netvrdil. Ještě se uvidíme a vyděláte na tom.“

Když takto zašil do té bahnité duše naději, která měla

zajistit její mlčení na dlouhou dobu, Carlos, stále jako Barker,

se odebral k soudnímu zapisovateli, na něhož se mohl

spolehnout, a pověřil ho tím, aby zajistil konečný rozsudek

proti Ester.

„My to zaplatíme,“ řekl soudnímu písaři, „je to otázka cti,

a chceme jen, aby vše proběhlo podle pravidel.“

Barker dal Ester před soudem zastupovat advokátem, aby

byl rozsudek vynesen v přítomnosti obou stran.

Soudní zapisovatel byl požádán, aby si počínal ohleduplně,

a proto vložil všechny procedurální listiny do obálky a dostavil

se osobně do rue Taitbout, aby tam zabavil movitý majetek;

přijala ho Evropa. Jakmile byl prohlášen habeas corpus, stala

se Ester zjevnou dlužnicí tří set tisíc franků.

Carlos v té věci neprojevil nijakou zvláštní vynalézavost.

Tato fraška s falešnými dluhy se hraje v Paříži velice často.

Existují Lžigobseckové nebo Lžigigonnetové, kteří se za mírný

poplatek propůjčují podobným záměnám, neboť je taková

špinavá hra baví. Ve Francii se všechno děje s úsměvem,

dokonce i zločiny. Takto se vydírají buď nepovolní příbuzní

nebo zdráhající se vášnivci, kteří pod hrozbou nebo v obavě

před domnělým zneuctěním si nakonec „dají říct“. Maxim de

Trailles velice často používal tohoto postupu, převzatého ze

starodávného komediálního repertoáru. Jenže Carlos Herrera,

aby zachránil jak čest svého šatu, tak čest Lucienovu, uchýlil se

k málo nebezpečnému podvodu, který je natolik často

praktikován, že se jím současná justice nevzrušuje. Než se

pustil do otázky oněch sto tisíc zlatých, jež měly střežit vstup

do Esteřiny ložnice, umínil si Carlos, že z Nucingena vytáhne

předběžně ještě sto tisíc franků. Jeho plán byl tento:

Na jeho pokyn sehrála Asie před zamilovaným baronem

úlohu staré paní, která je dokonale obeznámena s životem

krásné neznámé. Až dosud nám malíři vypodobnili mnoho

lichvářů, ale opomněli lichvářku, onu dnešní „Paní Spasitelku“,

velice pozoruhodnou postavu, které se cudně říká „obchodnice

s dámským šatstvem“ a kterou byla schopna zahrát babizna

Asie, jíž patřily dva podniky, jeden v Templu, druhý v rue

Neuve-Saint-Marc, oba vedené osobami jí oddanými.

„Přestrojíš se za paní de Saint-Estéve,“ řekl jí Carlos.

Herrera si počkal, až se Asie ustrojí.

Falešná dohazovačka přišla v šatech z květovaného

damašku, který patrně pocházel ze zabavených záclon nějakého

budoáru, s vetchým a neprodejným, vyrudlým kašmírovým

šálem, jaké končívají na zádech podobného druhu žen.

Límeček měla z překrásné, ač potrhané krajky a na hlavě

příšerný klobouk; zato byla obuta ve střevíčcích z jemné irské

kůže, na jejichž okraji se vyboulil polštářek masa potažený

prolamovaným černým hedvábím.

„A co ta přezka, co mám na pase!“ řekla a ukázala na šperk

pochybné ceny, posazený na břiše tlusté kuchařky. „To

vypadám, co? A ten neslušivý příčesek!… Paní Nourissonová

mě parádně vymódila, jen co je pravda!“

„Napřed buď jako med,“ řekl jí Carlos, „můžeš vypadat

skoro plaše, nedůvěřivě jako kočka. Hlavně musíš dokázat, aby

se baron pořádně zastyděl, že se obrátil na policii, ale nesmíš

přitom budit dojem, že máš z policie strach. A nakonec dej

„klientovi“ dostatečně jasně najevo, že se můžeš vsadit, že

žádná policie na světě nedokáže zjistit, kde se ta jeho krasavice

nachází. Dobře za sebou zahlaď všechny stopy… Až budeš mít

barona natolik v hrsti, že ti dovolí, abys ho poplácala po břiše

a nazvala ho ,starým proutníkem‘, začni si počínat drze

a prožeň ho jako lokaje.“

Když mu dohazovačka pohrozila, že už ji víckrát neuvidí,

jestli se opováží jakkoli ji špehovat, Nucingen se s ní tajně

scházel, když chodil pěšky na burzu, v ubohém bytečku v rue

Neuve-Saint-Marc. Kolik zamilovaných milionářů už prošlo,

a s jakou rozkoší, po těchhle blátivých cestičkách, to ví

pařížská dlažba až příliš dobře. Paní de Saint-Estéve, střídajíc

naději a zklamání, dostala barona až tak daleko, že vyžadoval,

aby byl průběžně informován o všem, co se týká neznámé

krásky, a to bez ohledu na cenu!…

Mezitím soudní vykonavatel postupoval, a dařilo se mu tím

spíš, že se ze strany Ester nesetkával s žádným odporem, takže

dodržel všechny právní termíny, aniž ztratil byť jen

čtyřiadvacet hodin.

Lucienův rádce zavezl svého svěřence několikrát za

uvězněnou Ester do saintgermainské hájovny. Surovec, který

byl strůjcem všech těchto machinací, uznal tyto návštěvy za

nutné, aby Ester nezačala chřadnout, neboť její krása byla nyní

kapitálem. Před odjezdem z hájovny zavedl Luciena a nebohou

kurtizánu na opuštěnou cestu, odkud bylo vidět na Paříž a kde

je nikdo nemohl slyšet. Při východu slunce usedli všichni tři na

kmen poraženého topolu. Před nimi se rozkládal jeden

z nejkrásnějších výhledů na světě, zahrnující celý tok Seiny,

Paříž a Saint-Denis.

„Tak, mé děti,“ řekl Carlos, „váš sen skončil. Ty, děvenko,

se už s Lucienem víckrát nesetkáš. A kdyby ses s ním přece

setkala, tak jsi ho kdysi, znala, ale to jen povrchně.“

„Tak to je moje smrt!“ řekla Ester bez jediné slzy.

„To je jako kdybys pět let stonala,“ řekl Herrera. „Mysli si,

že máš souchotiny, umři, ale nefňukej nám tady. Však uvidíš,

že ještě můžeš žít, a to velice příjemně… Nech nás, Luciene,

a jdi si natrhat pár ,sonetů‘,“ řekl mu a ukázal na louku opodál.

Lucien vrhl na Ester prosebný pohled, vlastní slabochům

a chamtivcům, kteří mají srdce plné něhy a přitom povahu

zbabělce, Ester mu odpověděla kývnutím hlavy, které

znamenalo: „Poslechnu kata, abych správně položila hlavu pod

sekeru, a dokážu zemřít statečně.“ Bylo to tak tklivé a zároveň

tak hrůzyplné, že básník zaslzel; Ester se k němu rozběhla,

sevřela ho v náručí, slíbala mu slzy a řekla mu: „Buď klidný!“

což jsou slova, jaká se říkají blouznivým pohybem, pohledem

a hlasem.

Carlos se jal vysvětlovat precizně, nedvojsmyslně,

používaje často nepěkných slov, jak kritická je Lucienova

situace, jeho postavení v rodině Grandlieuových, jak krásná

budoucnost ho čeká, když zvítězí, a konečně, jak je nutné, aby

se Ester obětovala pro tuto jeho skvělou kariéru.

„Co mám udělat?“ zvolala Ester fanaticky.

„Slepě uposlechnout,“ řekl Carlos. „A na co si vlastně

stěžujete? Záleží jen na vás, abyste se měla dobře. Stanete se

tím, čím jsou vaše bývalé přítelkyně Tullie, Florina, Marietta

a Val-Noblová, totiž milenkou bohatého muže, kterého

nemilujete. Až si vyřídíme svoje věci, váš milovník je

dostatečně bohatý, aby vás učinil šťastnou.“

„Šťastnou!…“ řekla Ester a zvedla oči k nebi.

„Prožila jste čtyři roky v ráji,“ pokračoval Carlos. „Copak

vám takové vzpomínky nestačí na celý život?“

„Poslechnu vás,“ odpověděla a otřela si slzu v koutku oka.

„O ostatní nemějte starost. Sám jste řekl, že moje láska je

nevyléčitelná choroba.“

„To není všechno,“ pokračoval Carlos, „musíte zůstat

krásná. Je vám dvaadvacet a půl roku a dík vašemu štěstí jste

na vrcholu své krásy. Hlavně buďte zase Medúzou. Buďte

rozpustilá, marnotratná, vychytralá, nemilosrdná k milionáři,

jehož vám vydávám na milost a nemilost. Nezapomeňte, že ten

člověk je zloděj a krade ve velkém a že se zachoval

nemilosrdně ke spoustě lidí, že tyl z peněz vdov a sirotků, a vy

je musíte pomstít!… Asie pro vás přijede fiakrem a do večera

budete v Paříži. Dáte-li jen tušit, jaký byl po čtyři roky váš

vztah k Lucienovi, bude to, jako byste mu vpálila kulku do

hlavy. Budou se vás ptát, kam jste se po celou tu dobu poděla.

Odpovíte, že si vás odvezl na cesty jistý hrozně žárlivý

Angličan. Kdysi jste mívala dost důvtipu, abyste si dovedla

znamenitě vymýšlet, chovejte se nyní v témž duchu…“

Viděli jste někdy nádherného draka, onoho obřího motýla

našeho dětství, jak se vznáší k nebi celý zlatem ozdobený? Dítě

občas pustí šňůru nebo mu ji přetrhne některý kolemjdoucí,

a meteor jde do vývrtky, jak se říká ve školní hantýrce,

a s obrovskou rychlostí padá k zemi. Tak tomu bylo s Esterou,

když vyslechla Carlosova slova.

[Druhá část]

NAČ PŘIJDE LÁSKA STARÉ PÁNY

Sto tisíc franků investovaných do Asie

Týden už chodil Nucingen skoro denně do krámku v rue

Neuve-Saint-Marc smlouvat o vydání milované ženy. Tam –

střídavě pod jménem paní de Saint-Estéve a své zaprodankyně

paní

Nourissonové

–

trůnila

Asie

uprostřed

těch

nejnádhernějších toalet, které dospěly do ohavného stadia, kdy

už to nejsou šaty a ještě to nejsou hadry. Prostředí bylo

v souladu s postavou, kterou ta žena představovala, neboť tyto

krámky jsou jednou z nejchmurnějších zvláštností Paříže.

Vidíme tu oděvy, které Smrt odhodila svou kostnatou rukou,

a slyšíme tu chroptění souchotinářky pod vlněným šálem, jako

pod zlatem protkávanou róbou tušíme agónii bídy. Ty strašlivé

výkyvy mezi přepychem a hladem jsou vepsány do pavučin

jemných krajek. Nalézáme tu tvář královny pod turbanem

ozdobeným peřím, pověšeným tak, že připomíná a téměř

dotváří chybějící obličej. Je to ohyzdnost pěkných věcí.

Juvenalův karabáč v úředních rukou soudního odhadce rozsévá

tu vypelichané rukávníky a obnošené kožešiny holek, které

uštvali k smrti. Je to jako květinové hnojiště, na němž tu a tam

září nedávno uříznutá růže, kterou někdo nosil jediný den, na

němž vždycky dřepí nějaká holohlavá bezzubá babizna, blízká

příbuzná Lichvy, stará Veteš, která je do té míry zvyklá

prodávat obal, že beze všeho prodá i jeho obsah, šaty bez ženy

jako ženu bez šatů. Asie tu trůnila jako dráb v šatlavě, jako sup,

jehož zoban je rudý krví mrtvol, a byla tu zcela ve svém živlu.

Ohavnější než ty obludy, při jejichž spatření běhá mráz po

zádech lidem, kteří se tu občas s údivem setkávají s některou ze

svých čerstvých a nedávných vzpomínek, visících tu za

špinavým sklem výlohy, kde se šklebí nějaká skutečná paní de

Saint-Estéve ve výslužbě.

Po neustálém rozčilování, od deseti tisíc k deseti tisícům

franků, bankéř nakonec nabídl paní de Saint-Estéve šedesát

tisíc franků, načež mu odpověděla odmítavě a s takovým

úšklebkem, že by přivedl z míry i nejohavnějšího opičáka. Po

bezesné noci, kdy si uvědomil, nakolik Ester narušuje jeho

myšlení, a po nečekané výhře na burze přišel jednou ráno

pevně rozhodnut pustit sto tisíc franků, které Asie požadovala,

ale hodlaje za to z ní vytáhnout spoustu informací.

„Tak ses konečně rozhoupal, ty starej podvodníku?“ řekla

mu Asie a poklepala mu na rameno.

Potupná familiérnost je první daní, kterou si vybírá tento

druh ženštin z nezkrotných vášní nebo trápení, s nimiž se jim

lidé svěřují; nikdy se nepovznesou na úroveň svého klienta,

naopak, posadí si ho k sobě do bláta. Jak vidno, Asie se

dokonale řídila pokyny svého pána.

„Co se dá dělat?“ řekl Nucingen.

„Neproděláš na tom,“ řekla Asie. „Už se stalo, že některá

ženská přišla daleko dráž, než ty zaplatíš za tuhle. Není ženská

jako ženská. De Marsay zaplatil za nebožku Coralii šedesát

tisíc franků. Ta, kterou chceš ty, stála z první ruky sto tisíc. Ale

pro tebe, ty starej zhýralče, je to otázka, jak se dohodneme.“

„Kde je?“

„Však ji uvidíš. To víš, já to dělám jako ty: z ručky do

ručky… Jo, milánku, tahle tvoje kráska rozházela spoustu

peněz. Tyhle mladé holky nemají rozum. Tvá princezna je

touto dobou to, čemu říkáme nocenka…“

„Nócen…?“

„No tak, nedělejte ze sebe hlupáka… Louchard po ní pase;

půjčila jsem jí osobně padesát tisíc franků…“

„Pšéce snad pětatfácet!“ zvolal bankéř.

„Ovšem, pětadvacet za padesát, to se rozumí,“ odpověděla

Asie. „Musím uznat, že ta osoba je poctivost sama! Už jí

nezbylo nic než ona sama. Řekla mi: ,Zlatíčko, paní de

Saint Estéve, jdou po mně, jen vy byste mi mohla pomoci;

dejte mi dvacet tisíc, a dám vám v zástavu svý srdce… Ona má

zlatý srdce!… Já jediná vím, kde je. Kdybych to prozradila,

přišla bych o svých dvacet tisíc… Dřív bydlela v rue Taitbout.

To než se odstěhovala… Nábytek jí zabavili na úhradu

nákladů… Mizerové výběrčí! Však to znáte, jste přece tak

šikovný na burze!… A protože není na hlavu padlá, pronajala

svůj byt na dva měsíce jedné Angličance. Je to nádherná

ženská, byla milenkou toho, no, jak se jmenuje, mladýho

Rubempré, a ten byl na ni tak žárlivý, že směla ven jen

v noci… Ale protože teď půjde nábytek do dražby, ta

Angličanka vypadla, tím spíš, že byla pro takovýho cvrčka,

jako je Lucien, kapku drahá…‘“

„Tak vy si chrájete na pankéš,“ řekl Nucingen.

„Jak se to vezme,“ řekla Asie. „Půjčuju hezkým holkám

a vyplácí se to, protože se tu zúročujou dvě hodnoty současně.“

Asie se bavila tím, že „přehrávala“ úlohu sice drsné, ale

zároveň vlídnější a mírnější ženy, než byla Malajka,

a ospravedlňující svoje kšeftaření těmi nejušlechtilejšími

pohnutkami. Asie předstírala, že je osoba, která už ztratila

všechny iluze, přišla o pět milenců i o své děti a přes všechny

její zkušenosti ji kdekdo okrádá. Vytáhla občas nějaký ten

zástavní lístek, aby dokázala, jak je její podnikání riskantní.

Předstírala, že je v úzkých, že je zadlužená. A vůbec byla tak

naivně ohavná, že baron nakonec uvěřil postavě, kterou

představovala.

„A když já klópim sto týsic, kde se s ní pudu sejít?“ řekl

jako člověk odhodlaný ke každé oběti.

„Tak, starej pane, hezky přijedeš dneska večer svým

kočárem k divadlu Gymnase. Je to tím směrem,“ řekla Asie.

„Zastavíš na rohu rue Sainte-Barbe, já tě už budu vyhlížet,

a pak půjdeme za tou mou černovlasou hypotékou… Že má ale

krásné vlasy, ta moje hypotéka! Když si je Ester rozpustí, je

pod nima schovaná jako pod stanem. Ty se možná vyznáš

v číslech, ale co se týče toho ostatního, připadáš mi dost levej;

dej na mě a tu holčičku dobře schovej, protože když ji najdou,

tak ti ji nasup strčejí do basy do svatý Pelagie… oni totiž po ní

pátrají.“

„Nedají se ty směnky vykoupit?“ řekl nenapravitelný upír.

„Má je exekutor… tak to nejde. Ta holčička se zabouchla

a svěřené peníze roztočila; a teď po ní chtějí, aby je vrátila. Jo,

takový dvacetiletý mládě dovede pěkně vyvádět!“

„Tóbše, já všecko dám do posádku,“ řekl baron lišácky.

„Toufám, že ví, že sem její ochránce.“

„Ty troubo, na tobě záleží, jestli tě bude mít ráda. Máš dost

prachů na to, aby sis mohl koupit napodobeninu lásky, která se

vyrovná tý pravý. Odevzdám ti tu tvoji princeznu do vlastních

rukou s tím, že tě musí následovat. O ostatní si starosti

nedělám… Jenže ona je zvyklá na dobrý zacházení! Jo,

chlapečku, je to slušná osoba… Copak bych jí byla jinak dala

dvacet tisíc franků?“

„Gut, platy, dneska večer!“

Baron zopakoval zásnubní kosmetickou úpravu, kterou už

jednou podnikl. Ale tentokrát, jist úspěchem, zdvojnásobil

dávku pilulek. V devět hodin nalezl babiznu na určeném místě

a vzal ji k sobě do kočáru.

„Kam teď?“ zeptal se baron.

„Jo, kam?“ řekla Asie. „Do rue de la Perle, ve čtvrti Marais

neboli Bažiny, což je velice případné, protože ta tvá perla je

celá zablácená, a doufám, že ty ji očistíš.“

Když dojeli na místo, řekla falešná paní de Saint-Estéve

Nucingenovi se zlověstným úsměvem:

„Teď půjdeme pár kroků pěšky, to bych byla pěkně hloupá,

kdybych uvedla pravou adresu.“

„Ty myslíš na všechno,“ řekl Nucingen.

„To patří k mýmu řemeslu,“ odpověděla Asie.

Zavedla Nucingena do rue Barbette do domu jistého

místního čalouníka, který pronajímal zařízené byty, a tam

vystoupili do čtvrtého patra. Když spatřil v nuzně zařízeném

pokoji chudě oděnou Ester, jak vyšívá, milionář zbledl.

Ještě po čtvrt hodině, během níž Asie cosi šeptala Estere, se

tento omládlý stařec sotva vzmohl na slovo.

„Slečno,“ řekl nakonec nebohé dívce. „Pudete tak laskavá

a pšímete mě za svýho ochránce?“

„Když to musí být,“ řekla Ester a z očí jí skanuly dvě velké

slzy.

„Neplačte… Já udělám, že pudete nejšťasnější šéna na

svjétě… Neodmítejte mou lásgu a uvidyte.“

„Pán je rozumný, děvenko,“ řekla Asie, „Uvědomuje si, že

je mu přes šedesát, a bude proto shovívavý. Zkrátka, holubičko

moje, našla jsem ti tatínka…“

„Musím jí to takhle říct,“ zašeptala Asie zklamanému

bankéřovi. „Když chcete chytit vlaštovku, nesmíte po ní střílet.

Pojďte se mnou,“ řekla Asie a odvedla Nucingena do

sousedního pokoje. „Pamatujete se na naši dohodu, milánku?“

Nucingen vytáhl z kapsy peněženku a vysázel sto tisíc

franků, na něž Carlos, ukrytý v přilehlé komoře, tak netrpělivě

čekal a které mu kuchařka vzápětí odevzdala.

„Tak tohle je sto tisíc franků, které náš člověk investoval do

Asie. A teď ho přinutím, aby taky do Evropy investoval ještě

jednou tolik,“ řekl Carlos své důvěrnici, když vyšli na chodbu.

Dal Malajce potřebné instrukce a zmizel. Asie se vrátila do

bytu, kde Ester hořce plakala. Děvče, podobně jako

odsouzenec k smrti, dosud ještě doufalo, ale nyní udeřila

soudná hodina.

„Tak, děti moje, a kam teď půjdete?… Pan baron de

Nucingen totiž…“

Ester pohlédla na slavného bankéře a skvěle sehrála

překvapení.

„Ja, mein kind, já jsem baron de Nucingen.“

„… baron de Nucingen nesmí, ba ani nemůže zůstat

v tomhle chlívě. Něco vám povím… Vaše bývalá komorná

Eugenie…“

„Eugenie z rue Taitbout?…“ zvolal baron.

„Ano, je pověřena soudem, aby dohlížela na movitý

majetek svý paní,“ řekla Asie. „To ona pronajala byt tý krásný

Angličance.“

„Já už rozumím,“ řekl baron.

„Bývalá komorná tady madam,“ pokračovala Asie uctivě

a ukázala na Ester, „vás dnes večer s radostí uvítá a policii

nenapadne, aby ji hledala ve starým bytě, který opustila před

třemi měsíci…“

„Bráfo, bráfo!“ zvolal baron. „Já ty policajty od financ

znám a znám kouzelný slófo, jak se jich spávit.“

„Uvidíte, jak je Eugenie šikovná,“ řekla Asie. „To já jsem jí

madam dohodila.“

„Já ji znám!“ zvolal se smíchem milionář. „Eugenie mě

okradla o tšicet týsic franků…“

Ester se zděsila tak přesvědčivě, že by jí každý poctivec

svěřil vlastní majetek.

„Moje vina… To bylo, když jsem vás tolik moc chlédal…“

A vyprávěl o nedorozumění, k němuž došlo pronajmutím

bytu Angličance.

„Tak to vidíte, madam,“ řekla Asie, „o tom nám ta potvůrka

mazaná nic neřekla! – Ale madam je na tu holku zvyklá,“ řekla

baronovi, „přece jen si ji tu nechte.“

Asie si znovu odvedla Nucingena stranou a řekla mu:

„Když dáte Eugenii pět set franků měsíčně, aby si pěkně

zaokrouhlila svý úspory, dovíte se o všem, co madam dělá.

Udělejte Eugenii paninou komornou, a bude vám tím víc

zavázaná, že už vás jednou obrala… Nic nepřipoutá ženskou

k chlapovi víc, než když už ho jednou napálila. Ale držte

Eugenii na uzdě. Za peníze udělá ta holka cokoliv, to je hrůza!“

„A co ty?…“

„Já,“ odpověděla Asie, „já už si nějak přijdu na svý.“

Nucingen, ten jindy prozíravý muž, jako by měl pásku přes

oči. Pohled na tu nevinnou božskou Ester, která si utírala oči

a přitom s cudností čisté panny píchala jehlou do výšivky,

připomněly zamilovanému starému pánovi pocity, jež prožíval

ve Vincenneském lese. Byl by vydal i klíč ke své pokladně, jak

se cítil mladší, se srdcem přetékajícím láskou, a jen čekal, až

Asie odejde, aby se mohl vrhnout k nohám této raffaelovské

madony. To náhlé propuknutí dětinskosti v srdci starého upíra

je jedním ze společenských jevů fyziologicky snadno

vysvětlitelných. Dlouho tísněno tíhou obchodů, dušeno

neustálými výpočty a věčnými starostmi s honbou za milióny,

jinošství se svými nádhernými iluzemi se znovu objevuje, pne

se do výšek, rozkvétá, pučí jako příčina, jako zapomenuté

semeno, které vydá nádherné květy, když na ně vysvitne

slunce. Když bylo baronovi dvacet let, byl příručím u staré

firmy Aldrigger ve Štrasburku a od té doby nikdy nevkročil do

světa citů. A tak tu stál před svou modlou a hlavou mu vířily

tisíce slov, a protože žádné z nich nenalézal na svých rtech,

podlehl nakonec divokému chtíči, v němž se projevil

šedesátiletý muž.

„Chcete, pojedeme do rue Taitbout?“ řekl.

„Kam si budete přát, pane,“ odpověděla Ester a vstala.

„Kam si pudu psát!… Vy jste anděl, a já vás miluju jako

malej kluk, i když už mám šédify flásy.“

„Proč neřeknete rovnou bílý! Máte vlasy příliš černý, než

aby se dalo mluvit o šedinách,“ řekla Asie.

„Ty táhni, sátracená gublířko! Dostalas svoje pényze, tak už

dál neslintej na ten božsky kvítek,“ zvolal baron a těmito

drsnými slovy se odškodnil za všechno příkoří, které musel

vytrpět.

„Ty starej uličníku! Tohle tě přijde draho!…“ řekla mu

Asie s hrozivým pohybem hodným trhovkyně, ale baron jen

pokrčil rameny. – „Mezi hubičkou džbánu a hubou pijáka je

místo pro zmiji, a tam mě hledej!…“ dodala Asie rozběsněná

Nucingenovým opovržením.

Milionáři, jejichž peníze střeží Francouzská banka, jejichž

rezidence hlídá celá četa sluhů, jejichž osoba se na ulici skrývá

za hradbou ekvipáže tažené tryskem spřežením anglických

koní, se nebojí žádné nehody. A tak si baron Asii chladně

změřil jako člověk, který jí právě dal sto tisíc franků.

Jeho majestátní chování zapůsobilo. Asie se dala na ústup

a ještě na schodech láteřila a vedla buřičské řeči, dokonce něco

o šibenici!

„Co jste jí to řekl?“ otázala se „madona s výšivkou“. „Vždy

je to taková hodná ženská.“

„Ona vás prodala, ugrádla vás…“

„Když je nám nejhůř,“ odpověděla Ester s výrazem, jenž by

zlomil i srdce diplomata, „kdo jiný k nám má ještě ohledy a má

pro nás peníze?…“

„Chudinka malá,“ řekl Nucingen, „tady už nesmí zůstat áni

minutu!“

První noc

Nucingen podal Ester rámě, odvedl si ji tak, jak byla,

a posadil si ji do kočáru, možná s větší úctou, než kdyby to

byla sama krásná vévodkyně de Maufrigneuse.

„Půdete mít ein krásnej ekvipáž, nejkrásnější v celý

Pašíži…“ říkal jí Nucingen po cestě.

„Obglopím vás pšépychem. Žádná královna nény tak

bohatá. Půdou vás uctívat jako nevěsta v Némecku… Chci,

abyste byla sfóbodná. Nebláčte a poslouchejte mě: miluju vás

opráftovou čistou lásgou a každá vaše slza mi probodá

srdce…“

„Copak někdo může opravdu milovat ženu, kterou si

koupil?“ otázala se nebožačka líbezným hlasem.

„Józefa prodali jeho bratři do otroctví, protože byl moc

velká tóbrak. Tak to šiká piple. V Orientě se pšéce kupujou

mánšelky…“

Když se Ester octla v rue Taitbout, přepadl ji smutek při

pohledu na dějiště jejího štěstí. Zůstala nehybně sedět na

pohovce a jednu po druhé si osušovala slzy, aniž vnímala

nesmysly, které žvatlal bankéř. Klekl si jí k nohám a ona mu

dovolila beze slova, aby ji vzal za ruce, ale jako by jí bylo

úplně lhostejné, jakého pohlaví je osoba zahřívající její nohy,

které připadaly Nucingenovi studené. Tento výjev, při němž

horké slzy kanuly baronovi na hlavu a kdy baron zahříval

Esteřiny ledové nohy, trval od půlnoci do dvou hodin ráno.

„Eugenie,“ řekl baron, když přivolal komornou, „sekněte

svojí pány, aby si šla léchnout…“

„Ne!“ zvolala Ester a vymrštila se na nohy jako polekaný

kůň. „Tady nikdy!“

„Víte co, pane, já madam znám a vím, že je mírná a hodná

jako beránek,“ řekla Evropa bankéřovi. „Jenom na ni nesmíte

moc zhurta, musíte na ni od lesa… Bývala tady tak nešťastná!

Jen se podívejte na ten odřený nábytek. Nechte ji, ať si dělá

podle svého. Dokažte jí svou laskavost a zařiďte pro ni nějaký

malý palácek. Možná že až uvidí kolem sebe všechno nové,

bude se cítit jaksi nesvá a třeba jí budete připadat hezčí, než

jste, a bude něžná jako anděl… Kdepak, naší madam se nikdo

nevyrovná a můžete být pyšný na to, že jste něco tak

skvostného získal: zlaté srdce, milé chování, jemnou nožku,

pleť jako růže květ… A vtipná je, že by rozesmála

i odsouzence k smrti… Madam dovede být vděčná… A jak se

umí strojit!… Je to sice drahé zboží, ale člověk si, jak se říká,

přijde na své. Tady jí zabavili všechno šatstvo, takže její

ošacení je pozadu o čtvrt roku. Ale madam je tak hodná, že ji

mám ráda, ačkoli je moje paní! Ale musíte mít uznání. Žena

jako ona, a octnout se v zabaveném nábytku!… A pro koho to

všechno, pro uličníka, který tu chudinku tak utrápil, že ani

neví, čí je…“

„Esder, Esder…“ říkal baron. „Jděte si léchnout, můj

andělí… Když se mě bojíte, léchnu si tady na sofa…“ zvolal

baron, který při pohledu na dál plačící Ester zahořel tou

nejčistší láskou.

„Tak dobře,“ řekla Ester, vzala barona za ruku a políbila

mu ji s tak zřejmou vděčností, že to až vehnalo upírovi do očí

cosi, co se dokonce poněkud podobalo slzám, „budu vám za to

vděčná.“

A utekla do ložnice a zamkla se tam.

„Já tomu vůbec nerozumím,“ pomyslel si Nucingen,

vzrušen pilulkami. „Co tomu šéknou doma?“

Vstal a podíval se z okna.

„Góčar tam ještě stoji. Už je skoro ráno…“

Chvíli přecházel po pokoji.

„To by se mi šéna pěkně vysmála, kdyby fjéděla, jak jsem

strávil noc!“

Přitiskl ucho ke dveřím ložnice, neboť mu přišlo na mysl,

že příliš hloupě ustoupil. „Ester!…“ Nic.

„Mein gott, ona snad požád ještě pláče...“ pomyslel si baron

a vrátil se na pohovku.

Asi deset minut po východu slunce baron Nucingen, který

usnul oním nepříjemným spánkem, do něhož se člověk nutí,

a to v nepohodlné pozici na pohovce, byl ze sna drsně vytržen

Evropou, právě když se mu zdál sen, jaký se za podobných

situací zdává a jehož rychle se střídající spletité situace jsou

jedním z neřešitelných jevů z oboru fyziologie.

„Ježíši Kriste, madam!“ volala Evropa. „Vojáci… strážníci,

lidi od soudu…! Přišli vás zatknout!“

V okamžiku, kdy Ester otevřela dveře a objevila se

zahalena v županu, bosé nohy v pantoflích, vlasy rozcuchané,

tak krásná, že by krásou překonala samotného archanděla

Rafaela, rozletěly se dveře do salónu, z nich se vyhrnul proud

lidského bláta a valil se po desíti nohách k této božské krásce,

která tu stála jako anděl na starém vlámském kostelním obraze.

Z řady vystoupil muž. A Contenson, ten ohava Contenson

vložil ruku na teplé Esteřino rameno.

„Vy jste slečna Ester Van…“ začal.

Hřbetem ruky poslala Evropa Contensona, aby si změřil,

jakou délku koberce potřebuje, aby si na něj lehl, a k tomu ho

kopla do nohy, jak se říká, „do šimpajznu“.

„Zpátky!“ křikla, „nesahat na naši madam!“

„Vždyť mi přerazila nohu,“ křičel Contenson vstávaje, „to

ji přijde draho!…“

Od chumlu pěti pochopů, oblečených jako pochopové, kteří

si ponechali ohavné čáky na svých ještě ohavnějších hlavách,

jež vypadaly jako vyřezané z žilkovaného mahagonu, v nichž

oči šilhaly a občas i chyběl nos a ústa se šklebila, oddělil se

Louchard, oblečený slušněji než jeho lidé, ač rovněž

s kloboukem

na

hlavě,

s výrazem

falešně

nasládlým

a výsměšným zároveň.

„Slečno, zatýkám vás,“ řekl Ester. „Pokud jde o vás,

děvče,“ řekl Evropě, Jakákoli vzpoura bude potrestána a každý

odpor je zbytečný.“

Jeho slova zdůraznil hluk pušek, jejichž pažby dopadaly na

dlaždice jídelny a předsíně, který upozornil, že stráž je

zdvojena ještě o další stráž.

„Proč mě chcete zatknout?“ řekla Ester nevinně.

„A co ty naše dloužky?…“ odpověděl Louchard.

„Ach ano, už vím,“ zvolala Ester. „Dovolte mi, abych se

oblékla.“

„Bohužel, slečno, musíme se přesvědčit, že nemáte

z ložnice žádnou možnost úniku,“ řekl Louchard.

Všechno se to odehrálo tak rychle, že baron nestačil

zasáhnout.

„A ze mě teď udělají gublíšku, pane barone Nucingene!…“

zvolala příšerná Asie, napodobujíc baronovu hatmatilku, když

proklouzla mezi pochopy k pohovce a jako by si bankéře

teprve teď všimla.

„Ty pódvoro!“ zvolal Nucingen a napřímil se v celém svém

finančnickém majestátu.

Vrhl se mezi Ester a Loucharda, který okamžitě smekl

klobouk, když Contenson vykřikl: „Pan baron de Nucingen!“

Na Louchardův pokyn pochopové rovněž všichni smekli

a uctivě vyklidili místnost. Jediný Contenson zůstal.

„Pan baron to zaplatí?“ zeptal se strážník s kloboukem

v ruce.

„Já záplatym,“ odpověděl baron, „ale napšed musím vjédět,

o co jde.“

„O tři sta dvanáct tisíc franků a nějaké drobné i se soudními

výlohami. Ale zatčení v tom není započítáno.“

„Tši sta týsic!“ zvolal baron. „To je móc pényze za jeden

noc na sofa,“ dodal šeptem k Evropě.

„A je tenhle člověk opravdu baron de Nucingen?“ řekla

Evropa Louchardovi, vyjadřujíc svou pochybnost pohybem,

který by jí mohla závidět nejnovější subreta z Francouzské

komedie, slečna Dupontová.

„Ano, slečno,“ řekl Louchard.

„Ano,“ dodal Contenson.

„Já za ni rúčim,“ řekl baron, který se cítil dotčen

Evropinými pochybnostmi. „Dovolte, já s ní promluvím.“

Ester a její obstarožní milovník vešli do ložnice, k jejíž

klíčové dírce pocítil Louchard nutkání přiložit ucho.

„Miluju fás náte vše, Esder. Ale proč dávat vašim

vjéšitelum pényze, když pátši do fáši portmonky. Dejte se

sáfšit za sto týsic, a já si pudu troufat koupit těch tši sta týsic za

sto týsic…“

„Zbytečně se namáháte,“ křikl mu Louchard. „Věřitel totiž

není do slečny zamilovaný… Chápete? A od té doby, co ví, že

jste do ní zamilovaný vy, chce ještě víc než všechno!“

„Ty chlupáku!“ obořil se Nucingen na Loucharda, otevřel

dveře a zatáhl ho do ložnicce. „Nevíš, co mlúfiš. Já ti dám

dvacet procent, když to vyšídíš…“

„Vyloučeno, pane barone.“

„Jakže, pane?“ zasáhla Evropa, „vy byste měl to srdce

a nechal byste naši madam, aby šla do vězení!… Jestli chcete,

madam, vezměte si moje peníze, moje úspory! Mám čtyřicet

tisíc franků!“

„Ah, moje milá! Jak málo jsem tě znala!…“ zvolala Ester,

objímajíc Evropu. Evropa se rozplakala.

„Sáplatym,“ pronesl ubohý baron vytahuje z kapsy

zápisník, z něhož vyňal jeden z těch předtištěných papírků,

jaké státní banka vydává bankéřům a na nichž pak stačí jen

vyplnit obnos v číslicích i slovy, aby se staly poukázkou na

doručitele.

„To nemá smysl, pane barone,“ řekl Louchard, „smíme

přijmout úhradu pouze ve zlatě nebo ve stříbře. Ale že jste to

vy, spokojíme se s bankovkami.“

„Herr gott!“ zvolal baron, „ukažte mi ty babíry!“

Contenson předložil tři svazky listin v modrém papírovém

obalu. Baron je vzal, podíval se na Contensona a pošeptal mu

do ucha:

„Byl bys vydělal víc, kdybys mě fároval.“

„Copak jsem mohl vědět, že jste tady, pane barone?“

odpověděl špicl bez ohledu na to, slyší-li ho Louchard nebo ne.

„Stejně jste prodělal na tom, že jste mi nechtěl důvěřovat.

Chtějí vás vzít na hůl,“ dodal ten moudrý muž a pokrčil

rameny.

„Už se stalo,“ řekl baron. Když si prohlédl směnky na

Esteřino jméno, zvolal: „Ale, meine liebe, vy jste se stála obětí

felkýho lumpa a podfódnýka!“

„Bohužel,“ řekla nebohá Ester, „ale měl mě tolik rád!…“

„Kdybych to vjéděl, byl bych udělal próty vám opozici.“

„Ztrácíte hlavu, pane barone,“ řekl Louchard, „směnky

předkládá třetí osoba.“

„Jistě,“ řekl baron, „je tu tšéty osoba… Cérizet, ten je

vždycky v opozici.“

„Neztrácí humor ani ve smůle,“ řekl s úsměvem Contenson,

„dělá slovní hříčky.“

„Kdyby pan baron ráčil napsat pár slov pro svého

pokladníka,“ řekl Louchard. „Pošlu tam Contensona a odvelím

svoje lidi. Hodiny utíkají a mohlo by se to dostat na

veřejnost…“

„Jdi, Contensone!“ zvolal Nucingen, „můj kasír bydlí na

rohu rue des Mathurins a rue de 1'Arcade. Tady mu píšu, že

kdyby neměl v kase tši sta týsic, aby zašel za pánem du Tillet

nebo ke Kellerovým, protože moje pényze jsou fšéchny ve

statný pance… A vy, anděli, oblékněte se,“ řekl Estere. „Jste

volná… – Starý báby,“ zvolal obraceje se k Asii, „jsou daleko

fíc nebezpečny než mlády děvčátka…“

„To se vjéšitel nasměje, až se to dozví,“ řekla Asie. „A tá

mi za to sprópitný… Nic ve zlým, pane baron,“ dodala Saint-

Estévová, groteskně se uklánějíc a opičíc po baronově způsobu

řeči.

Louchard vzal baronovi z rukou směnky a zůstal s ním

v salóně, kam se za půl hodiny dostavil pokladník v doprovodu

Contensona. Nato se objevila i Ester v rozkošné, ač

improvizované toaletě. Když Louchard spočítal peníze, baron

si chtěl prohlédnout směnky, ale Ester se jich kočičím

pohybem zmocnila a odnesla si je do sekretáře.

„A co dáte sprostýmu lidu?…“ zeptal se Contenson

Nucingena.

„Nechovali jste se móc ochleduplně,“ řekl baron.

„A co moje noha?…“ zvolal Contenson.

„Loucharde, fy dáte Contensonovi sto frangů z toho, co

vám zbude z tý týsicovky.“

„Je to moc krásná šéna,“ řekl pokladník baronovi de

Nucingen, když vycházeli z domu, „ale pšíjde pana barona

trochu móc drácho.“

„Nikomu ani múk,“ řekl baron, který rovněž požádal

o mlčení Contensona a Loucharda.

Louchard odešel a za ním Contenson. Ale na bulváru číhala

Asie a Loucharda zastavila.

„Exekutor a věřitel jsou tamhle v drožce a mají žízeň,“

řekla mu. „A něco by mohlo kápnout.“

Zatímco Louchard počítal peníze, stačil si Contenson

prohlédnout klienty. Uviděl Carlosovy oči, rozeznal tvar čela

pod parukou, a tato paruka mu připadala právem podezřelá;

poznamenal si číslo drožky, ačkoli se tvářil jako by se ho vůbec

netýkalo, co se tu odehrává. Asie a Evropa zvlášť budily jeho

pozornost. Pomyslel si, že se baron stal obětí nesmírně

šikovných lidí, tím spíš, že když Loucharda požádal

o spolupráci, choval se podivuhodně diskrétně. Ta stolička,

kterou mu Evropa hodila, nezasáhla Contensona pouze do

holenní kosti.

„Tahle finta zavání kriminálem!“ pomyslel si tehdy, když

se zvedal.

Carlos propustil exekutora, štědře ho odměnil a řekl

drožkářovi, když mu platil:

„Ke vchodu do Palais Royal!“

„Ten mizera!“ pomyslel si Contenson, když příkaz zaslechl.

„V tomhle něco vězí.“

Carlos dorazil k Palais Royal rychlostí, která mu

zaručovala, že nebude sledován. Potom prošel po vlastních

cestičkách kolonádami; na náměstí Chateau- d'Eau si vzal další

drožku a poručil:

„K průchodu u Opery, ke vchodu z rue Pinon.“ Čtvrt

hodiny nato vcházel do domu v rue Taitbout. Když ho Ester

uviděla, řekla:

„Tady máte ty nešťastné směnky!“

Carlos vzal směnky, prohlédl si je, odnesl je do kuchyně

a tam je spálil.

„Čáry, máry fuk!“ zvolal, ukazuje tři sta tisíc franků

svázaných do balíku, které vytáhl z kapsy. „Tohle, a těch sto

tisíc, co štípla Asie, nám dává možnost jednat.“

„Bože můj, bože můj,“ bědovala nebohá Ester.

„Jdi, ty huso,“ řekl krutý vypočítavec, „buď veřejně

Nucingenovou milenkou, a budeš se moci stýkat s Lucienem.

Je to Nucingenův přítel a nakazuji ti, abys ho měla ráda!“

Ester zahlédla slabý záblesk světla ve svém temném životě

a vzdychla si.

Něco se vyjasňuje

„Evropo, mé dítě,“ řekl Carlos, když zavedl děvče do

salónku, odkud nikdo nemohl zaslechnout ani slovo z jejich

rozhovoru, „Evropo, jsem s tebou velice spokojen.“

Evropa zvedla hlavu a podívala se na něho s výrazem, který

natolik změnil její povadlý obličej, že si Asie, která hlídala

u dveří a byla svědkem toho výstupu, začala klást otázku, zda

pouto, jímž si Carlos přivázal Evropu, není snad ještě silnější

než to, jimž je připoutána k němu ona sama.

„To není vše, milé dítě. Čtyři sta tisíc franků pro mne nic

neznamená... Paccard ti odevzdá účet za stříbrné příbory na

třicet tisíc, na kterých je potvrzen příjem zálohy. Ale náš

dodavatel stříbra Biddin měl jisté výlohy. Dražba našeho

zařízení, které nám zabavili, bude patrně ohlášena na zítra.

Dojdeš za Biddinem do rue de 1'Arbre-Sec, aby ti dal zástavní

lístky za deset tisíc franků. Chápeš: Ester si objednala stříbrné

příbory, nezaplatila je a dala je do ,frcu‘, takže jí teď hrozí

žaloba pro zpronevěru. Bude taky třeba zaplatit třicet tisíc

franků, abychom získali příbory zpět. Celkem čtyřicet tisíc

franků včetně výloh. Ty příbory jsou z velké části ze slitiny,

baron pořídí nové a my ho tak obereme o pár tisícovek. Kolik

dlužíte za ty dva roky u švadleny?“

„Asi tak šest tisíc franků,“ odpověděla Evropa.

„Dobrá, jestli paní Augustova chce dostat svoje peníze

a zachovat si zákaznici, bude muset sestavit seznam

o dodávkách za poslední čtyři roky na třicet tisíc franků.

Stejnou dohodu sjednáš u modistky. Klenotník Samuel Frisch,

ten žid ze Saint-Avoie, ti půjčí zástavní lístky. Musíme mu být

totiž dlužni dvacet pět tisíc franků za zastavené šperky. Šperky

vrátíme klenotníkovi, polovina drahokamů na nich bude

falešná. A baron si je prohlížet nebude! Zkrátka, vyrazíš do

týdne z našeho mamlasa ještě dalších sto padesát tisíc.“

„To mi bude madam muset trochu pomáhat,“ odpověděla

Evropa. „Domluvte jí, protože je jako zpitomělá, a já abych

vynaložila víc fantazie, než potřebují dohromady tři autoři na

své komedie.“

„Kdyby Ester začala dělat potíže, dej mi vědět,“ řekl

Carlos. „Nucingen jí musí pořídit kočár a koně. Ester musí

trvat na tom, že si je vybere a koupí sama. Zvolíte si

obchodníka s koňmi a výrobce kočárů, u kterého pracuje

Paccard. Budou to nádherní a velice drazí koně, jenže po

měsíci začnou kulhat, a my je pak vyměníme.“

„Mohli bychom vyrazit šest tisíc franků z nezaplacených

účtů za parfumérii,“ řekla Evropa.

„Pozor,“ řekl Carlos a zavrtěl hlavou. „Musíte hezky

postupně, krůček po krůčku. Nucingen zatím strčil do soukolí

pouze ruku, a my chceme i hlavu. Kromě toho všeho potřebuji

ještě pět set tisíc franků.“

„Můžete je mít,“ řekla Evropa. „Madam by byla ochotna se

tomu pitomcovi poddat za šest set tisíc a chtít od něho čtyři sta

navíc za trochu té opravdové lásky.“

„Něco ti povím, děvče,“ řekl Carlos. „Až seženu těch

posledních sto tisíc, dvacet z nich bude pro tebe.“

„K čemu by mi to bylo dobré?“ řekla Evropa a ruce jí

klesly jako někomu, komu život připadá nemožný.

„Budeš-li chtít, můžeš se vrátit do Valenciennes, koupit si

pěknou živnost a stát se počestnou osobou. To je otázka nátury.

Paccard mívá taky takové nápady. Nemá žádnou přítěž a skoro

nic na svědomí, takže byste se mohli dohodnout,“ odpověděl

Carlos.

„Vrátit se do Valenciennes!… Co vás to napadlo, pane?“

zvolala zděšeně Evropa.

Evropa se ve Valenciennes narodila v rodině velice

chudého tkalce, v sedmi letech ji poslali pracovat do prádelny,

kde ji novodobý průmysl vyčerpal fyzicky, právě tak jako ji

předčasně zkazil mravně. Ve dvanácti letech byla poprvé

poskvrněna, ve třinácti se stala matkou a octla se ve vleku

veskrze špatných lidí. Dostala se před porotu v jistém případě

vraždy, ovšem pouze jako svědek. V šestnácti letech ji přemohl

poslední zbytek poctivosti a ze strachu před justicí způsobila

svým svědectvím, že byl obžalovaný odsouzen ke dvanácti

letům nucených prací. Tento zločinec, jeden z těch recidivistů,

jejichž organizace ukládá svým členům povinnost pomsty, řekl

před celým sálem té nebohé dívce:

„Za deset let, Prudence (Evropa se jmenovala Prudence

Servienová), se vrátím a najdu si tě, kdyby mě to mělo stát

kejhák!“

Předseda soudu se sice pokusil Prudence Servienovou

uklidnit tím, že jí slíbil podporu a ochranu justičních orgánů,

ale to nebohé děvče bylo tak vystrašeno, že se rozstonalo

a skoro rok strávilo v nemocnici. Spravedlnost je idea

smyšlená, představovaná neustále se obměňující sbírkou

jednotlivců, jejichž dobré úmysly a zkušenosti jsou, stejně jako

oni, velice proměnlivé. Soudy nemohou v oblasti zločinu

ničemu předejít, byly vynalezeny, aby zločiny objevovaly, až

když už k nim došlo. V tomto ohledu by dobře vedená

preventivní policie byla dobrodiním pro stát. Ale slovo policie

dnes děsí ony zákonodárce, kteří už nevidí rozdíl mezi slovy

„vládnout“, „spravovat“ nebo „vydávat zákony“. Zákonodárce

má sklon všechno přenášet na stát, jako kdyby stát sám o sobě

byl schopen jednat. Trestanec bude vždy myslet na svou oběť

a na mstu, zatímco spravedlnost už dávno na oba zapomněla.

Prudence, která instinktivně a patrně jen v hlavních rysech

pochopila, že je ohrožena, odjela z Valenciennes a v sedmnácti

letech přišla do Paříže, aby se tu skryla. Zkusila devatero

řemesel, z nichž nejlepší bylo statování v komparsu jednoho

malého divadla. Tam se setkala s Paccardem, a svěřila se mu se

svými trampotami. Paccard, pravá ruka a věrný pomocník

Jacquesa Collina, řekl svému pánovi o Prudence. A když pán

potřeboval otrokyni, řekl Prudence:

„Jestli mi chceš sloužit, jako se slouží čertu, zbavím tě toho

Duruta.“

Durut byl onen galejník, onen Damoklův meč nad hlavou

Prudence Servienové. Bez tohoto vysvětlení by mnohý kritik

považoval Evropinu oddanost za nevěrohodnou. A nikdo by

nepochopil dramatický zvrat, který Carlos chystal.

„Ano, dítě, můžeš se vrátit do Valenciennes… Tady si to

přečti.“

Podal jí včerejší noviny s touto zprávou:

„Toulon. – Včera se konala poprava Jeana-Francoise

Duruta… Od samého rána posádka atd… atd…“

Prudence upustila noviny, nohy se pod ní podlomily. Znovu

se vracela do života, neboť od Durutovy hrozby jí, jak říkala,

ani chleba nechutnal.

„Tak vidíš, dodržel jsem slovo. Čtyři roky mi trvalo, než

jsem Durutovi srazil hlavu tím, že jsem mu nastražil léčku…

A ty teď, až dokončíš moje dílo, staneš se dík dvaceti tisícům

franků paní vlastní živnosti u vás doma a ženou Paccarda,

jemuž dovolím, aby na odpočinku žil už počestně.“ Evropa

znovu vzala do ruky noviny a hltala očima všechny ty

podrobnosti, které noviny už po dvacet let uvádějí o všech

popravách: o tom, jaká je to impozantní podívaná, jak

zpovědník pokaždé ještě obrátí odsouzence na víru pravou, jak

zarytí zločinci vyzývají své kolegy k nápravě, o namířených

hlavních, o klečících trestancích. Dál pak všechny ty banální

úvahy, které nic nezmění na řádu v káznicích, kde se to hemží

osmdesáti tisíci zločinců.

„Musíme Asii znovu začlenit do domácnosti,“ řekl Carlos.

Asie přistoupila, naprosto nechápajíc Evropinu pantomimu.

„Aby se sem znovu dostala za kuchařku, musíte napřed

baronovi uspořádat večeři, jakou ještě nikdy nejedl,“

pokračoval Carlos. „Řekněte mu, že Asie prohrála všechny

peníze v kartách a musela jít znovu do služby. Osobní stráž

potřebovat nebudeme. Paccard bude dělat kočího. Kočí neslézá

z kozlíku, takže bývá nedostupný a není tak snadné ho

špehovat. Vaše paní mu pořídí bílou paruku, třírohý premovaný

klobouk, což změní jeho vzhled. A ostatně ho ještě nalíčím.“

„Budeme tu mít nějaké služebnictvo?“ otázala se Asie

a zašilhala.

„Samé počestné lidi,“ odpověděl Carlos.

„Samý mírně přihlouplý!“ opáčila mulatka.

„Kdyby baron najal palác, Paccard má známého, který by

mohl dělat domovníka,“ pokračoval Carlos. „Pak už nám stačí

jen lokaj a kuchyňská, a dva cizí lidi přece uhlídáme…“

V okamžiku, kdy se Carlos chystal k odchodu, objevil se

Paccard.

„Ještě tu zůstaňte, na ulici jsou lidi,“ řekl Paccard.

Ta prostá věta Carlose tak poděsila, že vystoupil do

Evropiny mansardy a zůstal tam, dokud pro něj Paccard

nepřišel, že dole čeká drožka, kterou dal zavézt do dvora.

Carlos zatáhl záclonky a byl odvezen rychlostí, která by zmátla

každého pronásledovatele.

Když dojeli do čtvrti Saint-Antoine, dal Carlos zastavit

nedaleko stanoviště fiakrů, k němuž pak došel pěšky, a vrátil se

na quai Malaquais, a tak unikl zvědavým očím.

„Podívej se, synu,“ řekl Lucienovi, ukazuje mu čtyři sta

tisícových bankovek, „tady je, jak doufám, záloha na vyplacení

tvého panství Rubempré. Sto tisíc z toho použijeme na

spekulaci. Právě se zavádějí v Paříži omnibusy. Pařížané po

téhle novince jen skočí a za tři měsíce ztrojnásobíme svůj

vklad. Já vím, jak to chodí: budou se vyplácet skvělé dividendy

z kapitálu, aby šly akcie na odbyt… Byl to původně

Nucingenův nápad. Při koupi panství Rubempré nezaplatíme

všechno hned. Půjdeš za des Loupeaulxem a požádáš ho, aby tě

osobně doporučil advokátovi jménem Desroches. Je to

vykutálený chlapík, a ty ho navštívíš v jeho advokátní kanceláři

a požádáš ho, aby zajel do Rubempré a prozkoumal tam terén;

slíbíš mu dvacet tisíc franků, když se mu podaří pro tebe koupit

za osm set tisíc franků pozemků kolem zřícenin zámku, čímž

bys získal třicet tisíc franků renty.“

„Ty na to ale jdeš!… A zostra!“

„Já vždycky jdu na všechno zostra. Ale teď vážně. Půjdeš,

a sto tisíc tolarů si uložíš ve státních obligacích, abys nepřišel

o úroky. Můžeš je svěřit Desrochesovi, je stejně poctivý jako

mazaný… Až to všechno provedeš, pojedeš do Angoulému

a přemluvíš svou sestru a švagra, aby se propůjčili drobné lži

ve tvůj prospěch. Příbuzní ti přece mohli dát šest set tisíc

franků, aby ti umožnili sňatek s Klotyldou de Grandlieu, na

tom přece není nic, za co by ses měl stydět.“

„Jsme zachráněni!“ zvolal nadšeně Lucien.

„Ty ano,“ pokračoval Carlos. „Ale teprve tehdy, až vyjdeš

od svatého Tomáše Akvinského s Klotyldou jako svou

manželkou.“

„Čeho se bojíš?“ otázal se Lucien se zřejmou starostí

o svého rádce.

„Mám v patách nějaké zvědavé lidi… Musím vypadat jako

skutečný kněz, a to je hrozně nepříjemné! Když mě totiž čert

uvidí s breviářem pod paží, přestane mě chránit.“

Právě v tom okamžiku baron de Nucingen, který odcházel

zavěšen do svého pokladníka, dorazil k vratům svého paláce.

Zisky a ztráty

„Obávám se,“ řekl, když vešel dovnitř, „že jsem udélal

mizernej kšeft… Ale my to všechno napráfíme…“

„Malér je v tom, že to herr baron dělal moc nápadně,“

odpověděl ten dobrácký Němec, jemuž šlo hlavně o to, aby se

zachovalo dekorum.

„Jo, moje metresa musí šít zbůsobem, který by mě byl

chóden,“ odpověděl tento bankovní Ludvík XIV.

Když si byl baron nyní jist, že se Ester dříve nebo později

zmocní, stal se opět oním velkým finančníkem, jímž býval.

Tak skvěle se znovu ujal řízení svých obchodů, že když ho

jeho pokladník zastihl nazítří v šest ráno v pracovně, jak

zkoumá kursy akcií, zamnul si ruce a prohlásil s úsměvem

vychytralého a zároveň přihlouplého Němce:

„Pan baron na tom včera večer wirklich vydělal.“

Jestliže boháči jako baron de Nucingen mají víc příležitostí

než ostatní, aby prodělávali, pak mají i víc příležitostí si peníze

vydělat, i když hoví svým choutkám. I když finanční politiku

slavné Nucingenovy banky vysvětlujeme jinde, nebude na

škodu, když upozorníme na to, že se tak velká jmění

nezískávají, nevznikají, nezvětšují ani nezachovávají za

dnešních obchodních, politických a průmyslových převratů bez

obrovských finančních ztrát nebo, chcete-li, bez daňových

břemen uvalených na soukromý majetek. Do společné

pokladnice světa přibývá jen málo nových hodnot. Každé další

přivlastnění znamená novou nerovnost v celkovém rozdělení

hodnot. To, co stát požaduje, opět vrací. Ale to, co taková

Nucingenova banka jednou vezme, to už si ponechá. Takové

zákeřné počínání uniká všem zákonům z důvodů, které by byly

z Bedřicha Velikého učinily zločince rázu Jacquesa Collina

nebo loupežného Mandrina, kdyby místo uchvacování cizích

krajů pomocí bitev provozoval pašeráctví nebo obchodoval

s realitami. Nutit evropské státy, aby si půjčovaly na deset nebo

dvacet procent, vydělávat těch deset nebo dvacet procent

s veřejnými prostředky, držet v šachu průmysl zabíraním

surovinových zdrojů, hodit sice zakladateli některého podniku

lano, ale držet ho nad vodou, dokud se jeho tonoucí podnik

nevzpamatuje, a k tomu všechny ty vyhrané peněžní bitvy, to

vše je součástí vysoké finanční politiky. Zajisté, pro bankéře

stejně jako pro dobyvatele existují dosud některá rizika; ale je

tak málo těch, kdo se mohou pouštět do podobných bojů, že

ovce tu nemají co pohledávat. Velké věci se odehrávají pouze

mezi pastýři. A tak protože odkráglovaní (což je termín

z burzovní hantýrky) se provinili tím, že chtěli příliš mnoho

vydělávat, nepociťuje se obvykle příliš velký soucit

s neštěstím, které způsobily machinace různých Nucingenů.

Když se některý spekulant zastřelí, když některý uteče

s penězi, když notář obere o majetek stovku rodin (to je horší,

než když někdo zabije člověka) nebo když některý bankéř

likviduje, pak všechny tyto katastrofy, které Paříž za pár

měsíců zapomene, brzy překryje vlnobití tohoto velkoměsta.

Obrovské jmění lidí, jako byli Jacques Coeur, Medicejští,

Ango z Dieppe, Auffrediové z La Rochelle, Fuggerové,

Tiepolové nebo Cornerové, bylo zcela legálně získáno dík

obecné neznalosti původu všeho toho vzácného zboží. Dnes

znalost zeměpisu natolik pronikla do lidových mas, konkurence

natolik omezila zisky, že každé rychle nabyté jmění je buď

výsledkem náhodného objevu, nebo pramení z legální krádeže.

Pod neblahým vlivem skandálních příkladů odpověděl drobný

obchod, zejména v posledních deseti letech, na proradnosti

vysokého obchodu ošklivým útokem na suroviny. Nikde, kde

se pěstuje chemie, se už nepije víno; a tak se vinařství stává

obětí. Prodává se falšovaná sůl, aby se uniklo daním. Soudy se

hrozí této všeobecné nepoctivosti. Zkrátka, francouzský

obchod je podezřelý celému světu, a právě tak se demoralizuje

i Anglie. U nás zlo pochází z politiky. Charta vyhlásila vládu

peněz, takže se úspěch stal nejvyšším smyslem bezbožného

věku. A tak zkaženost nejvyšších kruhů, přes oslnivé bohaté

výsledky, přes své specifické příčiny, je daleko ohavnější než

neznámá a téměř individuální zkaženost kruhů nižších, jejichž

některé podrobnosti tvoří – byť i hrůznou – komičnost tohoto

divadla. Vláda, která se bojí každé nové myšlenky, vyhnala

z divadla prvky současné komiky. Buržoazie, méně liberální,

než byl Ludvík XIV., se bojí, aby se neobjevila její Figarova

svatba, zakazuje provádění politického Tartuffa, a určitě by

nedovolila, aby se dnes hrál Turcaret, neboť Turcaret se stal

králem. Od toho okamžiku se komedie vypráví a kniha se stává

sice méně rychlou, ale o to jistější zbraní básníků.

Během toho dopoledne mezi přicházejícími a odcházejícími

návštěvami, příkazy a bleskovými poradami, jež činí

Nucingenovu

pracovnu

jakousi

parlamentní

dvoranou

finančníků, jeden z jeho finančních agentů mu oznámil, že

zmizel

jeden

z nejobratnějších

a nejbohatších

členů

společnosti, Jacques Falleix, bratr Martina Falleixe a nástupce

Julesa Desmaretse. Jacques Falleix byl titulárním finančním

agentem Nucingenovy banky. Společně s du Tilletem

a Kellerovými přivodil baron finanční zkázu tohoto člověka

stejně chladnokrevně, jako by šlo o podřezání beránka na

velikonoce.

„Nefýdržel,“ odpověděl klidně baron.

Jacques Falleix mu prokázal obrovské služby při

spekulacích. Před několika měsíci odvážnými manévry

zachránil podnik před krizí. Avšak očekávat od upírů vděčnost

je zajisté stejně pošetilé jako chtít v zimě obměkčit ukrajinské

vlky.

„Chudák,“ odpověděl finanční agent, „ten do té míry

netušil, že to takhle dopadne, že zařídil své milence menší dům

v rue Saint-Georges. Utratil přitom sto tisíc franků za obrazy

a nábytek. Tolik miloval paní du Val-Noble!… A teď to musí

ta paní všechno opustit… Všechno je to na dluh.“

„Ausgezeichnet,“ řekl Nucingen. „To nám vynahradí ztráty

z dnešní noci… Nic nesáplatyl?“ otázal se ještě.

„Kdepak,“ odpověděl agent, „který dodavatel by neposkytl

úvěr Jacquesovi Falleixovi! Prý je tam skvělý vinný sklep.

Mimochodem, ten dům je na prodej, Falleix ho chtěl koupit.

Nájem je na jeho jméno. Taková pitomost! Všechno to stříbro,

nábytek, víno, kočár i koně všechno se to stane konkursní

podstatou, a co z toho věřitelé budou mít?“

„Přijďte zítra,“ řekl Nucingen, „podíváme se na to, a když

nebude vychlášen pankrot, urovná se to po tóprym, já vás

povjéšim, abyste za zašízení nabídl rozumnou sumu a pševzal

nájem.“

„To půjde snadno,“ odpověděl agent. „Zajděte tam ještě teď

ráno a zastihnete tam Falleixova společníka s dodavateli, kteří

by z toho chtěli něco získat. Ale ta Val-Noblová má účty na

Falleixovo jméno.“

Baron de Nucingen poslal ihned jednoho ze svých úředníků

ke svému notáři. Jacques Falleix mu o tom domě vyprávěl, že

prý má hodnotu nejvýše šedesát tisíc franků, a Nucingen se

chtěl stát ihned jeho majitelem, aby měl přednostní právo na

zaplacení nájemného. Pokladník (ten poctivec) se přišel zeptat,

zda jeho zaměstnavatel při Falleixově krachu o nic nepřišel.

„Naopak, mein lieber Wolfgang, výdelam na tom sto týsic

frangu.“

„Wie so?“

„No pšéce budu mít ten dům, co ho chudák Falleix rok

chystal pro svoji mílengu. Tóstanu to všechno, když nabídnu

vjéšitelum padesát týsic, a posadám notáže, aby dům koupil,

protože jecho majitel je ve finanční tísni… Já jsem to vjédel,

ale byl jsem tenkrát celý pobléteny. Už brzy pude moje póžska

Esder bydlet v balácku… Byl jsem tam jednou s Falleixem: je

to nádhera, a pár kroků odtud… Je to pro mě jako délany.“

Falleixův krach nutil barona, aby šel na burzu. Ale nemohl

se hnout z rue Saint-Lazare, aniž se zastavil v rue Taitbout. Už

teď ho rmoutilo, když musel strávit pár hodin bez Ester; byl by

ji nejraději měl stále u sebe. Zisk, který očekával od toho, co

zanechal jeho agent, činil pro něho ztrátu čtyř set tisíc franků,

které už utratil, zcela snesitelnou. Šťasten pomyšlením, že bude

moci svému andílkovi oznámit, že se bude stěhovat z rue

Taitbout do rue Saint-Georges, kde bude bydlet v palácku

a kde žádné vzpomínky nebudou už narušovat jejich štěstí,

našlapoval baron, jemuž dlažba pod nohama připadala měkká,

lehce jako mladík snící mladické sny. Když zahýbal z rue des

Trois-Fréres, vpadla mu náhle do snu rozčilená Evropa, běžící

přímo k němu.

„Kampak?“ zeptal se Nucingen.

„Ach, pane, jdu za vámi. Jak jste měl včera pravdu, teď

chápu, že se naše ubohá madam měla dát na pár dní zavřít…

Ale to víte, ženská se ve finančních věcech nevyzná. Včera

v sedm hodin k nám vtrhli a na všechno nalepili takové ošklivé

cedulky, jako že se v sobotu bude nábytek naší madam

prodávat v dražbě… A tohle ještě nic není… Naše madam,

která má zlatý srdce, chtěla kdysi nějak pomoct tomu lumpovi,

však víte…“

„Jakýmu lumpovi?“

„No přece tomu ďEstourny, co ho milovala. Což o to, fešák

to byl. Jenomže hazardní hráč.“

„Falešnej chráč?“

„No, a co vy?…“ řekla Evropa, „co vy děláte na burze? Ale

nechte mě domluvit. Když jednou chtěla zabránit tomu, aby si

Georges prohnal hlavu kulí, zastavila všechny svý stříbrný

příbory a mísy, i šperky, ačkoli ještě nebyly zaplacený… Když

se věřitelé dověděli, že jednomu z nich něco zaplatila, všichni

se tam nahrnuli a udělali jí výstup… Pohrozili jí soudem…

Představte si svýho anděla na lavici obžalovaných… Z toho by

jednomu vstávala paruka na hlavě!… Madam pláče a říká, že

se půjde utopit… A ona je schopna to udělat!“

„Kdybych sa ni šel, purza plave!“ zvolal Nucingen. „Ale já

tam musím jít, protože tam vytělám néco pró ni… Jdi a uklidni

ji, že záplatym její tluchy a pšídu k ní ve čtyži chódiny. Sekni,

Eugénie, myslíš, že mě má aspoň trochu ráda?“

„Jak to, trochu?… Moc!… Řeknu vám, pane barone, že

není nad štědrost, když se chce získat ženský srdce… Vy byste

sice byl ušetřil nějakých sto tisíc, kdybyste ji nechal zavřít,

jenže, to byste nikdy nedokázal… Jak mi to říkala: ,Eugénie,

ten se zachoval velkodušně jako grand…‘ Ona je taková

ušlechtilá duše!…“

„Tóchle že šékla, Eugenie?“ zvolal baron.

„Ano, pane barone, mně osobně.“

„Na, tady máš deset zlatých…“

„Děkuju… Jenže ona tam teď pláče, pláče od včerejška, že

toho svatá Magdaléna tolik nenaplakala za celý měsíc… Ta,

kterou milujete, je zoufalá, a ještě k tomu kvůli dluhům, co ani

nejsou její. Jo, to jsou chlapi! Však taky vysávají ženský, stejně

jako ženský vysávají starý pány!“

„Fšéchny jsou stejný! Vždycky néco slibujou… Ale člověk

néma nikdy nic slibovat… Ať už nic nepodpisuje. Záplatym to,

ale jestli ještě něco podepíše, tak…“

„Tak co?“ řekla Evropa vyzývavě.

„Mein gott, vždyť já nad ní nemám šádnou moc… Vezmu

si na starost ty její finanční vjéci… Běž, běž, ať je glídna,

a žékni jí, že za mjésic pude bydlet v baláci.“

„Vy jste si, pane barone, uložil vklady v ženským srdci na

vysoký úroky!… A jak jste omládl!… Jsem sice obyčejná

komorná, ale tenhle zjev už jsem pozorovala často… Je to

štěstím, a štěstí má takovou zvláštní záři… I když vás to něco

stojí, nelitujte peněz… Uvidíte, co vám to vynese. Předně jsem

řekla naší madam, že by byla horší než poslední trajda, kdyby

vás nemilovala, protože jste ji právě vytáhl z pekla… Jakmile

přestane mít starosti, poznáte, jaká opravdu je. Mezi námi,

můžu vám svěřit, že tu noc, co tolik plakala,… zkrátka, to

víte… ženský záleží na tom, aby si jí člověk, který si ji bude

vydržovat, vážil… Ona si vám to netroufla všechno říct…

chtěla utéct…“

„Udéct!“ zvolal baron, zděšen tím pomyšlením. „Ach,

purza, purza! Běž, běž, já nachóru nepudu… Ale ať se mi

ukáže v ogně… Pohled na ni mi todá otváchu…“

Ester se usmála na pana de Nucingen, když prošel před

domem, a Nucingen odcházel těžkým krokem a říkal si:

„Je to anděl!“

Podívejme se, jak se Ester podařilo, aby dosáhla tohoto

zdánlivě nemožného výsledku.

Nezbytná vysvětlení

O půl třetí dokončila Ester svou toaletu, a jako když

čekávala na Luciena, byla přepůvabná. Když ji Prudence takto

uviděla, podívala se na okna a řekla: „Pán jde!“

Ubohá Ester běžela k oknu v domnění, že spatří Luciena,

a uviděla Nucingena.

„Tos neměla dělat, to bolí!“ řekla.

„Neměla jsem jinou možnost, abyste vypadala, jako že se

zajímáte o chudáka starýho pána, který chce zaplatit vaše

dluhy,“ odpověděla Evropa. „A můžu vám potvrdit, že budou

zaplaceny všechny.“

„Jaké dluhy?“ zvolala nebožačka, která myslela jen na to,

jak zadržet svého miláčka, kterého nepřátelské ruce od ní

odháněly.

„Ty, co vám nadělal pan Carlos.“

„Jak to? To tedy dělá skoro čtyři sta tisíc franků?“ zvolala

Ester.

„Máte toho ještě o sto padesát tisíc víc, ale pan baron to

všechno hezky spolkl… Vezme vás odtud a nastěhuje vás do

,balácku‘… A to snad není takový neštěstí!… Na vašem místě,

když už jste toho člověka chytila za pravý konec, tak jakmile

bude mít Carlos dost, řekla bych si baronovi, aby mi daroval

dům a zajistil rentu. Pravda, madam je nejkrásnější žena, jakou

jsem kdy viděla, a taky nejsvůdnější, ale ošklivost přichází tak

rychle! I já jsem byla mladá a svěží, a teď se na mě podívejte…

Je mi třiadvacet let, skoro jako vám, a vypadám o deset let

starší… Stačí jedna nemoc… No, a když má někdo v Paříži

dům a rentu, nemusí se bát, že umře na dlažbě…“ Ester už

Evropu-Eugenii-Prudence Servienovou neposlouchala. Vůle

člověka nadaného géniem zkázy tedy Ester znovu ponořila do

bahna, a to se stejnou silou, jaké použil, aby ji z něho vytáhl.

Ti, kdo poznali nekonečno lásky, vědí, že z ní nikdo nemá jen

radosti, aniž přijal její ctnosti. Od výstupu v brlohu v rue

Langlade Ester zcela zapomněla na svůj dřívější život. Až

dosud žila nesmírně ctnostně, uzavřena ve své lásce. A tak aby

u ní nenarazil na odpor, dokázal její mazaný svůdce všechno

zařídit tak, že stačilo, aby ubohé děvče, vedeno svou vděčností,

teď už jen dalo souhlas s dokonaným darebáctvím nebo s tím,

jež v nejbližší době bude dokonáno. Tím, že tento mazaný

postup odhaluje zloduchovo mistrovství, naznačuje zároveň

způsob, jímž si podrobil i Luciena. Vytvářet strašlivou nutnost,

vykopat jámu, naplnit ji střelným prachem a v kritickém

okamžiku říci svému komplicovi: „Jediný pohyb, a všechno

vyletí do povětří!“ Pod vlivem morálky, která je vlastní

kurtizánám, považovala Ester dřív všechny tyto laskavosti za

tak přirozené, že posuzovala své sokyně jen podle toho, kolik

peněz už pro ni musel který muž utratit. Zničená jmění jsou pro

tyto osoby jakýmsi měřítkem vlastní hodnoty. Když Carlos

spoléhal na Esteřinu paměť, nemýlil se. Jeho válečné lsti, jeho

manévry, tisíckrát předtím použité nejen těmito ženami, nýbrž

i marnotratníky, Esteřinu mysl neznepokojovaly. Ubožačka

cítila jen vlastní degradaci. Milovala Luciena a měla se stát

oficiální milenkou barona de Nucingen. Pro ni to bylo hlavní.

Že si falešný Španěl přivlastňuje peníze ze zaplacených záloh,

že si Lucien buduje kariéru z kamenů Esteřina náhrobku, že

jediná noc lásky stojí starého bankéře více nebo méně

tisícovek, že z něho Evropa vyždímá pár set tisíc franků více

nebo méně mazanými způsoby, nic z toho tu zamilovanou

dívku nezajímalo, ale přesto jí na srdci hlodala rakovina: po pět

let se cítila neposkvrněná jako anděl! Milovala, byla šťastná,

nedopustila se sebemenší nevěry. A ta krásná čistá láska má

být nyní pošpiněna. Její mysl nestavěla proti sobě její krásný

skrytý život s tím ohavným životem budoucím. Nebyla to u ní

vypočítavost ani poezie, měla neurčitý pocit působení jakési

nesmírné moci: z bílé se stává černou. Z čisté nečistou,

z ušlechtilé mrzkou. Z vlastní vůle si vybrala čistotu, a mravní

poskvrnění jí připadalo nesnesitelné. A tak když ji baron

ohrožoval svou láskou, uvažovala o tom, že skočí z okna.

Lucien se tedy stal předmětem absolutní lásky, jakou ženy jen

velmi zřídka zahrnují muže. Ženy, které říkají, že milují,

a které se domnívají, že milují víc než muž, tančí a koketují

s jinými muži a strojí se do společnosti, kam chodí pro svou

žeň toužebných pohledů; ale Ester dokázala zázraky pravé

lásky bez jakékoli oběti. Milovala Luciena po šest let, jak jen

milují herečky a kurtizány, které prošly blátem nečistoty a nyní

touží po ušlechtilosti a obětavosti pravé lásky a které pak

provozují exkluzivitu (není snad nutné vytvořit zvláštní slovo

pro pojem tak málo uskutečňovaný v praxi?). Zaniklé národy,

Rekové, Římané, národy východní vždy držely ženu v izolaci.

Žena, která miluje, by se měla sama izolovat. Je proto snadno

pochopitelné, že když měla Ester z vysněného paláce, kde se

uskutečnil ten svátek, ta báseň, přijít do „balácku“ chladného

starce, propadla jakési duševní chorobě. Vedena železnou

rukou, octla se po pás v ohavnostech, dřív než měla čas si to

uvědomit. Ale už po dva dny o tom přemýšlela a cítila smrtelný

chlad u srdce.

Při slovech „skončit na dlažbě“ prudce vstala a řekla:

„Skončit na dlažbě?… Ne, to raději skončit v Seině.“

„V Seině?… A co pan Lucien?“ řekla Evropa.

To jediné slovo usadilo Ester zpět do křesla, v němž pak

zůstala, upřeně hledíc na růžice na koberci, ale žár jejího

mozku vysušil všechny slzy. Ve čtyři hodiny nalezl Nucingen

svého anděla ponořeného v tom moři myšlenek a rozhodování,

po němž obvykle plují ženské mysli a z něhož vyplouvají slovy

nesrozumitelnými pro ty, kdo nepluli zároveň s nimi.

„Vyjasněte tvášičku, moje krasavice,“ řekl baron usedaje

vedle ní. „Už nepudete mít šádný tluchy… Tomluvíme se

s Eugenií a sá mjésic se pšestěchujete a pudete bydlet

v balácku… Tejte sem tu svou krásnou ručku, já ji políbím.“

(Ester mu podala ruku, jako když pes dává pac). „Ale vy mi

potáváte jen ruku, a ne srdce… A já miluju to srdce… !

Řekl to tak opravdově, že ubohá Ester pohlédla na starého

pána s takovým soucitem, že baron div nezešílel. Zamilovaní

stejně jako mučedníci cítí bratrství v utrpení! Nic na světě se

lépe nerozezná, než dvě stejné bolesti.

„Chudák!“ řekla. „On miluje!“

Když uslyšel to slovo, které špatně pochopil, baron zbledl,

krev mu vzkypěla v žilách, cítil vůni nebe. V jeho věku

milionáři platí za tento pocit takovým množstvím zlata, o jaké

je žena požádá.

„Miluju vás jako svou dceru!…“ řekl. „A cítím tády,“

pokračoval, klada si ruku na srdce, „že vás nechci nikdy vidět

jinou než šťastnou!“

„Chcete-li mi být jen otcem, budu vás milovat a nikdy vás

neopustím, a zjistíte, že nejsem ani tak zlá, ani prodejná, ani

ziskuchtivá žena, jak právě teď vypadám…“

„Rozcházela jste moc peněz,“ pokračoval baron, „jako

všechny chézky šény. Už o tom nepudeme mluvit. Naše

šémeslo je vydělávat pro vás pényze… Buďte šťásná. Pár dní

pudu pro vás jako otec, protože chápu, že si musíte na moji

starou góstru zvyknout.“

„Opravdu?“ zvolala, vstala a skočila Nucingenovi na klín,

objala ho a přitiskla se k němu.

„Obravdu,“ odpověděl, pokoušeje se o úsměv.

Políbila ho na čelo, neboť uvěřila v nemožnou dohodu: že

může zůstat čistá a stýkat se s Lucienem… Tak dlouho bankéře

laskala, až se znovu objevila Medúza. Očarovala starého pána

tak, že jí slíbil, že jí zůstane otcem po čtyřicet dní. Čtyřicet dní

bylo zapotřebí k tomu, aby byl získán a zařízen dům v rue

Saint-Georges. Když se octl na ulici na cestě domů, baron si

pomyslel:

„Já trouba!“

Vskutku, v Esteřině přítomnosti se stával dítětem, a když se

od ní vzdálil, znovu si oblékal kůži upíra, přesně jako se hrdina

Regnardova Hráče, kdykoli je bez groše, vždy znovu

zamilovává do Angeliky.

„Tát půl miliónu, a nevjédět ani, jak vypatá její nožka, to

udéla jen úplný pidomec. Ale to naštěstí nepude nigdo vjédět,“

říkal si po dvaceti dnech.

A umiňoval si, že jednou provždy skoncuje se ženou,

kterou si tak draze platí; ale jakmile se octl v Esteřině

přítomnosti, trávil všechen čas, který jí mohl věnovat, na to,

aby napravil svou počáteční hrubost.

„Já pšece nemůžu vjéčně délat tatynka,“ říkal jí po měsíci.

Zápas dvou nesmírných lásek

Ku konci prosince 1829, když už se chystal, že uvede

Esteru do palácku v rue Saint-Georges, požádal baron du

Tilleta, aby tam zašel s Florinou, aby se podívala, zda tam

všechno odpovídá Nucingenovu bohatství, jestli práce umělců,

kteří byli pověřeni, aby tuto voliéru učinili hodnou vězněného

ptáčka, skutečně odpovídá pojmu „palácek“. Všechny

vynálezy, které přepych učinil před revolucí z roku 1830, činily

tento dům typický pro současný dobrý vkus. Architekt Grindot

v něm spatřoval mistrovské dílo svého štukatérského umění.

Schodiště obložené mramorem, štuky, dekorační látky,

dokonale provedené zlacení, nejmenší detaily stejně jako

efektní celky přesahovaly vše, co věk Ludvíka XV. v tomto

oboru v Paříži zanechal.

„Tohle je můj sen: to a ctnostný život!“ řekla Florina

s úsměvem. „A pro koho si děláš takové vydání?“ zeptala se

Nucingena. „Pro nějakou světici, která se snesla z nebe?“

„Pro šénu, která tam vstupuje,“ odpověděl baron. „Takže si

takhle hraješ na Jupitera,“ opáčila herečka. „Kdy ji uvidíme?“

„No přece při slavnostním zahájení,“ zvolal du Tillet. „Dřív

ne,“ řekl baron.

„To

abychom

se

pěkně

učesaly,

sešněrovaly

a vyšperkovaly,“ pokračovala Florina. „Jak ženské pro tenhle

večírek proženou svoje švadleny a svoje kadeřníky!… Kdy to

bude?“

„O tomhle já nerozchoduju.“

„To ale musí být ženská!…“ zvolala Florina. „Tu bych

chtěla znát!…“

„Já taky,“ řekl naivně baron.

„Tak tedy tenhle dům, ona, nábytek, všechno je nové?“

„I bankéř,“ řekl du Tillet. „Náš přítel mi totiž připadá celý

omládlý.“

„Jenže,“ řekla Florina, „se bude muset vrátit do svých

dvaceti let, aspoň na chvilku.“

V prvních dnech roku 1830 v Paříži všichni mluvili jen

o Nucingenově vášni a o nezřízeném přepychu jeho domu.

Ubohý baron, veřejně vysmíván, se zcela pochopitelně rozzuřil

a vzal si do hlavy, že musí nějak srovnat svou vůli finančníka

se zběsilou vášní, která mu bouří v srdci. Chtěl zároveň se

zahajovacím večírkem odložit i svůj šat ušlechtilého otce

a vybrat si odměnu za tolikerou oběť. Protože nad ním Medúza

pokaždé vyhrála, rozhodl se, že projedná záležitost svého

sňatku písemně, aby od ní získal vlastnoruční závazek. Bankéři

věří jedině směnkám. Tak si tedy upír jednoho z těch prvních

dnů přivstal, zavřel se ve své pracovně a jal se spisovat tento

dopis, psaný bezvadnou francouzštinou, neboť mluvil-li

francouzsky špatně, znal dokonale pravopis:

Drahá Ester, vy květe mých myšlenek a jediné štěstí mého

života, když jsem vám řekl, že vás miluji jako vlastní dceru,

klamal jsem vás a klamal jsem sám sebe. Chtěl jsem tím jen

vyjádřit posvátnost svých citů, které se nepodobají žádným

z těch, co kdy některý muž zakusil, předně protože jsem starý

člověk, a za druhé proto, že jsem ještě dosud nikdy nemiloval.

Miluji vás tak, že kdybyste mě stála celé jmění, nemiloval bych

vás nic méně. Buďte spravedlivá: většina mužů by ve vás

neviděla anděla jako já: nikdy jsem se nezajímal o vaši

minulost. Zároveň vás miluji, jako miluji svou dceru Augustu,

své jediné dítě, a jak bych miloval svou ženu, kdyby mě moje

žena dokázala někdy milovat. Je-li štěstí jediným rozhřešením

pro zamilovaného starce, můžete se tázat, zda nehraji směšnou

úlohu. Učinil jsem si z vás útěchu a radost svého stáří. Můžete

si být jista, že až do mé smrti budete šťastná, jak jen žena může

být. A stejně tak vězte, že po mé smrti budete natolik bohatá, že

vám to bude většina žen závidět. Ve všech obchodech, které

podnikám od chvíle, kdy jsem měl štěstí s vámi mluvit, odráží

se část vás, a tak máte své konto u Nucingenova bankovního

domu. Za pár dní se nastěhujete do domu, který dříve nebo

později bude váš, bude-li se vám líbit. Povězte, budete v něm

zase přijímat svého otce, až tam budete přijímat mne, nebo mi

konečně dopřejete štěstí?… Promiňte mi, že vám píši tak

otevřeně. Ale když jsem ve vaší blízkosti, netroufám si: až příliš

cítím, jak mne ovládáte. Nechtěl bych vás unavovat, chci vám

jen říci, jak trpím a jak je v mém věku kruté čekat, když každým

dnem mi ubývá nadějí, radostí. Moje zdrženlivost je ostatně

zárukou mých úmyslů. Choval jsem se snad někdy jako věřitel?

Jste jako pevnost, a já už nejsem mladík. Na moje stížnosti

odpovídáte, že prý jde o váš život, a když vás poslouchám,

musím vám věřit. Ale tady znovu upadám do černého zármutku,

do pochybností, které nás dvou nejsou hodny. Připadala jste mi

stejně dobrá, stejně upřímná, jako jste krásná, ale snažíte se

toto moje přesvědčení zviklat. Posuďte sama! Tvrdíte mi, že

nosíte v srdci lásku, lásku neúprosnou, a nechcete mi svěřit

jméno toho, kterého milujete… Je to přirozené? Učinila jste

z člověka silného člověka nesmírně slabého… Hleďte, kam

jsem to dopracoval! Jsem nucen vás požádat, abyste mi sdělila,

jakou budoucnost po pěti měsících chystáte mé lásce. A rád

bych věděl, jakou úlohu budu hrát při zahajovacím večírku ve

vašem domě. Když jde o vás, peníze pro mne nic neznamenají.

Nebudu tak hloupý, abych si z tohoto svého opovržení činil

nějakou zásluhu. Ale je-li má láska bezmezná, moje bohatství

meze má, a záleží mi na něm jen kvůli vám. Zkrátka, kdybych

tím, že vám dám vše, mohl jako chuďas získat vaši přízeň, budu

raději chudý a vámi milovaný než bohatý a zavržený. Tolik jste

mne změnila, drahá Ester, že už mě nikdo nepoznává: zaplatil

jsem deset tisíc za obraz od Josefa Brideaua, protože jste mi

řekla, že je to zneuznaný talent. A konečně dávám každému

žebrákovi, kterého potkám, pět franků vaším jménem. Co tedy

žádá ubohý stařec, který se považuje za vašeho dlužníka, když

mu prokážete čest tím, že od něho něco přijmete?… Chce jen

naději, a jakou naději, Bože můj!… Není to spíš jistota, že

nikdy nedostane od vás víc, než kolik si toho jeho láska vezme?

Ale oheň v mém srdci pomůže vašim krutým klamům. Jsem

připraven se podrobit vašim podmínkám, jimž podřídíte mé

štěstí, mé vzácné chvíle radosti. Ale řekněte mi alespoň, že

v den, kdy se stanete paní ve svém domě, přijmete i oddanost

toho, který zůstává do konce svého života vaším otrokem,

Frederika de Nucingen.

„Ach, jak mě tenhle žok peněz otravuje!“ zvolala Ester, už

opět kurtizána.

Vzala dopisní papír a napsala přes celý list slavnou větu,

která se ke Scribově slávě stala příslovečnou: Vezměte si mého

medvěda.

Čtvrt hodinu nato se v ní ozvalo svědomí a napsala tento

dopis:

Pane barone,

neberte na vědomí psaní, které jsem vám právě poslala, to

jsem se jen vrátila do svého bláznivého mládí. Promiňte tedy,

pane barone, ubohé holce, která má být otrokyní. Nikdy jsem

jasněji nepocítila mrzkost svého stavu, než v den, kdy jsem vám

byla vydána. Zaplatil jste, jsem dlužnicí. Není nic

posvátnějšího než nečestné dluhy. Nemám právo se z toho

„vyzout“ tím, že skočím do Seiny. Je vždy možno splatit dluh

tím příšerným penízem, který je platný jen z jedné strany: jsem

vám proto k službám. Chci v jediné noci zaplatit všem těm, kdo

vsadili na tento osudný okamžik, a jsem si zcela jista, že hodina

se mnou má cenu miliónů, tím spíš, že bude jediná a poslední.

Pak budu čistá a mohu vystoupit ze života. Počestná žena má

šanci, že se z poklesku zase dostane, ale my, my padáme vždy

příliš hluboko. A jsem tak pevně rozhodnuta, že vás prosím,

abyste schoval tento dopis jako svědectví o příčině smrti té,

která se na jeden den nazývala

Vaší služebnicí Ester.

Když tento dopis odeslala, Ester zalitovala. Deset minut

nato napsala třetí list tohoto znění:

Promiňte, drahý barone, že Vám zase píši. Nechtěla jsem se

Vám ani vysmívat, ani Vás ranit. Chci jen, abyste přemýšlel

o této prosté úvaze: Zůstaneme-li u vztahů otce a dcery, bude

Vaše potěšení jen slabé, ale zato trvalé. Trváte-li na dodržení

smlouvy, můžete mě oplakat. Už Vás nebudu obtěžovat. Ten

den, co si zvolíte potěšení místo štěstí, bude pro mne bez zítřku.

Vaše dcera Ester.

Po přečtení prvního dopisu zmocnil se barona chladný

vztek, jaký dovede zničit nejednoho milionáře. Podíval se do

zrcadla a zazvonil.

„Láseň na nohy!“ křikl na svého komorníka.

Zatímco si máčel nohy, přišlo druhé psaní. Přečetl je

a zhroutil se v bezvědomí. Milionáře uložili na lůžko. Když

přišel finančník k sobě, seděla u nohou postele paní de

Nucingen.

„Ta holka má pravdu!“ řekla mu. „Proč si chcete kupovat

lásku?… Copak se prodává na trhu? Ukažte, co jste jí napsal.“

Baron dal paní de Nucingen různé varianty svého dopisu,

psané nanečisto, a jeho žena je s úsměvem přečetla. A tu přišel

poslední dopis.

„Zvláštní holka!“ zvolala baronka, když si poslední dopis

přečetla.

„Co teď, madam?“ zeptal se baron manželky.

„Čekat.“

„Čekat!“ ozval se baron. „Pšíroda je nelídostná…“

„Něco vám povím, můj milý,“ řekla baronka. „Koneckonců

jste se ke mně zachoval moc pěkně, a tak vám dám dobrou

radu.“

„Vy jste skvjéla šéna!“ řekl. „Dělejte dlúchy a já je

záplatym.“

„To, co se vám přihodilo, když jste dostal ty dopisy od té

holky, dojme ženu víc než utracené milióny nebo všechny byť

sebekrásnější dopisy; postarejte se o to, aby se to dověděla

nepřímou cestou, možná, že ji pak dostanete a… Nedělejte si

žádné výčitky, ona to přežije,“ řekla baronka a změřila si

manžela od hlavy k patě.

Paní de Nucingen neměla nejmenší ponětí o povaze holky.

Mírová smlouva mezi Asií a firmou Nucingen

„To je chláva, ta pany de Nucingen!“ řekl si baron, když

manželka odešla.

Ale čím víc se baron obdivoval vtipnosti rady, kterou mu

baronka právě dala, tím méně mu bylo jasné, jak by jí měl

použít. Nejenže si připadal hloupý, ale dokonce si to i sám sobě

říkal.

Hloupost bohatého člověka, jakkoli je téměř příslovečná, je

nicméně relativní. S našimi duševními vlastnostmi se to má

stejně jako s tělesnými schopnostmi. Tanečníkova síla vězí

v nohou, kovářova v pažích. Nosič z tržnice se cvičí v nošení

břemen, zpěvák si cvičí hrdlo a pianista si zoceluje ruce.

Bankéř se učí provozovat různé obchodní kombinace, zkoumat

je, uvádět do pohybu různé finanční zájmy, jako autor

veseloher se cvičí v kombinování situací, ve studiu námětů,

v umění pohybovat jednotlivými postavami. Nelze na baronovi

de Nucingen požadovat duchaplnou konverzaci o nic víc, než

lze od matematického ducha požadovat básnické obraty. Kolik

se v jedné osobě vyskytne básníků, kteří by buď uměli

vyprávět nebo byli duchaplní v běžném životě, jako byla

například paní Cornuelová? Buffon byl těžkopádný, Newton

nikdy nemiloval, lord Byron neměl nikdy nikoho rád kromě

sebe, Rousseau byl zachmuřený a téměř šílený, La Fontaine byl

roztržitý. Je-li lidská síla rovnoměrně rozdělena, plodí samé

hlupáky nebo lidi průměrné. Když je rozdělena nerovnoměrně,

vznikají z ní nesrovnalosti, jimž se pak říká géniové a které,

kdyby byly viditelné, jevily by se jako pokřiveniny. Stejnými

zákonitostmi se řídí i tělo: dokonalá krása je téměř vždy

doprovázena chladem nebo hloupostí. Ať si byl Pascal

současně

velkým

geometrem

i spisovatelem,

ať

si

Beaumarchais byl velkým obchodníkem, ať si Zamet byl

prohnaným dvořanem, tyto vzácné výjimky potvrzují pravidlo

o odlišnosti jednotlivých intelektů. Ve sféře spekulativních

výpočtů rozvíjí tedy bankéř právě tolik ducha, obratnosti

a mazanosti, jako jich rozvíjí schopný diplomat ve prospěch

státních zájmů. Kdyby bankéř, když opustí svou pracovnu, byl

stále ještě něčím pozoruhodný, byl by velkým mužem.

Nucingen znásobený princem Lignem, Mazarinem nebo

Diderotem je lidská kombinace téměř nemožná, ale přesto se

kdysi nazývala Perikles, Aristoteles, Voltaire a Napoleon. Záře

císařského slunce nemá škodit soukromé osobě, císař měl šarm,

byl vzdělaný a duchaplný. Pan de Nucingen, ryzí bankéř bez

jakékoli představivosti mimo své výpočty, jako ostatně většina

bankéřů, věřil jen na jisté hodnoty. Pokud jde o umění, měl

tolik rozumu, že se obracel, se zlatem v ruce, vždy na

příslušného odborníka. Kdykoli chtěl stavět dům, pečovat o své

zdraví, koupit si nějakou kuriozitu nebo pozemek, najímal si

nejlepšího architekta, nejlepšího chirurga, nejlepšího znalce

obrazů, nejlepšího právního zástupce. Ale protože neexistuje

přísežný znalec v milostných intrikách ani znalec ve věcech

lásky, daří se bankéřovi velmi zle, když miluje, a dostává se do

úzkých, postaven před ženské pletky. Nucingen nepřišel tedy

na nic lepšího než na to, co už udělal: dávat peníze nějakému

Frontinovi, ať už ženskému nebo mužskému, aby jednal

a myslel za něho. Paní de Saint-Estéve mohla jediná využít

způsob, na který přišla baronka. Bankéř trpce litoval, že se

s tou odpornou vetešnicí nepohodl. Nicméně spoléhaje na

přitažlivost své pokladny a na utišující prostředky podepsané

panem Garatem, zazvonil na komorníka a poslal ho do rue

Neuve-Saint-Marc, aby tam vyhledal tu ohavnou vdovu

a požádal ji, aby za baronem zašla. V Paříži se protiklady

setkávají vlivem vášní. Neřest tu neustále spojuje boháče

s chudákem, velkého s malým. Císařovna se chodí radit ke

slečně Lenormandové. A v každém století tu velký pán vždy

najde svého Ramponneaua.

Nový komorník se vrátil za dvě hodiny.

„Pane barone,“ řekl, „paní de Saint-Estéve je na mizině.“

„Ale tím líp!“ zvolal baron. „Mám ji v chrsti!“

„Ta dobrá žena prý má ráda hazard,“ pokračoval sluha.

„Mimoto je úplně pod vlivem jistého nepovedeného herce od

smíry, kterého ze slušnosti vydává za svého synovce. Prý umí

výtečně vařit a hledá si místo kuchařky.“

„Tyhle slušebný duchové dovedou móc tóbše vydělávat

pényze a stejně je zase udrácet,“ pomyslel si baron, netuše, že

se tu setkává s Panurgem.

Poslal sluhu pro paní de Saint-Estéve, ale ta se dostavila až

nazítří. Asie se nového sluhy vyptávala na všechno možné,

takže se tento špión v sukních dověděl o strašlivých následcích,

jež způsobily panu baronovi dopisy jeho milenky.

„Pán tu ženskou musí mít moc rád,“ řekl sluha na závěr,

„protože z toho měl málem smrt. Já jsem mu radil, aby za ní už

nechodil, že by ho zas uchlácholila. Vždyť ta ženská pana

barona prý už stála půl miliónu, nehledě na to, co už utratil za

ten svůj dům v rue Saint-Georges! Když paní baronka

odcházela od pána, zasmála se a řekla mu: „Když to půjde

takhle dál, ta holka ze mě udělá vdovu!“

„To tak!“ odpověděla Asie. „Slípka, co snáší zlatá vejce, se

nesmí nikdy zabít.“

„Vy jste pánova poslední naděje,“ řekl komorník. „To

proto, že to se ženskýma dovedu…!“

„Tak jděte dál,“ řekl sluha, skláněje se před touto temnou

mocí.

„Tak co?“ řekla falešná paní de Saint-Estéve, když pokorně

vstoupila do pokoje nemocného. „Pan baron má nějaké

nepříjemnosti? To víte, každýho to občas postihne v jeho

slabým místě… Já jsem taky měla maléry. V posledních dvou

měsících se mi kolo štěstěny podivně otočilo! Teď abych si

hledala místo… Oba jsme se chovali nerozumně. Kdyby mě

chtěl pan baron vzít k paní Ester za kuchařku, měl by ve mně

osobu nejoddanější, ale taky hezky užitečnou při dohlížení na

Eugenii a madam.“

„O to tu nejde,“ řekl baron. „Prostě ať délam co délam,

nejsem tády pánem ja, ona si se mnou déla…“

„Co chce,“ přerušila ho Asie. „Však vy jste si taky dělal, co

jste chtěl, s druhými, starej pane, a teď vás má v hrsti ta žába

a prohání vás… Pánbůh je spravedlivej!“

„Spravedlivej?“ otázal se baron. „Nepozval jsem si vás,

abyste mi tu délala kázaný.“

„Jo, milej zlatej, trocha toho kázání nikdy neuškodí. Pro nás

je to sůl země, jako neřest pro svíčkový báby. Tak co?

Zachoval jste se štědře? Zaplatil jste ty dluhy?“

„Ja,“ řekl zkroušeně baron.

„To je dobře, vyplatil jste zabavený věci, to je ještě líp. Ale

uznejte, že to nestačí. Pořád ještě nemá co dělat, a tyhle holky

rády něco podnikají…“

„Mám pro ni pšékvapeny v rue Saint-Georges… Ona o tom

neví,“ řekl baron, „ale nikdo ze mě nesmi délat chlupáka…

„Tak jí řekněte, že odejdete…“

„Ale já se bójim, že by mě tšeba nechala odejít!“ zvolal

baron.

„A my si zas chceme přijít na svý, kamaráde,“ odpověděla

Asie. „Já vám něco řeknu. Kolikpak miliónů jsme to vytáhli

z lidí, co? Prej jich máte nejmíň pětadvacet.“

Baron se bezděky usmál.

„Tak jeden budete muset pustit…“

„Nic nepustým,“ odpověděl baron. „Pustým jeden, a vy

pudete chned chtít další.“

„Jo, chápu vás,“ odpověděla Asie. „Když už jste řekl A,

musel byste říci B. Jenomže Ester je slušná holka.“

„Chrózně slušná!“ zvolal bankéř. „Je ochotná dodržet

dóchodu, ale jen jako když spláči dluh.“

„Zkrátka, ona se nechce stát vaší milenkou. Má k tomu

odpor. A já ji chápu. Ta holka měla vždycky svou hlavu. Když

někdo pozná jen samý pěkný mládence, nemá velkej zájem

o starý pány… Nejste žádnej krasavec, jste tlustej jako Ludvík

XVIII. a trochu přitroublej jako všichni, co se mazlej

s penězma, místo aby se zajímali o ženský. Zkrátka, když

nebudete koukat na nějakých těch šest set tisíc franků,“ řekla

Asie, „postarám se o to, aby se pro vás stala tím, čím ji chcete

mít.“

„Šest set týsic!“ zvolal bankéř a nadskočil. „Esder už mě

stála celej milión!“

„Štěstí přece stojí za milión šestkrát sto tisíc, vy dědku

zkažená! Jistě víte, že dneska spousta lidí utratí s milenkama

víc než milión nebo dva. Já znám dokonce ženský, co je stály

život, a pro který jim hodili hlavu do košíka. Tak třeba ten

doktor, co otrávil svýho přítele… Potřeboval peníze pro

nějakou ženskou…“

„Ja, já vím, ale i když jsem zámilofany, nejsem chlupák, ale

když ji vidím, tal bych jí poslédny sou…“

„Poslyšte, pane barone,“ řekla Asie a postavila se do pózy

královny Semiramidy, „už toho z vás vyždímali až dost. Jako

že se jmenuju Saint-Estévová, ovšem čistě obchodně, stavím se

na vaši stranu.“

„Fein… Za to tě ótměnym.“

„Taky si myslím, protože jsem vám ukázala, jak se dovedu

mstít. Ostatně, vezměte na vědomí,“ řekla a vrhla na něho

příšerný pohled, „že vám můžu paní Ester vyfouknout, ani se

nenadějete. A já znám ženský! Až vám ta potvůrka jednou dá,

to už se pak bez ní teprv neobejdete! Dobře jste mi zaplatil,

sice jsem to z vás musela páčit, ale koneckonců jste zaplatil. Já

jsem svý závazky splnila, no ne? Tak já vám tedy nabídnu

obchod.“

„Jakýpak?“

„Vy mě najmete za kuchařku k madam, a to na deset let, za

tisíc franků ročně a pět prvních let mi zaplatíte napřed…

takový boží halíř, že jo. Jakmile budu v místě u madam,

domluvím jí, aby byla povolnější. Tak třebas, vy jí objednáte

báječnou toaletu u paní Augustové, která zná její vkus a zvyky,

a přikážete, aby ve čtyři hodiny čekala před domem nová

ekvipáž. Když skončí práce na burze, půjdete za ní a vyvedete

ji na projížďku do Bouloňského lesíka. A tím vlastně veřejně

oznámí, že je vaší milenkou, protože ji to zavazuje před celou

Paříží… Sto tisíc franků… – Povečeříte s ní (já tyhle večeře

umím připravit); pak ji zavezete do divadla, do Variétés, a to

do krajní lóže, takže celá Paříž řekne: tamhle je ten starej lišák

se svou milenkou… To vám přece lichotí, že si to budou

myslet, ne? – Všechny tyto výhody, že jsem slušná osoba, jsou

zahrnutý v prvních sto tisících… Když to takhle budete dělat

celej tejden, dostanete se hezky daleko…“

„A pude mě to stát sto týsic…“

„Během dalšího týdne,“ pokračovala Asie, jako by

neslyšela bankéřův povzdech, „se madam pod vlivem těchto

přípravných manévrů rozhodne, že opustí svůj byt a že se

přestěhuje do domu, co jste jí věnoval. Naše Ester se opět

dostane do společnosti, setká se s bývalými přítelkyněmi, bude

se chtít ve svým palácku blejsknout jako hostitelka! Takhle to

totiž chodí… – Dalších sto tisíc! – No, to už přece jste tam, kde

jste chtěl být, Ester je kompromitovaná… je vaše. Zbývá ještě

taková maličkost, a to už je čistě na vás, vy starej slone! (Co

tak vyvalujete oči, starej ohavo?) Zkrátka, o to se postarám. –

Čtyři sta tisíc… No, a ty vysázíš až den potom, ty bubřino

jeden… Není to snad poctivý?… Já tobě věřím víc než ty mně.

Když přesvědčím madam, aby se ukázala veřejně jako vaše

milenka, aby si zadala, aby přijala všechno, co jí nabídnete,

a možná už dnes, jistě uznáte, že vám taky dokážu otevřít

přístup do vašeho průsmyku svatýho Bernarda. A to není

snadná věc, věřte mi!…“

„A proč?“

„Má srdce plný lásky, razibus, jak říkáte vy, co umíte

latinsky,“ odpověděla Asie. „Ona si myslí, že je učiněná

královna ze Sáby, protože se očistila v obětech, který přinesla

svýmu milýmu… Tyhle ženský už mívají takový nápady! Jo,

hošánku, musíte uznat, že je to krásný! Kdyby ta uličnice

umřela žalem proto, že byla vaše, nic by mě to nepřekvapilo.

Ale uklidňuje mě, a říkám vám to, abych vám dodala odvahy,

že Ester má v sobě zdravý jádro lehký holky.“

„Ty jsi stejně geniál pogušítel,“ řekl baron, který naslouchal

Asii v hlubokém mlčení a s neméně hlubokým obdivem, „jako

já jsem geniál pankéš.“

„Tak co, broučku, platí?“ pokračovala Asie.

„Pláty za padesát týsic, šádných sto týsic!… A záplatym pět

set týsic den potom, co dosáhnu cíl.“

„Tak já se dám do práce,“ odpověděla Asie. „Teď už

můžete přijít,“ pokračovala uctivě. „Pán nalezne madam už

měkkou jako kočičí hřbet a možná ještě přístupnější.“

„Jdi, jdi, meine liebe,“ řekl bankéř mna si ruce. A když pak

tu ohavnou mulatku vyprovázel, pomyslel si: „Jak je to tópše

mít chodně peněz!“

Vyskočil z postele a odebral se do své kanceláře, kde se

ihned s lehkým srdcem ujal svých rozsáhlých obchodů.

Abdikace

Nic nemohlo být pro Ester osudnější než Nucingenova

rozhodnutí. Nebohá kurtizána bojovala o vlastní život tím, že

se bránila nevěře. Carlos tuto zcela přirozenou obranu nazýval

„svatouškovstvím“. A tak Asie, při zachování veškeré

obezřetnosti, která je v podobných případech běžná, šla podat

Carlosovi zprávu o svém jednání s baronem a o tom, co na tom

všem sama získala. Hněv tohoto muže byl, jako on sám,

děsivý; ihned se vypravil za Esterou v uzavřeném voze, s nímž

zajel až do dvora. Když tento dvojnásobný padělatel stanul

před ubohou Esterou, byl bílý jako stěna. Při jeho příchodu

Ester stála, ale když ho spatřila, nohy se pod ní podlomily

a klesla do lenošky.

„Co je vám, pane?“ řekla chvějíc se na celém těle.

„Nech nás, Evropo,“ řekl Carlos komorné.

Ester se na ni podívala jako dítě, které se snaží zachytit

pohled matky, od níž se je nějaký zlosyn chystá odtrhnout, aby

je zabil.

„Jestlipak víte, kam Luciena posíláte?“ pokračoval Carlos,

když s Esterou osaměl.

„Kam?…“ otázala se chabým hlasem a nesměle pohlédla na

svého trapiče.

„Tam, odkud jsem já přišel, klenote.“

Ester hleděla na toho muže a před očima se jí rozlila rudá

záplava.

„Na galeje!“ dodal tiše.

Ester zavřela oči, nohy se jí podlomily, paže sklesly,

zbledla jako křída; Carlos zazvonil a přišla Prudence.

„Přiveď ji k sobě,“ řekl chladně, Ještě jsem neskončil.“

Jal se přecházet sem a tam po salóně. Prudence-Evropa byla

nucena pána požádat, aby Ester zanesl na postel. Zvedl ji

s lehkostí, jež svědčila o jeho atletické síle. V lékárně museli

požádat o nejsilnější prostředek na skladě, který by Ester

navrátil vědomí jejího utrpení. Hodinu nato byla nebohá Ester

schopna naslouchat tomu živoucímu zlému snu, sedícímu

v nohách postele. Pohled měla upřený a palčivý jako dva

proudy roztaveného olova.

„Podívej se, srdíčko,“ pokračoval Carlos. „Lucien teď stojí

mezi skvělým váženým, šťastným a důstojným životem a tou

dírou plnou vody, bahna a kamení, do které se chtěl vrhnout,

když jsem ho potkal. Rodina Grandlieuových žádá na našem

drahouškovi pozemky v hodnotě jednoho miliónu, než mu

pomůže k titulu markýze a než mu podá to záchranné bidlo

zvané Klotylda, jehož pomocí se vyšplhá k moci. Díky nám

dvěma získal Lucien nazpět zámek zděděný po matce, sídlo

rodu Rubempré, a nebyl ani moc drahý, pouhých třicet tisíc

franků; ale jeho advokátovi se podařilo šikovným jednáním

k němu přidat za milión pozemků, na které jsme dali zálohu tři

sta tisíc. Zámek, náklady, odměna těm, kdo propůjčili své

jméno, aby se tento obchod utajil před místními lidmi,

spotřebovaly zbytek. Pravda, máme sto tisíc franků v různém

podnikání, které nám do několika měsíců vynese dvě až tři sta

tisíc, ale pořád ještě bude zbývat k zaplacení čtyři sta tisíc

franků… Za tři dny se Lucien vrátí z Angoulému, kam si zajel,

protože nikdo nesmí tušit, že peníze našel náhodou ve vaší

matraci…“

„To snad ne…“ řekla a zvedla k nebi své překrásné oči.

„A tak se vás ptám, jestli je teď vhodná doba, abyste

strašila našeho barona,“ řekl klidně. „Málem jste ho

předevčírem zabila! Když četl vaše druhé psaní, omdlel jak

ženská. Máte skvělý styl, gratuluju. Kdyby baron umřel, co by

pak bylo s námi? Až Lucien vyjde z kostela svatého Tomáše

Akvinského jako zeť vévody Grandlieua a vy budete chtít

skočit do Seiny… pak vám, krasavice moje, podám ruku,

abychom tam skočili společně. To je jeden ze způsobů, jak

s tím vším skoncovat. Ale přemýšlejte trochu! Nebylo by lepší

zůstat naživu a říkat si každým okamžikem: „Taková skvělá

kariéra, takové rodinné štěstí!…“, neboť Lucien bude mít

rodinu… Rodinu\… Pomyslela jste někdy, jak by bylo krásné

pohladit jeho děti po vláskách?“

Ester zavřela oči a lehce se zachvěla.

„Nu, a když se pak člověk podívá na všechno to štěstí,

může si říct: To je moje dílo!“

Carlos se odmlčel a v té přestávce se na sebe tyto dvě

bytosti dlouze podívaly.

„Tohle jsem se pokusil udělat ze zoufalce, který chtěl skočit

do vody,“ pokračoval Carlos. „Jsem snad sobec? Tohle je

pravá láska! Takhle se lidé obětují jen pro krále; ale já jsem

Luciena udělal králem! I kdyby mě nadosmrti zakovali do

mých dřívějších okovů, mohl bych tam klidně zůstat

s pomyšlením, že on tančí na plese, že on chodí ke dvoru. Moje

duše a moje mysl by byly vítězné, zatímco by moje schránka

byla vydána napospas pochopům! Vy jste jen prachsprostá

samice, milujete jako samice! Ale u kurtizány by láska měla

být, jako je u všech nižších bytostí, prostředkem, jak se stát

matkou navzdory přírodě, která vás učinila neplodnou! Kdyby

někdy objevili v kůži abbého Carlose Herrery toho galejníka,

kterým jsem býval, víte, co bych udělal, abych Luciena

nekompromitoval?“

Ester zděšeně čekala na odpověď.

„Já bych zemřel, jako umírají černoši,“ řekl po krátké

odmlce. „Beze slova. Vy se svým upejpáním je ještě přivedete

na mou stopu. Oč jsem vás žádal?… Abyste se na šest měsíců,

na šest neděl oblékla do Medúziných sukní a abyste jich

využila k získání miliónu… Lucien na vás nikdy nezapomene!

Muži nezapomínají na bytost, která se jim připomíná šťastným

životem, do jakého se dnes a denně probouzejí bohatí. Lucien

je lepší než vy… Kdysi miloval Coralii, ale ta mu umřela.

Lucien tehdy neměl na pohřeb, jenže si nepočínal, jako jste si

právě počínala vy, neomdlel, ačkoli byl básníkem. Napsal šest

rozpustilých šansonů a dostal za ně tři sta franků, z kterých

mohl zaplatit Coraliin pohřeb. Já ty šansony mám a znám je

nazpaměť. Tak složte taky nějaký ten šanson: buďte veselá,

buďte bláznivá, buďte neodolatelná a… nenasytná! Slyšela

jste? Ať už nemusím dál mluvit… Pusu tatíčkovi. Sbohem…“

Když po půlhodině vešla Evropa do pokoje své paní,

nalezla ji klečící před krucifixem v póze, v jaké nejzbožnější

malíř namaloval Mojžíše před keřem na hoře Orebu, aby

vyjádřil jeho naprostou odevzdanost Jehovovi. Až dokončí

svou poslední modlitbu, Ester se vzdá svého krásného života,

své cti, své krásy, své ctnosti, své lásky. Vstala.

„Ach madam, takhle krásná snad už nikdy nebudete!“

zvolala Prudence Servienová v úžasu nad krásou své paní.

Rychle otočila velké zrcadlo, aby se nebohá Ester mohla

vidět. V očích dosud setrvával kousek duše, která už uletěla do

nebe. Její židovská pleť jiskřila. Řasy skropené slzami

vysušenými žárem modlitby podobaly se listoví po letním

dešti, naposledy se na nich zalesklo slunko čisté lásky. Rty si

zachovaly jakoby výraz posledního vzývání andělů, kteří jí

patrně propůjčili mučednickou palmu, když jim svěřila svůj

život bez poskvrny. Konečně pak měla onu majestátnost, jíž

byla patrně ozářena Marie Stuartovna v okamžiku, kdy se

loučila se svou korunou, svou zemí, svou láskou.

„Kdyby mě takhle mohl vidět Lucien,“ řekla s přidušeným

povzdechem. „A teď,“ pokračovala zvučným hlasem, „teď už

budu jen samá legrace!“

Když Evropa to slovo uslyšela, zůstala celá vyjevená, jako

kdyby slyšela anděla se rouhat.

„No tak, to na mě tak koukáš, jestli nemám místo zubů

hřebíčky? Teď už jsem jen obyčejná odporná kurva, lehká

holka, zlodějka, a očekávám svýho mylorda. Tak mi dej ohřát

vodu na koupel a připrav mi šaty… Je poledne, baron přijde

patrně, až skončí na burze, řekni mu, že ho očekávám a chci,

aby mu Asie uvařila fajnovou večeři, chci, aby ten chlap šílel…

Tak, holka, jdi, jdi už… Teď se budeme bavit, jinými slovy,

budeme pracovat.“ Sedla si ke stolu a začala psát dopis:

Milý příteli, kdyby kuchařka, kterou jste mi poslal, nikdy

předtím u mne nesloužila, mohla bych si myslet, že jste chtěl,

abych se dověděla, kolikrát jste předevčírem omdlel, když jste

dostal moje tři psaníčka. (To víte, to byly nervy, tenkrát mi

táhly hlavou vzpomínky na mou politováníhodnou minulost.)

Ale vím, že Asie je upřímná. A proto už mě tolik nemrzí, že jsem

vám způsobila nějakou tu žalost, když jsem se dík tomu

dověděla, jak mě máte rád. My, ubohá, opovrhovaná stvoření,

už jsme taková: skutečná láska nás dojímá daleko víc, než když

pro nás někdo šíleně utrácí. Já jsem se vždycky trochu bála,

abych nebyla jen věšákem, na který si hodláte věšet svou

pýchu. Mrzelo mě, že pro vás nejsem něčím jiným. Ano, přes

všechno Vaše ujišťování jsem se bála, abyste ve mně neviděl

ženu, kterou jste si koupil. Takže teď uvidíte, že jsem hodná

holka, ovšem pod podmínkou, že mě vždycky budete trošičku

poslouchat. Jestli Vám tento dopis dokáže nahradit lékařský

předpis, přesvědčte se o tom, až mě po burze přijdete navštívit.

Naleznete v plné zbroji a ozdobenou Vašimi dary tu, která se

chce doživotně stát Vaším nástrojem na výrobu štěstí, svoji

Ester.

Na burze byl baron de Nucingen tak křepký, tak svěží,

a dovolil si tolik žertovat, že du Tillet a Kellerovi, kteří byli

přítomni, neodolali, aby se ho nezeptali na příčinu.

„Miluje mě… už brzo zachájíme nový dům,“ řekl du

Tilletovi.

„A na kolik vás to přijde?“ ozval se na Francois Keller,

kterého prý paní Collevillová stála dvacet pět tisíc franků

ročně.

„Ta šéna je chótový anděl, nikdy na mně nechtěla ani sou.“

„Žádná to nedělá,“ odpověděl de Tillet. „Opatřují si tety

a matky hlavně proto, aby si nikdy nemusely o nic říkat.“

Ester se znovu vynořuje na hladině Paříže

Cestou od burzy do rue Taitbout řekl baron sedmkrát svému

sluhovi:

„My se nechýbáme z místa! Praskejte do kóny!“

Svižně vyběhl po schodech a poprvé nalezl svou milenku,

krásnou, jak jen dovedou být tyto holky, jejichž jedinou starostí

je péče o toaletu a o krásu. Právě vystoupivší z koupele, byl to

květ tak svěží a vonný, že by vzbudil milostné touhy

u samotného Roberta d'Arbrissel. Ester byla rozkošně

oblečena. Měla na sobě přes šedivou atlasovou sukni kratší

plášť z černého rypsu, ozdobený růžovými hedvábnými

prýmky, což byl kostým, jaký si později oblékla krásná

Amigová v Belliniho opeře Puritáni. Kolem ramen měla

rozmarně uvázaný krajkový šáteček. Rukávy byly pošity

paspulkami, které oddělovaly jednotlivé nabírané části rukávů,

jak je elegantní dámy od některé doby nosily místo dřívějších

rukávců, které se rozrostly do obludných rozměrů. Ester si

připevnila jehlicí na své krásné vlasy krajkový čepeček zvaný

„bláznivý“, který jako by chtěl spadnout, ale nepadal, a v němž

vyhlížela nedbale a rozcuchaně, ačkoli byly zřetelně znát bílé

čáry pokožky mezi brázdami vlasů.

„Není to hrůza vidět madam tak krásnou v tak ošoupaném

pokoji, jako je tenhle?“ řekla Evropa baronovi, když mu

otvírala dveře salónu.

„Tak se stěchujte do rue Saint-Georges,“ řekl baron,

nastražený jako honící pes, který zvětřil koroptev. „Je krásny

počasí, můšeme se projit po Champs-Elysées a pány Saint-

Estéve s Eugenií pšévezou vaše šáty, prádlo a naši véčeši do

rue Saint-Georges.“

„Udělám, co si budete přát,“ řekla Ester, „když budete

laskavě říkat mé kuchařce Asie a Eugenii Evropa. Říkám tak

všem služebným od doby, kdy jsem měla první dvě. Nemám

ráda změny…“

„Asie… Evropa…“ opakoval baron a dal se do smíchu.

„S vami je legrace… máte die fantasie… To já bych musel

pšemejšlet spousta véčeši, než bych dal kuchážce jméno Asie.“

„To patří k našemu stavu, být legrační,“ řekla Ester.

„Copak si chudák holka nemůže dávat vařit od Asie a nechat se

oblékat Evropou, když se na vás dře celý svět? To je všechno

pověra! Některá ženská by snědla celý svět, mně ho stačí

polovička… Tak vidíte!“

„Páječná šéna, tahle pany Saint-Estéve,“ pomyslel si baron,

když s údivem pozoroval změnu v Esteřině chování.

„Evropo, holka zlatá, potřebuju klobouk,“ řekla Ester.

„Někde tu musím mít černý atlasový čepec s růžovou

podšívkou a s krajkami.“

„Paní Thomasova ho ještě nedodala… No tak, pane barone,

chopte se toho! Začněte sloužit jako nádeník, to jest jako

šťastný člověk! štěstí bývá těžké!… Máte tu svůj kočár, tak

zajeďte k paní Thomasové,“ řekla Evropa baronovi. „Ať váš

sluha požádá o klobouk pro paní Van Bogseck… a hlavně,“

zašeptala mu do ucha, „přineste jí tu nejkrásnější kytici, jakou

v Paříži seženete. Je zima, tak se snažte přinést tropické květy.“

Baron sešel na ulici a řekl svým sloužícím: „K paní

Thomasové!“

Sluha zavezl svého pána před známou cukrárnu.

„K tý, co prodává globouky, ty Dummkopf, a ne cugrovi,“

řekl baron a běžel do Palais Royal k paní Prévotové, kde si dal

uvít kytici za deset zlatých, zatímco sluha šel za slavnou

kloboučnicí.

Při procházce Paříží se povrchní pozorovatel táže, kde jsou

ti blázni, kteří nakupují ty úžasné květiny, které zdobí krámek

slavné květinářky a rané ovoce a zeleninu u lahůdkáře

Cheveta, který jediný kromě restaurace Rocher de Cancale

nabízí skutečný a lahodný přehled dvou světů… V Paříži dnes

a denně vzplane přes sto vášní á la Nucingen, které se

prokazují různými vzácnostmi, jaké si netroufají přát ani

královny a které se darují, a to v kleče, holkám, které podle

Asiina výrazu rády „rejžují“. Nebýt tohoto nepatrného detailu,

počestná měšťanka by nikdy nepochopila, jak může nějaké

jmění roztát v rukou těchto ženských, jejichž společenská

funkce ve fourierovském systému záleží možná v napravování

křivd způsobených lakotou a hrabivostí. Tyto rozmařilosti jsou

patrně pro společnost tím, čím je pouštění žilou pro jedince

s vysokým tlakem. Ve dvou měsících zavlažil Nucingen

obchod více než dvěma sty tisíci franků.

Když se starý milovník vrátil, stmívalo se a kytice už

neměla smysl. V zimě se jezdí do Champs-Elysées od dvou do

čtyř. Nicméně kočár posloužil Ester, aby ji převezl z rue

Taitbout do rue Saint-Georges, kde se pak ujala vlády

v „malém balácku“. Je třeba říci, že Ester až dosud nebyla

nikdy předmětem takového zbožňování ani podobného

rozhazování. Překvapovalo ji to, ale dala si dobrý pozor, jako

ostatně všechny ty královské nevděčnice, aby projevila

sebemenší údiv. Když vstoupíte do chrámu svatého Petra

v Římě, ukáží vám, abyste mohli posoudit rozlehlost a výšku té

královny všech katedrál, malíček sochy, který je neobyčejně

dlouhý a který vám připadá jako docela normální malíček.

A přestože se líčení, tolik nutné pro historii našeho způsobu

života, tak často kritizovalo, musíme onoho římského průvodce

napodobit.

Tak tedy při vstupu do jídelny baronovi nedalo, aby

nevyzval Ester, aby ohmatala látku záclon, neobyčejně bohatě

nařasených, podšitých silným bílým hedvábím a ozdobným

premováním hodným živůtku portugalské princezny. Záclony

byly z hedvábí koupeného v Kantonu, na němž čínská

trpělivost dokázala zobrazit asijské ptactvo s dokonalostí, jež

má svůj vzor jedině na starých středověkých pergamenech

nebo v misálu Karla Pátého, který je chloubou vídeňské

císařské knihovny.

„Ta stála jednoho anglickýho lorda, co ji pšivez z Orient,

dva týsic frangu za loget…“

„Skvělé… Rozkošné… Bude to radost, dávat si tady

šampaňské!“ řekla Ester. „Aspoň pěna nezastříká okna!“

„No ne, madam,“ řekla Evropa, „vidíte ten koberec?“

„Ten tépich navrchli pro jeden můj známy, vévoda

Torlonia, ale tomu to bylo moc dráchy, tak jsem ho já koupil

pro vás, protože vy jste grálovna,“ řekl Nucingen.

Šťastnou náhodou koberec, který byl dílem jednoho

z našich

nejschopnějších

návrhářů,

ladil

dokonale

s rozmarnými barvami čínského brokátu. Malby na stěnách od

Schinnera a Leona de Lora představovaly smyslné výjevy,

zasazené do vyřezávaného táflování z ebenového dřeva,

koupeného za cenu zlata u Dusommerarda a tvořící orámování,

na němž prosté zlaté linky střízlivě odrážely světlo. A podle

toho můžete usoudit na celek.

„Je dobře, že jste mě sem zavedl,“ řekla Ester. „Budu

potřebovat nejméně týden, abych si na svůj dům zvykla

a nevypadala v něm jako zbohatlík.“

„Šékla jste svůj dům!“ opakoval radostně baron. „Vy cho

tedy pšijímáte?“

„Ale to víš, ty můj hloupý kocoure,“ řekla s úsměvem.

„Gocoure snád stači…“

„Hloupý, to je z lásky,“ odpověděla.

Ubohý upír vzal Ester za ruku a položil si ji na srdce: jako

kocour sice cítil, ale byl příliš hloupý, aby to dovedl vyjádřit

slovy.

„Vídite, jak tluka… sa jedno milý slovíčko…!“ řekl.

A odvedl si svou bohyni do ložnice.

„Ach, madam,“ řekla Eugenie, „tady já nebudu! Tady to

přímo láká, aby si člověk vlezl do postele!“

„A já,“ řekla Ester, „chci učinit šťastným toho kouzelníka,

který dokáže takové zázraky. Tak, ty můj slone, po večeři

půjdeme spolu do divadla. Už se mi po divadle stejskale“

Dobrých pět let už nebyla Ester v divadle. Celá Paříž se

tehdy sbíhala do divadla Porte Saint-Martin na jednu z těch

her, jimž herecké výkony dodávají strašlivou realitu, hru

zvanou Richard Darlington. Jako všechny naivní povahy,

prožívala Ester stejně ráda vzrušení z hrůzy, jako se dovedla

dojímat k slzám.

„Pojďme se podívat na Frederika Lemaitra,“ řekla. „Toho já

zbožňuju!“

„Je to strašný dráma,“ řekl Nucingen, který si náhle

uvědomil, že se musí s Ester ukázat na veřejnosti.

Baron poslal sluhu pro lístky do proscéniové lóže v prvním

pořadí. To je další pařížská zvláštnost! Když sál naplní některý

z těch úspěchů na hliněných nohou, vždycky je deset minut

před začátkem k dostání proscéniová lóže. Ředitelé si ji

rezervují pro sebe, když o ni neprojeví zájem žádná vášeň á la

Nucingen. Tato lóže je, podobně jako rané ovoce od Chevreta,

daní z rozmarů pařížského Olympu.

Není třeba se zmiňovat o stolním náčiní. Nucingen tu

nahromadil trojí servis: malý, střední a velký. Všechno nádobí

velkého servisu, talíře i mísy, bylo z tepaného zlaceného

stříbra. Aby se nezdálo, že přetěžuje tabuli přílišným

bohatstvím zlata a stříbra, rozšířil bankéř všechny soubory

o rozkošně křehký porcelán, podobný míšeňskému, který byl

dražší než talíře stříbrné. Pokud jde o prostření, ubrusy ze

Saska, Anglie, Nizozemí a Francie tu soutěžily dokonalostí

svých damaškových květů.

Při večeři byl zase překvapen baron, když ochutnal Asiinu

kuchyni.

„Už chápu, proč jí šíkáte Asie, ona váši orientální kuchyni.“

„Začínám věřit, že mě má opravdu rád,“ řekla Ester Evropě,

„už pronesl i něco, co znělo jako bonmot.“

„Ty já úmim,“ poznamenal Nucingen.

„Podobá se ještě víc Turcaretovi, než se to o něm říká,“

zasmála se kurtizána této odpovědi hodné slavných naivních

výroků, jimiž onen bankéř oplýval.

Jídlo bylo okořeněno tak, aby barona rozbolel žaludek

a musel brzy domů. To také bylo všechno, co si odnesl z oboru

rozkoše ze své první návštěvy u Ester. V divadle byl nucen

o přestávkách chodit na slazenou vodu, které vypil nesmírné

množství, zatímco Ester ponechával samotnou v lóži. Shodou

okolností, která byla tak předvídatelná, že nebylo možno ji

nazvat náhodou, byly v ten večer v divadle Tullia, Marietta

a paní du Val-Noble. Richard Darlington měl obrovský

a ostatně zasloužený úspěch, jaký se vidí pouze v Paříži. Po

zhlédnutí tohoto dramatu přišlo všem mužům zcela

samozřejmé, že někdo vyhodí svou zákonitou manželku

z okna, a ženy zase ocenily, jak jsou vlastně neprávem

zotročovány. Ženy si říkaly: „To je hrůza, nás pořád někdo

někam strká. Ale to je docela běžné…“

Avšak bytost Esteřiny krásy, oblečená jako Ester, nemohla

beztrestně zářit v proscéniové lóži divadla de la Porte Saint-

Martin. A tak hned od druhého jednání vznikl v lóži obou

tanečnic rozruch způsobený konstatováním, že krásná neznámá

není nikdo jiný než Medúza.

„No tohle, kde se tu vzala?“ řekla Marietta paní du Val-

Noble. „Myslela jsem, že se utopila…“

„Je to opravdu ona? Připadá mi stokrát mladší a krásnější

než před šesti lety.“

„Třeba se zakonzervovala v ledu jako paní d'Espard a paní

Zayonschková,“ řekl vévoda Bramburský, který seděl s těmi

třemi dámami v přízemní lóži. „Není to ta myška, kterou jste

mi chtěla poslat, aby popletla hlavu mému strýci?“ dodal,

obraceje se k Tullii.

„Přesně tak,“ odpověděla zpěvačka. „Du Bruelle, skočte

dolů a podívejte se, jestli je to opravdu ona.“

„Ta se nese jako za stovku husa!“ zvolala paní du Val-

Noble, použivši výrazu ze slovníku lehkých holek.

„Copak o to!“ zvolal vévoda Bramburský, „ta si to může

dovolit, protože je tu se svým přítelem baronem de Nucingen.

Jdu se tam podívat…“

„Je to snad ona domnělá Johanka z Arku, která získala

Nucingena a s kterou nás už tři měsíce otravuje!“ řekla

Marietta.

„Dobrý večer, milý barone,“ řekl Filip Brideau, když

vstoupil do Nucingenovy lóže. „Tak vy jste se nám oženil se

slečnou Ester?… – Slečno, já jsem ten chudý důstojník,

kterého jste kdysi v Issoudunu vytáhla z bryndy… Filip

Brideau…“

„Neznám,“ řekla Ester a zamířila kukátkem do hlediště.

„Slečna se nejmenuje Esder,“ upozornil ho baron. „Jmenuje

se pány de Champy podle pánstvi, co jsem jí koupil.“

„Vy všechno děláte důkladně,“ řekl vévoda, „ale tamty

dámy říkají, že paní de Champy se moc naparuje… Jestli se

snad nechcete pamatovat na mne, pak se snad určitě uráčíte

poznat Mariettu, Tullii a paní du Val-Noble,“ dodal zbohatlík,

jehož vévoda Maufrigneuse učinil favoritem následníka trůnu.

„Jsou-li mi ty dámy přátelsky nakloněny, jsem ochotna se

k nim chovat velice vlídně,“ odpověděla suše Ester.

„Přátelsky!“ řekl Filip. „Víc než přátelsky: nazývají vás

Johankou z Arku.“

„No tak, jestli vám dámy půdou délat společnost,“ řekl

Nucingen, „nechám vás samotnou, protože jsem se moc najedl.

Gočár s vašimi lidmi pro vás pšijede… Zatracená Asie!“

„To byste mě hned napoprvé opustil?“ řekla Ester. „Ale

jděte! Musíte přece umět jít s lodí ke dnu. Potřebuji svého

kavalíra, abych mohla odejít. Nebo bych snad měla volat

marně, kdyby mě někdo obtěžoval?…“

Sobectví starého milionáře muselo ustoupit před povinností

milence. Baron trpěl, ale zůstal. Ester věděla, proč potřebuje

svého kavalíra. Jestliže totiž přijme své bývalé známé, nebudou

ji zdaleka tak důkladně zpovídat, jako kdyby zůstala sama.

Filip Brideau spěchal do lóže tanečnic a sdělil jim, jak se věci

mají.

„Jo, tak to ona zdědila můj dům v rue Saint-Georges!“ řekla

trpce plukovníkovi paní du Val-Noble, která byla právě

v situaci, kterou ženy jejího druhu nazývají pěší.

„Patrně,“ odpověděl. „Du Tillet říkal, že do něho baron

nastrkal třikrát tolik než ten váš ubožák Falleix.“

„Zajdi za ní,“ řekla Tullie.

„Kdepak,“ ohradila se Marietta, „je příliš krásná. Navštívím

ji u ní doma.“

„Já si myslím, že bych to mohla risknout,“ řekla Tullie.

Odvážná primadona přišla tedy o přestávce za Ester

a obnovila s ní přátelské styky. Ester však zůstávala

u všeobecností.

„Kdes byla, má drahá?“ otázala se tanečnice sžíraná

zvědavostí.

„Ale, strávila jsem pět let v Alpách v jednom zámku

s nějakým Angličanem. Byl žárlivý jako tygr. Hrozný pracháč.

Ale mrňous, jako ten ferretský rychtář. A teď jsem se dostala

k bankéřovi, zkrátka, z bláta do louže, jak by řekla Florina.

Takže teď, když jsem zase v Paříži, mám takovou chuť se

bavit, že z toho bude hotový masopust. Povedu otevřený dům.

To víš, musím si vynahradit pět let samoty, a právě to začínám

dohánět. Pět let s Angličanem je moc. Podle prospektů se to

stihne za pět neděl.“

„To ti baron daroval tuhle krajku?“

„Ne, to je pozůstatek toho pracháče… Mám já to ale smůlu!

Byl zelený jako přítel, když vám závidí úspěch, a proto jsem

mu dávala nanejvýš šest měsíců života. Jenže on měl ohromný

kořen. Člověk si má dávat pozor na lidi, co říkají, že mají něco

se žlučníkem… Já už nechci o žlučníku ani slyšet! To

pořekadlo mě zklamalo… Ten pracháč pak umřel bez závěti

a jeho rodina mě vyhnala z domu, jako bych byla prašivá!

A tak jsem tomuhle bubřinovi řekla: „Zaplatíš za dva!“ Máte

pravdu, když o mně říkáte, že jsem Johanka z Arku, protože

jsem způsobila zkázu Anglie! A možná, že tady shořím

v plamenech…“

„V plamenech lásky?“ řekla Tullie.

„A zaživa!“ navázala Ester, poněkud zaražena tím slovem.

Baron se těm obhroublým žertům smál, ačkoli je vždy hned

napoprvé nepochopil, takže jeho smích se podobal oněm

zapomenutým rachejtlím, které vybuchují, když už je po všem.

Každý z nás žije v nějakém okruhu a všechny ty okruhy se

vyznačují stejnou dávkou zvědavosti. Nazítří se její příhody

a její návrat staly v zákulisí Opery novinkou dne. Mezi druhou

a čtvrtou hodinou poznala celá Paříž kolem Champs Elysées

Medúzu, a konečně tedy zjistila, kdo je předmětem vášně

barona de Nucingen.

„Jestlipak víte,“ vyprávěl Blondet de Marsayovi ve foyeru

Opery, „že Medúza zmizela den nato, co jsme ji tehdy odhalili

jako Rubempréovu milenku.“

V Paříži stejně jako na vesnici se nic neutají. Policie z rue

de Jerusalem se nevyrovná policii společenské, neboť ve

společnosti jeden špehuje tajně druhého. A tak Carlos správně

uhodl, jaké nebezpečí hrozí Lucienovi během období v rue

Taitbout a po něm.

Pěší žena

Není horší situace, než v jaké se octla paní du Val-Noble,

a výraz „pěší“ jej dokonale vystihuje. Bezstarostnost

a marnotratnost podobných žen jim brání, aby myslely na

budoucnost. V tomto výjimečném světě, který je daleko

komičtější a vtipnější, než by se zdálo, jen ženy, které nemají

onu zjevnou krásu, která je téměř nezničitelná a snadno

rozpoznatelná, ženy, které nemohou být milovány, zkrátka ty,

které jedině z rozmaru myslí na stáří, jen ty si nashromáždí

nějaké jmění. Ale čím jsou krásnější, tím jsou méně prozíravé.

„To se snad bojíš, že budeš ošklivá, že si střádáš na rentu?…“

řekla kdysi Florina Mariettě, což plně vysvětluje jejich

marnotratnost. Když se octnou v situaci spekulanta, který se

zastřelí, marnotratníka, jemuž došly peníze, upadají tyto ženy

závratnou rychlostí z okázalého blahobytu do nejčernější bídy.

Vrhají se do náruče vetešnicím, prodávají překrásné šperky za

směšnou cenu, zadlužují se, jen aby si zachovaly zdání

přepychu, který by jim umožnil, aby znovu získaly to, co

ztratily, totiž pokladnu, ze které by mohly čerpat. Tyto výkyvy

v jejich životě vysvětlují dosti dobře, jak vysoko si cení

svazky, ve skutečnosti téměř vždy dohozené, jako když Asie

„spíchla“, jak se lidově říká, Ester s Nucingenem. Těm, kdo

znají, jak to v Paříži chodí, je hned jasné, oč jde, když na tom

hemžícím se tržišti, jímž jsou Champs Elysées, spatří nějakou

ženu v drožce, když ji před rokem nebo před pár měsíci vídali

nádherně oblečenou ve fantasticky přepychové ekvipáži.

„Když se spadne do Svaté Pelagie, je třeba umět se zase odrazit

a dopadnout do Bouloňského lesíka,“ říkala Florina, když se

s Blondetem posmívala knížátku Portenduére. Některé obratné

ženy si nikdy nedovolí riskovat podobný kontrast. Zůstávají

pohřbeny v příšerných hotelích, kde se kají ze svých

rozmařilostí odříkáním, jaké prožívá cestovatel, když zabloudí

v poušti. Ale nikdy to u nich nevzbudí nejmenší potřebu šetřit.

Zkoušejí štěstí na maškarních plesech, jezdí po venkově, za

pěkného počasí se objevují nastrojené na bulvárech. Ostatně,

existuje mezi nimi solidarita pronásledovaných tříd. Taková

pomoc nestojí mnoho šťastnou ženu, která si v duchu říká:

„Takhle mohu vypadat už příští neděli.“ Nejúčinnější ochranu

však přece jen skýtá vetešnice. Když se taková lichvářka stane

věřitelkou, prozkoumá a dojme všechna stařecká srdce ve

prospěch své půjčky na střevíčky a klobouky. Když nedokázala

předvídat katastrofu jednoho z nejbohatších a nejobratnějších

burzovních agentů, paní du Val-Noble byla zaskočena. Užívala

Falleixových peněz pro své rozmary a spoléhala se na něho

v otázkách praktických i v otázkách své budoucnosti. „Jak jsem

se mohla něčeho takového nadít u někoho, kdo vypadal jako

hodný člověk!“ říkala Mariettě. Téměř ve všech vrstvách

společnosti hodný člověk je někdo, kdo velkoryse půjčuje pár

zlatých sem, pár zlatých tam, nežádá jejich vrácení a chová se

vždy taktně a mimo rámec obyčejné, nutné běžné morálky.

Někteří lidé, kteří mají pověst lidí počestných a spravedlivých,

jako například Nucingen, přivedli své dobrodince na mizinu,

a jiní, kteří prošli soudním řízením, chovají se k ženám

obzvlášť slušně. Dokonalá ctnost, takový Alcest, o němž snil

Moliére, je nesmírně vzácná. Nicméně se s ní setkáváme všude,

dokonce v Paříži. Hodný člověk je výsledkem jistých kladných

povahových rysů, což nic nedokazuje. Člověk je takovým

právě tak, jako kočka má hedvábnou srst nebo jako trepka je

uzpůsobena k snadnému obutí. A tak vzhledem ke smyslu, jaký

dávají vydržované ženy pojmu „hodný člověk“, měl Falleix

svou milenku upozornit na to, že krachuje, a měl ji zaopatřit,

aby měla z čeho žít. D'Estourny, ten elegantní podvodník, byl

hodný člověk.Byl to sice falešný hráč, ale uložil pro svou

milenku třicet tisíc franků. A tak při masopustních hostinách

odpovídaly ženy těm, kdo si na něho stěžovali: „My proti němu

nic nemáme!… Říkejte si co chcete, ale Georges byl hodný

člověk, dovedl se chovat a zasloužil si lepší osud!“ Holky

kašlou na zákony, potrpí si nájemné mravy: dovedou se

prodávat jako

Ester pro krásný tajný ideál, který je jejich vírou. Paní du

Val-Noble, která stěží zachránila z té katastrofy pár šperků,

klesala pod strašlivou tíhou obvinění, že Falleixe zničila. Táhlo

jí na třicítku, a ačkoli byla v plném rozkvětu své krásy, mohla

už být považována za starou, protože v podobných krizích

mívá žena proti sobě všechny své sokyně. Marietta, Florina

i Tullie sice přítelkyni zvaly na večeři a trochu jí pomáhaly, ale

protože neznaly výši jejích dluhů, bály se blíže prozkoumat

hloubku propasti. Šestiletá přestávka představovala na zčeřené

hladině pařížského moře příliš dlouhý steh mezi Medúzou

a paní du Val-Noble, aby se pěší žena, obrátila na ženu

v kočáře. Ale Val-Nóblová věděla, že Ester má příliš dobré

srdce, než aby si neuvědomovala, že – jak sama říkala – po ní

dědila, a aby se k ní nepřihlásila při zdánlivě náhodném, leč

připravovaném setkání. Aby k té náhodě došlo, paní du Val-

Noble se v hávu počestné ženy denně procházela po Champs

Elysées, zavěšená do Theodora Gaillarda, který si ji také

nakonec vzal a který se k své bývalé milence v jejím neštěstí

choval velice hezky, dával jí lístky do lóže a nechával ji zvát na

nejrůznější zábavy. Doufala, že až se jednou za hezkého počasí

bude Ester také procházet, setkají se tváří v tvář. Ester dělal

kočího Paccard, neboť jí podle Carlosových pokynů Asie,

Evropa a Paccard zorganizovali domácnost tak, že se její dům

v rue Saint-Georges stal nedobytnou pevností. Peyrade pak,

puzen hlubokou nenávistí, touhou po pomstě a hlavně úmyslem

provdat svou drahou Lydii, učinil Champs Elysées cílem svých

procházek, jakmile se od Contensona dověděl, že tam lze

spatřit milenku pana de Nucingen. Peyrade byl tak dokonale

přestrojen za Angličana a tak pěkně mluvil francouzsky s oním

zvláštním klokotáním, jaké do našeho jazyka vnášejí

Angličané, uměl tak perfektně anglicky a znal tak dokonale tu

zemi, kam ho v letech 1786 a 1779 francouzská policie třikrát

vyslala, že dokázal sehrát úlohu Angličana jak u různých

velvyslanců, tak přímo v Londýně, aniž vzbudil sebemenší

podezření. Peyrade vděčil za mnohé slavnému mystifikátorovi

Mussonovi a uměl se přestrojovat tak dovedně, že ho jednou

ani sám Contenson nepoznal. Doprovázen Contensonem

přestrojeným za míšence pozoroval Ester a její doprovod

okem, které – ač zdánlivě nepozorné – všechno vidí. A tak se

zcela přirozeně octl v ale ji souběžné s tou, kde se projíždějí za

krásného a suchého počasí majitelé ekvipáží, právě ten den,

kdy se tam Ester setkala s paní du Val-Noble. Peyrade,

doprovázen svým livrejovaným barevným sluhou, kráčel

ležérně jako pravý nabob, který se stará jen o sebe, souběžně

s oběma ženami, aby tak zachytil pár slov z jejich rozhovoru.

„Má drahá,“ řekla Ester paní du Val-Noble, „jen mě přijďte

někdy navštívit. Nucingen nemůže už sám kvůli sobě nechat

milenku svého sensála bez haléře…“

„Tím spíš, že říká, že ho přivedl na mizinu,“ řekl Teodor

Gaillard, „a že my bychom ho mohli klidně vydírat…“

„Zítra bude u mne večeřet, tak přijďte taky, má milá,“ řekla

Ester.

A pak jí pošeptala do ucha:

„Dělám si s ním co chci, nedostal ještě ani tohle!“ Vložila

nehet v rukavičce pod svůj nejhezčí zoubek a učinila známý

pohyb, kterým se zřetelně říká: „Ani ň!“

„Máš ho v hrsti…“

„Má drahá, vždyť zatím teprve zaplatil dluhy…“

„To je držgrešle!“ zvolala Zuzana du Val-Noble.

„Jenže já jsem jich měla, že by se jich polekal sám ministr

financí. Teď mi musí připsat třicet tisíc franků renty, než vůbec

k něčemu dojde. Copak o to, je roztomilý, nemůžu si

stěžovat… A poslušný. Za týden zahajujeme dům, můžeš

přijít… Ten den ráno mi má darovat smlouvu na dům v rue

Saint-Georges. V takovém domě bych rozhodně nemohla

bydlet bez třiceti tisíc vlastní renty, kdybych se v případě

nějaké pohromy octla na suchu. Poznala jsem bídu a věř, že už

ji podruhé nechci zažít. Jsou jisté zkušenosti, kterých má

člověk brzy dost.“

„Ty, která jsi tvrdila, že ,Bohatství, to jsem já,‘ ty ses pěkně

změnila!“ zvolala Zuzana.

„To udělal švýcarský vzduch, tam se člověk stává

šetrným… Víš co, má milá, jeď tam taky a klofni tam nějakého

Švýcara, třebas si tě vezme! Oni tam totiž ještě nevědí, co jsou

to holky jako my… V každém případě se odtamtud vrátíš

s láskou k rentě zanesené v hlavní knize, což je láska ctnostná

a počestná!… Sbohem!“

Ester nastoupila do svého krásného kočáru, do něhož byli

zapraženi nejkrásnější šediví grošáci ze všech, co jich tehdy

v Paříži bylo.

„Ta žena, co nastupuje do kočáru,“ řekl Peyrade anglicky

Contensonovi, „je pěkná, ale mě zajímá daleko víc ta, co jde

pěšky. Budeš ji sledovat a zjistíš, kdo to je.“

„Tak tohle právě řekl anglicky ten Angličan,“ řekl Theodor

Gaillard, když zopakoval paní du Val-Noble Peyradova slova.

Než se Peyrade odvážil promluvit anglicky, utrousil v této

řeči slovo, jež vyvolalo na tváři Theodora Gaillarda výraz,

který ho ujistil, že novinář anglicky rozumí. Paní du Val-Noble

se pak pomaličku vracela domů do rue Louis-le Grand, kde

bydlela v podnájmu ve slušném domě. Cestou se nenápadně

ohlížela, aby zjistila, zda ji míšenec sleduje. Dům patřil nějaké

paní Gérardové, které v dobách své slávy prokázala paní du

Val-Noble jisté služby, za něž jí dnes projevovala vděčnost

tím, že jí poskytovala slušný příbytek. Tato počestná, ctnostná

a dokonce zbožná paní přijímala kurtizánu jako jakousi vyšší

bytost. Stále ještě ji viděla v její bývalé kráse a považovala ji

za svrženou královnu. Svěřovala jí své dcery, a kurtizána, ač se

to snad nezdá docela přirozené, je vodila do divadla a hlídala je

stejně důkladně, jako by byla jejich vlastní matka. Obě slečny

Gérardovy ji také měly velice rády. Ta dobrá a hodná paní

domácí se podobala oněm vrcholně ušlechtilým kněžím, kteří

na tyto ženy, postavené mimo zákon, pohlížejí jako na bytosti,

které si zaslouží, aby byly spaseny a milovány. Paní du Val-

Noble respektovala tuto její počestnost a často jí i záviděla,

když s ní po večerech hovořila o svých trampotách. „Jste ještě

krásná, můžete ještě udělat štěstí,“ říkala paní Gérardová. Pád

paní du Val-Noble byl však jen relativní. Šatník této tak

elegantní a marnotratné ženy byl ještě natolik dobře zásoben,

aby se mohla objevit v plném lesku, jako v den představení

Richarda Darlingtona v divadle Saint-Martin. Paní Gérardová

velkoryse platila kočár, který pěší žena potřebovala k cestě do

divadla a zpět.

„Tak, milá paní Gérardová,“ řekla počestné matce rodiny

Zuzana, „myslím, že se na mně přece jen usměje štěstí…“

„Ale, to ráda slyším. Jenom buďte rozumná a myslete na

budoucnost… Už nedělejte dluhy. Co se jen naodháním těch,

co vás tu hledají!…“

„Jen si z těch darebáků nic nedělejte. Beztak na mně

vydělali hromadu peněz. Tady máte lístky do divadla pro svoje

dcery, je to pěkná lóže v druhém pořadí. Kdyby se po mně

večer někdo ptal a já ještě nebyla doma, můžete ho klidně

pustit nahoru. Bude to moje bývalá komorná Adéla, pošlu ji

sem…

Paní du Val-Noble, která neměla žádnou matku ani tetu,

musela se obracet na svou komornou (rovněž pěší), aby před

neznámým, jehož získání by jí umožnilo znovu se dostat na

předešlou úroveň, sehrála úlohu jakési paní Saint-Estévové.

Odešla na večeři s Gaillardem, jehož na ten den pozval Nathan,

který tak splácel prohranou sázku. Měl to být jeden z těch

flámů, kdy se pozvaným říká: „Budou tam taky holky.“

Peyrade v roli naboba

Musely to být mocné pohnutky, jež přiměly Peyrada, aby se

v této intrice osobně angažoval. Jeho zvědavost, stejně jako

zvědavost Corentinova, byla ostatně tak vybičována, že by se

byl i bez důvodu do chystaného dramatu ochotně zapletl.

V té době politika Karla X. dospěla do poslední fáze

vývoje. Když král svěřil kormidlo ministrům, které si sám

vybral, chystal se dobýt Alžírsko, aby mu tato sláva poskytla

oprávnění k tomu, co se nazývá státním převratem. V zemi

samotné už nikdo nekonspiroval a Karel X. se domníval, že už

nemá protivníka. V politice stejně jako na moři nastává někdy

klamné bezvětří. A tak neměl Corentin zhola nic na práci.

V takové situaci náruživý lovec z nouze střelí i vrabce.

Když císaři Domitianovi došli křesťané, zabíjel mouchy.

Contenson, který byl svědkem Esteřina zatčení, svým skvělým

špiclovským nosem okamžitě odhadl situaci. Jak jsme viděli,

ten darebák se nenamáhal, aby před baronem Nucingenem

zakrýval, co si myslí. „V čí prospěch se vydírá na bankéřově

vášni?“ byla první otázka, kterou si oba přátelé položili. Když

v Asii poznal Contenson jednu z postav hry, doufal, že se skrze

ni dostane i k jejímu autorovi. Ale po jistou dobu mu unikala,

schovávala se v pařížském bahně jako úhoř, a když ji pak

nalezl jako kuchařku u Estery, nedovedl si vysvětlit, v čem

spočívá její spolupráce. Poprvé se tu oba mistři ve špehování

setkali s nerozluštitelným textem, ačkoli v něm tušili něco

značně podezřelého. Při třech smělých útocích na dům v rue

Taitbout narazil Contenson na zaryté mlčení. Dokud tam Ester

bydlela, domovník byl jakoby pod vlivem nějakého

nesmírného strachu. Možná že mu Asie pohrozila, že v případě

indiskrece nakrmí celou rodinu otrávenými knedlíčky. Den

poté, co se Ester odstěhovala, shledal Contenson domovníka už

poněkud ochotnějšího. Prý se mu stýská po té paničce, která ho

živila zbytky ze svého stolu. Contenson převlečený za

obchodního agenta vyjednával o nájem bytu, s jízlivými

poznámkami naslouchal domovníkovým nářkům a všechno, co

muž říkal, uváděl v pochybnost slovy: „Ale, nepovídejte…“

„Ano, pane, ta panička tu bydlela pět let a nevytáhla paty

z domu a její milenec, který na ni strašně žárlil, ačkoli se jí

nedalo nic vytknout, byl velice opatrný, když chodil sem i když

odcházel. Byl to velice hezký mladík.“ Lucien tehdy pobýval

u své sestry paní Séchardové v Marsacu. Ale jakmile se vrátil,

poslal Contenson domovníka na quai Malaquais, aby se zeptal

pana de Rubempré, zda by neprodal nábytek z bytu, který paní

de Gobseck opustila. Domovník tehdy v Lucienovi poznal

záhadného milence mladé vdovy, a to Contensonovi stačilo.

Můžeme si představit, jaké překvapení, i když skryté, se

zmocnilo

Luciena

a Carlose.

Předstírali,

že

považují

domovníka za blázna a snažili se ho o tom přesvědčit.

Ve

čtyřiadvaceti

hodinách

zorganizoval

Carlos

protišpionáž, která přistihla Contensona při zjevném špehování.

Contenson, přestrojený za nosiče z tržnice, už dvakrát přinesl

nákup, který Asie ráno vybrala, a dvakrát pronikl do palácku

v rue Saint-Georges. Také Corentin se činil. Ale zarazila ho

věrohodnost postavy Carlose Herrery. Brzy se totiž dověděl, že

tento abbé je tajný posel krále Ferdinanda VII. a že přišel do

Paříže koncem roku 1823. A tak byl Corentin nucen zjistit

důvody, které vedou tohoto Španěla, aby se stal ochráncem

Luciena de Rubempré. Corentin se dověděl, že Lucien si po pět

let Ester vydržoval. Takže záměna té Angličanky za Ester měla

posloužit zájmům mladého elegána. Přitom Lucien neměl

žádné prostředky k živobytí, odmítají mu dát slečnu de

Grandlieu za manželku, a přitom právě koupil za milión

původní panství rodiny Rubempré. Corentin do věci nenápadně

zainteresoval policejního ředitele: záhy nato mu pařížský

policejní prefekt sdělil, že v Peyradově věci nebyli stěžovateli

nikdo menší, než vévoda de Sérizy a Lucien de Rubempré.

„A máme to!“ zvolali Peyrade a Corentin.

V okamžiku byl plán obou přátel hotov.

„Ta holka,“ řekl Corentin, „měla už předtím různé

známosti, a má jistě přítelkyně. Je vyloučeno, aby se mezi nimi

nenašla jedna, která měla smůlu. Jeden z nás se musí vydávat

za bohatého cizince a projevit o ni zájem. Zařídíme to tak, aby

ty dvě spolu začaly kamarádit. Vždycky se navzájem potřebují

na všelijaké ty techtle mechtle s milenci, a tak pronikneme do

samého srdce pevnosti.“

Peyrade si přirozeně ihned zvolil úlohu Angličana.

Zamlouvala se mu možnost žít rozmařilým životem po dobu

nutnou k tomu, aby odhalili spiknutí, jehož se stal obětí, kdežto

Corentin, zestárlý v nepříliš zajímavé práci, o to neměl valný

zájem. Přestrojen za mulata unikl Contenson rychle Carlosově

protišpionáži. Tři dny před setkáním Peyrada s paní du Val-

Noble na Champs-Elysées objevil se bývalý agent pánů Sartina

a Lenoira vybaven dokonale regulérním pasem v rue de la Paix

a ubytoval se v hotelu Mirabeau. Předstíral, že se vrací

z kolonií přes Havre v kočárku tak zabláceném, jako by

opravdu přijížděl z Havru, ačkoli ve skutečnosti projel jen

krátkou trať ze Saint-Denis do Paříže.

Současně požádal Carlos Herrera o vízum na španělském

velvyslanectví a na quai Malaquais přichystal všechno na cestu

do Madridu. Důvod byl tento: za pár dní se Ester měla stát

majitelkou palácku v rue Saint-Georges a měla jí být připsána

renta třicet tisíc franků. Evropa a Asie byly dost mazané na to,

aby ji přemluvily, aby dům prodala a výtěžek tajně odevzdala

Lucienovi. Lucien pak, jako by získal peníze štědrostí své

sestry, zaplatí zbytek ceny za panství Rubempré. Nikdo proti

tomu nemohl nic namítat. Jen Ester mohla něco prozradit, ale

ta by raději zemřela, než aby si dovolila jen brvou hnout.

Klotylda si uvázala kolem svého čapího krku růžový šátek, což

znamenalo, že v grandlieuovském paláci je už vyhráno. Akcie

omnibusů již vynášely trojnásobek vloženého kapitálu. Svým

zmizením na několik dní znemožní Carlos protivníkovi

jakoukoli akci. Lidská předvídavost tu počítala se vším,

jakákoli chyba byla vyloučena. Falešný Španěl měl odjet

nazítří toho dne, kdy se Peyrade setká s paní du Val-Noble na

Champs-Elysées. Avšak ve dvě hodiny ráno téže noci přijela

Asie drožkou na quai Malaquais a zastihla tam velitele celé

operace, jak kouří dýmku a probírá souhrn toho, co tu bylo

stručně řečeno, podobně jako autor probírá stránky své knihy,

aby v nich objevil případné chyby. Takový člověk se nehodlal

podruhé dopustit opomenutí, k jakému došlo v případě

domovníka z rue Taitbout.

„Paccard,“ zašeptala Asie do ucha svému pánovi, „poznal

včera o půl třetí na Champs-Elysées Contensona přestrojeného

za míšence, jak se vydává za sluhu jistého Angličana, který se

už tři dny prochází po Champs-Elysées a pozoruje Ester.

Paccard toho lumpa poznal podle očí, stejně jako já, když se

vydával za nosiče z tržnice. Paccard tu holku zavezl domů

a přitom nespustil našeho lumpa z dohledu. Bydlí v hotelu

Mirabeau, ale tak spiklenecky na sebe s tím Angličanem

mrkali, že Paccard je přesvědčen, že ten Angličan není žádný

Angličan.“

„Máme na zádech ováda,“ řekl Carlos. „Pojedu až pozítří.

Byl to opravdu Contenson, který nám poslal až sem domovníka

z rue Taitbout. Musíme zjistit, jestli ten falešný Angličan je náš

nepřítel.“

V poledne barevný sluha pana Samuela Johnsona

obsluhoval svého pána, který ze zištnosti vždycky příliš dobře

obědval. Peyrade se chtěl vydávat za Angličana z rodu pijáků.

Nikdy nevycházel jinak než v podnapilém stavu. Nosil černé

soukenné kamaše, které mu sahaly až ke kolenům a byly

vycpané, aby jeho lýtka vypadala silnější. Kalhoty měl silně

vystlány vatelínem. Vestu měl upjatou až ke krku. Modrý

nákrčník měl ovinutý kolem krku až po uši. Na hlavě měl

malou zrzavou paruku, zakrývající polovinu čela. Na výšce si

přidal přibližně tři palce, takže by ho nepoznal ani nejstarší

stálý host Davidovy kavárny. Podle rovného černého volného

fraku, čistého jak se na anglický frak sluší, museli ho

kolemjdoucí považovat za anglického milionáře. Contenson se

choval s chladnou drzostí důvěrného sluhy bohatého pána: byl

mlčenlivý, pohrdavý, málo sdílný, choval se jako cizinec

a občas divoce vykřikoval. Peyrade dopíjel svou druhou láhev,

když hotelový sluha bez okolků vpustil do bytu člověka, jehož

Peyrade stejně jako Contenson odhadli jako strážníka v civilu.

„Pane Peyrade,“ řekl strážník boháčovi, ale šeptem do ucha,

„mám rozkaz vás předvést na prefektůru.“

Peyrade bez odmluvy vstal a vzal si klobouk.

„Před vchodem stojí fiakr,“ řekl mu na schodech strážník.

„Prefekt vás chtěl původně dát zatknout, ale spokojil se s tím,

že vás požádá o vysvětlení vašeho počínání prostřednictvím

soudního úředníka, kterého naleznete ve voze.“

„Mám zůstat?“ zeptal se strážník úředníka, když Peyrade

nastoupil do vozu.

„Ne,“ odpověděl úředník, „jen tiše řekněte kočímu, ať jede

na prefektůru.“

Peyrade a Carlos se octli sami v jednom fiakru. Carlos měl

při ruce dýku. Fiakr řídil důvěryhodný kočí, který by byl

schopen nechat Carlose za jízdy vystoupit, aniž si toho všiml

a při příjezdu na místo neprojevit nejmenší překvapení, kdyby

ve svém voze objevil mrtvolu. Zmizelé špióny nikdy nikdo

nehledá. Spravedlnost nechává takové vraždy téměř vždy

nepotrestané, neboť bývá příliš těžké se v nich vůbec vyznat.

Souboj ve fiakru

Peyrade šlehl špiónským okem po úředníkovi, kterého mu

posílá policejní prefekt. Carlosův zjev ho uspokojil: olysalá

lebka, vzadu vrásčitá, napudrované vlasy a na bledých očích se

zarudlými víčky, která by potřebovala šetřit, typicky úřednické

zlaté brejličky s dvojitými zelenými skly. Tyto oči svědčily

o prodělaných ošklivých nemocech. Bílá košile s nabíraným

plochým žabó, obnošená vesta z černého atlasu, kalhoty, jaké

nosí soudci, hrubé černé punčochy nošené již desátý den, zlatý

řetízek u hodinek. Zkrátka typický úředníček, jemuž se velice

nepřípadně říká smírčí úředník.

„Drahý pane Peyrade, je mi líto, že člověk jako vy jste se

stal předmětem policejního dohledu a že svým chováním ho

dokonce odůvodňujete. Jestli si myslíte, že takto uniknete naší

bdělosti, mýlíte se. Patrně jste se vydal na cestu z Anglie někde

v Beaumont-sur-Oise, že?“

„V Beaumont-sur-Oise?…“ podivil se Peyrade.

„Nebo snad v Saint-Denis?“ pokračoval falešný úředník.

Peyrade upadl do rozpaků. Tato nová otázka si žádá

odpověď. A každá odpověď je nebezpečná. Když přitaká, bude

to vypadat jako výsměch, když to popře a jestliže ten člověk

zná pravdu, byl by to Peyradův konec. Pokusil se pohlédnout

na úředníka s úsměvem, jako by ten úsměv sám měl být

odpovědí. Úsměv byl přijat bez námitek.

„Za jakým účelem jste se přestrojil, najal si apartmá

v hotelu Mirabeau a udělal z Contensona barevného sluhu?“

otázal se úředník.

„Zodpovídám se ze své činnosti pouze svým nadřízeným,“

řekl Peyrade důstojně.

„Jestli mi tím chcete naznačit, že jednáte z pověření státní

policie,“ řekl suše falešný úředník, „změníme směr a pojedeme

do rue de Grenelle místo do rue de Jerusalem. Dostal jsem

ohledně vás zcela přesné příkazy. Ale dejte si pozor! Oni se

zase tak moc na vás nezlobí, a mohl byste se snadno dostat do

konfliktu. Já osobně proti vám nic nemám… Ale

pokračujme!… Řekněte mi pravdu!“

„Pravdu? Tak já vám ji povím,“ řekl Peyrade a vychytrale

se podíval do zarudlých očí svého strážce.

Tvář domnělého úředníka zůstala němá, lhostejná. Konal

své řemeslo a nějaká pravda mu připadala nezajímavá; tvářil

se, jako by šlo o nějaký prefektův rozmar. Prefekti totiž mívají

rozmary.

„Zamiloval jsem se jako blázen do jedné ženy, milenky

toho burzovního agenta, který zmizel ve svůj prospěch

a v neprospěch svých věřitelů, nějakého Falleixe.“

„Do paní du Val-Noble,“ řekl úředník.

„Ano,“ pokračoval Peyrade. „Abych ji mohl měsíc

vydržovat, což mě nepřijde na víc než na tisíc zlatých,

přestrojil jsem se za boháče a udělal z Contensona svého sluhu.

A že je to pravda, pane, klidně mě můžete nechat tady ve fiakru

a já – bývalý policejní ředitel – tady na vás počkám, zatímco si

zajdete do hotelu a zeptáte se na to Contensona. Contenson

vám nejen potvrdí, co jsem právě měl čest vám sdělit, ale

dostaví se tam i komorná paní du Val-Noble, která má dnes

dopoledne přinést kladnou odpověď na mé návrhy, anebo

podmínky své paní. Takový starý kocour jako já ví, co se od

něho očekává. Nabídl jsem jí tisíc franků měsíčně a kočár. To

dělá dohromady patnáct set. Dál pět set franků na dary a stejný

obnos na pár večírků, večeří a návštěv divadel. Jak vidíte,

nespletl jsem se ani o centim, když jsem řekl tisíc zlatých.

Člověk v mém věku snad může vydat tisíc zlatých na svou

poslední libůstku.“

„Tak to vy, strejdo Peyrade, máte pořád ještě tak rád

ženský, abyste…? Nedělejte si ze mne blázny. Mně je šedesát

let, a docela dobře se bez nich obejdu… Ale je-li tomu

skutečně tak, jak říkáte, chápu, že se musíte vydávat za cizince,

aby se vám tenhle rozmar vyplnil.“

„Takže ani Peyrade, ani starý Canquoělle z ulice

Moineaux…“

„Jistě, žádný z nich by se paní du Val-Noble nelíbil,“

přerušil ho Carlos, nesmírně potěšen, že se dovídá, kde starý

Canquoělle bydlí. „Před revolucí jsem měl milenku,“

pokračoval, „kterou si vydržoval mistr popravčí, jemuž se

tehdy říkalo kat. Jednou večer v divadle se píchla do prstu

špendlíkem, a jak bylo tehdy zvykem, vykřikla: „Ach, spral to

kat!“

„To má být narážka?“ řekl její soused… „Zkrátka, milý

Peyrade, rozešla se s ním kvůli tomu slovu. Chápu, že se

nechcete vystavovat podobným nepříjemnostem… Paní du

Val-Noble se stýká se slušnými lidmi. Jednou jsem ji viděl

v Opeře, a to byla velice krásná. Řekněte kočímu, ať se vrátí do

rue de la Paix, drahý Peyrade, půjdu nahoru s vámi

a přesvědčím se na vlastní oči, jestli je to tak. Panu prefektovi

patrně stačí ústní hlášení.“

Carlos vytáhl z kapsy černou, uvnitř zlacenou tabatěrku

a nabídl Peyradovi tabák s tak dokonale dobráckým výrazem,

že si Peyrade pomyslel:

„Tohle jsou ti jejich dnešní strážníci… Panebože, co by

tomu řekli pánové Lenoir a Sartine, kdyby vstali z mrtvých?“

„Jistě je to část pravdy, ale není to všechno, příteli,“ řekl

falešný policejní úředník a šňupl si tabáku. „Strkáte nos do

milostných záležitostí barona Nucingena a patrně ho chcete

chytit do léčky; z pistole jste ho netrefil, tak na něho míříte

z kanónu. Paní du Val-Noble je přítelkyní paní de Champy…“

„Pozor, abych nenaletěl,“ pomyslel si Peyrade. „Je

chytřejší, než jsem si myslel. Hraje přede mnou, předstírá, že

mě nechá propustit, a přitom ze mě tahá rozumy.“

„Tak co?“ pronesl Carlos tónem úřední autority.

„Ano, opravdu jsem se prohřešil tím, že jsem pro pana de

Nucingen hledal osobu, do které se šíleně zamiloval. To

všechno proto, že jsem v nemilosti. Prý jsem se nevědomky

dotkl jakýchsi vyšších zájmů.“

Úředníka to nevyvedlo z klidu.

„Jenže já po dvaapadesáti letech služby,“ pokračoval

Peyrade, „znám policii natolik, abych si dával dobrý pozor,

zejména od té doby, co jsem to od pana prefekta dostal,

a právem…“

„Vy byste se tedy vzdal toho svého vrtochu, kdyby si to pan

prefekt přál? Myslím, že byste mu tím podal důkaz

o upřímnosti svých slov.“

„Ten na to ale jde,“ pomyslel si Peyrade. „Jo, mně se zdá,

že se dnešní policajti vyrovnají těm z dob pana Lenoira!“

„Vzdát se ho?“ odpověděl nahlas Peyrade. „Vyčkám

rozkazů pana prefekta… Ale jestli chcete, pojďte se mnou, tady

je můj hotel.“

„A kde na to berete peníze?“ zeptal se zničehonic Carlos.

„Milý pane, jeden můj přítel…“ řekl Peyrade. „To si zkuste

vykládat vyšetřujícímu soudci!“ pokračoval Carlos.

U Carlose byl tento odvážný výstup výsledkem kombinace,

která nemohla vzejít než z hlavy člověka jeho formátu. Brzy

ráno poslal Luciena k hraběnce de Sérizy, aby tam požádal

o důvěrné informace o agentovi, jehož použil baron Nucingen.

Tajemník se vrátil s informací o Peyradovi, sestavenou

z jednotlivých údajů v jeho spisech.

„U policie od roku 1778. Dva roky předtím přišel do Paříže

z Avignonu.

Nemá peníze ani morálku. Je držitelem státních tajemství.

Bydlí v rue des Moineaux pod jménem Canquoélle, což je

jméno malého rodinného panství v departementu Vaucluse.

Rodina zcela počestná.

Nedávno se po něm ptal jeden z jeho prasynovců, jakýsi

Teodor de la Peyrade (viz hlášení č. 37 v tomto spise).“

„To asi bude ten Angličan, kterému Contenson hraje

barevného sluhu,“ zvolal Carlos, když mu Lucien opakoval

informace, které mimoto získal i ústně.

Tento muž, výkonný jako velící generál, nalezl

Paccardovým prostřednictvím nic netušícího pomocníka, který

byl schopen sehrát úlohu civilního strážníka. Třikrát se Carlos

chystal, že Peyrada ve fiakru zabije, ale pokaždé zaváhal.

Zařekl se totiž, že nikdy nespáchá vraždu vlastní rukou, a proto

se rozhodl, že se Peyrada včas zbaví tím, že ho nějakým

propuštěným galejníkům označí za milionáře.

Peyrade a jeho průvodce uslyšeli, jak Contenson hovoří

s komornou paní du Val-Noble. Peyrade tiše pokynul

Carlosovi, aby zůstal v první místnosti, jako by říkal: „Tak co

říkáte, že jsem vám nelhal?“

„Madam na všechno přistoupila,“ říkala Adéla. „Madam je

teď právě u jedný svý přítelkyně, paní de Champy, která si drží

v rezervě zařízený byt v rue Taitbout. Pro madam bude

příjemnější přivítat pana Johnsona tam, protože byt je moc

pěkně zařízený, a pan Johnson by pak mohl po dohodě s paní

de Champy od ní odkoupit nábytek.“

„Dobře, holčičko. Když to není přímo podfuk, tak to

podfukem silně zavání,“ řekl barevný sluha užaslému děvčeti,

„ale rozdělíme se…“

„To se hned pozná barevnej!“ zvolala slečna Adéla. „Jestli

je ten váš pracháč opravdovej pracháč, mohl by ten nábytek

madam darovat. Nájem končí v dubnu 1830, a když se bude

byt vašemu pracháčovi líbit, může obnovit smlouvu.“

„Já jsem welice spokojeney,“ odpověděl Peyrade, když

vstoupil a poklepal komorné na rameno.

Spiklenecky mrkl na Carlose a ten přikývl, protože chápal,

že „pracháč“ nesmí vypadnout z role. Avšak výjev náhle dostal

jiný směr příchodem osobnosti, proti níž nezmohl nic ani

Carlos, ani policejní prefekt. Zjevil se totiž nečekaně Corentin,

který nalezl dveře otevřené a zaskočil se podívat na svého

starého přítele.Peyrada, jak si hraje na „pracháče“.

Corentin vyhrává druhé kolo

„Prefekt mě pořád otravuje,“ pošeptal Peyrade Corentinovi

do ucha, „přišel mi na moje přestrojení.“

„Tak prefekta shodíme!“ odpověděl stejně Corentin svému

příteli. Pak se chladně uklonil a jal se potutelně zkoumat

policejního úředníka.

„Vy tu zůstaňte, dokud se nevrátím; zajdu si na prefekturu,“

řekl Carlos. „Když se nevrátím, můžete si dělat, co chcete.“

Když ta slova pošeptal Peyradovi do ucha, aby v očích

komorné utvrdil věrohodnost postavy boháče, Carlos odešel,

neboť neměl nejmenší chuť zůstávat na očích novému

příchozímu, v němž poznal člověka z rodu modrookých

blondýnů, kteří dovedou být tak děsivě ledoví.

„To byl úředník, kterého na mě poslal pan prefekt,“ řekl

Peyrade Corentinovi.

„Tohle?“ odpověděl Corentin. „Tos naletěl. Tenhle chlap

má boty uvnitř vycpané třemi balíčky karet, což se pozná podle

polohy jeho nohy v botě: a ostatně policejní úředník se nemá

co přestrojovat!“

Corentin rychle seběhl ze schodů, aby si ověřil své

podezření. Carlos právě nastupoval do fiakru.

„Hej! Pane abbé?…“ křikl na něho Corentin.

Carlos se ohlédl, uviděl Corentina a honem naskočil do

fiakru.

„Tak vida,“ řekl si Jacques Collin, Jsem v troubě, poznali

mě. Teď musím být rychlejší než oni a hlavně zjistit, co na nás

mají.“

Nicméně mu Corentin ještě stačil říci okénkem:

„Tak tohle je všechno, co jste chtěl vědět.“ – „Na quai

Malaquais,“ křikl Corentin na kočího s ďábelským sarkasmem

v hlase i pohledu.

Corentin viděl Carlose Herreru pětkrát nebo šestkrát, a na

vzhled tohoto muže se nedalo zapomenout. Corentin ho poznal

nejprve podle šíře ramen, pak podle obličeje od neštovic

a podle těch tří palců navíc v patě boty.

„Jo, kamaráde, naletěl jsi!“ řekl Corentin, když zjistil, že

v ložnici už není nikdo než Peyrade a Contenson.

„Cože?“ zvolal Peyrade a v hlase mu zazněl kovový tón.

„Vždyť já utrácím poslední dny života na to, abych si ho

napíchl na rožeň a upekl si ho!“

„Je to abbé Herrera, nejspíš nějaký španělský Corentin. Tím

se všechno vysvětluje. Ten Španěl je geniální lump, který se

pokusil tomu mladíčkovi získat peníze přes postel hezké

holky… Sám musíš vědět, jestli si troufáš na souboj

s diplomatem, a ten mi připadá zatraceně mazaný.“

„Panebože,“ zvolal Contenson, „vždyť on dostal těch tři sta

tisíc franků ten den, co Ester zatkli, seděl tehdy v drožce!

Pamatuju si ty jeho oči, to čelo, ty stopy po neštovicích!“

„Jaký věno mohla mít chudinka Lydie!“ zvolal Peyrade.

„Můžeš si hrát dál na pracháče,“ řekl Corentin. „Abys měl

možnost dohlížet na to, co se děje u Ester, musíš se spojit

s paní du Val-Noble. Ona totiž byla skutečnou milenkou

Luciena de Rubempré.“

„Už z Nucingena vyždímali přes pět set tisíc franků,“ řekl

Contenson.

„Jenže oni potřebujou ještě jednou tolik,“ pokračoval

Corentin. „Panství rodu Rubempré má cenu milión. Ty, tatíku,“

řekl a poklepal Peyradovi na rameno, „ty můžeš dostat přes sto

tisíc, abys mohl provdat tu svou Lydii.“

„To neříkej, Corentine. Jestli se ten tvůj plán nepodaří, byl

bych schopen čehokoliv…“

„Dostaneš je možná už zítra! On abbé je, hochu, zatraceně

chytrý, to se mu musí přiznat, ale máme ho v hrsti, je to

inteligentní člověk a vzdá to. Dělej se pěkně hloupej jako

správnej pracháč a ničeho se neboj.“

Večer toho dne, kdy se skuteční soupeři octli tváří v tvář na

holé rovině, vypravil se Lucien do paláce Grandlieuových.

Byla tam početná společnost. Před tváří celého svého salónu si

vévodkyně ponechala Luciena delší dobu vedle sebe a byla na

něho přímo roztomilá.

„Vy jste byl na cestách?“ otázala se ho.

„Ano, výsosti. Moje sestra, ve snaze mi usnadnit sňatek,

podstoupila značné oběti, takže jsem mohl získat pozemky

rodiny Rubempré a panství opět zcelit. Nalezl jsem ve svém

pařížském advokátovi velice obratného člověka, který mě

dokázal ochránit před přehnanými nároky, s nimiž mohli

současní majitelé vyrukovat, kdyby znali jméno kupce.“

„Je u toho také zámek?“ zeptala se Klotylda s přelíbezným

úsměvem.

„Patří k tomu cosi jako zámek. Ale nejmoudřejší bude ho

použít jako materiál pro stavbu moderního domu.“

Klotyldiny oči zářily štěstím a tvář blaženým úsměvem.

„Dneska večer si zahrajete jeden rubber s mým otcem,“

pošeptala mu. „Doufám, že do čtrnácti dnů budete pozván na

večeři.“

„Nu, milý pane,“ řekl vévoda Grandlieu, „prý jste koupil

panství Rubempré, blahopřeji vám. Je to odpověď těm, kdo

tvrdili, že jste zadlužený. My aristokrati si můžeme dovolit,

třebas jako Francie nebo Anglie, veřejný dluh. Ale pochopte,

že lidé nemajetní nebo začátečníci si něco podobného dovolit

nemohou…“

„Ano, pane vévodo, já mám na svých pozemcích ještě pět

set tisíc franků dluhů.“

„Tak si musíte vzít moji dceru, a ta vám je přinese věnem.

Ale těžko byste pro sebe nalezl v našem okolí tak bohatou

partii. Tady dostávají dívky jen malé věno.“

„Ale jejich jméno to vyvažuje,“ odpověděl Lucien.

„Jsme jen tři hráči na whist, Maufrigneuse, Val Noble

d'Espard a já. Nechtěl byste dělat čtvrtého?“ řekl vévoda

Lucienovi, ukazuje na karetní stolek.

Klotylda přistoupila ke stolku, aby se podívala, jak otec

hraje.

„Ona chce, abych si myslel, že je tu kvůli mně,“ řekl

vévoda poplácávaje dceru po rukou a hledě po očku na

Luciena, který však zachoval vážnost.

Lucien jako partner pana d'Espard prohrál dvacet zlatých.

„Drahá máti,“ hlásila Klotylda vévodkyni, „on byl natolik

chytrý, že prohrál.“

V jedenáct hodin, po několika láskyplných slovech, která si

vyměnil se slečnou Grandlieu, vrátil se Lucien domů a ulehl

s vědomím, že vyhrál na celé čáře a že to vítězství bude do

měsíce korunováno úspěchem, neboť nepochyboval, že bude

přijat za Klotyldina nápadníka a že se s ní do konce roku 1830

ožení.

Nazítří, když Lucien před obědem pokuřoval cigarety ve

společnosti značně ustaraného Carlose, přišli jim oznámit, že je

tu pan de Saint-Estéve (jaká to ironie!) a že si přeje mluvit

s abbé Herrerou nebo s panem Lucienem de Rubempré.

„Řekli jste mu, že jsem odešel?“ zvolal abbé.

„Ano, pane,“ odpověděl podkoní.

„Tak toho člověka přijmeš ty,“ řekl Lucienovi. „Ale ani

slovem se nepodřekni, nenech na sobě znát jakékoli

překvapení, je to nepřítel.“

„Však mě uslyšíš,“ řekl Lucien.

Carlos se skryl do sousedního pokoje a skulinou ve dveřích

uviděl Corentina, jehož poznal jen po hlase, neboť tento muž

měl mimořádnou schopnost měnit svůj zevnějšek. Když nyní

vcházel, vypadal Corentin jako starý odborový rada

z ministerstva financí.

„Vy mne bohužel neráčíte znát, pane,“ řekl Corentin,

„ale…“

„Promiňte, že vás přerušuji, pane,“ řekl Lucien, „ale…“

„Ale ono jde o váš sňatek se slečnou de Grandlieu, k němuž

totiž nedojde,“ dodal rychle Corentin. Lucien si sedl a neřekl

nic.

„Jste v rukou člověka, který má schopnost, vůli a možnost

dokázat vévodovi Grandlieuovi, že panství de Rubempré bude

koupeno za cenu, kterou vám jistý hlupák zaplatil za vaši

milenku slečnu Ester,“ pokračoval Corentin. „Bude snadné

vyhledat soudní záznamy, na jejichž základě byla slečna Ester

pohnána před soud, a máme možnost přinutit pana d'Estourny,

aby promluvil. Mazané machinace, jichž bylo použito proti

baronovi Nucingenovi, budou odhaleny… Teď se ještě může

všechno urovnat. Zaplaťte sto tisíc franků, a budete mít

pokoj… Mně do toho všeho nic není, jednám jen z pověření

osob, které se toho vydírání zúčastní, nic víc.“

Corentin si mohl mluvit třebas hodinu, Lucien kouřil

dýmku s dokonale bezstarostným výrazem.

„Pane,“ odpověděl, „nechci vědět, kdo jste, protože lidé,

kteří vyřizují podobné vzkazy, alespoň pro mne, nemívají

jméno. Nechal jsem vás klidně mluvit. Jsem tu doma. Vy mi

nepřipadáte jako nerozumný člověk. Proto vám povím, jaké je

moje dilema.“

Nastala odmlka, během níž Lucien nastavil Corentinovým

kočičím očím, jež byly na něho upřeny, ledový pohled.

„Opíráte se o zcela falešné údaje a já je nemusím vůbec brát

na vědomí,“ pokračoval Lucien. „Buď máte pravdu, a kdybych

vám dal sto tisíc, dal bych vám i právo, abyste na mně žádali

tolikrát sto tisíc, kolik váš zaměstnavatel nalezne Saint-Estévů,

které by na mne poslal… Ale abych rázem ukončil vaše ctěné

vyjednávání, vězte, že já, Lucien de Rubempré, se ničeho

nebojím. Nemám nejmenší účast na nechutných obchodech,

o nichž se zmiňujete. Když rodina Grandlieuových bude dělat

drahoty, jsou tu na vdávání ještě další mladé dámy. Ostatně pro

mne není žádnou hanbou, zůstanu-li mládencem, zejména když

se, jak vy si myslíte, zabývám výnosným obchodováním bílým

masem.“

„Kdyby pan abbé Herrera…“

„Pane,“ přerušil Lucien Corentina, „abbé Carlos je právě na

cestě do Španěl a nemá nic společného ani s mým sňatkem, ani

s mými finančními zájmy. Tento politik mi dlouho laskavě

poskytoval rady, ale musí nyní skládat účty Jeho Veličenstvu

španělskému králi. Chcete-li s ním mluvit, doporučuji, abyste

se vydal na cestu do Madridu.“

„Pane,“ pronesl zřetelně Corentin, „vy se nikdy nestanete

manželem slečny de Grandlieu.“

„Tím hůř pro ni,“ odpověděl Lucien, strkaje netrpělivě

Corentina ke dveřím.

„Dobře jste si to rozmyslel?“ řekl chladně Corentin.

„Pane, neznám vás, a nepřiznávám vám právo se plést do

mých věcí, ani právo, abyste mne připravil o cigaretu,“ řekl

Lucien, odhazuje svou zhaslou cigaretu.

„Sbohem, pane,“ řekl Corentin. „Už se víckrát neuvidíme…

ale určitě nastane ve vašem životě okamžik, kdy byste dal půl

svého jmění, aby vás bylo napadlo mě ještě na schodech

zavolat zpět.“

V odpověď učinil Carlos pohyb, jako když seká hlavu.

Hudba, jakou někdy starci slýchají v italské opeře

„A teď do práce!“ zvolal, když viděl, jak je po tom

strašlivém rozhovoru Lucien zsinalý.

Kdyby se mezi těmi nemnohými čtenáři, kteří se zajímají

o morální a filozofickou stránku knihy, nalezl jediný, který by

byl schopen uvěřit, že baron Nucingen nalezl uspokojení svých

tužeb, byl by důkazem, jak je těžké podřídit dívčí srdce

nějakým fyziologickým poučkám. Ester si usmyslila, že jí

milionář draze zaplatí za to, co nazýval svým „dnem vítězství“.

A tak hned v prvních únorových dnech 1830 v „balácku“ stále

ještě nedošlo ke slavnostnímu zahájení.

„Ale o masopustě,“ svěřila Ester důvěrně svým přítelkyním,

které to ovšem donesly baronovi, „otevřu svůj podnik a chci,

aby ten můj byl spokojený jako ,prase v žitě‘.“

Toto přirovnání se ve světě kurtizán brzy ujalo.

Baron si tehdy velice naříkal. Jako ženatí lidé, stával se tak

dosti směšným, stěžoval si přátelům a dával otevřeně najevo

svou neuspokojenost. Zato Ester plnila svědomitě svou úlohu

Pompadurky krále burzovní spekulace. Uspořádala už pár

menších večírků, jedině proto, aby dostala Luciena do svého

obydlí. Lousteau, Rastignac, du Tillet, Bixiou, Nathan a hrabě

Bramburský, zkrátka celá salónní smetánka, se brzy stali

stálými hosty. Konečně Ester přizvala do hry, kterou hrála,

herečky jako Tullii, Florentinu, Fanny Beaupréovou, Florinu,

dvě další herečky a dvě tanečnice a nakonec paní du Val-

Noble. Není nic smutnějšího než dům kurtizány, v němž chybí

sůl konkurence, hra toalet a různost tváří. V šesti nedělích stala

se

Ester

nejduchaplnější,

nejzábavnější,

nejkrásnější

a nejelegantnější z oněch ženských páriů, z nichž se skládá

třída vydržovaných žen. Vyzdvižena na svůj skutečný

piedestal, vychutnávala všechny rozkoše marnivosti, jež jsou

tak svůdné pro obyčejné ženy, ale činila to jako žena mající

tajnou myšlenku, která ji staví nad její kastu. Uchovávala si

v srdci obraz sebe samé, za který se sice rděla, ale jímž se

zároveň pyšnila, a okamžik kapitulace byl neustále přítomen

v její mysli. A tak žila jakýmsi dvojím životem, s velkým

soucitem pro postavu, kterou hraje. Její ironie nesla stopy

jejího vnitřního rozpoložení, v němž ji udržovalo hluboké

opovržení, jež bůžek lásky, který sídlí v každé kurtizáně, chová

k oné ohavné a hanebné úloze, jakou hraje tělo před očima

duše. Byla současně hercem i divákem, soudcem i souzeným,

a uskutečňovala tak překrásnou fikci arabských pohádek,

v nichž téměř vždy vystupuje nějaká vznešená bytost skrytá ve

zbídačelé skořápce a jejímž vzorem je v knize knih, jíž je bible,

postava Nabuchodonozorova. Jelikož si určila trvání svého žití

až do dne, kdy se stane nevěrnou, mohla si oběť ještě chvíli

zahrávat se svým katem. Ostatně to, co se Ester dověděla

o tom, jakými skrytými ohavnými prostředky baron získal své

obrovské jmění, zbavilo ji jakýchkoli výčitek svědomí

a libovala si v úloze bohyně Até, neboli, jak se vyjádřil Carlos,

bohyně pomsty. A tak byla k tomuto milionáři, který žil jen pro

ni, střídavě roztomilá a neskonale protivná. Kdykoli dosáhla

baronova trýzeň takového stupně, že by byl chtěl Ester opustit,

přitáhla si ho nazpět tím, že ho zahrnula něžností.

Herrera, který ostentativně odcestoval do Španěl, dorazil

pouze do Tours. Svůj kočár poslal dál až do Bordeaux, kde se

jeho sluha měl vydávat za svého pána a vyčkat v hotelu jeho

příjezdu. Pak se vrátil dostavníkem přestrojen za obchodního

cestujícího a tajně se ubytoval u Ester, odkud pomocí Asie,

Evropy a Paccarda pečlivě řídil své machinace, na všechno

dohlížel, a zejména pak hlídal Peyrada.

Asi čtrnáct dní před dnem určeným pro slavnostní zahájení,

jež se mělo konat nazítří po prvním plese v Opeře, seděla

kurtizána, jejíž ironické poznámky počínaly být obávané,

v Italské opeře v pozadí lóže, kterou jí baron opatřil v přízemí,

aby tak svou milenku ukryl a nemusel se s ní ukazovat na

veřejnosti pár kroků od paní de Nucingen. Ester si vybrala lóži

tak, aby z ní mohla pozorovat lóži paní de Sérizy, kterou téměř

pokaždé doprovázel Lucien. Ubohá kurtizána si dopřávala

štěstí, že se může každé úterý, čtvrtek a sobotu dívat na

Luciena vedle paní de Sérizy. A tak Ester uviděla, jak kolem

půl desáté vstoupil Lucien do hraběnčiny lóže ustaraný, bledý

a s obličejem téměř strhaným. Tyto známky vnitřního

zoufalství byly viditelné jen pro Ester. Milující žena zná tvář

milovaného muže stejně důkladně, jako námořník zná širé

moře.

„Bože, copak mu je?… Co se stalo? Snad si nepotřebuje

promluvit s tím padlým andělem, který je pro něho andělem

strážným a který se teď právě skrývá v podkrovní komůrce

mezi komůrkou Evropinou a Asiinou?“

Zaujata těmito bolestnými úvahami, Ester sotva vnímala

hudbu. A tak se lze právem domnívat, že také vůbec

neposlouchala barona, který držel v ruce ručku svého „andílka“

a hovořil k ní v té své polsko-židovské hatmatilce, jejíž

podivná výslovnost je stejně podivná pro ty, kdo ji čtou, jako

pro ty, kdo ji slyší.

„Esder,“ řekl jí, pustil jí ruku a poněkud nevrle ji odstrčil.

„Vy mě nepozloucháte!“

„Hleďte, barone, vy komolíte lásku stejně, jako komolíte

franštinu.“

„A chróme!“

„Tady nejsem ve svém budoáru, tady jsem v divadle.

Kdybyste nebyl jako nedobytná pokladna od Hureta nebo

Ficheta, kterou nějaký zvláštní přírodní úkaz proměnil

v člověka, nedělal byste takový rámus v lóži ženy, která má

ráda hudbu. To víte, že vás neposlouchám! Sedíte tu a štracháte

se mi v sukni jako chroust v papíře, že bych se až smála, jak je

mi vás líto. Říkáte mi, že jsem ,grázná k zešrání‘… Vy starý

hlupáku! Co kdybych vám na to řekla: „Dneska večer jste mi

méně protivný než včera, pojďme domů? Tak podle toho, jak

vás vidím funět (i když vás neslyším, zato vás rozhodně cítím),

je mi zřejmé, že jste se obrovsky najedl a že začínáte večeři

trávit. Vězte (stojím vás dost peněz, abych vám mohla dát

občas za ty vaše peníze nějakou radu!), vězte tedy, můj milý,

že když někdo tak obtížně tráví jako vy, nesmí své milence

říkat neuváženě a v nevhodnou dobu: ,Jak jste grázná…‘ Jak

říká Blondet, na takovou hloupost zemřel jeden starý

vysloužilec ,v náručí víry svaté‘… Je deset hodin, v devět jste

večeřel u du Tilleta s člověkem, co ho právě škubáte,

s hrabětem Bramburským. A teď musíte strávit balíky peněz

a koše lanýžů. Stavte se zítra v deset!“

„Vy jste ale krůta!…“ zvolal baron, který musel uznat

správnost této lékařské diagnózy.

„Krutá!…“ opravila ho Ester stále hledíc na Luciena.

„Copak jste se neporadil s Bianchonem, Despleinem a starým

Haudrym?… Od té doby, co jste uviděl první záblesk svého

štěstí, připomínáte mi, víte co?“

„Co?“

„Starého bubřinu zabaleného do vlňáku, který se každou

hodinu projde od křesla k oknu, aby se podíval, jestli teploměr

ukazuje stupeň pro bource morušového, což je teplota, jakou

mu jeho lékař doporučil.“

„Vy néfděčnice!…“ zvolal baron, zklamán tím, že slyší

písničku, jakou zamilovaní staří páni slýchají v Italské opeře

velice často.

„Já a nevděčnice!“ řekla Ester. „Co já až doposud z vás

mám?… Jen samé nepříjemnosti. No tak, tatíčku, řekněte sám,

můžu být na vás pyšná? Vy jste pyšný na mne, na to, jak mi

sluší vaše premování a vaše livrej. Zaplatil jste mé dluhy…

Budiž. Ale nakradl jste si dost miliónů… (jen se nemračte, sám

jste mi to přiznal), než aby to pro vás něco znamenalo. A na

tom si můžete nejvíc zakládat… Lehká holka a zloděj, to se

k sobě přece výborně hodí. Postavil jste nádhernou klec pro

papouška, který se vám líbí… Jděte se zeptat některého

brazilského papouška, jestli se cítí zavázán tomu, kdo ho strčil

do zlaté klece… Nedívejte se na mě tak, vypadáte jako čínský

bonz… Předvádíte svého červenobílého papouška celé Paříži

a říkáte:

„Vlastní

snad

někdo

v Paříži

tak

pěkného

papouška?… A jak dovede žvatlat! Jak dovede vyprávět vtipy!

Přijde du Tillet, a on mu řekne: ,Dobrrrý den, ty rrrošťáku!…‘

Ale vy jste šťastný jako Holanďan, který vlastní jedinečný

tulipán, jako orientální nabob, okouzlený Anglií, kterému

obchodní cestující právě prodal švýcarský hrací strojek, který

hraje tři operní předehry. Chcete moje srdce? Prosím, dám vám

možnost je získat.“

„Šíkejte chónem!… Já pro vás udělám všechno… Od vás se

rád dávám škubat!“

„Buďte mladý, buďte krásný, buďte jako Lucien de

Rubempré, který je teď tamhle s vaší ženou, a dostanete gratis

to, co si za všechny vaše milióny nikdy nekoupíte!…“

„Jdu bryč!… Dneska večer jste obravdu chrózně

protivná!…“ řekl upír, jemuž se protáhl obličej.

„Tak dobrou noc,“ odpověděla Ester. „Doporučte Šoršovi,

aby vám ustlal vysoko pod hlavou, abyste měl nohy hodně

nízko, protože máte dneska takovou mrtvičnou barvu…

Nemůžete říct, že se nezajímám o vaše zdraví.“

Baron stál s rukou na klice.

„Nucingene, sem!“ zavolala ho panovačně Ester.

Baron se k ní sklonil s psí oddaností.

„Mám na vás být dneska večer hodná a pozvat vás na pár

sklenic slazené vody a trochu se s váma ,pošmajchlovat‘, vy

ohavo?“

„Nebuďte krůta…“

„Jakápak krůta,“ dobírala si Ester barona pro jeho

výslovnost. „Víte co? Přiveďte mi Luciena, ať ho taky pozvu

na tu naši slavnost, určitě přijde. Když ten vzkaz úspěšně

vyřídíte, řeknu ti potom, jak moc tě miluju, ty bambulo, že

tomu dokonce uvěříš…“

„Jste gouzelná,“ řekl baron a políbil Ester rukavici. „Jsem

ochotny poslouchat váše urážky třebas celou chódinu, jen když

vím, že potom půdou pusinky…“

„No tak, okamžitě poslechněte!…“ řekla, hrozíc baronovi

prstem jako malému dítěti.

Baron sklonil hlavu jako pták, lapený do osidel, když prosí

lovce o milost.

„Proboha, co je Lucienovi?“ pomyslela si Ester, když

osaměla a z očí se jí nezadržitelně řinuly slzy. „Nikdy jsem ho

neviděla tak smutného!“

Lucienovi se totiž ten večer stalo toto.

Co všechno lze vytrpět na prahu dveří

Odešel z domu v devět hodin jako každý večer a nastoupil

do kočáru, aby se dal zavézt do paláce Grandlieuových. Svého

jezdeckého koně a koně do kabrioletu si jako všichni mladí lidé

šetřil pro dopoledne, a proto si pro zimní večery najímal

v nejlepší půjčovně kočárů krytý kočár, nádhernou ekvipáž

s nádhernými koňmi. Už po celý měsíc se na něho osud

usmíval: třikrát byl pozván na večeři do Grandlieuovského

paláce, vévoda byl na něho přímo roztomilý, akcie podniku

omnibusové dopravy, které prodal za tři sta tisíc franků, mu

umožnily, aby zaplatil třetinu ceny pozemků. Když vstoupil do

salónu, Klotylda de Grandlieu, rozkošně oblečená, s desíti

kelímky krému na obličeji, se hrdě znala ke své náklonnosti

k němu. Několik vysoko postavených osobností hovořilo

o Lucienově sňatku se slečnou Grandlieu jako o vysoce

pravděpodobné události. Vévoda de Chaulieu, bývalý

velvyslanec ve Španělsku a nějaký čas též ministr zahraničí,

slíbil vévodkyni de Grandlieu, že požádá krále pro Luciena

o titul markýze. Když povečeřel u paní de Sérizy, vypravil se

tedy Lucien z rue de la Chaussée- d'Antin do čtvrti Saint-

Germain, aby tam vykonal každodenní návštěvu. Dorazil před

vrata, kočí zavolal na vrátného, vrata se otevřela a kočí zastavil

před vchodem. Když Lucien vystupoval z kočáru, všiml si, že

na nádvoří stojí čtyři spřežení. Když jeden z lokajů, který

otvíral a zavíral dveře hlavního vchodu, spatřil pana de

Rubempré, vyšel před dveře a stoupl si před ně jako voják na

stráži. „Jeho Výsost není doma!“ řekl.

„Ale paní vévodkyně přijímá návštěvy,“ namítl Lucien.

„Paní vévodkyně není přítomna,“ odpověděl vážně lokaj.

„Slečna Klotylda…“

„Nedomnívám se, že by slečna Klotylda přijala pána

v nepřítomnosti paní vévodkyně.“

„Ale vždyť už je tam společnost,“ namítl zdrceně Lucien.

„Já nevím,“ odpověděl lokaj, který se pokoušel tvářit

přihlouple i uctivě zároveň.

Pro ty, kdo považují etiketu za nejzávažnější společenský

zákon, není nic strašnějšího než toto. Lucien si snadno

domyslel smysl tohoto výstupu a pochopil, že je pro něho

zdrcující: vévoda ani vévodkyně ho nechtějí přijmout; měl

pocit, že mu v obratlech mrzne mícha, a na čele mu vyvstaly

kapičky chladného potu. Tento rozhovor se odehrál před jeho

komorníkem, který držel ruku na klice dvířek a otálel s jejich

zavřením; Lucien mu pokynul, že opět odjíždí. Když

nastupoval do kočáru, uslyšel Lucien hluk, jaký působí zástup

sestupující ze schodů, a lokaj postupně hlásil: „Lidé vévody de

Chaulieu! – lidé hraběnky de Grandlieu!“ Lucien jen stačil říci

svému sluhovi: „Honem, do Italské opery!…“ Přes veškerou

hbitost se mladému elegánovi nepodařilo se vyhnout hraběti

Chaulieuovi a jeho synovi, hraběti Rhétoréovi, s nimiž si musel

vyměnit pouhé úklony, neboť oni na něho ani nepromluvili.

Velká katastrofa u dvora, jako je pád obávaného oblíbence,

bývá často zpečetěna na prahu něčí pracovny několika slovy

dveřníka s kamennou tváří.

„Jak bych co nejrychleji oznámil tuto katastrofu svému

rádci?“ tázal se v duchu Lucien po cestě do Italské opery. „Co

se vlastně stalo?“

Marně se tázal. Stalo se totiž toto: Onoho dne ráno

v jedenáct hodin vešel vévoda Grandlieu do malého salónku,

kde rodina snídala, obejmul Klotyldu a řekl jí:

„Mé dítě, až na další zapomeň na toho panáčka de

Rubempré.“

Pak vzal vévodkyni za ruku, odvedl ji do okenního

výklenku a tam jí pošeptal pár slov, což způsobilo, že nebohá

Klotylda zbledla. Slečna de Grandlieu pozorovala matku, jak

naslouchá vévodovi, a spatřila na její tváři velký údiv.

„Jeane,“ řekl vévoda jednomu ze svých sluhů, „zaneste tady

ten list panu vévodovi Chaulieuovi a požádejte ho, aby mi

vzkázal jen, zda ano, nebo ne. – Zvu ho dnes na večeři,“ řekl

své ženě.

Snídaně byla chmurná. Vévodkyně vypadala ustaraně,

vévoda se tvářil, jako by se zlobil sám na sebe, a Klotylda jen

s námahou potlačovala slzy.

„Dítě, váš otec má pravdu, poslechněte ho,“ řekla zjihlým

hlasem matka dceři. „Nemohu vám říci jako on: ,Zapomeňte na

Luciena!‘ Ne, já chápu vaši bolest. (Klotylda políbila matce

ruku.) Ale řeknu ti, moje drahá: Jestli ho máš ráda, počkej, nic

nepodnikej, trp mlčky a věř, že rodiče s tebou cítí! Velké dámy,

dítě moje, jsou velké, protože dovedou vždy za všech okolností

a s noblesou konat svou povinnost.“

„Oč vlastně jde?“ otázala se Klotylda, bílá jako stěna.

„O příliš vážné věci, než abychom ti o nich říkali, duše

moje,“ odpověděla vévodkyně. „Neboť není-li to pravda, tvou

mysl by to zbytečně pošpinilo; a je-li to pravda, pak bude lepší,

když o tom nebudeš vědět.“

V šest hodin vyhledal vévoda Chaulieu vévodu Grandlieua,

který na něho čekal ve své pracovně.

„Poslyš, Henri… (ti dva vévodové si tykali a říkali si

jménem. Je to jeden z odstínů, jež byly vynalezeny, aby

označovaly stupeň přátelství, čelily šířící se francouzské

familiérnosti a pokořovaly samolibost)… Poslyš, Henri, jsem

v takových rozpacích, že se nemohu poradit s nikým jiným než

se starým přítelem, který se vyzná v obchodech, a v tom ty jsi

zběhlý. Moje dcera Klotylda, jak víš, miluje toho mladého

Rubempré, a mne přinutili, abych svolil k jejich sňatku.

Vždycky jsem byl proti tomu, ale paní de Grandlieu byla proti

dceřině lásce bezmocná. Když ten chlapec vykoupil své

pozemky, když je ze tří čtvrtin splatil, nemohl jsem mít žádné

námitky. Až najednou jsem včera dostal anonymní dopis (víš,

jak se s nimi má naložit), ve kterém se tvrdí, že jmění toho

mladíka pochází z nečistého pramene a že nám lže, když říká,

že mu potřebné peníze poskytla sestra. V dopise mě žádají,

abych se ve jménu štěstí své dcery a s ohledem na naši rodinu

o něm informoval a radí mi, jak to udělat. Přečti si to.“

„Sdílím tvůj názor na anonymní dopisy, milý Ferdinande,“

odpověděl vévoda de Chaulieu, když si dopis přečetl, „ale

i když k nim má člověk odpor, má je využít. S takovými dopisy

je to jako se špióny. Zavři před tím mládencem dveře

a pokusme se získat o něm informace… Měl bych přesně to, co

potřebuješ. Je tu advokát Derville, což je člověk, kterému plně

důvěřujeme, střeží tajemství mnoha rodin, a tak unese i tohle.

Je to člověk poctivý, člověk, který má váhu, člověk čestný; je

bystrý, mazaný, ale jen ve věcech obchodních. Proto ho můžeš

použít jen pro získávání spolehlivého svědectví. Máme

v ministerstvu zahraničních věcí prostřednictvím státní policie

jedinečného člověka, který dovede odhalovat státní tajemství,

a často ho posíláme za různým posláním. Upozorni Dervilla, že

v této věci bude mít pobočníka. Náš špeh je pán, který přijde

s řádem Čestné legie na prsou a bude vypadat jako diplomat.

Tenhle darebák bude lovcem, zatímco Derville bude lovu jen

přihlížet. Tvůj advokát už ti řekne, zda hora porodila myš, či

zda máš s tím mladým Rubempré přerušit styky. Za týden

budeš vědět, na čem jsi.“

„Ten mládenec ještě není natolik markýzem, aby se cítil

dotčen, když pro něho nebudu týden doma,“ řekl vévoda

Grandlieu.

„Tím spíše, když mu dáš dceru,“ odpověděl bývalý ministr.

„Je-li to anonymní udání pravdivé, může ti to být fuk. Klotyldu

pošleš na cesty s mojí snachou Madeleinou, která se právě

chystá do Itálie.“

„To jsi mě uklidnil, ale ještě nevím, zda ti mám

poděkovat…“

„Počkejme, jak se události vyvinou.“

„A pověz, jak se ten pán jmenuje?“ zvolal vévoda

Grandlieu. „Musíme to oznámit Dervillovi… Pošli mi ho zítra

ve čtyři hodiny, bude tu Derville a dám ty dva dohromady.“

„Jeho skutečné jméno je tuším Corentin. To jméno jsi nikdy

neslyšel,“ řekl bývalý ministr. „Ten pán za tebou přijde skryt

pod krunýřem svého ministerského jména. Říká si pan de Saint

a něco… Jo, Saint-Yves, Saint-Valére nebo tak nějak. Můžeš

se na něho spolehnout. Ludvík XVIII. mu plně důvěřoval.“

Po tomto rozhovoru dostal majordom příkaz, aby nepouštěl

pana de Rubempré dovnitř, což bylo též provedeno.

Děj se odehrává v lóžích

Lucien se procházel po foyeru Italské opery jako opilý. Už

viděl, jak si o něm celá Paříž povídá. Ve vévodovi de Rhétoré

měl neúprosného nepřítele, na jaké se člověk musí usmívat,

aniž se jim může pomstít, neboť jejich výpady jsou v souladu

se společenskými zákony. Vévoda věděl o výstupu, který se

právě odehrál před vchodem do paláce Grandlieuových.

Lucien, který pociťoval nutnost informovat svého soukromého

rádce o této nečekané katastrofě, bál se zajít k Ester, aby se

nekompromitoval, protože Ester možná není sama. Myšlenky

se mu tak pletly, že zapomínal, že Ester vůbec existuje, a právě

v takovém rozrušení mysli musel odpovídat Rastignakovi,

který dosud nevěděl, co se stalo, a blahopřál mu k brzkému

sňatku. V tom se objevil Nucingen a s úsměvem mu řekl:

„Bylo by mi vélkym potěšením, kdybyste navštívil madame

de Champy, která vás chce osobně pozvat na slavnostný

zahájený svýho tomu…“

„S největší radostí, pane barone,“ odpověděl Lucien, jemuž

bankéř připadal jako anděl spásy.

„Nechte nás o samotě,“ řekla Ester panu de Nucingen, když

vstoupil s Lucienem do lóže. „Jděte navštívit paní du Val-

Noble, kterou vidím támhle v lóži v třetím pořadí s tím jejím

boháčem… V Indii se to pracháči jen hemží,“ dodala

a spiklenecky se podívala na Luciena.

„A ten její,“ řekl s úsměvem Lucien, „se hodně podobá

tomu vašemu.“

„A přiveďte mi ji sem,“ řekla Ester, mrkajíc na Luciena, ač

mluvila dál k baronovi, „i s tím jejím boháčem; on by se jistě

hrozně rád s vámi seznámil. Je prý strašně zámožný. Ta

chudinka mě pořád krmí nějakými nářky. Stěžuje si, že prý

nechce pustit chlup. Kdybyste ho oškubal, třebas by byl

ochotnější.“

„Fy nás máde za slóděje,“ řekl baron a odešel z lóže.

„Co je ti, Luciene můj?…“ zašeptala Ester Lucienovi do

ucha, jakmile se dveře lóže zavřely.

„Jsem ztracen! Právě mi odmítli přístup do paláce

Grandlieuových pod záminkou, že nikdo není doma. Byl tam

však vévoda i vévodkyně a pět kočárů čekalo na nádvoří…“

„Tak to by ze svatby nebylo nic?“ řekla Ester pohnutým

hlasem, neboť se před ní právě pootevřelo nebe.

„Ještě nevím, co proti mně chystají.“

„Luciene můj,“ odpověděla mu půvabně mazlivým hlasem,

„proč by ses rmoutil? Však se jednou oženíš ještě líp…

Vydělám ti na dvě panství…“

„Uspořádej dnes večeři, abych si mohl tajně promluvit

s Carlosem, a hlavně pozvi toho falešného Angličana a Val-

Noblovou. Ten pracháč způsobil mou zkázu, je to náš nepřítel,

budeme ho mít v hrsti a…“

Ale Lucien se zarazil a jen beznadějně mávl rukou.

„Copak je?“ otázala se nebohá dívka, které bylo, jako by se

octla ve výhni.

„Paní de Sérizy se na mě dívá!“ zvolal Lucien,

„a k dovršení všeho zlého je s ní vévoda de Rhétoré, který byl

svědkem mého pokoření.“

Vskutku, právě v tom okamžiku se vévoda de Rhétoré bavil

utrpením hraběnky de Sérizy.

„Tak vy Lucienovi trpíte, aby se ukazoval v lóži slečny

Ester?“ říkal mladý vévoda, ukazuje na lóži a Luciena. „Vy,

která máte o něho zájem, abyste ho měla upozornit, že tohle se

nedělá. Může si u ní večeřet, může se i… Ale věru se nedivím

ochladnutí Grandlieuových k tomu mladíkovi. Právě jsem byl

svědkem toho, jak ho nepustili do dveří…“

„Tyhle holky jsou pěkně nebezpečné,“ řekla paní de Sérizy

s kukátkem stále namířeným na Esteřinu lóži.

„Ano, a to stejně tak pro to, co mohou, jako pro to, co

chtějí…

„Ony ho zničí!“ řekla paní de Sérizy, „protože, jak jsem se

dozvěděla, jsou stejně nákladné, když je někdo platí, jako když

je neplatí.“

„Pro něho snad ne!“ odpověděl mladý vévoda, předstíraje

údiv. „Nejenže ho nestojí žádné peníze, ale ony by mu je

v případě potřeby i daly, jak za ním běhají.“

Kolem hraběnčiných úst se objevilo cosi, co nelze zařadit

do oboru úsměvů.

„Tak přijď ke mně o půlnoci na druhou večeři,“ řekla Ester.

„Přiveď Blondeta a Rastignaka. Ať jsou tam aspoň dva zábavní

lidé, a ať nás není víc než devět. Měli bychom poslat barona

pro Evropu pod záminkou, že o tom musíme vyrozumět Asii,

a ty jí řekneš, co se přihodilo, aby byl Carlos informován, než

mu předhodíme toho boháče.“

„Stane se,“ řekla Ester.

A tak se měl Peyrade bez svého vědomí octnout pod jednou

střechou se svým protivníkem. Tygr tak přijde do doupěte lva,

a to lva obklopeného svými strážemi.

Když Lucien vstoupil do lóže paní de Sérizy, tato paní,

místo aby k němu otočila hlavu a usmála se na něho a urovnala

si sukni, aby mu připravila místo vedle sebe, dělala, že

nevnímá toho, kdo vstupuje, a dál se dívala kukátkem do sálu.

Lucien si však podle toho, jak se jí kukátko třáslo v rukou,

všiml, že hraběnkou zmítá obrovské rozčilení, prozrazující

silné rozrušení. Nicméně postoupil do lóže a stoupl si do

protějšího rohu, takže nechal mezi sebou a svou společnicí

trochu volného místa. Opřel se o okraj lóže pravým loktem

a položil si bradu na ruku v rukavičce. Pak se pootočil do

tříčtvrtečního profilu a čekal, až hraběnka promluví. Uběhla

polovina dějství a hraběnka nepromluvila, ani se na něho

nepodívala.

„Já nevím,“ řekla konečně, „proč jste tady, když vaše místo

je v lóži slečny Ester…“

„Vždyť už tam jdu,“ řekl Lucien a odešel, aniž se na

hraběnku podíval.

„Ach má drahá,“ řekla paní du Val-Noble, když vstoupila

do lóže s Peyradem, jehož baron Nucingen nepoznal. „Je mi

nesmírným potěšením, že ti mohu představit pana Samuela

Johnsona. Je to velký obdivovatel vloh pana de Nucingen.“

„Vskutku, pane?“ řekla Ester a usmála se na Peyrada.

„Oh, yes, welice,“ řekl Peyrade.

„Vidíte, barone, tohle je franština, která se podobá té vaší,

asi jako se řeč dobrého Bretoňce podobá řeči člověka

z Burgundska. To se pobavíme, až si budete povídat

o financích… Víte, co od vás žádám, můj bohatý pane, za to,

že vás seznámím se svým baronem?“ řekla s úsměvem.

„Ou!… Thank you… pršedstavte mě siru baronet.“

„Zajisté,“ pokračovala, „když mi prokážete potěšení

a povečeříte se mnou… Neexistuje pevnější tmel než

šampaňské, aby spojovalo lidi. Pevně pečetí všechny obchody,

zejména ty, při nichž jde o to, jak toho druhého napálit! Přijďte

dnes večer, budou tam výborní chlapci. – A pokud jde o tebe,

Fricku,“ pošeptala baronovi do ucha, „sedněte do vozu,

a honem zajeďte do rue Saint-Georges a přiveďte mi Evropu.

Musím jí říci pár slov ohledně té večeře… Zajistila jsem si

Luciena, přivede tam pár vtipných společníků… Vystřelíme si

z toho Angličana,“ pošeptala ještě do ucha paní du Val-Noble.

Peyrade a baron zanechali obě ženy o samotě.

Stinné stránky rozkoše

„Jo, má drahá, jestli se ti podaří si vystřelit z toho ohavy,

seš hlava!“ řekla paní du Val-Noble.

„Kdyby to šlo, tahala bych ho za nos třeba týden,“ zasmála

se Ester.

„Kdepak, s tím bys nevydržela ani půl dne,“ opáčila paní du

Val-Noble. „Jídám tak tvrdý chlebíček, že si na něm můžu

zuby vylámat. V životě už nechci mít za úkol obšťastňovat

nějakýho Angličana… Všechno to jsou chladní sobci, prasata

v šatech…“

„Jak to? Není dvorný?“ usmála se Ester.

„Naopak, ten ohava mi ještě ani jednou neřekl ty.“

„V žádné situaci?“

„Ten uličník mi pořád říká madam a ve chvílích, kdy každý

chlap bývá víceméně něžný, je jako kus ledu. To máš, jako

kdyby pro něho milování bylo něco jako holení. Utře si břitvu,

zase ji uloží do pouzdra a podívá se do zrcadla, jako by si říkal:

,Nepořezal jsem se/ A pak se ke mně chová s úctou, ze které by

se každá ženská zbláznila. Představ si, že ten hnusný mylord

Polívka nutí chudáka Teodora, aby třebas po celý půlden stál

schovaný v umývárně. A dává si vážně záležet na tom, aby mi

ve všem odporoval. A lakomý je jako Gobseck a Gigonnet

dohromady… Když mě pozve na večeři, nezaplatí mi drožku

na zpáteční cestu, když si náhodou nevezmu vlastní.“

„A co ti tedy dává,“ otázala se Ester, „za tuhle službu?“

„Má drahá, vůbec nic. Holých pět set franků měsíčně

a k tomu mi platí nájemní kočár… Ale co to je?… Takový

kočár si najímají hokynáři, když se jedou ženit na radnici, do

kostela á pak do hospody… S tou svou uctivostí mi pije krev.

Když si zkusím stěžovat na nervy a jsem mrzutá, nezlobí se,

jen mi říká: ,Chci, haby majlejdy měla, co chcela, because nic

není tak óškliwy, nedžentlmensky, jako když se ržekne jedny

lejdy: Vy jste jen balík bavlny, obyčejný zboží… Eh, eh! Ale

wy máte tady ten člen Společnosti protialkoholický

a protiotrokářský.‘ A ten darebák zachovává ten svůj ledový

klid, čímž mi naznačuje, že si mě váží, asi jako by si vážil

černocha, a že to ovšem nesouvisí s jeho cítěním, nýbrž s jeho

protiotrokářským smýšlením.“

„Snad ani není možné, aby byl někdo větší ohava,“ řekla

Ester, „já bych ho finančně zničila, toho ošklivce!“

„Jak ho chceš zničit?“ namítla paní du Val-Noble. „To by

mě napřed musel milovat!… Ale ani ty bys nebyla schopna ho

požádat o dva groše. Vážně by tě vyslechl a řekl by s veškerou

britskou formálností, vedle který se člověku zdá facka skvělá

věc, že tě platí dost draho na tu ,fjécičku‘, která znamená

v jeho životě lásku.“

„Když si člověk pomyslí, že při našem řemesle se člověk

může setkat s chlapem, jako je tenhle!“ zvolala Ester.

„Copak ty, drahoušku, ty jsi měla štěstí!… hezky si svýho

Nucingena opatruj!“

„Ale ten tvůj pracháč má zřejmě něco za luben!“

„Adéla to taky říkala,“ odpověděla paní du Val-Noble.

„Tak tenhle člověk, má milá, si asi vzal do hlavy, že chce

v ženské vzbudit nenávist, aby ho do určité doby poslala

k vodě,“ řekla Ester.

„Nebo chce obchodně navázat styk s Nucingenem a našel si

mě, protože ví, že jsme přítelkyně; to si Adéla taky myslí,“

pokračovala paní du Val-Noble. „Proto jsem ti ho dnes večer

představila. Jo, kdybych věděla, co opravdu chce, to bychom se

snadno domluvili s tebou i s Nucingenem!“

„A to se nikdy nerozzlobíš?“ zeptala se Ester. „Neřekneš

mu občas, co si o něm myslíš?“

„Zkus to, když jsi tak chytrá… Přes všechnu tu tvou

roztomilost by tě ubil těmi svými bodrými úsměvy. Odpověděl

by ti: ,Jsem proti ótroctwí, jste wólna…‘ Mohla bys mu povídat

nejlepší vtipy, jen by se na tebe podíval a řekl by: ,Very good!‘

A ty by sis v tu ránu uvědomila, že pro něho nejsi nic víc než

kašpar.“

„A co zlost?“

„Totéž! Byla by to pro něho podívaná. Toho by mohli

operovat vlevo na prsou, a nic by mu to neudělalo. Ten musí

mít vnitřnosti z plechu. To jsem mu taky řekla. A on na to: ,Já

jsem

velmi

spokojenej

s takovým

anatomickým

uspořádáním…‘ A vždycky zdvořile. Je to, má milá, duše

v rukavičkách. Ještě pár dní budu snášet tohle trápení, čistě ze

zvědavosti. Jinak bych už dávno byla požádala Filipa, aby

mylorda zfackoval, Filip je vynikající šermíř. Beztak už mi nic

jinýho nezbejvá…“

„Moje řeč!“ zvolala Ester. „Ale napřed bys měla zjistit,

jestli taky umí boxovat, protože tihle staří Angličani bejvají

pěkně vykutálení.“

„Tomuhle se nikdo nevyrovná!… Kdybys ho slyšela, jak se

mě ptá, jaké jsou moje příkazy, v kolik hodin mě může přijít

překvapit (samozřejmě!) a jak se přitom rozplývá v uctivých

frázích, takzvaně džentlmenských, řekla by sis: ,Ejhle,

zbožňovaná žena!‘ – a každá druhá by to řekla taky.“

„A to nám, má milá, závidí!“ řekla Ester.

„Zkrátka…“ zvolala paní du Val-Noble, „každá jsme se

v životě více méně poučily o tom, jak málo si nás lidé váží.

Ale, má drahá, ještě nikdy v životě mě žádnej surovec tak

krutě, tak hluboce a tak dokonale nepokořil, jako tenhle

břichatej měch plnej portskýho vína. Když se namaže, jde

domů, aby, jak říká Adéle, neobtěžoval a aby nebyl v područí

dvou mocností najednou: ženy a vína. Zneužívá moji drožku.

Jezdí s ní častěji než já… Oh, kdybychom ho tak dnes večer

mohly dostat pod stůl!… Jenže on vypije deset lahví a jenom

se mírně namaže. Oči má sice zavřený, ale vidí moc dobře.

„To máš jako lidi, co mají okna zvenčí špinavý,“ řekla

Ester, „a přitom zevnitř vidí, co se děje venku… Já tuhle

mužskou vlastnost dobře znám. Du Tillet jí přímo oplývá.“

„Snaž se získat na večer du Tilleta. Kdyby se těm dvěma,

jemu a Nucingenovi, podařilo zatáhnout ho do některý tý jejich

machinace, aspoň bych byla pomstěná!… Dovedli by ho dostat

na mizinu! Jo, má milá, po tom laskavým, zábavným a vtipným

chudákovi Falleixovi padnout na takovýho protestantskýho

pokrytce… Co jsme se kdysi spolu nasmáli!… A to se říká, že

burzovní agenti jsou hloupí… Jo, tak tenhle zklamal jen

jednou…“

„Když tě nechal bez krejcaru? Tím ses přece seznámila se

stinnými stránkami veselého života.“

Evropa, kterou Nucingen přivezl, strčila do dveří svou zmijí

hlavu. Po několika slovech, která jí její paní pošeptala do ucha,

zase zmizela.

Hadi se proplétají

O půl dvanácté v noci stálo před domem slavné kurtizány

v rue Saint-Georges pět kočárů: Lucienův, s nímž přijel

i Rastignac, Blondet a Bixiou, du Tilletův, boháčův a kočár

Floriny, kterou sehnal du Tillet. Trojitá okna byla zahalena

bohatě řasenými čínskými záclonami. Večeře se měla podávat

v jednu hodinu, svíčky hořely, malý salónek a jídelna stavěly

na odiv svou nádheru. V plánu byla noc orgií, jakým se jen tyto

tři ženy a tito muži dovedli oddat. Napřed se hrály karty,

protože bylo třeba počkat asi dvě hodiny.

„Hrajete, mylorde?“ zeptal se Peyrada du Tillet.

„Já hrál s mister O'Conell, s mister Pitt, Fox, Canning,

s lord Brougham, s lord…“

„Řekněte rovnou, že jste hrál se spoustou lordů,“ řekl

Bixiou.

„A s lord Fitz-William, s lord Edinborough, s lord Hertford,

s lord…“

Bixiou se podíval Peyradovi na boty a shýbl se.

„Copak to hledáš?“ zeptal se Blondet.

„No přece to péro, co se s ním dá tahle mašina zastavit,“

řekla Florina.

„Hrajete jeden bod za dvacet franků?“ řekl Lucien.

„Já play ou všechno, co vy ráčila prohrát…“

„Že to ale umí koulet, co?“ řekla Ester Lucienovi, „všichni

ho mají za Angličana.“

Du Tillet, Nucingen, Peyrade a Rastignac zasedli ke

karetnímu stolku. Florina, paní du Val-Noble, Ester, Blondet

a Bixiou zůstali u krbu a hovořili mezi sebou. Lucien si

mezitím listoval v albu uměleckých rytin.

„Madam, je prostřeno,“ řekl Paccard, oblečený ve skvělé

livreji.

Peyrade si sedl vlevo od Floriny a vedle Bixioua, jemuž

Ester přikázala, aby boháče provokoval, aby co nejvíce pil.

Bixiou totiž dovedl pít donekonečna. Peyrade nikdy za celý

svůj život nezažil takovou nádheru a neochutnal takové

pokrmy ani nespatřil tak krásné ženy.

„Dnes večer už toho mám za celých těch tisíc zlatých, co

mě stála Val-Noblová,“ pomyslel si. „A k tomu jsem ještě na

nich vyhrál tisíc franků.“

„Tohle je příklad hodný následování,“ řekla Val-Noblová,

sedící vedle Luciena, a ukázala posunkem na nádhernou

jídelnu.

Ester si posadila Luciena vedle sebe a pod stolem mu

nohama tiskla nohu.

„Slyšíte,“ řekla Val-Noblová, hledíc na Peyrada, který

dělal, že nevidí, „takhle byste mi měl zařídit dům! Když se

někdo vrátí z Indie s milióny a chce obchodovat s takovými

Nucingeny, musí žít na jejich úrovni.“

„Já člen abstinent society…“

„Tak jen hezky bumbejte,“ řekl Bixiou, „v Indii je totiž

horko, strýčku!“

Bixiou si usmyslel, že se ze žertu bude k Peyradovi chovat,

jako by to byl jeho strýček, který se právě vrátil z Indie.

„Madam du Val-Noble mi šíkala, že vy máte blány…,“

nadhodil Nucingen, zkoumavě si prohlížeje Peyrada.

„To jsem chtěl slyšet,“ řekl du Tillet Rastignakovi, „jak ti

dva budou spolu žvatlat.“

„Uvidíte, že si nakonec budou výborně rozumět,“ řekl

Bixiou, který si domyslel, co du Tillet právě řekl Rastignakovi.

„Sir baronet, já myslím a little speculation, very ruce…

moc… vynósy a veliká zisk…“

„Uvidíte,“ řekl Blondet du Tilletovi, „že za chvilku začne

o anglickém parlamentu a anglické vládě.“

„Je to Čajna… tam opium…“

„Ja, to snám,“ řekl hned Nucingen jako člověk, který má

světový obchod v malíčku, „ale anglická vláda ušívá opium

jako klíč od dvéží do Číny, a nám by nedovolila…“

„S tou vládou mu Nucingen zarazil řeč,“ řekl du Tillet

Blondetovi.

„Tak vy jste obchodoval s opiem!“ zvolala paní du Val-

Noble. „Teď chápu, proč jste tak uspávající, asi vám zůstalo

v srdci…“

„Vidyte,“ obrátil se baron na domnělého obchodníka

opiem, ukazuje mu paní du Val-Noble. „Vy jste na tom jako já:

milionáže nepude šádná šéna nikdy opravdu milovat.“

„Já milovat majlejdy chódně a často…“ řekl Peyrade.

„To vše ve jménu abstinentství,“ řekl Bixiou, který právě

nalil do Peyrada třetí láhev bordeauxského a naléval mu

portské.

„Ou!“ zvolal Peyrade, „to ingliš vajn z Portugal.“

Blondet, du Tillet a Bixiou na sebe s úsměvem mrkli.

Peyrade měl schopnost se celý přestrojit, včetně způsobu

myšlení. Je málo Angličanů, kteří by nám netvrdili, že zlato

a stříbro jsou v Anglii lepší než kdekoli na světě. Kuřata

a vejce dovážená z Normandie na londýnské trhy opravňují

Angličany k tvrzení, že londýnská kuřata a vejce jsou lepší

(very fine) než pařížská, ač pocházejí ze stejného kraje. Ester

a Lucien žasli nad tou dokonalostí v převleku, v řeči

i v troufalosti. Pilo se a jedlo tolik a tak znamenitě při veselém

hovoru, že mezitím udeřila čtvrtá hodina. Bixiou se domníval,

že dosáhl jednoho z těch vítězství, jaké tak vtipně líčí Brillat-

Savarin. Ale v okamžiku, kdy si říkal, nalévaje strýčkovi:

„Přemohl jsem Anglii!“, Peyrade odpověděl tomu krutému

vtipálkovi rčením: „Jako vždycky, mladej!“, což uslyšel jen

sám Bixiou.

„Páni! Ten je právě takový Angličan jako já: můj strýček je

Gaskoněc!… Já bych ani jiného mít nemohl!“

Bixiou byl s Peyradem o samotě, takže to odhalení nikdo

neslyšel. Peyrade spadl ze židle na zem. A tu se ho okamžitě

zmocnil Paccard a odnesl ho do podkrovního pokojíku, kde

Peyrade tvrdě usnul. V šest hodin byl falešný boháč přiveden

k vědomí pomocí mokrého hadru, jímž mu omývali obličej,

a zjistil, že leží na starém polním lůžku tváří v tvář Asii,

zahalené v černém dominu.

„No tak, strejdo Peyrade, teď se my dva vyrovnáme,“ řekla

mu.

„Kde jsem?“ otázal se Peyrade, rozhlížeje se kolem sebe.

„Poslouchejte mě, to vás vystřízliví,“ řekla Asie. „Jestli

nemilujete paní du Val-Noble, určitě milujete svou dceru, že

ano?“

„Svou dceru?“ zděsil se Peyrade. „Ano, slečnu Lydii…“

„Nu a?“

„Nu a ta už není v rue des Moineaux, byla unesena.“

Peyrade vzdychl jako voják, který umírá raněn na bitevním

poli.

„Zatímco jste si hrál na Angličana, někdo si zahrál na

Peyrada. Vaše dceruška myslela, že jde za tatínkem, a teď je na

bezpečném místě… Kdepak, tu nikdy nenajdete! Leda, že byste

napravil zlo, které jste spáchal…“

„Jaké zlo?“

„Včera v paláci Grandlieuových odmítli přístup panu

Lucienu de Rubempré. Je to výsledek tvých intrik a intrik

člověka, kterýho jsi na nás poštval. Ani slovo! Poslouchej!“

řekla Asie, když viděla, jak Peyrade otvírá ústa. „Dostaneš

svou dceru čistou a neposkvrněnou,“ pokračovala Asie

podtrhujíc každou myšlenku důrazem na jednotlivých slovech,

„teprve nazítří toho dne, kdy pan de Rubempré vyjde z kostela

svatýho Tomáše Akvinskýho jako manžel slečny Klotyldy.

Když do šesti dnů nebude Lucien de Rubempré přijímán

v paláci Grandlieuových tak, jako až dosud, zemřeš ty první,

násilnou smrtí, a nic tě před ní nezachrání… A až pocítíš, že jsi

smrtelně zasažen, necháme ti čas, aby sis mohl před smrtí

rozvažovat nad touto myšlenkou: ,Moje dcera se nadosmrti

stane prostitutkou!…‘ I když jsi byl dost hloupý, aby ses dostal

do našich spárů, zbylo ti ještě dost rozumu, abys uvažoval

o tomto sdělení našeho štábu. Neštěkej, nic neříkej, jdi se

převléknout ke Contensonovi, vrať se domů a Katt ti řekne, že

tvoje Lydie na tvůj vzkaz odešla a už ji od tý doby nikdo

neviděl. Kdyby sis stěžoval, kdybys chtěl nějak zakročit,

začneme s tím, co jsem ti řekla, že uděláme s tvou dcerou,

slíbili jsme ji de Marsayovi. Se starým Canquoéllem není třeba

používat frází ani jednat v rukavičkách, viď?… Jdi, a už se

přestaň šťourat v našich věcech.“

Asie zanechala Peyrada, že by se nad ním kámen ustrnul.

Každé její slovo bylo jako rána palicí. Špión měl v očích dvě

slzy a další dvě, spojené šmouhami, mu stékaly po tváři.

„Čekáme pana Johnsona k večeři,“ řekla Evropa, která za

okamžik potom vstrčila hlavu do dveří.

Peyrade neodpověděl, sestoupil po schodech, vyšel na ulici

a došel ke stanovišti fiakrů, zajel se převléknout ke

Contensonovi, jemuž neřekl ani slovo, přeměnil se znovu na

starého Canquoélla a v osm hodin byl doma. S tlukoucím

srdcem vystoupil po schodech. Když Vlámka uslyšela svého

pána, řekla mu naivně: „Tak co, kde je slečinka?“, až se starý

špión musel opřít o zeď. Tato rána byla nad jeho síly. Vstoupil

do dceřina bytu, a když ho nalezl prázdný a vyslechl Kattino

líčení únosu, tak mazaně vymyšleného, jako by byl jeho

autorem sám Peyrade, zármutkem omdlel.

„Nu což,“ řekl si, „musím se podrobit, pomstím se až

potom, teď jdu za Corentinem… Tohle je první případ, kdy

jsme se setkali se skutečnými protivníky. Corentin umožní

tomu hezkému hochovi, aby se oženil třebas s nějakou

císařovnou, když bude chtít!… Jo, teď chápu, že se do něho

moje dcera zamilovala na první pohled!… Ten zatracený

španělský páter se vyzná… Odvahu, dědku Peyrade, přinuť

toho lumpa, aby vrátil svou kořist!“

Nebohý otec netušil, jaká nová strašlivá rána ho čeká.

Když dorazil ke Corentinovi, jeho důvěrný sluha, který

Peyrada znal, mu řekl:

„Pán odjel.“

„Na dlouho?“

„Na deset dní.“

„Kam?“

„Já nevím.“

„Proboha, já už hloupnu a ptám se ho kam, jako

kdybychom jim to říkali,“ pomyslel si.

Pod širým nebem

Několik hodin předtím, než měl být Peyrade probuzen

v podkrovním pokojíku v rue Saint-Georges, Corentin, který

přijel ze svého venkovského sídla v Passy, dostavil se

k vévodovi Grandlieuovi v přestrojení za starého komorníka,

který sloužil u šlechty. Na klopě černého fraku měl stužku

Čestné legie. Nalíčil se jako dědoušek s napudrovanými vlasy,

celý vrásčitý a bleďoučký. Oči měl zastíněny kostěnými

brýlemi. Zkrátka, vypadal jako starý kancelářský ředitel. Když

ohlásil své jméno (pan de Saint-Dénis) byl uveden do pracovny

vévody Grandlieua, kde zastihl Derviíla, jak čte dopis, který on

sám nadiktoval jednomu ze svých podřízených, tomu, který

měl funkci písaře. Vévoda vzal Corentina stranou, aby mu

vyložil všechno to, co Corentin už dávno znal. Pan de Saint-

Denis ho chladně, ale ve vší uctivosti vyslechl a přitom se bavil

pozorováním toho velmože, snaže se proniknout až k jeho

sametem obalenému nitru a odhalit tento život věčně

zaměstnávaný whistem a vážností domu Grandlieuových. Velcí

páni jsou před svými podřízenýni velmi dětinští, a tak stačilo,

že Corentin položil panu de Grandlieu jen pár uctivých otázek,

aby z něho vykřesal proud urážlivých řečí.

„Dáte-li na mne,“ řekl Corentin Dervillovi, který mu byl

řádně představen, „vypravíme se ještě dnes večer do

Angoulému bordeauxským dostavníkem, který je stejně rychlý

jako pošta, takže nám stačí šest hodin, abychom tam získali

informace, které si pan vévoda žádá. Rozuměl-li jsem dobře

Vaší Jasnosti, pak postačí, když se dozvíme, zda sestra a švagr

pana de Rubempré mu mohli dát dvanáct set tisíc franků…“

řekl dívaje se na vévodu.

„Rozuměl jste správně,“ odpověděl francouzský aristokrat.

„Do čtyř dnů můžeme být nazpět,“ pokračoval Corentin

k Dervillovi, „a žádný z nás tak nezanedbá svou práci déle, než

je únosné.“

„To byla jediná námitka, kterou jsem chtěl Jeho Výsosti

učinit,“ řekl Derville. „Jsou čtyři hodiny, zaskočím domů,

abych si promluvil se svým písařem, sbalil věci, navečeřel se

a budu v osm hodin… Ale dostaneme vůbec místa?“ zarazil se

a obrátil se k panu de Saint-Denis.

„Za to ručím,“ řekl Corentin, „buďte v osm hodin na

nádraží dopravní společnosti. Nebudou-li místa, zařídím, aby

byla, protože takhle se má sloužit vévodovi Grandlieuovi…“

„Pánové,“ řekl vévoda blahosklonně, „ještě vám neděkuji .“

Corentin a advokát usoudili, že jde o propouštěcí formuli,

uklonili se a odešli. V okamžiku, kdy Peyrade vyslýchal

Corentinova sluhu, pan de Saint-Denis a pan Derville, usazeni

v dostavníku do Bordeaux, sledovali mlčky pařížské předměstí.

Druhý den ráno se mezi Orleansem a Toursem znuděný

Derville dal do řeči a Corentin se ho uráčil bavit, ale

zachovával odstup: naznačil mu, že je v diplomatických

službách a že očekává, že se protekcí vévody Grandlieua stane

generálním konzulem. Dva dny po odjezdu z Paříže vystoupili

Corentin

a Derville

v Mansle,

k advokátovu

velkému

překvapení, neboť se domníval, že jedou do Angoulému.

„V tomto městečku,“ řekl Corentin Dervillovi, „získáme

podrobné informace o paní Séchardové.“

„Vy ji znáte?“ otázal se Derville, překvapen tím, jak je

Corentin informován.

„Když jsem zjistil, že průvodčí je z Angoulému, pohovořil

jsem s ním. Sdělil mi, že paní Séchardová bydlí v Marsacu,

a z Manslu je to do Marsacu pouhá míle cesty. Řekl jsem si, že

tady pro nás bude snazší dobrat se pravdy než v Angoulému.“

„A navíc,“ pomyslel si Derville, „jak mi řekl vévoda,

nejsem nic víc než svědek při vyšetřování, které povede tento

jeho člověk…“

Hostinec Pod širým nebem v Mansle patřil jednomu z těch

tlouštíků, u nichž má člověk obavy, že už je při návratu

nespatří, ale které ještě po deseti letech nalezneme na prahu

hostince stejně kulaťoučké, se stejným bavlněným michlem na

hlavě, stejnou zástěrou, stejným nožem, stejně mastnými vlasy,

stejnou trojitou bradou, jak je typizovali všichni romanopisci

počínaje nesmrtelným Cervantesem a konče nesmrtelným

Walterem Scottem. Všichni jsou stejně domýšliví na svou

kuchyni, všichni jsou vám k službám, a nakonec vám přinesou

vyzáblé kuře a zeleninu na žluklém másle. Všichni se chlubí,

jaká mají skvělá vína, a napájejí vás místními výrobky.

Corentin se už v útlém mládí naučil, jak lze z hostinského

dostat věci důležitější než jídlo pochybné jakosti a falšované

víno. A tak se vydával za člověka, jehož je snadné uspokojit

a který se s úplnou důvěrou odevzdává do rukou nejlepšího

kuchaře v Manslu, jak tlouštíkovi prohlásil.

„Není to těžké být nejlepší, když jsem tu jediný,“

odpověděl hostinský.

„Dejte nám večeři do sousední místnosti,“ řekl Corentin

a mrkl na Dervilla. „A hlavně neváhejte a zatopte v krbu,

protože nám zalezlo za nehty.“

„Ve voze nebylo žádné teplo,“ řekl Derville,

„Jak daleko je odsud do Marsacu?“ zeptal se Corentin

hostinské, která seběhla z horního patra, když se dověděla, že jí

dostavník přivezl nocležníky.

„Vy jedete do Marsacu, pane?“ otázala se hostinská.

„Ještě nevím,“ odtušil suše Corentin. „Je to do Marsacu

daleko?“ otázal se znovu, když ponechal hostinské čas, aby si

všimla jeho stužky Čestné legie.

„Bryčkou je to slabá půlhodinka,“ řekla žena hostinského.

„Myslíte, že bychom tam teď v zimě nalezli Séchardovy?“

„Určitě, bydlí tam po celý rok.“

„Je pět hodin. Snad bychom je v devět zastihli vzhůru?“

„Určitě až do desíti, každý večer u nich někdo je, buď pan

farář, nebo pan doktor Marron…“

„Jsou to slušní lidé?“ zeptal se Derville.

„Och, pane, jedni z nejlepších,“ odpověděla hostinská.

„Jsou to upřímní, poctiví lidé!… A ani trošku ctižádostiví! Pan

Séchard, ačkoli na tom není špatně, mohl prý dneska mít

milióny, kdyby se nebyl dal obrat o vynález, který učinil ve

výrobě papíru a z něhož teď těží bratři Cointetové…“

„Ach ovšem, bratři Cointetové!“ řekl Corentin.

„Moc mluvíš,“ řekl hostinský. „Co je tady pánům po tom,

jestli Séchard má nebo nemá patent na vynález na výrobu

papíru? Pánové neobchodují papírem… Jestli hodláte

přenocovat u nás Pod širým nebem,“ řekl hostinský, obraceje

se k oběma cestujícím, „zapište se mi laskavě do knihy hostí.

Zdejší četnický strážmistr nemá co dělat, a tak si krátí čas tím,

že nás sekýruje…“

„A hrome, myslel jsem, že Séchardovi jsou hrozně bohatí,“

řekl Corentin, zatímco Derville zapisoval do knihy své jméno

a povolání jako advokát první instance v departementu Seině.

„Někdo říká, že to jsou milionáři,“ odpověděl hostinský, „ale

chtít zabránit lidským řečem, to je jako kdybych chtěl někdo

zastavit řeku. Starý pan Séchard zanechal na dvakrát sto tisíc

v nemovitostech, a to je docela slušné na někoho, kdo začal

jako dělník. A možná že si to všechno našetřil… protože mu

jeho majetek nakonec vynášel takových deset až dvanáct tisíc

franků. Za předpokladu, že byl dost hloupý, aby si po dvacet let

ty peníze neukládal, vycházelo by to. Ale i kdyby byl lichvář,

jak si o něm lidi mysleli, a vydělal na tom tři sta tisíc, dělá to

pořád jen pět set tisíc, a to má do miliónu daleko. Já mít to, co

do toho miliónu chybí, neseděl bych tady jako hostinský.“

„Jakže,“ řekl Corentin, „Séchardovi tedy nemají nejméně

dva tři milióny?“

„Takové jmění se připisuje pánům Cointetovým, co mu

ukradli ten jeho vynález,“ zvolala hostinská. „On od nich

dostal sotva takových dvacet tisíc… Kde by ti poctivci vzali

nějaké milióny? Za otcova života na tom byli dost špatně. Bez

svého správce Kolba a jeho ženy, která jim byla oddaná stejně

jako její manžel, byli by se těžko oháněli. Co měli

z Verberie?… Tisíc zlatých roční renty!…“

Corentin odvedl Dervilla stranou a řekl mu:

„In vino veritas! Ve špuntech je pravda. Pokud jde o mne,

je pro mě hostinec něco jako matriční úřad pro celé okolí, notář

není lépe informován o všem, co se v takové malé obci šustne,

než hostinský… Jak vidíte, předpokládá se, že víme, kdo jsou

Cointetovi, Kolbovi atd. Takový hostinský je živou kronikou

všech místních událostí, bezděky dělá práci policie. Vládě

stačí, když má na dvě stě špiclů, protože v takové zemi, jako je

Francie, je deset miliónů poctivých špiclů. Ale my nemusíme

věřit jen téhle informaci, protože v takovém malém místě by se

už vědělo o tom miliónu sto dvacet tisíc franků, které šly na

zaplacení panství… Nezdržíme se tu dlouho…“

„To doufám,“ řekl Derville.

„Řeknu vám proč,“ pokračoval Corentin. „Přišel jsem na

zcela přirozenou cestu, jak dostat z manželů Séchardových, jak

to doopravdy bylo. Počítám s vaší autoritou advokáta, abyste

mě podpořil v drobné lsti, které hodlám použít, abychom

vyslechli jasný a přesný výčet jejich jmění. Po večeři se

vypravíme k Séchardovým.“ Hostinské řekl: „Buďte tak

laskavá a připravte nám postele. Chtěli bychom každý svůj

pokoj. V hostinci Pod širým nebem je jistě místa dost.“

„To víte, pane,“ řekla hostinská, „proto jsme ho tak

pojmenovali.“

„Copak o to, tuhle slovní hříčku mají v každém

departementu,“ řekl Corentin. „Nemáte na to patent.“

„Večeře je na stole,“ řekl hostinský.

„Kde u čerta vzal ten mladík ty peníze?… Nebo snad měl

ten anonym pravdu a jsou to peníze nějaké hezké holky?“ řekl

Derville Corentinovi, když zasedli k večeři.

„To by ovšem bylo předmětem jiného pátrání,“ řekl

Corentin. „Lucien de Rubempré prý žije, jak mi řekl vévoda

Chaulieu, s jistou pokřtěnou židovkou, která se vydává za

Holanďanku a jmenuje se Ester van Bogseck.“

„To je zvláštní náhoda!“ řekl advokát. „Já právě hledám

dědičku jistého Holanďana jménem Gobseck, což je totéž

jméno s přehozenými souhláskami…“

„Opatřím vám informace o příbuzenských vztazích těch

osob, jakmile se vrátím do Paříže,“ řekl Corentin.

Hodinu poté odjížděli oba pověřenci rodu Grandlieuových

na Verberie, jak se nazýval dům pana a paní Séchardových.

Jedna z tisíce Corentinových pastí

Luciena nikdy nic tak hluboce nedojalo, jako když přijel na

Verberie a mohl porovnat vlastní osudy s osudem svého

švagra. Oběma příchozím z Paříže se naskytl týž pohled, jaký

před několika dny tak zapůsobil na Luciena. Všechno tu

dýchalo klidem a blahobytem. V době, kdy se oba cizinci

blížili k Verberii, hostil její salón právě společnost čtyř lidí: byl

tu marsacký farář, mladý pětadvacetiletý kněz, který se na

přání paní Séchardové stal učitelem jejího syna Luciena, dále

místní lékař Marron, notář, a konečně jistý plukovník ve

výslužbě, který pěstoval růže na zahradě svého domu, který

stál přes silnici naproti Verberii. S úsměvem přicházeli na

nevinnou partii karet po jednom centimu za bod, vypůjčit si

noviny nebo vrátit ty, které už přečetli. Když si Séchardovi

koupili Verberii, pěkný kamenný dům s břidlicovou střechou,

jehož květinovou zahradu tvořil pozemek zvící dvou jiter,

věnovala krásná paní Séchardová své úspory na rozšíření

zahrady až k potůčku tím, že skoupila vinice a tyto pozemky

proměnila v trávníky se skupinami stromů. V současné době

Verberie, obklopená obezděným parkem o rozloze dvaceti jiter,

byla považována za nejvýznamnější místo v okolí. Dům

nebožtíka Sécharda a jeho vedlejší budovy sloužily jen

k obdělávání dvaceti jiter vinic, které po sobě zanechal, kromě

pěti dvorců s výnosem šesti tisíc franků, a desíti jiter luk,

ležících na druhé straně potůčku, přímo naproti pozemku

Verberie. Pani Séchardová měla v úmyslu je k němu příštím

rokem připojit. Místní lidé už nazývali Verberii zámkem a Evu

Séchardovou

nazývali

paní

z Marsacu.

Když

Lucien

uspokojoval svou marnivost, pouze napodobil místní sedláky

a vinaře. Courtois, majitel mlýna malebně stojícího nedaleko

Verberie, už jednal s paní Sécjiardovou o jeho prodeji. Tento

pravděpodobný přírůstek dodá konečně Verberii vzhled

předního panství v departementu. Paní Séchardová, která

konala dobré skutky stejně uvážlivě jako vznešeně, byla stejně

vážená jako oblíbená. Její nádherně rozvitá krása dosahovala

právě svého vrcholu. Ačkoli jí bylo teprve šestadvacet let,

zachovala si svěžest svého mládí tím, že užívala klidu

a hojnosti, jaký skýtá život na venkově. Svého muže stále

milovala a vážila si ho jako talentovaného člověka, který je

natolik skromný, že se vzdal hlučné slávy. K dokreslení snad

postačí, řekneme-li, že za celý svůj život nezaznamenala jediný

tep srdce, který by u ní nevyvolaly vlastní děti nebo manžel.

Daň, kterou tato rodina platila neštěstí, byl, jak je nasnadě,

hluboký žal, který jim způsobil Lucienův způsob života,

v němž Eva Séchardová tušila cosi tajemného, co ji děsilo tím

víc, že při poslední návštěvě Lucien odrazil suše každou otázku

své sestry tím, že ctižádostiví lidé nemají komu skládat účty ze

svých zdrojů, leda sami sobě. Za šest let viděl Lucien svou

sestru jen třikrát a nenapsal jí víc než šest dopisů. K jeho první

návštěvě na Verberii došlo, když jim zemřela matka, a ta

poslední měla za účel žádost o tu lež, tak nutnou pro jeho

záměry. Mezi paní Séchardovou a jejím bratrem došlo tehdy

k prudkému výstupu, který vnesl do lůna jejich pokojného

a počestného života strašlivé pochybnosti.

Vnitřek domu, přeměněný stejně jako jeho zevnějšek, ač se

nehonosil žádným přepychem, byl pohodlný. Lze tak soudit ze

zběžného pohledu na salón, kde byla právě shromážděna

společnost. Pěkný aubussonský koberec, šedivé bavlněné

čalouny zdobené zelenými hedvábnými tkalouny, malby

napodobující

dřevo,

mahagonový

vyřezávaný

nábytek

potažený šedivou vlněnou látkou se zelenými prýmky,

žardiniéry s květinami přes pokročilou roční dobu lahodily

oku. Záclony na oknech ze zeleného hedvábí, obložení krbu,

rámy zrcadel byly prosty onoho falešného vkusu, který na

venkově všechno hyzdí. Všechno, až na nejmenší drobnosti,

bylo vkusné a čisté, uklidňující pro duši i oko onou poezií,

kterou milující a chytrá žena může a musí vtisknout své

domácnosti.

Paní Séchardová, dosud ve smutku po otci, vyšívala u krbu

za pomoci paní Kolbové, hospodyně, která se starala o celou

domácnost. V okamžiku, kdy bryčka míjela první obydlí

v Marsacu, obvyklá společnost na Verberii vzrostla o mlynáře

Courtoise, který hodlal po smrti své manželky odjet na

odpočinek a byl by rád výhodně prodal své pozemky, na nichž

zřejmě paní Séchardové velice záleželo, a Courtois věděl proč.

„Právě tady zastavila nějaká bryčka,“ řekl Courtois, když

uslyšel před domem vůz. „A podle rachotu soudím, že je to

něco zdejšího.“

„To se asi na nás přijeli podívat Postel s manželkou,“ řekl

lékař. „Ba ne,“ řekl Courtois, „bryčka přijela z Mansle.“

„Milostpane,“ řekl Kolb, mohutný Alsasan. „Je tady jeden

advokát z Paříže a chce mluvit s pánem.“

„Advokát?…“ podivil se Séchard. „Z toho slova se mi dělá

špatně.“

„Tak vám děkuju,“ řekl marsacký starosta jménem Cachan,

který dvacet let provozoval advokacii v Angoulému a který byl

kdysi pověřen Séchardovou obžalobou.

„Můj chudáček David se už nezmění, ten už bude do smrti

roztržitý,“ řekla s úsměvem Eva Séchardová.

„Advokát z Paříže,“ řekl Courtois. „To vy máte nějaké

jednání v Paříži?“

„Ne,“ řekla Eva.

„Máte tam bratra,“ poznamenal Courtois.

„Jen aby to nebylo kvůli dědictví po starém Séchardovi,“

řekl Cachan. „Ten chlap se tam zřejmě namočil ve špinavých

obchodech…“

Corentin a Derville vstoupili, pozdravili společnost,

představili se jménem a vyžádali si soukromý rozhovor s paní

Séchardovou a jejím manželem.

„Beze všeho,“ řekl Séchard. „Oč jde?“

„Jen o dědictví po vašem panu otci,“ odpověděl Corentin.

„Pak tedy dovolte, aby byl jednání přítomen pan starosta,

který je bývalý advokát z Angoulému.“

„Vy jste pan Derville?“ řekl Cachan hledě na Corentina.

„Nikoli, pane, to je tady ten pán,“ odpověděl Corentin

a ukázal na advokáta. Derville se uklonil.

„Ale my jsme tu jako jedna rodina,“ řekl Séchard, „nemáme

před svými sousedy co skrývat, a proto je zbytečné, abychom

chodili do mé pracovny, kde není zatopeno… Žijeme

nabíledni…“

„V životě vašeho otce,“ řekl Corentin, „byly jisté záhady,

které byste možná neradi zveřejňovali.“

„Je to snad něco, zač bychom se mohli stydět?“ řekla Eva

zděšeně.

„Ale ne, jen taková mladická nerozvážnost,“ řekl Corentin

a nastražil tak dokonale chladnokrevně jednu ze svých

nespočetných pastí. „Váš pan otec vás obdařil starším

bratrem…“

„Ten starý medvěd!“ zvolá Courtois, „neměl vás v lásce,

pane Sécharde, a tohle si na vás schovával, podšívka jeden.

Teď chápu, co měl na mysli, když mi říkal: Až budu pod

drnem, to něco uvidíte!“

„Uklidněte se, pane,“ řekl Corentin Séchardovi, po očku

pozoruje Evu.

„Bratr!“ zvolal lékař. „To se vám vaše dědictví zmenší

o polovičku!…“

Derville předstíral, že si prohlíží rytiny na stěnách salónu.

„Nebojte, se, milostivá,“ řekl Corentin, když viděl úžas,

který se objevil na krásném obličeji paní Séchardové, „jde jen

o nemanželské dítě. Nemanželské dítě nemá stejná práva jako

dítě manželské. Tohle dítě žije ve strašlivé bídě a má právo na

obnos vyměřený na základě velikosti pozůstalosti… Milióny,

které váš otec zanechal…“

Při slově milióny ozval se v salóně naprosto jednohlasný

výkřik. Derville si přestal prohlížet rytiny.

„Starý Séchard a milióny?…“ řekl Courtois. „Kdo vám to

povídal? Některý chalupník?“

„Pane,“ řekl Cachan, „nejste z berního úřadu, a proto vám

můžeme říci, jak se věci mají…“

„Buďte klidný,“ řekl Corentin, „dávám vám čestné slovo,

že nejsem zaměstnancem žádného úřadu.“

Cachan, který ostatním naznačil pohybem, aby nic neříkali,

projevil značnou spokojenost.

„Pane,“ pokračoval Corentin, „i kdyby šlo jen o milión,

podíl nemanželského dítěte by byl docela slušný. My jsme sem

nepřišli jako žalobci, naopak, chceme vám navrhnout, abyste

mu zaplatili sto tisíc franků, a zase půjdeme…“

„Sto tisíc!…“ přerušil Corentina Cachan, „ale pane, vždyť

starý Séchard zanechal jen dvacet jiter vinic, pět malých

dvorců, deset jiter luk v Marsacu a k tomu ani sou…“

„Za nic na světě bych nechtěl lhát, pane Cachane,“ přerušil

Corentina David Séchard, „a tím méně pak v otázkách peněz…

Pane,“ řekl Corentinovi a Dervillovi, „otec nám odkázal

mimoto…“ Courtois a Cachan na Sécharda marně mrkali, ten

však pokračoval:

„… tři sta tisíc franků, čímž vzrostla celková hodnota

dědictví přibližně na pět set tisíc.“

„Pane Cachane,“ řekla Eva Séchardová, Jaký podíl přísluší

podle zákona nemanželskému dítěti?“

„Milostivá,“ řekl Corentin, „nejsme surovci, žádáme vás

jen, abyste nám před zde přítomnými pány odpřísáhli, že jste

nezískali dědictvím po vašem tchánovi víc než sto tisíc zlatých,

a domluvíme se…“

„Napřed vy nám dejte čestné slovo,“ řekl bývalý

angoulémský advokát Dervillovi, „že jste advokát.“

„Tady je můj pas,“ řekl Derville Cachanovi, podávaje mu

na čtyřikrát přeložený papír, „a tady ten pán není, jak byste si

mohli myslet, generální inspektor od financí, uklidněte se.

Jenom nás vážně zajímá, jaká je pravda ve věci Séchardovy

pozůstalosti, a tu nyní známe…“

Derville vzal paní Evu za ruku a dvorně ji zavedl na druhý

konec salónu.

„Paní Séchardová,“ řekl jí tiše, „kdyby v téhle věci nešlo

o čest a budoucnost rodiny Grandlieuových, nebyl bych se

propůjčil k této lsti, kterou si vymyslel tento pán

s vyznamenáním. Ale jistě mu prominete, neboť tu šlo

o odhalení lži, pomocí které váš pan bratr zaskočil tuto

vznešenou rodinu. Teď už se nesnažte nikomu namlouvat, že

jste dala svému bratrovi milión sto dvacet tisíc franků na

zakoupení pozemků rodiny Rubempré…“

„Milión sto dvacet tisíc franků?“ zvolala paní Séchardová

a zbledla. „Kde by je ten nešťastník sehnal?“

„Právě,“ řekl Darville. „Obávám se, že zdroj těchto peněz

není právě nejčistší.“

Evě vstoupily slzy do očí a sousedé si toho všimli.

„Možná že jsme vám prokázali značnou službu,“ řekl

Derville, „když jsme vám zabránili, abyste se namočila do lži,

jejíž důsledky mohou být nesmírně nebezpečné.“

Derville opustil paní Séchardovou sedící s uslzenou tváří

a odporoučel se přítomným.

„Do Mansle!“ poručil Corentin chlapci, který řídil bryčku.

V dostavníku z Bordeaux do Paříže, který tudy projížděl

v noci, bylo jen jediné volné místo. Derville poprosil

Corentina, aby mu je přepustil, dovolávaje se důležitého

jednání. Ve skutečnosti však přestával důvěřovat svému

spolucestujícímu,

jehož

diplomatická

obratnost

a chladnokrevnost mu připadaly jako řemeslný návyk. Corentin

zůstal v Mansle tři dny bez možnosti odjet. Musel si písemně

objednat místenku z Paříže, kam se nakonec vrátil až za devět

dní po svém odjezdu.

Mezitím chodil Peyrade denně buď do Passy nebo do

Paříže ke Corentinovi, aby zjistil, zda už se vrátil. Osmého dne

zanechal v obou bytech dopis nadepsaný jejich soukromou

šifrou, aby sdělil svému příteli, jakou smrtí se mu vyhrožuje, že

Lydie byla unesena a jaký příšerný osud jí jeho nepřátelé

chystají.

Mene, tekel, ufarsin

Peyrade, sám nyní napaden stejně, jako kdysi napadal

druhé, bez Corentina, ale s pomocí Contensonovou, zůstával

dál ve své roli anglického boháče. I když ho jeho neviditelní

nepřátelé odhalili, usoudil dosti rozumně, že by i tak mohl

zachytit nějakou stopu, kdyby zůstal na bitevním poli.

Contenson zmobilizoval všechny své známosti a vyslal je po

Lydiiných stopách v naději, že objeví dům, ve kterém je

ukryta. Ale den ze dne se stupňující a den ze dne zřejmější

nemožnost dovědět se sebemenší maličkost, zvyšovaly každou

hodinou Peyradovo zoufalství. Starý špión se obklopil gardou

složenou ze svých nejschopnějších strážníků. Ti měli pod

dozorem dům v rue des Moineaux i v rue Taitbout, kde

Peyrade v roli boháče bydlel u paní du Val-Noble. Během

posledních tří dnů oné osudné lhůty, uložené Asií k navrácení

Luciena do jeho dřívějšího postavení v paláci Grandlieuových,

Contenson

na

krok

neopustil

bývalého

antverpského

policejního ředitele. A tak poezie hrůzy, kterou válečné lsti

znepřátelených kmenů šíří v amerických pralesích a z níž tolik

vytěžil J. F. Cooper, pronikla do nejmenších detailů pařížského

života. Chodci, krámy, fiakry, postava stojící v okně, to vše

bylo pro muže, jimž byla svěřena ochrana života starého

Peyrada, stejně významné, jako v Cooperových románech

kmen stromu, bobří obydlí, skála, bizoní kůže, nehybná loďka

nebo listí na vodní hladině.

„Jestli Španěl odjel, nemáme se čeho bát,“ upokojoval

Contenson Peyrada poukazem na vlastní klid.

„A když neodjel?“ odpovídal Peyrade.

„Jednoho mého člověka měl po cestě za vozem, ale v Blois

musel můj člověk sestoupit, a vůz mu ujel.“

Pět dní po Dervillově návratu navštívil dopoledne Luciena

Rastignac.

„Kamaráde,“ řekl mu, „strašně mě mrzí, že se musím

zhostit vyjednávání, jímž jsem byl pověřen, protože se tak

dobře známe. Tvůj sňatek je zrušen a už nemáš nejmenší

naději, že bys ho mohl někdy uzavřít. Už nesmíš vkročit do

paláce Grandlieuových. Aby ses mohl s Klotyldou oženit,

musel bys počkat, až její otec zemře, a ten už je příliš sobecký,

než aby tak hned umíral…

Staří hráči whistu se dlouho drží… karetního stolku…

Klotylda odjede do Itálie s Madeleinou de Lenoncourt-

Chaulieu. Ta chudák holka tě, kamaráde, tak miluje, že ji

museli hlídat. Chtěla jít za tebou a už měla promyšlené, jak

uteče… To máš útěchu ve svém žalu.“

Lucien neodpověděl, jen se na Rastignaka díval.

„A je to vůbec takové neštěstí?…“ pokračoval jeho krajan.

„Snadno najdeš jinou holku, stejně urozenou jako Klotylda

a daleko hezčí… Paní de Sérizy tě ožení na vztek

Grandlieuovým, protože je nemůže ani cítit za to, že ji nikdy

nechtěli pozvat. Má neteř, malou Clémence du Rouvre…“

„Kamaráde,“ odpověděl Lucien, „od naší poslední večeře

nejsem s paní de Sérizy zadobře. Viděla mne v Esteřině lóži,

udělala mi výstup a já jsem se nebránil.“

„Žena přes čtyřicet se nerozhněvá nadlouho s tak hezkým

hochem, jako jsi ty,“ řekl Rastignac. „Já tyhle západy slunce

znám!… Trvají na obzoru deset minut, a v ženském srdci deset

let.“

„Už týden čekám na dopis od ní.“

„Jdi za ní!“

„Teď budu muset.“

„Přijdeš

aspoň

k Val-Nóblové?

Její

boháč

oplácí

Nucingenovi večeři, na kterou ho pozval.“

„Pozvala mě a přijdu,“ odpověděl vážně Lucien.

Nazítří potom, co mu byla potvrzena jeho prohra, o čemž

Asie Carlose hned zpravila, dostavil se Lucien, Rastignac

a Nucingen k falešnému boháčovi.

O půlnoci se v bývalé Esteřině jídelně shromáždily téměř

všechny postavy tohoto dramatu, jejichž zájmy, skryté pod

samým řečištěm těchto dravě se řítících existencí, byly známy

pouze Ester, Lucienovi, Peyradovi, míšenci Contensonovi

a Paccardovi, který přišel, aby obsluhoval svou velitelku. Asie

se nabídla paní du Val-Noble bez vědomí Peyrada

a Contensona, že by přišla pomoci kuchařce. Když Peyrade,

který dal paní du Val-Noble pět set franků, aby se postarala

o drobné pohoštění, usedl ke stolu, nalezl v ubrousku kousek

papíru, na němž bylo tužkou napsáno. Šestidenní lhůta končí

v okamžiku, kdy usedáte za tento stůl. Peyrade podal lístek

Contensonovi, který stál za ním, a řekl mu anglicky: „To tys

tam napsal moje jméno?“

Contenson si při světle svíček přečetl toto mene tekel

a strčil lístek do kapsy. Věděl však, jak těžko lze určit písmo

napsané tužkou, a ještě ke všemu tiskacími písmeny, to jest

více méně geometrickými čarami, protože tiskací písmena se

skládají výhradně z křivek a přímek, u nichž je na rozdíl od

písma psaného nemožné rozeznat charakteristické tahy.

Večeře proběhla bez jakéhokoli veselí. Peyrade byl

viditelně ustaraný. Z mladých světáků, kteří dovedou rozveselit

stolovníky, tu byl jen Lucien a Rastignac. Lucien byl nesmírně

smutný a zamyšlený. Rastignac, který před večeří právě prohrál

dva tisíce franků, pil a jedl a přitom přemýšlel, jak si to po

večeři vynahradí. Všechny tři ženy, zaraženy tímto chladem,

hleděly jedna na druhou. Nuda zbavuje jídlo chuti. S večeřemi

je to jako s divadelními představeními nebo s knihami,

ovlivňuje je nálada.

Po večeři se podávala zmrzlina, tzv. plombír. Každý ví, že

taková zmrzlina, podávaná v kalíšcích a navršená do špičky,

obsahuje na povrchu kousky jemného kandovaného ovoce.

Paní du Val-Noble objednala zmrzlinu u Tortoniho, jehož

slavný podnik sídlí na rohu rue Taitbout a bulváru. Kuchařka si

dala zavolat míšence, aby zaplatil účet za zmrzlinu. Contenson,

jemuž se poslíčkův požadavek nezdál přiměřený, sešel ke

dveřím a zdrtil ho slovy:

„Tak vy zřejmě nejste od Tortoniho!…

A ihned se zase vrátil.

Avšak Paccard již využil jeho nepřítomnosti, aby rozdal

zmrzlinu hostům. Sotva dorazil míšenec ke dveřím do bytu,

jeden ze strážníků, kteří hlídali v rue des Moineaux, křikl na

schodiště:

„Číslo dvacet sedm!“

„Co je?“ ozval se Contenson a seběhl s neobyčejnou

rychlostí ze schodů.

„Řekněte tatíčkovi, že se mu dceruška vrátila domů, ale

běda v jakém stavu! Ať rychle přijde, dcera mu umírá.“

V okamžiku, kdy se Contenson vrátil do jídelny, starý

Peyrade, beztak už pěkně pod párou, právě sezobl třešničku ze

své zmrzliny. Pilo se na zdraví paní du Val-Noble, boháč si

nalil sklenici vína, označeného jako Kostnické, a obrátil ji do

sebe. Přes veškeré rozčilení z toho, jakou zprávu sdělí

Peyradovi, všiml si Contenson, s jakou pozorností Paccard

pozoruje boháče. Oči sluhy paní de Champy se podobaly

dvěma nehybným plamenům. Důležitost tohoto zjištění však

nezadržela míšence. Naklonil se k svému pánovi v okamžiku,

kdy Peyrade stavěl prázdnou sklenici na stůl.

„Lydie je doma,“ řekl Contenson, „a je v zuboženém

stavu.“

Peyradovi uniklo nejfrancouzštější ze všech francouzských

zaklení a s tak vysloveným jižním přízvukem, že se na tvářích

stolovníků objevil nesmírný údiv. Když si uvědomil svou

chybu, Peyrade se přiznal ke svému přestrojení tím, že řekl

Contensonovi čistou franštinou:

„Sežeňte drožku!… Já mažu!“

Všichni se zvedli od stolu.

„Kdo vlastně jste?“ otázal se Lucien.

„Jo!…“ doplnil baron.

„Bixiou mi tvrdil, že dovedete dělat Angličana líp než on,

a já mu to nechtěl věřit,“ řekl Rastignac.

„Bude to nějaký skrytý bankrotář,“ pronesl du Tillet hlasitě,

„já jsem si to hned myslel…“

„Divný kraj, tahle Paříž!…“ řekla paní du Val-Noble.

„Když nějaký obchodník zkrachuje ve své čtvrti, beztrestně se

tam znovu objeví jako boháč nebo jako dandy na Champs

Elysées… Mám já to smůlu, mě se bankrot drží jako obtížný

hmyz.“

„Říká se, že prý každá květina má svůj oblíbený druh,“

pronesla klidně Ester, „mně se spíš drží ten Kleopatřin, totiž

zmije.“

„Co jsem zač?…“ řekl Peyrade ve dveřích. „Však se to

dovíte, protože když umřu, vstanu zase z mrtvých a každou noc

vás budu chodit strašit…“

Při těchto posledních slovech se upřeně díval na Ester a na

Luciena. Pak využil všeobecného zmatku a mrštně zmizel,

neboť chtěl běžet rovnou domů, aniž počkal na drožku. Asie,

zahalená v černém čepci, jaký tehdy nosily ženy jdoucí do

plesu, zastavila Peyrada v průjezde napřaženou paží.

„Pošli si pro poslední pomazání, tatíku Peyrade,“ řekla mu

týmž hlasem, kterým mu už jednou předpověděla neštěstí.

Dole stál vůz, Asie do něho nastoupila a vůz zmizel, jako

by ho vítr odvál. Bylo tam těch vozů pět, Peyradovi lidé nic

nezjistili.

Corentinova strašlivá přísaha

Když dorazil do svého venkovského domu v jednom

z nejtišších a nejlíbeznějších míst městečka Passy, do rue des

Vignes, nalezl Corentin, kterého tu považovali za živnostníka

s velkou vášní pro zahradnictví, šifrované listy svého přítele

Peyrada. Místo aby si odpočinul, znovu nastoupil do fiakru,

v němž přijel, dal se zavézt do rue des Moineaux, a nalezl tam

pouze Katt. Od ní se dověděl o Lydiině zmizení a užasl nad

nedostatkem prozíravosti, jak Peyradovým, tak vlastním.

„Mne oni ještě neznají,“ řekl si. „Ti lidé jsou všeho schopni

a je třeba vědět, jestli opravdu zabijí Peyrada, protože to už

bych se pak neukázal…“

Čím je něčí život nehodnější, tím víc na něm lpí. Stává se

pak neustálým vzdorem a pomstou. Corentin odešel, zajel si

domů, aby se převlékl za vetchého stařečka v malém vyrudlém

redingotu, konopné paruce, a vrátil se pěšky, veden svým

přátelstvím k Peyradovi. Chtěl dát příkazy svým nejvěrnějším

a nejspolehlivějším lidem. Když procházel rue Saint-Honoré

k pláce Vendóme a dál do rue Saint-Roch, šla před ním žena

v pantoflích, oblečená jako do postele. Ta žena měla na sobě

bílou kazajku, na hlavě noční čepec a občas bezděčně

zavzlykala a zanaříkala. Corentin ji o pár kroků předešel

a poznal v ní Lydii.

„Jsem přítel vašeho otce,“ řekl svým přirozeným hlasem.

„Ach, konečně někdo, komu mohu věřit!…“ řekla.

„Dělejte, že mě neznáte,“ pokračoval Corentin, „protože

nás pronásledují krutí nepřátelé a jsme nuceni chodit

v přestrojení. Ale vyprávějte mi, co se přihodilo…“

„Ach pane,“ řeklo nebohé děvče, „takové věci se říkají, ale

nevyprávějí… Jsem zneuctěna, ztracena a nedovedu si

vysvětlit, jak se to stalo!…“

„Odkud to jdete?“

„Já nevím, pane. Utekla jsem tak rychle, prošla jsem tolika

ulicemi a tolik jsem kličkovala ze strachu, že jdou za mnou…

A když jsem potkala nějakého slušného člověka, vyptávala

jsem se ho, jak se dostanu na bulváry a odtud do rue de la Paix!

Prochodila jsem tak… kolik je hodin?“

„Půl dvanácté,“ řekl Corentin.

„Utekla jsem za soumraku, a už takhle jdu pět hodin!…“

zvolala Lydie.

„Pojďte, jděte si odpočinout, naleznete tam vaši věrnou

Katt…“

„Pane, pro mne už není odpočinku! Nechci odpočívat už

nikde jinde než v hrobě. A půjdu očekávat smrt do kláštera,

jestli mne uznají za hodnou, abych tam vstoupila…“

„Chudinko malá! Jistě jste se zuřivě bránila?“

„Ano, pane. Ach, kdybyste viděl, mezi jaké mrzké osoby

jsem se dostala…“

„Oni vás patrně uspali, že?“

„Ach ano, bylo to tak!“ řekla ubohá Lydie. „Ještě chvilku

musím vydržet, než se dostanu domů. Cítím, jak slábnu a jak se

mi začínají mást myšlenky… Před chvílí se mi zdálo, že jsem

někde na zahradě…“

Corentin vzal Lydii do náruče a děvče ihned omdlelo.

Vynesl ji do schodů.

„Katt!“ zvolal.

Katt se objevila s výkřiky radosti.

„Ještě se moc neradujte,“ řekl vážně Corentin, „tahle

děvenka je velice nemocná.“

Když Lydii uložili na postel a když při světle svíček, které

Katt rozsvítila, poznala Lydie svůj pokoj, začala blouznit.

Zpívala líbezné písničky a prokládala je oplzlými slovy, která

nedávno slyšela. Její krásná tvář byla protkána fialovými

žilkami. Pletly se jí vzpomínky na její tak bezúhonný život se

vzpomínkami na oněch příšerných deset dní. Katt plakala.

Corentin přecházel po pokoji a občas se zastavil, aby se

podíval na Lydii.

„Platí za svého otce!“ řekl. „Existuje vůbec nějaká

Prozřetelnost? Och, jak jsem dobře udělal, že nemám rodinu!…

Dítě je na mou duši, jak řekl jeden filozof, už nevím který,

rukojmí našeho neštěstí!…“

„Ach!“ pronesla nebohá dívka a posadila se na lůžku, vlasy

stále rozpuštěné, „místo, abych ležela tady, měla bych ležet

v písku na dně Seiny…“

„Katt, než abyste plakala a koukala se na to ubohé dítě,

čímž mu nepomůžete, měla byste dojít pro lékaře, napřed toho

z radnice, a potom pro pány Despleina a Bianchona.. Musíme

to nevinné stvoření zachránit…“

A Corentin napsal adresy obou slavných lékařů. V tom

okamžiku bylo slyšet na schodech kroky člověka, který je

s nimi dobře obeznámen, dveře se otevřely a zpocený Peyrade,

s fialovou tváří, očima podlitýma krví, funící jako delfín, vrhl

se od dveří bytu do Lydiina pokoje s výkřikem:

„Kde je moje dcera?“

Uviděl smutný pohyb Corentinův a sledoval jej pohledem.

Lydiin stav by vystihlo jedině srovnání s květem, který botanik

s láskou vypěstoval a který odpadl od stonku a byl rozdrcen

okovanou botou sprostého sedláka. Přeneste tento obraz do

samého otcovského srdce a pochopíte ránu, která zasáhla

Peyrada, jemuž vstoupily do očí dvě velké slzy.

„Tady někdo pláče, to je tatínek,“ řekla dívka.

Lydie ještě otce poznávala. Vstala, klekla si před starého

pána právě v okamžiku, kdy Peyrade klesl do křesla.

„Odpusť mi, tatínku!…“ řekla hlasem, který se zabodl

Peyradovi do srdce; v tom jako když ho udeří palicí do hlavy.

„Umírám… Ach, ti darebáci!“ byla jeho poslední slova.

Corentin se vrhl na pomoc příteli, ale zachytil jen jeho

poslední vzdech.

„Byl otráven,“ usoudil Corentin. „A doktor už jde!“ zvolal,

když slyšel kočár před domem.

Contenson, který se objevil s tváří, z níž už smyl hnědou

barvu, zůstal stát jako přimražený, když uslyšel, jak Lydie říká:

„Copak mi neodpustíš, tatínku?… Nebyla to moje vina!“

Nevšimla si, že otec je už mrtev.

„Ach, jak se na mne dívá!“ dodala šílená dívka. „Musíme

mu zatlačit oči,“ řekl Contenson, když položil mrtvého Peyrada

na postel.

„Děláme hloupost,“ řekl Corentin. „Odneseme ho do jeho

bytu. Jeho dcera je napůl šílená, a zešílela by dočista, kdyby si

všimla, že je mrtev. Myslela by, že ho zabila.“

Když Lydie viděla, jak otce odnášejí, jen se nechápavě

dívala.

„Byl to můj jediný přítel,“ řekl Corentin. Zdálo se, že je

opravdu dojat, když Peyrada uložili na lůžko v jeho ložnici.

„V životě neměl jedinou zištnou myšlenku, leda pro svou

dceru!… Vezmi si z toho ponaučení, Contensone. Každý stav

má svou čest. Peyrade udělal chybu, že se zapletl do něčích

soukromých záležitostí. Nám však přísluší zabývat se jen

záležitostmi veřejnými. Ale ať se stane cokoli,“ řekl s důrazem,

s pohledem a gestem, jež Contensona naplnily hrůzou,

„přísahám, že Peyrada pomstím! Vypátrám strůjce jeho smrti

i ty, kdo mají na svědomí zneuctění jeho dcery!… A při svém

sobectví i při riziku, že mě to může stát těch pár dní života,

které mi ještě zbývají, přísahám, že všichni ti lidé skončí svůj

život při plném zdraví, čistě oholeni, ve čtyři hodiny ráno na

pláce de Gréve!…“

„A já vám v tom pomohu!“ řekl s pohnutím Contenson.

Vskutku, nic není dojemnějšího než takový projev vášně

u muže chladného, vyrovnaného a metodického, u něhož po

dvacet let nezpozoroval nikdo sebemenší známku citu. Je to

jako rozžhavené železo, které taví všechno, k čemu se přiblíží.

A tak se v Contensonovi přímo bouřilo celé jeho nitro.

„Chudák starý Canquoélle!“ pokračoval, hledě na

Corentina, „býval ke mně velice štědrý… A nejednou mi dal

deset franků, abych si mohl vsadit… A řeknu vám, to dokáže

jen člověk zvlášť mazaný.“

Po těchto pohřebních řečech se oba Peyradovi mstitelé

odebrali do Lydiiny části bytu, protože zaslechli na schodišti

Katt a úředního lékaře.

„Zajdi za policejním komisařem,“ řekl Corentin, „královský

prokurátor by v tom nenalezl dostatečné podklady pro stíhání,

ale ohlásíme to na prefektuře a možná že to bude k něčemu

dobré. – Pane doktore,“ řekl lékaři, „v tomto pokoji naleznete

mrtvého člověka, a domnívám se, že nezemřel přirozenou

smrtí. Proveďte pitvu v přítomnosti pana policejního komisaře,

který se sem dostaví na moji výzvu. Hledejte stopy jedu.

Ostatně za okamžik přijdou vám pomoci pánové Desplein

a Bianchon, pro které jsem poslal, aby prohlédli dceru mého

nejlepšího přítele, jejíž stav je horší než stav jejího otce,

přestože ten je mrtev…“

„Já svoje řemeslo znám,“ řekl úřední lékař, „a ty pány

k tomu nepotřebuji…“

„No dobře,“ pomyslel si Corentin a nahlas pokračoval: „Nic

ve zlém, pane doktore. Můj názor je stručný: ti, co zabili otce,

také zneuctili jeho dceru.“

Do rána podlehla Lydie únavě a spala, když se dostavili

slavný chirurg a mladý lékař. Doktor pověřený konstatováním

smrti otevřel Peyradovu mrtvolu, aby zkoumal příčinu smrti.

„Než probudíme nemocnou,“ řekl Corentin oběma

věhlasným doktorům, „rád bych vás požádal, abyste svému

kolegovi pomohli při vyšetření. To vás bude určitě zajímat,

a váš názor jistě nebude v protokolu zbytečný.“

„Váš příbuzný zemřel na záchvat mrtvice,“ řekl lékař, „je tu

zřejmě nával krve do mozku…“

„Zkoumejte dál, pánové,“ řekl Corentin, „zjistěte si, zda

neexistuje nějaký jed, který by měl podobné účinky.“

„Žaludek,“ řekl lékař, „byl zcela plný. Ale leda že bychom

prozkoumali jeho obsah na zvláštním chemickém zařízení,

nevidím zde žádnou zjevnou známku jedu.“

„Jsou-li velice zřejmé známky překrvení mozku, máme tu,

vzhledem k věku zesnulého, dostatečně jasnou příčinu smrti,“

řekl Desplein, ukazuje na množství požité potravy.

„To jedl zde?“ otázal se Bianchon.

„Ne,“ řekl Corentin, „přiběhl sem z bulváru a nalezl svou

dceru znásilněnou…“

„Tady máme ten skutečný jed, jestliže miloval svou dceru,“

řekl Bianchon.

„Který jed by mohl takto působit?“ otázal se Corentin,

který se držel své původní myšlenky.

„Je tu jen jeden,“ řekl Desplein, který si vše bedlivě

prohlédl. „Je to jed ze souostroví Jáva, který se vyrábí z dosud

málo známých dřevin a je z rodiny strychninů, jímž se natírají

nebezpečné zbraně, takzvané malajské krisy… alespoň se to

říká.“

Dostavil se policejní komisař, jemuž Corentin sdělil své

podezření a požádal ho, aby sepsal protokol o tom, ve kterém

domě a s kým Peyrade večeřel, a o příčinách stavu, v němž se

nalézá Lydie. Pak Corentin přešel do bytu nebohé dívky, kde

Desplein s Bianchonem vyšetřovali nemocnou. Ale setkal se

s nimi už ve dveřích.

„Tak co, pánové?“ otázal se Corentin.

„Převezte nemocnou do nemocnice. Nevrátí-li se jí duševní

zdraví při porodu, za předpokladu, že je těhotná, propadne

nadosmrti melancholickému šílenství. Jediným lékem pro ni by

byl mateřský cit, probudí-li se v ní vůbec…“

Corentin zaplatil každému z doktorů čtyřicet franků ve zlatě

a obrátil se k policejnímu komisaři, který ho tahal za rukáv.

„Lékař tvrdí, že jde o přirozenou smrt,“ řekl komisař, „a já

nemohu napsat hlášení, tím spíše, že jde o starého Canquoélla.

Byl zapleten do tolika různých případů, že nemůžeme nikdy

vědět, na koho bychom narazili… Tihle lidé umírají často na

příkaz…“

„Mé jméno je Corentin,“ pošeptal Corentin do ucha

policejnímu komisaři.

Komisař sebou úžasem škubl.

„Jen to hlášení napište,“ pokračoval Corentin. „Za čas se

velmi hodí, ale pošlete ho jen jako důvěrnou informaci. Zločin

nelze dokázat, a vím, že vyšetřování by bylo hned z kraje

zastaveno… Ale já časem zločince předám spravedlnosti, budu

je hlídat a dopadnu je in flagranti.“

Policejní komisař se Corentinovi uklonil a odešel.

„Pane Corentine,“ řekla Katt, „slečna si pořád zpívá

a tancuje. Co mám dělat?“

„Stalo se tady něco nového?“

„Dověděla se, že její otec je mrtev…“

„Posaďte ji do drožky a jednoduše ji zavezte do

Charentonu. Napíšu vám lístek pro generálního ředitele státní

policie, aby o ni bylo dobře postaráno. Dcera v Charentonu,

otec v hromadném hrobě!“ řekl Corentin. „Contensone, dojdi

pro pohřební vůz pro chudé… A teď kdo z nás dvou, Carlosi

Herrero!…“

„Carlos? Ten je přece ve Španělsku,“ řekl Contenson.

„Je v Paříži!“ prohlásil kategoricky Corentin. „Je to celé ve

španělském duchu z doby Filipa II. Ale já znám kličky na

každého, i na krále.“

Past, do níž se chytí krysa

Pět dní po zmizení boháče seděla v devět hodin ráno paní

du Val-Noble u Esteřina lůžka a plakala, protože cítila, že se

octla na šikmé ploše vedoucí do bídy.

„Kdybych alespoň měla sto zlatých renty! S tím, má milá,

se dá odejít do nějakého malého města a provdat se tam…“

„Seženu ti je,“ řekla Ester.

„Ale jak?“ zvolala paní du Val-Noble.

„Docela prostě, povím ti to: chceš se jako zabít, však to

dovedeš sehrát. Pozvi si Asii a nabídni jí deset tisíc franků za

dvě umělé perly z tenoučkého černého skla, ve kterých je

prudký jed, který zabíjí během vteřiny. Přineseš mi je a já ti za

ně dám padesát tisíc franků…“

„Proč si o ně neřekneš sama?“ řekla paní du Val-Noble.

„Mně by je Asie neprodala.“

„Snad je nechceš pro sebe?“ řekla paní du Val-Noble.

„Kdoví…“

„Ale vždyť ty žiješ v radovánkách, v přepychu, ve vlastním

domě! A zítra tě čeká slavnost, o které se bude mluvit ještě za

deset let a která stojí Nucingena dvacet tisíc! Prý budou teď

v únoru na stole jahody, chřest, hrozny, melouny… V domě

bude za celý tisíc květin.“

„Co to povídáš? Jen na schodišti je za pět tisíc růží.“

„Tvoje toaleta prý stála deset tisíc.“

„Ano, moje šaty jsou z bruselské krajky, a Delfína, jeho

žena, zuří. Ale chtěla jsem být oblečena jako nevěsta.“

„Kde je těch deset tisíc?“ řekla paní du Val-Noble.

„To je všechno, co mám,“ řekla Ester s úsměvem. „Podívej

se do toaletního stolku, jsou pod natáčkami…“

„Kdo mluví o sebevraždě, ten se nezabije,“ řekla paní du

Val-Noble. „Kdyby šlo o…“

„Vraždu? Ale jdi!“ řekla Ester a dopověděla, co její

přítelkyně váhala vyslovit. „Můžeš být klidná,“ pokračovala

Ester, „nechci nikoho zabít. Měla jsem přítelkyni, byla to

taková šťastná žena, a umřela. Půjdu za ní, toť vše…“

„Ty hloupá!“

„Co se dá dělat, slíbily jsme si to,“

„Tuhle směnku si dej protestovat,“ řekla přítelkyně

s úsměvem.

„Udělej, co jsem ti řekla, a jdi pryč. Slyším dole vůz, bude

to Nucingen, člověk, který zešílí štěstím. Ten mě doopravdy

miluje… Proč nemilujeme ty, kdo milují nás, ačkoli dělají

všechno možné, aby se nám zalíbili?“

„To máš tak,“ řekla paní du Val-Noble. „Je to jako s tím

sledem, který je největší intrikán mezi rybami.“

„Jak to?“

„To jsem se nikdy nedověděla.“

„Tak už jdi, kočičko! Musím požádat o těch tvých padesát

tisíc franků.“

„Dobrá, sbohem.“

Už po tři dny se Esteřino chování k Nucingenovi výrazně

změnilo. Z opičky se stala kočka a z kočky se stávala žena.

Ester zahrnovala starého pána láskyplnými pozornostmi, byla

roztomilá. Její řeči, zbavené zlomyslnosti a příkrosti, byly plné

něžných narážek, takže přesvědčily i těžko chápajícího

bankéře. Říkala mu Fricku a on se domníval, že je milován.

„Ty můj ubohý Fricku, co jsem se tě napokoušela

a natrápila, ale ty jsi tak báječně trpělivý. Já vidím, že mě

miluješ, a odměním se ti za to. Teď se mi líbíš, nevím, jak se to

mohlo stát, ale dala bych ti přednost před každým mladíkem.

Možná že je to zkušenost… Časem si člověk uvědomí, že

rozkoš je bohatstvím duše a že není o nic lichotivější, když je

někdo milován pro rozkoš, než když je milován pro peníze…

A potom, ti mladí jsou příliš sobečtí, myslí víc na sebe než na

nás. Kdežto ty, ty myslíš jen na mne. Jsem celý tvůj život.

A tak už od tebe nic nechci, chci ti dokázat, jak dalece jsem

nezištná.“

„Já jsem vám nyc nedál,“ odpověděl okouzlený baron.

„Zejtra vám taruju tšicet týsic frangu renty… To pude muj

svatebny dár…“

Ester Nucingena tak mile políbila, že zbledl i bez pilulek.

„Och,“ řekla, „nemyslete, že to bylo kvůli těm třiceti tisícům

renty. To proto, že tě mám ráda, ty můj starý Fricku!…“

„Ach, mein gott, proč jste mě tak zkoušela? Mohl jsem tši

mjésice být šťastný!“

„A je to na tři nebo na pět procent, broučku?“ řekla Ester,

vjela Nucingenovi něžně do vlasů a přičísla ho podle svého.

„Na tři… měl jsem toho móc.“

Baron tedy přinášel toho rána darem státní obligace. Přišel

poobědvat se svou holčičkou a vyžádat si příkazy pro zítřek,

pro onu slavnou sobotu, která bude jeho velkým dnem.

„Tady máte, moje šénuško, moje jedyná šénuško,“ řekl

bankéř, jehož obličej zářil štěstím, „z toho můžete chrádit

domácí výlohy až do smrti…“

Ester vzala papír bez sebemenšího vzrušení, složila ho na

čtyřikrát a uložila do toaletního stolku.

„To jste rád, vy ohavný člověče,“ řekla Nucingenovi

a lehce ho poplácala po tváři, „že jsem konečně od vás něco

přijala. Už vám nemohu nic vyčítat, protože se podílím na

plodech toho, čemu vy říkáte vaše práce… Tohle není dar,

člověče nešťastná, to je odškodné… No tak, netvařte se jako na

burze. Přece víš, že tě miluju?“

„Moje krásná Ester, můj anděli lásgy,“ řekl bankéř, „takhle

nesmíte mluvit. Mně by bylo jedno, kdyby mě všichni

považovali za slóděje, jen když pró vas pudu poctivý člověk…

Miluju vás požád víc a víc.“

„To taky budete,“ řekla Ester. „Ale už ti víckrát neřeknu

nic, co by tě zarmoutilo, ty moje slůně malý, protože jsi

důvěřivý jako dítě. Ty starý darebáku, tys přece nikdy nebyl

nevinný, ačkoli nějakou tu nevinnost jsi musel mít při narození,

a ta musela jednou vyjít na povrch. Jenže byla tak hluboko

zasutá, že se zas objevila až po šedesátce… a to chycená na

udici lásky. Tohle se stává starým pánům… A proto jsem si tě

nakonec zamilovala, jsi mladý, mlaďoučký… A já budu jediná,

která tohohle Fricka poznala… jen já jediná!… Protože tys byl

bankéřem už v patnácti letech… Na gymnáziu jsi půjčoval

spolužákům jednu kuličku za dvě…“

Když viděla, že se směje, skočila mu na klín.

„Zkrátka, dělej si, co chceš! Pro mne za mne, okrádej si

lidi, a já ti budu pomáhat. Lidi nestojí za to, aby je měl člověk

rád. Napoleon je zabíjel jako mouchy. Francouzům je snad

jedno, jestli platí daně tobě, nebo státu… Se státem se nikdo

nemiluje, a ostatně, když o tom tak přemýšlím, máš pravdu,

ostříhej svoje ovečky, jak praví Evangelium podle Bérangera…

Bolibte svoji Esder… Jo, poslyš, daruju té ubohé Val-Noblové

nábytek i byt v rue Taitbout. A zítra jí nabídneš padesát tisíc

franků… Uděláš si tím reklamu, víš, broučku? Zabil jsi

Falleixe, lidé na tebe nadávají… Taková štědrost bude připadat

lidem přímo nebetyčná… a všechny ženy o tobě budou mluvit.

Jen ty budeš ten největší a nejšlechetnější z celé Paříže, a na

Falleixe se zapomene. Konec konců to budou rozumně

vynaložené peníze!…“

„Máš pravdu, ánděli, ty se význaš v litech,“ odpověděl.

„Pudeš mojí rádkyní.“

„Aspoň vidíš,“ řekla Ester, „jak myslím na obchody svýho

mužskýho, na jeho pověst, na jeho čest… Dojdi mi pro těch

padesát tisíc.“

Chtěla se Nucingena zbavit, aby si mohla zavolat

burzovního agenta a ještě týž den obligace prodat na burze.

„A proč to musí být chned?“ zeptal se.

„Ale broučku, musí se jí to dát v atlasové skříňce a přibalit

k tomu vějíř. Řekneš jí: ,Madam, tady máte vějíř, který, jak

doufám, vás potěší…‘ Myslí si o tobě, že jsi Turcaret, ale ty

překonáš dokonce i Beaujona!“

„Wundrbar! Wundrbar!“ zvolal baron. „Já nakonec pudu

tuhaplný!… Ja, pudu to po vás opakovat…“

V okamžiku, kdy Ester, unavená vynaloženou námahou,

aby sehrála svou úlohu, si sedla, vstoupila Evropa.

„Madam,“ řekla, „je tady poslíček z quai Malaquais, že ho

posílá Celestin, komorník pana Luciena.“

„Ať vejde!… Ale, radši ne, půjdu do předsíně.“

„Má od Celestina dopis pro madam.“

Ester vyběhla do předsíně, podívala se na poslíčka,

a uviděla typického poslíčka.

„Zavolej ho, ať přijde dolů…“ řekla Ester chabým hlasem,

když si přečetla dopis a klesla na židli. „Lucien se chce zabít,“

pošeptala Evropě. „Počkej, a dones mu ten dopis.“

Carlos Herrera, stále převlečen za obchodního cestujícího,

sešel vzápětí dolů a jeho zrak ihned utkvěl na cizím poslíčkovi.

„Říkalas, že tu nikdo není,“ pošeptal Evropě.

A pro jistotu přešel ihned do salónu, když si předtím

poslíčka důkladně prohlédl. Smrtiplách nevěděl, že slavný

náčelník bezpečnosti, který ho zatkl v domě Vaqueurových, má

soupeře, který je předurčen stát se jeho nástupcem. Tímto

soupeřem byl onen poslíček.

„Měli jsme pravdu,“ řekl falešný poslíček Contensonovi,

který na něho čekal před domem. „Ten, kterého jste mi vylíčil,

je uvnitř. Ale není to Španěl, a dal bych ruku do ohně za to, že

se pod tou sutanou skrývá zvěř, kterou lovíme.“

„Není o nic víc kněz než Španěl,“ řekl Contenson.

„Taky si to myslím,“ řekl náčelník bezpečnostní služby.

„Kéž bychom se nemýlili,“ řekl Contenson.

Lucien byl skutečně dva dny mimo Paříž, a toho využila

policie, aby nastražila léčku. Ještě týž večer se však Lucien

zase vrátil a Ester se uklidnila.

Rozloučení

Druhý den ráno, v době, kdy se Ester po koupeli chystala

znovu ulehnout, dostavila se její přítelkyně.

„Mám ty dvě perly!“ řekla Val-Noblová.

„Ukaž,“ řekla Ester a zabořila svůj půvabný loket do

krajkami ozdobeného polštáře.

Paní du Val-Noble podala své přítelkyni cosi podobného

dvěma zrnkům černého rybízu. Baron daroval Ester párek

vzácných psíků, jejichž rasa byla později pojmenována po

velkém současném básníku, který je zavedl do módy. A Ester

byla tak hrdá na to, že je získala, že jim ponechala jména jejich

předků, Romeo a Julie. Nebudeme se zmiňovat o roztomilosti

těchto bělostných zvířátek, která byla jako stvořená pro život

pokojových psíčků a jejichž chování mělo jistou anglickou

diskrétnost. Ester zavolala: Romeo! Romeo!, a Romeo přiběhl

na svých pružných tenkých nožkách, které byly tak pevné

a šlachovité, jako kdyby byly z ocele, a podíval se na svou

velitelku. Ester udělala pohyb, jako by mu chtěla obě perly

hodit, aby upoutala jeho pozornost.

„Jeho jméno ho předurčuje k tomu, aby takto zemřel!“ řekla

Ester a hodila perlu. Romeo ji ihned rozdrtil v zubech.

Pes ani nehlesl, jen se otočil a padl mrtev. Stalo se to, ještě

než Ester stačila pronést tuto pohřební řeč.

„Proboha!“ vykřikla paní du Val-Noble.

„Máš tady drožku, tak odvez Romea,“ řekla Ester. „Jeho

smrt by tady způsobila příliš velký rozruch. Darovala jsem ti

ho, a on se ti ztratil, dej si inzerát. Pospěš si. Do večera

dostaneš těch padesát tisíc.“

Řekla to tak klidně a s dokonalou bezcitností kurtizány, že

paní du Val-Noble zvolala:

„Jsi opravdu naše královna!“

„Přijď brzy, a ať jsi krásná…“

V pět hodin večer se Ester ustrojila jako nevěsta. Přes bílou

atlasovou sukni si oblékla bíle opásané bílé krajkové šaty, bílé

atlasové střevíčky a přes krásná ramena si přehodila šál

z anglické krajky. Do vlasů si vpletla čerstvé bílé kamélie,

napodobujíc tak panenský věneček. Na prsou se jí skvěl

perlový náhrdelník za třicet tisíc franků, který jí daroval

Nucingen. Ačkoli byla s oblékáním hotova už v šest hodin,

nikomu neotevřela, ani Nucingenovi. Evropa věděla, že do

ložnice má být uveden Lucien. Přijel v sedm hodin, Evropa ho

tajně propašovala ke své paní.

Když spatřil Ester, Lucien si pomyslel:

„Proč bych se s ní neusadil na Rubempré, daleko od lidí,

a nikdy už se do Paříže nevrátil?… Mám zálohu na pět let

života, a ta drahá bytost mě nikdy nezklame!… A kde bych

našel takovou dokonalost?“

„Můj milý, který jste se mi stal bohem,“ řekla Ester

a poklekla na polštář před Lucienem, „požehnejte mi…“

Lucien chtěl Ester zvednout, políbit jí a říci jí: „Jaký je

tohle žert, má drahá?“ Chtěl Ester vzít kolem pasu. Ale

vymanila se mu pohybem, vyjadřujícím jak vážnost, tak odpor.

„Už tě nejsem hodna, Luciene,“ řekla a z očí jí skanuly

slzy. „Proboha tě prosím, požehnej mi a přísahej mi, že

v klášterní nemocnici zřídíš nadaci na dvě lůžka… Neboť za

modlitby v kostele odpustí Bůh jedině mně samotné… Příliš

jsem milovala, můj drahý. Ale řekni mi alespoň, že jsem tě

učinila šťastným a že si na mě někdy vzpomeneš… řekni…“

Lucien vycítil v Esteřiných slovech tolik opravdovosti, že

ho to zarazilo.

„Ty se chceš zabít!“ řekl nakonec hlasem, jenž prozrazoval

úporné přemýšlení.

„Nikoli, můj drahý. Ale dnes zemře čistá, neposkvrněná

a milující žena, která bývala tvoje… a velice se obávám, že

zemře žalem.“

„Nešťastné dítě, počkej!“ řekl Lucien. „Za posledních pár

dní se mi konečně podařilo dostat se ke Klotyldě…“

„Pořád jen Klotylda!“ řekla Ester hlasem plným

soustředěné nevole.

„Ano,“ řekl, „Napsali jsme si. Ona v úterý ráno odjíždí do

Itálie, ale na cestě se se mnou chce setkat ve Fontainebleau.“

„Jaké ženy vy muži vlastně chcete mít? Šindele?“ zvolala

nebohá Ester. „Pověz, kdybych měla sedm nebo osm miliónů,

to by sis mě vzal, viď?“

„Nebuď dětinská, právě jsem ti chtěl říct, že pro mne

všechno skončilo, a že nechci za ženu nikoho jiného než tebe.“

Ester sklonila hlavu, aby nebylo vidět, jak náhle zbledla,

a otřela si slzy.

„Máš mě rád?…“ řekla hledíc na Luciena s hlubokou

bolestí v srdci. „Tak tohle je moje požehnání. Nekompromituj

se, odejdi tajnými dveřmi, jako bys přicházel z předsíně do

salónu. Polib mě na čelo,“ řekla.

Ester přivinula Luciena divoce k srdci a řekla ještě:

„Jdi!… Jdi!… nebo zůstanu naživu!“

Když umírající Ester vstoupila do salónu, obdivné to

zašumělo. Esteřiny oči zrcadlily vděčnost, v níž se její duše

rozplývala při pohledu na přítomné. Od modré černi vlasů se

odrážely bílé kamélie. A všechny tyto efekty, jichž tak

nádherná kurtizána chtěla dosáhnout, se plně podařily. Neměla

konkurenci. Jevila se jako vrcholný produkt nezřízeného

přepychu, jehož výtvory byla obklopena. Mimoto právě jiskřila

vtipem. Velela orgiím s onou chladnokrevnou energií, jakou

vynakládá Habeneck na koncertech konzervatoře, při nichž

přední evropští hudebníci dosahují vrcholu virtuozity v podání

Mozarta a Beethovena. Přesto s hrůzou pozorovala, jak

Nucingen málo jí, nic nepije a chová se jako pán domu.

O půlnoci už nikdo neměl chladnou hlavu. Rozbíjely se

sklenice, aby se z nich už nikdy nikdo nenapil. Dvě záclony

z pekingského hedvábí byly potrhány, Bixiou se podruhé

v životě opil. Protože se už nikdo neudržel na nohou a ženy

usnuly na pohovkách, hosté měli možnost uskutečnit žert, na

němž se napřed domluvili, a to že doprovodí Ester a Nucingena

do ložnice špalírem, v němž všichni se svící v ruce zazpívají

„Buona sera“ z Lazebníka sevillského. Nucingen vzal Ester za

ruku. Když je Bixiou spatřil, dokázal ještě, ač opilý, pronést

jako Rivarol při svatbě vévody Richeliuea: „Měli bychom

zavolat policejního prefekta… Tady se chystá něco

nekalého…“ Posměváček se domníval, že žertuje, ve

skutečnosti byl prorokem.

Nucingen běduje

Pan de Nucingen se objevil doma až v pondělí k polednímu.

Ale v jednu hodinu mu burzovní agent oznámil, že slečna Ester

van Gobseck ho už v pátek požádala, aby za ni prodal úpis na

třicetitisícovou rentu a že právě za něj dostala peníze. „Ale,

pane barone,“ řekl, „právě, když jsem mluvil o tomto převodu,

navštívil mne koncipient pana Dervilla… A když zjistil

skutečné jméno slečny Ester, řekl mi, že je dědičkou

sedmimiliónového majetku.“

„Nézmysl!“

„Prý je jedinou dědičkou starého eskomptního bankéře

Gobsecka… Derville si to ještě ověří. Je-li matkou vaší

milenky jistá krásná Holanďanka, Ester dědí…“

„Já vím,“ řekl baron, „ona mi žékla, jaký má původ…

Napíšu Dervillovi pár slov!“

Baron si sedl k psacímu stolu, napsal pár slov pro Dervilla

a poslal list po sluhovi. Pak, po skončení obchodů na burze, se

po třetí hodině vrátil k Ester.

„Paní si nepřeje, abych ji pod jakoukoli záminkou budila, je

v posteli a spí…“

„A chróme!“ zvolal baron. „Vsadím se, Europo, že by se

neslóbila, kdyby se dovjéděla, že najednou zbóchatla. Zdédyla

sedm miliónů. Starý Gobseck umřel a tvoje pány je jedinou

dědičkou, protože Gobseck byl strejček od její matka. Gobseck

nechal testament. Já nemohl tušit, že milionář Gobseck nechá

svoji neteř žít v bídě…“

„Takže vaše vláda skončila, vy starej komediante,“ řekla

Evropa, hledíc na barona s opovážlivostí hodnou milionářské

služebné. „Koukejte zmizet, vy starej alsaskej hamoune!… Má

vás ráda asi tak jako mor!… Kriste pane!… Když má milióny,

může si teď vzít svýho milence! Ach, ta bude mít radost!“

A Prudence Servienová opustila zkoprnělého barona, aby

jako první běžela oznámit novinu své paní. Starý pán, zpitý

rajskými rozkošemi a v přesvědčení, že dosáhl svého štěstí,

dostal právě ledovou sprchu pro svou lásku přesně v okamžiku,

kdy dosáhla nejvyššího stupně vzplanutí.

„Klamala mě!…“ zvolal se slzami v očích. „Klamala mě…!

Ó, Esder!… Ó můj živote!… Já chlupák! Copak takovýhle

kytky kvetou pro starý dědky?… Všechno si můžu koupit, jen

ne mlády!…Mein Gott, co si teď počnu? Co se mnou pude? Ta

súrova Európa má pravdu. Když pude Esder bochatá, uteče mi.

Mám se jít utopit? Co by to bylo za šívot bez těch póžskych

rozkoši, co jsem sážil?… Mein Gott!…“

A upír si strhl příčesek, kterým už tři měsíce zakrýval své

šediny. Hlasitý výkřik Evropin mu pronikl až do útrob.

Nešťastný bankéř vstal jako opitý kalichem zklamání, který

právě vypil, neboť nic nepůsobí tak opojně jako víno neštěstí.

Vrávoravým krokem zamířil do ložnice a spatřil Ester, jak tam

leží nehybně na posteli, celá zmodralá jedem, mrtvá…

„Máš pravdu, žíkala mi to… že mně umše…!“

Paccard, Asie, všichni obyvatelé domu se seběhli. Byla to

podívaná, překvapení, ale nikoli zármutek. Služebnictvo

projevovalo nejistotu. Baron se už opět stal bankéřem, a jat

náhlým podezřením, dopustil se neopatrnosti a zeptal se, kde je

oněch sedm set padesát tisíc franků renty. Paccard, Asie

i Evropa se na sebe podívali tak podivně, že pan de Nucingen

odešel přesvědčen, že tu jde o loupežnou vraždu. Evropa, která

pod poduškou objevila jakýsi na omak měkký balíček, z čehož

usoudila, že jsou to peníze, a honem prohlásila, že musí mrtvou

„ustrojit do rakve“.

„Dojdi se vzkazem k pánovi, Asie!… Umřít dřív, než se

dověděla, že má sedm miliónů! Ten Gobseck byl strýc naší

madam,“ zvolala.

Paccard pozoroval Evropino počínání. Jakmile byla Asie

otočena zády, Evropa otevřela balíček, který nebohá kurtizána

nadepsala: „Odevzdat panu Lucienovi de Rubempré“. Před

očima Prudence Servienové se zaskvělo sedm set padesát

tisícových bankovek. Zvolala:

„S tím bychom mohli žít šťastně a poctivě až do smrti!…“

Paccard nic nenamítal, jeho zlodějská přirozenost byla

silnější než jeho oddanost Smrtipláchovi.

„Durut je mrtev,“ řekl konečně a uchopil bankovky. „Moje

rameno ještě není ocejchované, utečeme spolu, peníze si zatím

rozdělíme, abychom neuložili všechna vejce do jednoho

košíku, a vezmeme se.“

„Ale kde se schováme?“ řekla Prudence.

„V Paříži,“ odpověděl Paccard.

Prudence a Paccard s rychlostí dvou poctivých lidí, náhle

proměněných ve zloděje, ihned opustili dům.

„Milé dítě,“ řekl Smrtiplách Malajce, sotva promluvila,

„vyhledej mi nějaký Esteřin dopis, já zatím sestavím závěť

podle všech předpisů, a ty koncept závěti i to psaní zaneseš

Girardovi. Ale ať si pospíší, musíme vpašovat závěť Ester pod

polštář dřív, než bude dům zapečetěn.“

A načrtl takovouto závěť:

Jelikož jsem nikdy v životě nemilovala nikoho jiného než

pana Luciena Chardona de Rubempré, a protože jsem se

rozhodla, že ukončím svůj život, než bych znovu upadla do

hříchu a do ohavného života, z něhož mi jeho laskavost

pomohla, odkazuji řečenému Lucienu Chardonovi de

Rubempré všechno, co vlastním v den svého skonu, pod

podmínkou, že předplatí na věčné časy mši ve farnosti svatého

Rochá pro pokoj duše té, která mu věnovala vše, i svou

poslední myšlenku,

Ester Gobsecková.

„Takhle nějak by to asi napsala,“ pomyslel si Smrtiplách.

V sedm hodin večer vložila Asie Ester pod polštář zapečetěnou

závěť.

„Jacquesi,“ řekla, když přiběhla nazpět, „právě když jsem

odcházela z ložnice, dostavila se do domu policie.“

„To myslíš smírčího soudce?“

„Kdepak, synku. Ten tam sice taky byl, ale doprovázeli ho

policajti. Teď je tam i královský prokurátor a vyšetřující

soudce. Dali hlídat všechny vchody.“

„Tahle smrt se nějak rychle rozkřikla!“ poznamenal Collin.

„Vida, a Evropa a Paccard se už neobjevili, obávám se,

jestli taky vyplašili těch sedm set padesát tisíc,“ řekla Asie.

„Darebáci!…“ řekl Smrtiplách. „Ti nás s tou svou

nenechavostí zničí…“

Corentinova pomsta začíná

Lidská spravedlnost a spravedlnost pařížská – to jest ta

nejobezřetnější, nejvtipnější, nejobratnější a nejvzdělanější ze

všech justicí, dokonce snad až příliš vtipná – konečně dopadla

strůjce této hrůzné intriky. Když baron Nucingen zjistil, že jde

o otravu, a když nenalezl svých sedm set padesát tisíc franků,

usoudil, že takového zločinu byl schopen právě některý z těch

odporných lidí, kteří mu byli vždy tak protivní, totiž Paccard

nebo Evropa. V prvním okamžiku zlosti se rozběhl na policejní

prefektům. To byl signál, na který se shromáždili všichni

Corentinovi lidé. Prefektům, soud, policejní komisař, smírčí

soudce i vyšetřující soudce, všichni byli v pohotovosti. V devět

hodin večer tři úředně povolaní lékaři byli přítomni pitvě

nebohé Ester, a pátrání začalo. Smrtiplách, kterého Asie

varovala, zvolal:

„Nikdo neví, že jsem tady, musím se dostat ven!“

Vyhoupl se s neobyčejnou mrštností vikýřem mansardy na

střechu, tam se postavil a s chladnokrevností pokrývače odtud

studoval okolí.

„Výborně,“ řekl si, když o pět domů dál, v me de Provence,

spatřil zahradu, „už to mám!“

„Máme tě, Smrtipláchu!“ zvolal náhle Contenson zpoza

komína. „Vysvětlíš panu Camusotovi, jakou mši hodláš sloužit

na střeše, pane abbé, ale hlavně, proč jsi utíkal…“

„Mám ve Španělsku nepřátele,“ řekl Carlos Herrera.

„Tak pojďme do Španělska přes tu tvou mansardu,“ opáčil

Contenson.

Falešný Španěl se tvářil, jako by se vzdával. Ale pak se

vzepřel o rám vikýře, uchopil Contensona a mrštil jím tak

prudce, že špeh se zřítil na dlažbu me Saint-Georges.

Contenson zemřel na poli cti a Jacques Collin se vrátil do

mansardy a lehl si do postele.

„Dej mi něco, po čem mi bude hrozně zle, ale aby mě to

nezabilo,“ řekl Asii. „Musím být v agónii, abych nemohl

odpovídat zvědavým. Nic se neboj, jsem kněz a knězem

zůstanu. Právě jsem se zcela přirozeně zbavil jednoho z těch,

kdo by mě mohli odhalit.“

V sedm hodin večer předešlého dne odjel Lucien ve svém

kabrioletu vybaven cestovním pasem směrem k Fontainebleau,

kde přespal v hostinci na kraji města při silnici do Nemours.

Nazítří ráno k šesté hodině se vydal sám pěšky k lesu a prošel

jím až k Bouronu.

„Tady,“ pomyslel si, když usedal na balvan, odkud je vidět

překrásná krajina kolem Bouronu, „tady je osudné místo,

odkud se chtěl Napoleon v předvečer své abdikace zachránit

nějakým smělým manévrem.“

Když se rozednilo, uslyšel hluk jedoucího vozu a uviděl

bryčku, na níž jeli sloužící mladé vévodkyně de Lenoncourt-

Chaulieu a komorná Klotyldy de Grandlieu.

„Už jedou,“ řekl si Lucien. „Teď jde jen o to, abych dobře

sehrál tuhle komedii, a jsem zachráněn, stanu se zetěm vévody

de Grandlieu, ať chce nebo nechce!“

Hodinu nato se ozvalo ono charakteristické hrčení

elegantního cestovního kočáru. Na přání obou dam kočí na

svahu k Bouronu přibrzdil a sluha, který stál za vozem, dal vůz

zastavit. V tom okamžiku vystoupil Lucien na cestu.

„Klotyldo!“ zvolal a zaťukal na okénko kočáru.

„Ne,“ řekla mladá vévodkyně své přítelkyni, „ten

nenastoupí do vozu a my s ním nebudeme samy, má milá.

Nemám nic proti tomu, aby si s vámi naposledy promluvil. Ale

stane se to na silnici, a půjdeme pěšky v doprovodu Baptisty…

Je krásně, jsme teple oblečeny, zimy se nebojíme. Vůz pojede

za námi…“

A obě ženy vystoupily.

„Baptisto,“ řekla mladá vévodkyně, „ať kočí jede pomalu

za námi, chceme se trochu projít, a vy nás budete doprovázet.“

Madeleina de Mortsauf vzala Klotyldu pod paží a dovolila

Lucienovi, aby s ní promluvil. Dali se tak společně až do

vesničky. Bylo osm hodin, když Klotylda Luciena propustila.

„Tak tedy, příteli,“ řekla na ukončení toho dlouhého

rozhovoru, „nikdy se neprovdám za nikoho jiného než za vás.

Věřím vám víc než ostatním lidem, než matce a otci… Však mi

nikdo nedal dosud takový důkaz lásky jako vy, viďte?… Teď

se snažte rozptýlit osudné podezření, které na vás padlo…“

V tom se ozval dusot většího počtu koní a k velkému úžasu

obou dam jejich hlouček obklopili četníci.

„Co si přejete?“ řekl Lucien s arogancí dandyho.

„Jste pan Lucien de Rubempré?“ řekl fontainebleauský

prokurátor.

„Ano, pane.“

„Dnes se vyspíte ve vězení Force,“ pokračoval prokurátor.

„Mám na vás zatykač.“

„Kdo jsou ty dámy?“ zeptal se brigadýr.

„Ach ano… Promiňte, dámy, vaše pasy. Podle mých

informací má totiž pan Lucien úzké styky se ženami, které by

pro něho byly schopny…“

„Vy máte snad vévodkyni de Lenoncourt-Chaulieu za

lehkou ženštinu?“ řekla Madeleina a vrhla na prokurátora

vévodský pohled.

„Jste na to dosti krásná,“ opáčil pohotově prokurátor.

„Baptisto, předložte jim naše pasy,“ odpověděla mladá

vévodkyně s úsměvem.

„Z jakého zločinu je pan de Rubempré nařčen, pane?“

otázala se Klotylda, kterou se vévodkyně snažila dostat zpět do

vozu.

„Ze spoluviny na krádeži a vraždě,“ odpověděl brigadýr

četníků.

Baptista uložil omdlelou slečnu de Grandlieu do kočáru.

Když o půlnoci vstoupil Lucien do věznice Force na rohu

rue Payenne a rue Balletes, byl zavřen na samotku. Abbé

Carlos Herrera už tam byl od svého zatčení.

[Třetí část]

KDO SE DÁ CESTOU NEPRAVOU

Košatina

Nazítří v šest hodin vyrazily z věznice Force dva vozy,

jakým se v lidové mluvě říká košatina, a zamířily ke

Conciergerie a k Justičnímu paláci.

Jen málokdo na svých toulkách ulicemi nepotkal takovouto

pojízdnou celu. Ale ačkoli se většina knih píše výhradně pro

Pařížany, nebude zajisté na škodu, vylíčíme-li tu pro čtenáře

z jiných krajů tuto obávanou pomůcku naší kriminální justice.

Kdo ví, možná že ruská, německá nebo rakouská policie,

zkrátka úřady zemí postrádajících košatiny, z toho budou mít

užitek. A v mnoha cizích zemích se tento dopravní prostředek

určitě stane dobrodiním pro vězně.

Tato ohavná dvoukolá kára se žlutou, zevnitř oplechovanou

korbou, je rozdělena na dvě oddělení. Vpředu je kůží potažený

kozlík, přes který se proti dešti přetahuje plachta. To je volná

část košatiny a je vyhrazena pro soudního úředníka a strážníka.

Silná železná mříž rozděluje po délce i šířce vnitřní prostor

druhé části povozu, v němž jsou umístěny dvě podélné dřevěné

lavice jako v omnibusu a na kterou usedají vězni. Vystupuje se

dvířky v zadní straně vozu pomocí stupátka. Přezdívka

„košatina“ vznikla z toho, že vůz měl původně laťkové stěny,

takže vězni v něm byli natřásáni podobně, jako když se

odkapává hlávkový salát. Pro větší bezpečnost v případě, že by

došlo k nehodě, jezdívá za vozem strážný na koni, hlavně když

je převážen odsouzenec na smrt. Útěk je tak znemožněn. Vůz

zevnitř pobitý plechem odolává jakémukoli nástroji. Při zatčení

nebo při vzetí do vazby jsou vězni pečlivě prohledání a jediné,

co by mohli při sobě mít, jsou péra z hodinek, jimiž lze sice

přepilovat mříže, ale které nic nezmohou proti ploché stěně.

A tak nakonec košatina, zdokonalená umem pařížské policie,

posloužila za vzor pro vězeňský vůz, v němž se převážejí

trestanci do káznice, a vystřídala onu hrůznou káru, která byla

hanbou předešlých civilizací, ač ji proslavila Manon Lescaut.

Především se košatinou svážejí vězni z různých věznic

hlavního města do Justičního paláce k výslechu před

vyšetřujícím soudcem. Ve vězeňské hantýrce se tomu říká

chodit ke zkouškám. Dále když jde o případy spadající pod

policejní soud, převážejí obžalované z týchž pařížských věznic

do Justičního paláce, aby tam byli souzeni. Ale když jde o to,

čemu se v soudní mluvě říká těžký zločin, jsou obžalovaní

přiváženi z věznic do Conciergerie, to jest k soudu

departementu Seině. A konečně odsouzenci k smrti jsou

převáženi v košatině z Bicétre k Jakubské bráně, což je od

červencové revoluce místo vyhrazené pro popravy. Dík

lidumilnosti už nejsou tito nešťastníci podrobeni mukám

dřívější trasy, která vedla od Conciergerie na pláce de Gréve,

v káře navlas podobné těm, v nichž rozvážejí své zboží

obchodníci s dřívím. Tato kára dnes již slouží jen k přepravě

materiálu pro stavbu popraviště. Bez tohoto vysvětlení by

nikdo nepochopil slova známého odsouzence k smrti, který při

nástupu do košatiny řekl svému spolupachateli: „Teď už to

záleží jen na koních.“ Nelze si představit pohodlnější cestu na

popraviště než tu, jak se dnes provozuje v Paříži.

Dva vězňové

Právě nyní ty dvě košatiny, které vyrazily tak časně zrána,

převážely výjimečně dva obviněné z věznice Force do

Conciergerie, a každý z těchto dvou obviněných seděl sám

v jedné košatině.

Devět desetin čtenářů a devět desetin té zbývající desetiny

určitě nezná dalekosáhlý rozdíl mezi takovými výrazy, jako je:

obviněný, zadržený, obžalovaný, vězeň, vyšetřovací vazba,

soudní vazba nebo vězení: a proto všechny patrně překvapí,

když se tu dovědí, že jde o celé naše trestní právo, jehož

stručné vysvětlení jim bude za chvíli poskytnuto, a to jak pro

jejich poučení, tak pro rozuzlení tohoto příběhu. Ostatně až

vyjde najevo, že v první košatině seděl Jacques Collin

a v druhé Lucien, který se v několika málo hodinách přehoupl

přes vrchol společenského lesku, aby upadl do nejhlubšího

žaláře, bude čtenářova zvědavost dostatečně vy drážděna.

Postoj obou vězňů byl příznačný. Lucien de Rubempré se

schovával, aby se kryl před pohledy, jimiž se chodci snažili

proniknout skrz mříže neblahého a osudného vozu, jedoucího

z rue Saint-Antoine k nábřeží podél rue Martroi a pod

Svatojanským průjezdem, kterým se tehdy muselo projíždět

k náměstí před radnicí. Dnes je tento průjezd vchodem do

paláce prefekta departementu Seině, který je součástí

rozlehlého městského paláce. Odvážný trestanec naopak tiskl

tvář k mříži svého vozu, sedě mezi policejním úředníkem

a strážníkem, kteří spoléhajíce se na bezpečnost košatiny, živě

se spolu bavili.

Červencové dny roku 1830 a jejich mohutná bouře natolik

přehlušily předešlé události, celá Francie byla během

posledních šesti měsíců tohoto roku natolik zaujata politikou,

že se už dnes nikdo nepamatuje – nebo jen velice matně – na

tyto byť podivné osobní, soudní nebo finanční tragédie, jaké

tvoří každoroční příděl pro uspokojení senzacechtivosti

Pařížanů a jež nechyběly ani v první polovině toho roku. Je

proto třeba připomenout, jak byla Paříž načas vzrušena zprávou

o zatčení španělského kněze, jejž dopadli v obydlí jisté

kurtizány, a o zatčení elegána Luciena de Rubempré,

nápadníka slečny de Grandlieu, kterého dopadli ve vesničce

Grez na cestě do Itálie; oba byli obviněni z vraždy, která jim

vynesla sedm miliónů. Tento skandální proces po několik dní

překonával obrovský zájem, jaký vzbudily poslední volby

konané za panování Karla X.

Předně k tomu trestnímu procesu došlo zčásti na podkladě

žaloby vznesené baronem Nucingenem. Dále vzrušilo nejvyšší

kruhy pařížské společnosti zatčení Luciena v samý předvečer

jeho jmenování osobním tajemníkem předsedy vlády.

V pařížských salónech si mnohý mladý muž vzpomínal, jak

Lucienovi záviděl, když si ho oblíbila krásná vévodkyně de

Maufrigneuse, a všechny dámy věděly, že se o něho tehdy

zajímala i paní de Sérizy, manželka jednoho z předních státních

hodnostářů. Konečně jeho krása byla obzvlášť proslulá ve

všech těch různých společenských vrstvách, z nichž se skládá

Paříž, to jest v nejvyšších kruzích, ve světě finančním, světě

kurtizán, světě mladých lidí a ve světě literárním. Dva dny se

už v Paříži nemluvilo o ničem jiném než o těch dvou zatčeních.

Vyšetřující soudce Camusot, jemuž byl případ přidělen, viděl

v něm možnost postupu; aby jednal co nejrychleji, nařídil hned

po Lucienově návratu z Fontainebleau převezení obou

obžalovaných z věznice Force do Conciergerie. Ježto abbé

Carlos a Lucien strávili jeden pouze půl dne a druhý polovinu

noci ve věznici Force, bylo by zbytečné tuto věznici popisovat,

tím spíš, že byla od té doby zcela přestavěna. Pokud jde

o podrobnosti vzetí do vazby, bylo by to jen opakování toho,

co se mělo odehrát v Conciergerie.

Trestní právo a jeho výklad pro lepší lidi

Ale než vnikneme do strašlivého dramatu trestního řízení,

je nezbytné, jak už jsme řekli, abychom vysvětlili průběh

podobného procesu. Předně budou tak jednotlivé fáze lépe

pochopeny jak ve Francii, tak v cizině; a pak ti, kdo je dosud

neznají, ocení úspornost trestního práva, jaké stvořili

zákonodárci za Napoleona. Je to tím důležitější, že tomuto

slavnému a krásnému dílu hrozí v současné době zkáza

takzvaným kárným systémem.

Dejme tomu, že byl spáchán zločin: stalo-li se tak před

svědky, obvinění jsou odvedeni na nejbližší strážnici a uvrženi

do cely lidově zvané basa, patrně proto, že se v ní provozuje

hudba: křičí se tam a pláče. Odtud jsou obvinění předvedeni

před policejního komisaře, který provede předběžný výslech

a v případě omylu je může propustit; konečně jsou obvinění

převezeni na prefektůru do policejního vězení, aby byli

k dispozici královskému prokurátorovi a vyšetřujícímu soudci,

kteří podle závažnosti případu jsou s větší či menší rychlostí

o případu informováni a dostaví se k výslechu osob dočasně

zadržených. Podle povahy obvinění vydá vyšetřující soudce

příkaz k uvěznění a pošle obviněné do vyšetřovací vazby.

Taková vězení jsou v Paříži tři: Svatá Pelagie, Force

a Madelonnettes.

Všimněte si výrazu obviněný. Náš trestní zákoník ustanovil

tři odlišné kategorie v trestním právu: obvinění, vyšetřování

a vazbu. Dokud není podepsán zatykači rozkaz, stávají se

podezřelí z těžkého zločinu obviněnými, zatykači rozkaz z nich

pak učiní vyšetřované a zůstanou jimi po celou dobu

vyšetřování. Jakmile vyšetřování skončí a soud rozhodne, že

vyšetřovaní mají být postaveni před soudní dvůr, když

královský soudní dvůr na žádost královského prokurátora

rozhodl, že podklady pro obžalobu postačují k jejich postavení

před porotu, stávají se z nich obžalovaní. Tak osoby podezřelé

ze zločinu procházejí různými stadii, než se octnou před tím, co

se nazývá státní justicí. V prvním stadiu mají nevinní spoustu

možností se ospravedlnit; před veřejností, před stráží, před

policií. V druhém stadiu jsou před soudcem konfrontováni se

svědky a souzeni, v Paříži soudní komorou, mimo Paříž pak

celým soudem. Ve třetím stadiu pak předstupují před dvanáct

soudních radů, a došlo-li k omylu nebo k formální závadě,

mohou se obžalovaní odvolat z rozsudku porotního soudu ke

kasačnímu dvoru. Porota ani netuší, kolik lidských, správních

a justičních autorit zneváží, když obžalovaného osvobodí.

A tak podle našeho mínění je v Paříži (nemluvíme tu o jiných

soudních

obvodech)

téměř

nemožné,

aby

na

lavici

obžalovaných před porotou někdy usedl nevinný člověk.

Uvězněný je současně už odsouzený! Naše trestní právo

zřídilo věznice pro vyšetřovací vazbu, soudní vězení

a trestnice, což jsou právní rozdíly odpovídající pojmům

vyšetřovaný, obžalovaný, odsouzený. Vězení odpovídá

lehkému trestu, je to potrestání drobného přečinu; ale vazba

znamená nejen omezení svobody pohybu, znamená někdy

i ztrátu cti. Ti, kdo dnes navrhují zřízení jednotného kárného

systému, rozvracejí znamenité trestní právo, které dokonale

odstupňuje tresty, takže by se nakonec drobné přestupky

trestaly téměř stejně přísně jako těžké zločiny. Ostatně lze

porovnat rozdíly, které existovaly v trestním zákoníku z roku

IV po revoluci, se zákoníkem Napoleonovým, který ho

nahradil, ve Výjevech ze života politického (viz Temnou

záležitost).

Ve většině velkých procesů, jako byl tento, stávají se

obvinění ihned vyšetřovanými. Justice vydává okamžitě příkaz

k zadržení nebo zatčení. Vskutku, ve velké většině případů jsou

obvinění buď na útěku, nebo těsně před dopadením. Jak jsme

tedy viděli, policie – jakožto jediný výkonný orgán – i justice

přispěchaly s rychlostí blesku do Esteřina obydlí. I kdyby tu

nebyl motiv pomsty, jak to do ucha soudní policii našeptával

Corentin, byla tu krádež sedmi set padesáti tisíc franků, kterou

ohlásil baron de Nucingen.

Galejní Machiavelli

V okamžiku, kdy první vůz, v němž jel Jacques Collin,

dorazil k úzkému průjezdu pod Svatojanským podloubím,

donutila dopravní zácpa kočího, aby pod podloubím zastavil.

Obě oči zadrženého svítily za mřížemi jako karbunkule, vzdor

předstírané agónii, pomocí níž přiměl předešlý večer velitele

věznice Force, že dal zavolat lékaře. Dočasně osvobozený od

dohledu, protože soudní úředník se strážníkem se ani neohlédli,

aby viděli na svého „klienta“, hovořily tyto planoucí oči tak

jasnou řečí, že by zkušený vyšetřující soudce, jako například

pan Popinot, byl poznal v tom bezbožníkovi bývalého

trestance. Vskutku od chvíle, kdy košatina projela branami

Force, pozoroval Jacques Collin bedlivě okolí. Přes rychlou

jízdu hltal lačně pohledem domy, od nejvyššího patra až po

přízemí, zkoumal každého chodce. Jen sám Bůh dovede tak

dokonale postihnout pohledem celé své dílo, jeho možnosti

i smysl, jako tento člověk vnímal sebemenší zvláštnosti v té

spoustě věcí a chodců na ulici. Vyzbrojen nadějí jako poslední

z Horatiů mečem, očekával pomoc. Každému kromě tohoto

kriminálnického Machiavelliho by se taková naděje jevila tak

neuskutečnitelná, že by se byl automaticky vzdal, jako to činí

všichni zločinci. Nikdo z nich nepomýšlí na to, aby vzdoroval

v situaci, do níž pařížská justice a policie uvrhávají vězně,

zejména ty, kteří se octli v přísné samovazbě jako Lucien

a Jacques Collin. Nikdo si nedovede představit onu izolaci,

v níž se vězeň náhle ocitá: strážníci, kteří ho zatýkají,

vyšetřující komisař, který ho vyslýchá, ti, kdo ho dopravují do

vězení, stráže, které ho vedou do kobky, ti, kdo ho berou pod

paží, aby ho vysadili do košatiny, všichni ti lidé, kteří ho od

okamžiku jeho zatčení obklopují, jsou němí nebo jen

zaznamenávají jeho slova, aby je mohli opakovat buď na

policii nebo před soudem. Toto tak snadno uskutečnitelné

dokonalé odloučení zadrženého od okolního světa působí úplný

zvrat v jeho duševních schopnostech, zvláštní duševní

bezmocnost, zejména když jde o člověka, který v minulosti

nepoznal mechanismus justice. Souboj mezi provinilcem

a soudcem je proto tím strašlivější, že justice má pomocníky

v němých stěnách a v nepodplatitelné lhostejnosti svých

pracovníků.

Nicméně Jacques Collin nebo Carlos Herrera (je nutno ho

nazývat tím nebo oním jménem podle toho, jak to situace

vyžaduje) už odedávna znal proceduru jak na policii, tak

v žaláři i před soudem. A tak tento velikán lsti využil všech

svých duševních sil a všech svých mimických schopností na to,

aby dokonale zahrál překvapení i omezenost nevinného,

a zároveň sehrál před soudci komedii člověka v agónii. Jak

jsme viděli, Asie, ta učená Lokusta, namíchala mu jed

uzpůsobený tak, aby vyvolal zdání smrtelného onemocnění.

Práce pana Camusota, stejně jako práce policejního komisaře

i výslech královským prokurátorem byly tak sehraným

záchvatem mrtvice přivedeny vniveč.

„Otrávil se!“ zvolal Camusot, zděšený utrpením domnělého

kněze, když ho v strašlivých křečích snesli z podkroví, kde ho

našli.

Čtyři strážníci jen s největší námahou dopravili abbého

Carlose z podkroví až do Esteřiny ložnice, kde byli

shromážděni všichni soudní úředníci a strážníci.

„To je to nejmoudřejší, co mohl udělat, je-li vinen,“

odpověděl královský prokurátor.

„Myslíte, že je mu opravdu tak zle?…“ otázal se policejní

komisař.

Policie vždy o všem pochybuje. Lze předpokládat, že ti tři

úředníci hovořili šeptem: ale Jacques Collin uhodl z jejich tváří

předmět jejich rozhovoru a využil toho, aby téměř úplně

znemožnil nebo znehodnotil stručný výslech, obvyklý při

zatýkání. Blábolil věty, v nichž se španělština a franština mísily

tak, že vznikaly úplné nesmysly.

Ve Force dosáhla tato komedie o to úplnější úspěch, že

náčelník bezpečnosti (což je zkratka pro slova náčelník oddílu

bezpečnostní policie) Bibi-Lupin, který kdysi zatkl Jacquese

Collina v penziónu paní Vauquerové, byl toho času na služební

cestě mimo Paříž a zastupoval ho úředník, který se měl stát

jeho nástupcem a který bývalého galejníka neznal.

Bibi-Lupin, bývalý galejník a spoluvězeň Jacquese Collina,

byl jeho osobním nepřítelem. Toto nepřátelství pramenilo

v hádkách, v nichž míval Jacques Collin vrch, a ve

Smrtipláchově nadvládě nad jeho druhy. A konečně Jacques

Collin byl po deset let v Paříži prozřetelností osvobozených

trestanců, jejich náčelníkem, jejich záložnou, a proto

i soupeřem Bibi-Lupina.

Jak vyzrát na samovazbu

A tak ačkoli byl v samovazbě, spoléhal na Asiin důvtip a na

její naprostou oddanost; Asie byla jeho pravá ruka, a spoléhal

možná i na svou levou ruku, Paccarda, jehož hodlal opět nalézt,

jakmile se tomu pečlivému pobočníkovi podaří ukrýt do

bezpečí oněch uloupených sedm set padesát tisíc franků. To byl

důvod oné nadlidské pozornosti, s níž zkoumal vše po celé

cestě. A kupodivu, tato naděje měla být plně uspokojena.

Obě mohutné stěny Svatojanského průjezdu byly ze strouhy

při chodníku trvale pokryty do výšky šesti stop vrstvou bláta.

Chodci neměli tehdy jinou ochranu před „kopanci kár“, jak se

tomu tehdy říkalo, než patníky, které už dávno pobořily náboje

kol. Nejednou tak některá kamenická kára rozmačkala

nepozorného chodce. Tak to vypadalo v Paříži po dlouhou

dobu i v mnoha jiných čtvrtích. Tato podobnost pomůže

k pochopení, jak úzký byl Svatojanský průjezd a jak snadné

bylo ho zatarasit. Od pláce de Gréve do něho vjel fíakr,

zatímco od rue Martroi strkala zelinářka svůj ruční vozík

naložený jablky. A tak když se objevil třetí vůz, vznikla zácpa.

Chodci zděšeně prchali, aby se skryli za patníky před

vyčnívajícími nákolníky, které bývaly tak přehnaně dlouhé, že

musely být nakonec úředně zakázány. Když košatina dorazila

na místo, průjezd byl zatarasen vozíkem jedné z těch

pouličních zelinářek, jejichž zjev je o to pozoruhodnější, že

přes vzrůstající počet zelinářských krámků se v pařížských

ulicích dosud vyskytuje. Byla to tak dokonalá pouliční

prodavačka, že by ji byl každý městský strážník, kdyby byla

jejich instituce tehdy existovala, klidně nechal pohybovat

a přes její každým coulem zločinecké vzezření by na ní nežádal

úřední povolení. Na hlavě, na níž se ježily vlasy podobné

kančím štětinám, měla starý kostkovaný šátek. Rudý vrásčitý

krk působil odpudivě a šátek kolem něho nezakrýval zcela

kůži, osmahlou sluncem a zhnědlou prachem a blátem. Šaty

měla tak hustě zalátané, že vypadaly jako ručně tkané. Střevíce

měla tak rozšklebené, že se zdálo, jako by se posmívaly

obličeji, stejně děravému jako byly šaty. Á co měla kolem

pasu! Ani onuce by nebyla špinavější. Tenhle páchnoucí balík

hadrů musel urážet čich slušného člověka na vzdálenost deseti

kroků. Ruce jako by prodělaly steré žně. Tato žena jako by

utekla ze sabatu německých čarodějnic nebo z některého

chudobince. A ten pohled!… Jaká v něm byla odvážná

zchytralost, kolik života v něm proudilo, když magnetické

paprsky jejích očí se spojily s očima Jacquese Collina, aby si

sdělily myšlenku!

„Uhni z cesty, ty bábo zavšivená!“ křikl kočí chraplavě.

„Snad bys mě nezajel, ty šibeničníku!“ odpověděla. „To, co

vezeš, není o nic lepší než to, co vezu já!“

A jak se snažila vtisknout se mezi dva patníky, aby udělala

místo, zatarasila zelinářka cestu na dobu nezbytně nutnou

k uskutečnění svého záměru.

„Vida, Asie,“ řekl si Jacques Collin, který ihned poznal

svoji pomocnici. „Všechno se daří.“

Kočí si dál vyměňoval zdvořilosti s Asií a v rue de Martroi

se hromadily povozy.

„Ahé!… Pécairé fermati. Souni lá. Vedrem!“ zvolala stará

Asie s onou prazvláštní intonací, charakteristickou pro pouliční

prodavačky, které tak komolí slova, že se stávají zvukomalbou

srozumitelnou pouze pro Pařížany.

V uličním ruchu a uprostřed křiku všech kočí, kteří se tu

nakupili, nikdo nevěnoval pozornost tomuto divokému

výkřiku, který se tak podobal vyvolávání zelinářky. Ale tento

divoký pokřik, pro Jacquese Collina srozumitelný, donesl

k jeho sluchu ve smluvené hatmatilce, jež byla směsí

zkomolené italštiny a provensálštiny, tuto strašlivou větu:

„Tvýho chudáčka chytili. Ale já jsem tady a bdím nad vámi.

Brzy mě uvidíš…“ Uprostřed veškeré radosti z vítězství nad

spravedlností – neboť Collin doufal, že se mu takto podaří

udržovat spojení s vnějším světem – dostal nyní takovou ránu,

že by každého jiného zabila.

„Lucien zatčen!“ opakoval si.

Šly na něho mrákoty. Tato zpráva byla pro něho horší, než

kdyby byl odsouzen k smrti a jeho odvolání bylo zamítnuto.

Historický, archeologický, biografický, anekdotický

a fyziologický popis justičního paláce

Nyní, když obě košatiny jedou po nábřeží, je třeba v zájmu

našeho vyprávění zmínit se v několika slovech o Conciergerii,

než tam dojedou. Conciergerie, historický název, obávané

slovo

a ještě

daleko

obávanější

pojem,

je

spojeno

s francouzskými revolucemi, a zejména s tou pařížskou. Viděla

většinu slavných zločinců. Je-li tou nejzajímavější ze všech

pařížských budov, je zároveň tou nejméně známou… pro lidi

z vyšších společenských vrstev. Ale přes nesmírnou zajímavost

bude toto historické odbočení stejně rychlé jako jízda obou

košatin.

Který Pařížan, cizinec nebo venkovan, který strávil alespoň

dva dny v Paříži, by si nevšiml černých zdí s třemi mohutnými

věžemi, z nichž dvě jsou těsně u sebe, jež tvoří tajemnou

a chmurnou ozdobu nábřeží zvaného des Lunettes? Toto

nábřeží začíná u Pont au Change a táhne se až k Pont-Neuf.

Čtyřhranná věž zvaná Tour de 1'Horloge, odkud byl dán

signál k bartolomějské noci, věž téměř stejně vysoká jako Tour

Saint-Jacques-de la-Boucherie, ohraničuje prostor Justičního

paláce a tvoří nároží tohoto nábřeží. Tyto čtyři věže i tyto zdi

pokrývá onen načernalý rubáš, který halí všechna pařížská

průčelí obrácená k severu. Asi v polovině nábřeží začínají

u pravého podloubí soukromé budovy, které tu vznikly za

vlády Jindřicha IV. při stavbě Pont-Neuf. Place Royale bylo

původně kopií pláce Dauphine. Je v témž slohu: z cihlového

zdiva, orámovaného kamennými kvádry. Toto podloubí a rue

de Harlay ohraničují Justiční palác ze západní strany. Kdysi

souvisela s Justičním palácem i rezidence prvních předsedů

parlamentu, nynější policejní prefektura. Sídlily tam nejvyšší

účtárna a nejvyšší berní správa, doplňujíce tak nejvyšší justici

panovníkovu. Jak je vidět, byl Justiční palác před revolucí

izolován od okolního světa, jak se o to usiluje dnes.

Tento čtverec, tento ostrov domů a památných budov,

v němž se nalézá i Sainte-Chapelle, nejkrásnější šperk

z klenotnice Ludvíka Svatého, tento prostor je svatyní Paříže,

jejím posvátným místem, její archou úmluvy. A původně byl

tento prostor i prvním městským celkem, neboť na místě

dnešního pláce Dauphine byla louka patřící k pozemkům

královým a stál na ní hamr na ražení mincí. Odtud jméno rue

de la Monnaie, ulice vedoucí k Pont-Neuf. Odtud také jméno

jedné z kulatých věží, té druhé, která se jmenuje Stříbrná věž,

což by zřejmě dokazovalo, že se tu původně razily mince.

Slavný hamr, který lze vidět na starých plánech Paříže, bude

patrně z pozdější doby, než kdy se razily mince přímo

v dnešním

Justičním

paláci,

a byl

patrně

výsledkem

zdokonalení v oboru mincovnictví. První věž, téměř nalepená

na věž Stříbrnou, se jmenuje věž Montgomery. Třetí, nejmenší

věž, ale z těch tří nejlépe zachovaná, neboť si ponechala

střílny, se jmenuje Bonbec. Sainte-Chapelle a tyto čtyři věže

(počítám-li v to i věž de 1'Horloge) vyznačují dokonale obvod,

či jak by dnes řekl geometr, areál Paláce, od dob Merovejců až

po první krále z rodu Valois; pro nás však, a to v důsledku

přestaveb, představuje tento Palác zejména dobu Ludvíka

Svatého.

Karel V. jako první přenechal Palác parlamentu, což byla

nově zřízená instituce, a přestěhoval se pod ochranu Bastily do

slavného paláce Saint-Pol, k němuž později přistavěli palác des

Tournelles. Potom za prvních panovníků z rodu Valois se

královský dvůr vrátil z Bastily do Louvrů, což byla jeho

původní královská pevnost. První obydlí francouzských králů,

palác Ludvíka Svatého, který se od té doby nazývá prostě

Palácem, což značí palác jako takový, je celý obestavěn

Justičním palácem. Tvoří jeho sklepení, neboť byl postaven

přímo v Seině, jako katedrála, a postaven tak pečlivě, že ani

nejvyšší voda v řece nedosahuje jeho prvních schodů. Quai de

1'Horloge leží asi dvacet stop nad tímto tisíciletým zdivem.

Dnes jezdí vozy v úrovni hlavic silných sloupů, nesoucích

zmíněné tři věže, jejichž obrysy patrně kdysi odpovídaly

celkové eleganci průčelí Paláce a působily malebně svým

zrcadlením ve vodě, neboť tyto věže dnes dosud soupeří svou

výškou

s nejvyššími

pařížskými

stavbami.

Hledíme-li

například na toto rozlehlé město z vrcholku kopule Panteonu,

potom se Palác spolu se Sainte-Chapelle stále jeví jako

nejmonumentálnější mezi tolika monumenty. Tento palác

našich králů, po němž šlapete, když procházíte obrovskou

dvoranou Justičního paláce, byl pravým stavitelským činem

a je jím dodnes v pozorných očích básníka, který jej může

zhlédnout po prohlídce Conciergerie. Bohužel Conciergerie

úplně pohltila tento palác francouzských králů. Srdce krvácí při

pohledu na to, jak byly do této překrásné stavby, v níž dvanácté

století dovedlo spojit styl byzantský, románský a gotický,

vysekány kobky, kumbály, chodby, obytné prostory, místnosti

bez světla a bez vzduchu. Tento palác je pro dějiny počátků

francouzské architektury tím, čím je pro dějiny francouzské

monumentální architektury v období dalším zámek v Blois.

Stejně jako v Blois (viz Studii o Kateřině Medicejské,

Filozofické studie) lze spatřit na jediném nádvoří zámek hrabat

de Blois i Ludvíka XII., zámek Františka I. i zámek Gastonův,

právě tak naleznete v jediném areálu Conciergerie architekturu

prvního osídlení a v Sainte-Chapelle architekturu doby

Ludvíka Svatého. Městská rado, jste-li ochotna vydat milióny,

postavte ke každému architektovi básníka, chcete-li zachránit

kolébku Paříže a kolébku králů a darovat Paříži a královskému

dvoru palác hodný Francie! Je to otázka, kterou je třeba po léta

studovat, než se s čímkoli začne. Postavte pár věznic, jako je la

Roquette, a palác Ludvíka Svatého bude zachráněn.

Pokračování

Dnes hyzdí tuto obrovskou stavbu, pohřbenou pod

Justičním palácem, nejedna jizva, jako některé z těch

předpotopních zvířat, vězících ve vápencových skalách

Montmartru, zjizvené nesčetnými ranami. Avšak tou největší

z nich je skutečnost, že se stala Conciergerií. To slovo znamená

vrátnice a je zcela srozumitelné. V prvních dobách monarchie

byli těžcí zločinci z venkova i měšťané patřící pod pravomoc

městských úřadů, jakož i malí a menší leníci, kteří měli být

předvedeni před krále, střeženi ve Vrátnici – Conciergerií.

Protože takových těžkých zločinců se podařilo zatknout jen

málo, byla pro královskou justici tato vrátnice postačující. Je

těžké určit přesně místo, kde stávala původní Conciergerie.

Nicméně, protože kuchyně Ludvíka Svatého dosud existují

a tvoří dnes to, co se nazývá Souriciěre neboli past na myši,

můžeme předpokládat, že původní vrátnice se patrně nalézala

tam, kde byla před rokem 1825 vrátnice soudního parlamentu,

to jest pod podloubím vpravo od vnějšího schodiště vedoucího

ke královskému soudnímu dvoru. Až do roku 1825 odtud

vycházeli odsouzenci na popravu. Tudy vyšli všichni těžcí

zločinci, všechny oběti politiky, manželka maršála d'Ancre

i francouzská královna, Semblancay i Malesherbes, Damien

i Danton, Desrues i Castaing. Pracovna Fouquier-Tinvilla,

dnešní pracovna královského prokurátora, byla umístěna tak,

aby veřejný žalobce viděl, jak v kárách odjíždějí lidé, které

revoluční tribunál právě odsoudil. A tak tento člověk, který se

stal sekerou, mohl naposled pohledět na své oběti.

Od roku 1825 provedl ministr spravedlnosti, pan Peyronnet,

v Justičním paláci značné změny. Stará fortna Conciergerie,

kde se konaly obřady vzetí do vazby a poslední úpravy vězňů

před popravou, byla zrušena a přenesena tam, kde je dnes, mezi

věž de 1'Horloge a Montgomery na vnějším nádvoří pod

podloubím. Vlevo je Souriciére, vpravo fortna. Košatiny

zajíždějí do tohoto nepravidelného nádvoří, kde mohou stát,

snadno se otáčet, a v případě nepokojů jsou chráněny proti

pokusům o vniknutí silnou mříží uzavírající podloubí. Dříve

totiž neměly v těsném prostoru, který dělí velké vnější

schodiště od pravého křídla Justičního paláce, nejmenší

možnost k manévrování. Dnes Conciergerie sotva stačí

pojmout všechny obžalované (bylo by tu třeba místo pro tři sta

lidí obojího pohlaví), a proto nepřijímá už ani vyšetřované, ani

obžalované, až na vzácné případy, jako byl ten, který sem

přiváděl Jacquese Collina a Luciena. Všichni, kdo jsou tam

uvězněni, musí být předvedeni před porotu. Soud tam

výjimečně trpí zločince z vysoké společnosti, kteří už jsou

dostatečně zneuctěni výrokem poroty a jejichž uvěznění

v Melunu nebo v Poissy by znamenalo trest přespříliš krutý.

Ouvrard dal přednost pobytu v Conciergerii před Svatou

Pelagií. V této chvíli si tam právě odpykávají tresty notář

Lehon a kníže de Bergues na základě ne zcela regulérního, ač

zcela humánního ústupku.

Způsob, jak toho všeho využít

Vězně, kteří mají jít buď k výslechu nebo před kárný

policejní soud, vykládají košatiny přímo do Souriciěre.

Souriciére, která leží proti vstupní fortně, skládá se z jistého

počtu cel, vybudovaných v původních kuchyních Ludvíka

Svatého, a tam pak obvinění, které přivezli z jednotlivých

věznic, čekají na okamžik, kdy bude zahájeno soudní řízení

nebo na příchod příslušného vyšetřujícího soudce. Souriciére je

na severní straně ohraničena nábřežím, na východě strážnicí

městské gardy, na západě nádvořím Conciergerie a na jihu

obrovským, dosud nevyužitým klenutým sálem (patrně se tam

konávaly hostiny). Nad Souriciére leží vnitřní strážnice,

s oknem na nádvoří Conciergerie. Sídlí tam obvodní četnictvo

a vedou do ní schody. Když udeří hodina soudu, soudní

zřízenci vyvolávají obviněné, četníci tam nastoupí v počtu

rovném počtu obviněných a každý četník uchopí jednoho

z nich pod paží. Takto zpárovaní pak stoupají po schodišti,

procházejí strážnicí a chodbami míří k místnosti sousedící se

sálem, kde zasedá slavná šestá soudní komora, určená pro

výslechy kárné policie. Touž cestou procházejí v Conciergerií

i obžalovaní před porotu a stejně tak se vracejí.

Ve velké dvoraně mezi dveřmi první soudní komory první

instance a stupněm vedoucím ke komoře šesté si hned při první

návštěvě

všimnete

vchodu

bez

dveří,

bez

jakékoli

architektonické výzdoby, jakési nepěkné čtyřhranné díry. Tudy

vcházejí soudci a advokáti do chodeb, do strážnice, sestupují

do Souriciére a k fortně Conciergerie. Všechny kanceláře

vyšetřujících soudců leží v různých patrech této části Paláce.

Přístup k nim je po špinavých schodištích a je hotovým

bludištěm, v němž téměř vždy zabloudí ti, kdo se v Paláci

nevyznají. Okna kanceláří vedou jednak na nábřeží, jednak do

dvora Conciergerie. V roce 1830 vedla okna některých

vyšetřujících soudců do rue de la Barillerie.

A tak když některá košatina zahne vlevo do dvora

Conciergerie, znamená to, že přiváží obviněné pro Souriciére.

Když zabočí doprava, dováží obžalované pro Conciergerii.

Tímto směrem tedy zabočila košatina s Jacquesem Collinem,

aby ho složila u fortny. Učiněná hrůza. Zločinec nebo

návštěvník vidí dvě kované mříže asi na šest stop od sebe

vzdálené, jež se otvírají vždy jedna po druhé a skrze něž je tak

pečlivě prohlédnut, že klíč nezarachotí v zámku, dokud

příchozí nepředloží povolení k návštěvě. Vyšetřovatelé, ba ani

členové soudního dvora nejsou vpuštěni, dokud neprokáží svou

totožnost. Posuďte proto sami, jaká je možnost styku nebo

úniku!… Ředitel Conciergerie by se tomu jen usmál úsměvem,

který by zmrazil fantazii každého romanopisce v jeho

nejodvážnějších prohřešcích proti pravděpodobnosti. V análech

Conciergerie je znám jen útěk La Valettův. Ale skutečnost, že

tu šlo o dnes již prokázané přispění jisté vysoce postavené

osoby, snižuje ne-li obětavost jeho manželky, tedy alespoň

nebezpečí neúspěchu. Posuzujeme-li na místě povahu

překážek, pak i největší nepřátelé divů uznají, že tyto překážky

byly odjakživa stejné jako dnes, to jest nepřekonatelné. Žádné

slovo není schopno vylíčit sílu těchto zdí a kleneb, je třeba je

vidět na vlastní oči. Ačkoli je dlažba dvora pod úrovní nábřeží,

musíte po projití fortnou ještě sestoupit po několika schodech,

abyste se dostali do obrovského klenutého sálu, jehož mohutné

stěny jsou zdobené nádhernými sloupy a který souvisí s věží

Montgomery, tvořící dnes součást obydlí ředitele Conciergerie,

a se Stříbrnou věží, která slouží jako noclehárna pro dozorce,

fortnýře a klíčníky, jak je libo je nazývat. Počet těchto

zaměstnanců není tak veliký, jak bychom si představovali (je

jich dvacet), jejich ložnice, právě tak jako jejich kavalce se

nijak neliší od těch v celách, jimž se říká pistole, patrně proto,

že vězňové kdysi platili jednu pistoli týdně za toto bydlení,

připomínající svou nahotou studené podkrovní světnice,

v jakých nyní v Paříži bydlívají různí chudí vynikající mužové.

Po levé straně tohoto rozlehlého vstupního sálu je spisovna

Conciergerie, jakási kancelář, oddělená skleněnou přepážkou,

v níž sídlí ředitel a jeho písař a kde jsou uloženy protokoly

o vzetí do vazby. Tam jsou obvinění nebo obžalovaní zapsáni,

popsáni a prohledáni. Tam se rozhoduje o jejich ubytování, jež

závisí na měšci toho kterého klienta. Proti fortně této místnosti

je vidět zasklené dveře do hovorny, kde příbuzní a obhájci

hovoří s obžalovanými skrz okénko, zamřížované dvojitou

dřevěnou mřížkou. Tato hovorna má okna na vnitřní dvorek,

kde se obžalovaní v určených hodinách mohou nadýchat

čerstvého vzduchu a zacvičit si.

Tento velký sál je osvětlen jen chabým světlem z obou

forten, protože jediné okno vedoucí na vstupní nádvoří je

obestavěno spisovnou, takže skýtá zraku prostředí a osvětlení

obzvlášť ladící s tím, co obrazotvornost očekává. Je to celé o to

děsivější, že souběžně s věžemi Montgomery a Stříbrnou

můžete zahlédnout ony tajemné klenuté mohutné kobky bez

oken, které obklopují hovornu a vedou k celám královny,

královy sestry Alžběty a k samotkám. Toto bludiště z kvádrů se

stalo sklepením Justičního paláce, když předtím zažilo

královské radovánky. V letech 1825-1832 se v tomto

obrovském sále mezi velkými kamny, která jej vytápějí, a první

z obou mříží konávala úprava odsouzenců pro gilotinu. Ještě

dnes nás zamrazí, když vkročíme na tyto dlaždice, které byly

svědky tolika posledních pohledů a tajných zpovědí.

Jak se bere do vazby

Aby mohl vystoupit z příšerné káry, potřeboval vězeň

pomoc dvou strážníků, kteří ho vzali každý pod jedno rameno,

podpírali ho a donesli ho téměř v bezvědomí do spisovny.

Vězeň takto vlečen obracel oči k nebi, čímž se podobal

Spasiteli snímanému z kříže. Vskutku, na žádném obraze není

Ježíšova tvář mrtvolnější ani strhanější než byla tvář falešného

Španěla, který jako by byl v posledním tažení. Když ho

posadili ve spisovně, opakoval zmírajícím hlasem slova,

kterými se od svého zatčení obracel ke každému:

„Odvolávám

se

na

Jeho

Excelenci

španělského

velvyslance…“

„Tohle řekněte,“ odpověděl ředitel, „panu vyšetřujícímu

soudci…“

„Proboha!“ řekl na to Jacques Collin s povzdechem. „Mohl

bych alespoň dostat breviář?… Budete mi dál odmítat

lékaře?… Vždyť mi zbývají sotva dvě hodiny života.“

Vzhledem k tomu, že Carlos Herrera měl být dán do

samovazby, bylo zbytečné se ho ptát, zda požaduje výsadu

„pistole“, totiž právo bydlet v jedné z těch místností, v níž

vězeň požívá jediného komfortu, jaký spravedlnost dovoluje.

Tyto místnosti jsou umístěny na konci dvora, o němž bude řeč

později. Soudní sluha a kancelista společně flegmaticky

vyplnili formulář o vzetí do vazby.

„Pane řediteli,“ řekl Jacques Collin lámanou franštinou,

„jak vidíte, umírám. Řekněte, můžete-li, a to co nejdřív, tomu

panu soudci, že ho žádám jako o laskavost, totiž o něco, čeho

by se měl zločinec nejvíc ze všeho bát, a to, abych byl před

něho předveden, jakmile se dostaví. Mám opravdu nesnesitelné

bolesti, a jakmile s ním promluvím, bude zřejmé, že jde

o omyl…“

Všichni zločinci se zcela zákonitě dovolávají omylu. Jděte

do káznic, vyptávejte se odsouzenců, skoro všichni jsou

oběťmi justičního omylu. A tak toto slovo vzbuzuje tajný

úsměv u všech, kdo jsou ve styku s vězni, s vyslýchanými,

obviněnými nebo s odsouzenci.

„Mohu vaši žádost předložit vyšetřujícímu soudci,“

odpověděl ředitel.

„Budu vám žehnat, pane!…“ odvětil falešný Španěl,

zvedaje oči k nebi.

Jakmile formality skončily, chytil Carlose Herreru z každé

strany pod paží městský gardista a za doprovodu dozorce,

jemuž ředitel naznačil, do které kobky má být vězeň uvržen, ho

odvedli podzemním bludištěm Conciergerie do cely sice

zdravotně zcela nezávadné, ač jistí lidumilové to popírají,

avšak bez sebemenší možnosti spojení s venkem.

Když zmizel, dozorce, ředitel věznice, jeho písař i sám

soudní sluha a četníci se na sebe podívali, jako by se vzájemně

tázali na mínění, a na všech tvářích byly vidět pochybnosti. Ale

při pohledu na dalšího zadrženého se všichni přítomní vrátili ke

své obvyklé pochybovačnosti, skryté za lhostejný výraz. Krom

zcela

mimořádných

okolností

nebývají

zaměstnanci

Conciergerie příliš zvědaví, neboť zločinci jsou pro ně tím, čím

je zákazník pro holiče. A tak všechny formality, jichž se lidé

v představách tolik děsí, proběhnou prostěji než peněžní

transakce u bankéře a často i s větší dávkou zdvořilosti. Lucien

se představil pod maskou provinilce, neboť se choval trpně,

jako stroj bez vlastní vůle. Od Fontainebleau zkoumal básník

rozsah svého pádu a usoudil, že udeřila hodina odplaty. Bledý,

zdrcený, bez zpráv o tom, co se za jeho nepřítomnosti událo

u Ester, uvědomoval si, že je v těsném spojení s uprchlým

galejníkem; byla to situace, která sama o sobě věštila katastrofy

horší než smrt. Když se v jeho mysli zrodila první myšlenka,

bylo to pomyšlení na sebevraždu. Chtěl za každou cenu

uniknout potupě, která se mu jevila jako zlý sen.

Jako nejnebezpečnější vězeň byl Jacques Collin umístěn do

komůrky z kamenných kvádrů s oknem na malý vnitřní dvorek,

jakých je několik pod křídlem, kde má kancelář generální

prokurátor. Tento dvorek je určen k procházkám ženského

oddělení. Lucien tam byl odveden stejnou cestou do cely

přilehlé k pistolím, neboť podle příkazů vyšetřujícího soudce

měl k němu ředitel jisté ohledy.

Jak oba obžalovaní snášejí své neštěstí

Osoby, které neměly dosud co činit s justicí, mají obvykle

o samovazbě nejčernější představy. Představa kriminální

justice je spojována s dávnými představami o mučení,

o nezdravém ovzduší věznic, o chladu kamenných stěn

ronících slzy, o hrubém chování dozorců a o mizerné stravě,

což jsou všechno nutné rekvizity pro drama. Nebude však na

škodu uvést zde, že takové přemrštěnosti existují jen na divadle

a jsou pro smích soudcům, obhájcům a všem těm, kdo ze

zvědavosti navštíví věznice nebo je přicházejí studovat. Po

dlouhou dobu to bylo vskutku příšerné. Jisto je, že obžalovaní

byli za dob starého parlamentu za vlády Ludvíka XIII.

a Ludvíka XIV. bez rozdílu vrháni do jakési místnosti ve

zvýšeném přízemí pod bývalou fortnou. Věznice byly jedním

ze zločinů revoluce v roce 1789 a stačí zhlédnout celu královny

a celu královy sestry Alžběty, aby člověk pojal hluboký odpor

k dřívějším justičním praktikám. Avšak dnes, ačkoli lidumilství

natropilo společnosti dalekosáhlé utrpení, vykonalo také trochu

dobra pro jednotlivce. Vděčíme Napoleonovi za trestní

zákoník, který spíše než občanský zákoník, jehož reforma je

v mnoha bodech nutná, zůstane jedním z největších památníků

jeho tak krátkého panování. Toto nové trestní právo uzavřelo

celou propast utrpení. A tak lze tvrdit, že pomineme-li strašlivá

duševní muka, jimiž trpí lidé z vyšších vrstev, když se

dostanou do rukou spravedlnosti, je působení této instituce o to

mírnější a prostší, že to nikdo nečeká. Obvinění nebo

vyslýchaní nejsou zajisté ubytováni jako doma; ale pařížské

věznice jsou náležitě vybaveny. Ostatně pocity, jimž člověk

propadá, zbavují životní potřeby jejich obvyklého významu.

Tělo tu nikdy netrpí. Duch je tak silně otřesen, že kdyby se

i setkal v prostředí, v němž se nalézá, s nějakou tísní nebo

projevem surovosti, snáze by je snášel. Nutno přiznat, že

alespoň v Paříži bývá nevinný rychle propuštěn.

Když Lucien vstoupil do své cely, setkal se tu tedy

s věrným obrazem prvního pokojíku, v němž v Paříži bydlel

v hotelu Cluny. Postel se podobala postelím nejchudších

ubytoven v Latinské čtvrti. Slámou vyplétané židle, stůl a pár

kousků náčiní tvořily zařízení světnice, v jaké často bývají

ubytováni dva obžalovaní, když se chovají ukázněně a jejich

provinění je poměrně lehké, jako je padělatelství nebo

obchodní úplatek. Tato podobnost mezi jeho dokonale

nevinným výchozím bodem a koncem cesty, posledním

stupněm hanby a potupy, byla tak dokonale pochopena

v posledním vzepětí jeho básnického ducha, že se ubožák hořce

rozplakal. Čtyři hodiny proplakal, na pohled necitelný jako

kamenná socha, ale v skrytu trpící všemi svými zhacenými

nadějemi, zasažen ve veškeré své rozdrcené společenské

ctižádosti, ve své zhroucené pýše, ve všech těch já, jimiž se

vyznačuje člověk ctižádostivý, zamilovaný, šťastný, elegán,

Pařížan, básník, rozkošník a člověk privilegovaný. Všechno se

v něm při tomto ikarovském pádu zlámalo.

Zato Carlos Herrera, jakmile se octl sám, jal se chodit

kolem své cely jako medvěd v kleci zoologické zahrady.

Pečlivě prozkoumal dveře a ujistil se, že kromě špehýrky

v nich neexistuje žádný jiný otvor. Prozkoumal rovněž stěny,

podíval se do krbu, jehož komínem vnikalo bledé světlo, a řekl

si:

„Jsem v bezpečí!“

Usadil se v koutě, kam dozorcovo oko, přiložené

k zamřížované špehýrce nemohlo dohlédnout. Tam si sňal

paruku a strhl papír, jímž byla vystlána. Strana papíru, která se

dotýkala hlavy, byla tak zamaštěná, že vypadala jako součást

paruky. Kdyby bylo Bibi-Lupinovi napadlo Španělovi paruku

strhnout, aby si ověřil vězňovu totožnost s Jacquesem

Collinem, nebyl by mu ten papír připadal podezřelý, natolik

vypadal jako součást vlásenkářského výrobku. Druhá strana

papíru byla ještě dosti bílá a dosti čistá, aby se na ni dalo psát.

Ježto byla započata ve Force, kde zabrala celou polovinu

předešlého dne, stačily nyní na tu obtížnou a piplavou práci

necelé dvě hodiny. Vězeň pak natrhal drahocenný papír tak,

aby získal pruh asi pět čísel široký, a rozdělil jej na několik

kusů. Pak znovu uložil svou zásobu papíru do toho podivného

skladiště, když ji byl předběžně natřel arabskou gumou, aby

lépe držela. Z chomáčku vlasů pak vytáhl pisátko jemné jako

špendlík, jaká se nedávno začala vyrábět u Susse a které bylo

do vlasů vlepeno. Ulomil z něho kousek dosti dlouhý, aby se

jím dalo psát, a dosti malý, aby se vešel do ucha. Když Jacques

Collin ukončil tyto přípravy, s rychlostí a jistotou příznačnou

pro bývalého galejníka, usedl Jacques Collin na postel a jal se

uvažovat, jaké instrukce by měl dát Asii, neboť si byl jist, že se

s ní někde po cestě setká; taková byla jeho důvěra v důvtip této

ženy.

„Při svém krátkém výslechu,“ říkal si, „jsem hrál Španěla,

mluvil jsem lámanou franštinou, odvolával jsem se na

španělského

velvyslance,

tvrdil

jsem,

že

se

těším

diplomatickým výsadám, a dělal jsem, že nerozumím, co ode

mne chtějí; přitom všem jsem předstíral záchvaty slabosti,

hekal jsem a vzdychal, zkrátka sehrál jsem celou škálu umírání,

a z toho musím vycházet. Papíry mám v pořádku. My dva

s Asií strčíme pana Camusota do kapsy, není právě

nejchytřejší. Teď je třeba starat se o Luciena, zvednout mu

náladu, a proto se k němu musím za každou cenu dostat, abych

mu naznačil, jak se má dál chovat. Jinak vyzradí sebe, vyzradí

mě, a bude po všem!… Musí to umět nazpaměť, než půjde

k výslechu. A pak potřebuji svědky, kteří mi potvrdí, že jsem

skutečně kněz!“

Takové bylo duševní a fyzické rozpoložení obou vězňů,

jejichž osud v té chvíli závisel na panu Camusotovi,

vyšetřujícím soudci u soudu první instance departementu

Seině, který po čas, vymezený trestním zákoníkem, jediný

rozhodoval o nejmenších podrobnostech jejich života. On

jediný mohl povolit jejich styk se zpovědníkem, lékařem nebo

kýmkoli jiným.

Kdo je vyšetřující soudce pro ty, kdo to snad nevědí

Žádná pozemská moc, ani sám král nebo ministr

spravedlnosti, ba ani předseda vlády nemůže zasahovat do

kompetence vyšetřujícího soudce, kterého nic nezastaví

a jemuž nikdo neporoučí. Je to neomezený vládce, poslušný

pouze vlastního svědomí a zákona. Teď, kdy filozofové,

lidumilové a publicisté se neustále snaží oklestit všechny

společenské orgány moci, stala se pravomoc, již zákon dává

vyšetřujícímu soudci, předmětem útoků o to nebezpečnějších,

že je téměř ospravedlňuje skutečnost, že právo bývá někdy –

jak je třeba uznat – až přemrštěné. Nicméně pro každého

rozumného člověka musí zůstat tato moc nedotčena.

V některých případech lze její uplatnění zmírnit širokým

použitím kauce. Ale společnosti, již dostatečně otřesené

omezeností a slabostí poroty (vznešená a vysoká funkce, která

by se měla svěřovat pouze vybraným známým osobnostem), by

hrozila zkáza, kdyby byl odstraněn tento sloup, který podpírá

celé naše trestní právo. Vyšetřovací vazba je jedním z těch

strašných, ale nutných opatření, jejichž společenské nebezpečí

je vyváženo pouze jejich velkorysostí. Ostatně nedůvěra

k soudům je začátek společenského rozkladu. Zničte tu

instituci, přebudujte ji na jiných základech; požadujte třebas od

soudců obrovské majetkové záruky jako před revolucí, ale

důvěřujte jim! Nedělejte z nich obraz společnosti a neurážejte

je tím. Dnes je soudce placen jako úředník, nebývá zámožný,

vyměnil svou dřívější důstojnost za nadutost, která je

nesnesitelná pro všechny ty, z nichž nadělali jemu rovné.

Nadutost je totiž důstojnost, která není ničím podepřena. V tom

je vada současné instituce. Kdyby byla Francie rozdělena na

deset soudních obvodů, bylo by možno pozvednout

soudcovský stav tím, že by se od jeho příslušníků vyžadovala

jistá mohovitost, což je při dvaceti šesti soudních obvodech

nemožné. Jediné skutečné zlepšení, jež lze žádat od výkonu

pravomoci svěřené vyšetřujícímu soudci, je rehabilitace

vyšetřující vazby. Skutečnost, že je někdo vyšetřován, by se

neměla v ničem dotýkat jeho dosavadních zvyků. Věznice

v Paříži by měly být postaveny, zařízeny a uzpůsobeny tak, aby

od základu změnily představy veřejnosti o postavení

vyšetřovaného. Zákon je dobrý, je nutný, ale jeho provádění je

špatné. A mravnost posuzuje zákony podle toho, jak jsou

uplatňovány. Veřejné mínění ve Francii zcela nevysvětlitelně

a paradoxně odsuzuje vyšetřované a rehabilituje obžalované.

Možná že je to tím, že každý Francouz je v podstatě rebelant.

Tato nedůslednost pařížské veřejnosti byla jednou z příčin, jež

přispěly k tragickému rozuzlení tohoto dramatu. A jak uvidíme,

dokonce jednou z nejmocnějších příčin. Abychom dokonale

pochopili ony strašlivé výjevy, jež se odehrávají v pracovně

vyšetřujícího soudce, abychom pochopili vzájemné postavení

obou válčících stran, vyšetřovaných a soudců, přičemž úsilí

jedněch směřuje k odhalení tajemství střeženého druhými

a chráněného proti zvědavosti soudce, jehož vězeňská hantýrka

tak přiléhavě nazývá „všetečkou“, nesmíme nikdy zapomínat,

že vyšetřovaní vězňové v samovazbě nevědí pranic o tom, co

píše tisk, co říká oněch sedm nebo osm skupinek z nichž se

veřejnost jako celek skládá, nevědí nic o tom, co je známo

policii a justici, ani to málo, co o okolnostech zločinu

uveřejňují noviny.

Takže dodávat vyšetřovaným zprávy, jako dostal od Asie

Jacques Collin o Lucienově zatčení, je totéž, jako hodit provaz

tonoucímu. A tak ztroskotal pokus, který by bez té informace

byl galejníka určitě usvědčil. Podíváme-li se na věc takto, pak

i lidé, které tak snadno něco nevzruší, budou se děsit toho, co

způsobují tyto tři zdroje strachu: vazba, ticho a výčitky

svědomí.

Vyšetřující soudce v úzkých

Pan Camusot, zeť jednoho z dveřníků králova kabinetu,

dostatečně známý, než aby tu bylo třeba vysvětlovat jeho

příbuzenstvo a jeho postavení, byl v tomto okamžiku téměř

stejně zmaten, pokud jde o vyšetřování, jímž byl pověřen, jako

Carlos Herrera. Jako bývalý předseda obvodního soudu byl

z tohoto místa uvolněn a jmenován soudcem v Paříži, což je

jedno z nejkýženějších míst v soudnictví. Stalo se tak díky

protekci známé vévodkyně de Maufrigneuse, jejíž manžel,

společník korunního prince a velitel jízdního pluku královské

gardy, se těšil u krále stejné přízni jako jeho manželka

u královy sestry. Za drobnou, avšak pro vévodkyni

veledůležitou službu u příležitosti žaloby, kterou jistý bankéř

z Alenconu vznesl proti mladému hraběti Esgrignonovi (viz

Výjevy z venkovského života: kabinet starožitnosti), stal se

z prostého maloměstského soudce předsedou a z předsedy

vyšetřujícím soudcem. Za toho půl druhého roku, co předsedal

nejdůležitějšímu soudu království, byl by mohl na doporučení

vévodkyně de Maufrigneuse získat přízeň jisté neméně mocné

dámy, markýzy d'Espard, avšak bez úspěchu (viz Kuratela).

Jak bylo řečeno na počátku tohoto Výjevu, odhalil Lucien, aby

potrestal paní d'Espard za to, že chtěla dát svého manžela pod

kuratelu, generálnímu prokurátorovi a vévodovi Sérizymu

skutečnou pravdu. Jakmile se tyto dvě mocnosti přidaly na

stranu přátel markýze Esparda, ušla jeho manželka trestu jen

dík jeho velkodušnosti. Když se předešlý den paní d'Espard

dověděla o Lucienově zatčení, poslala svého švagra rytíře

Esparda za paní Camusotovou. Ihned nato navštívila paní

Camusotová věhlasnou paní markýzu. Po návratu domů

odvedla před večeří manžela do ložnice: „Jestli pošleš toho

nafoukance Luciena de Rubempré před porotu a bude-li

odsouzen,“ pošeptala mu, „staneš se soudním radou

u královského soudu.“

„Ale jak?…“

„Paní d'Espard chce hlavu toho ubohého mladíka. Až mě

zamrazilo, když jsem slyšela tolik nenávisti z úst tak krásné

ženy.“

„Nepleť se do soudních záležitostí,“ odpověděl Camusot.

„Já se do ničeho nepletu!“ pokračovala paní Camusotová.

„Kdyby nás někdo poslouchal, stejně by nepochopil, o čem je

řeč. Byly jsme dvě, markýza i já, tak vybraně pokrytecké, jako

jsi právě teď ty vůči mně. Chtěla mi poděkovat za tvou pomoc

v té její záležitosti a že prý i přes ten neúspěch je ti za to

vděčná. Mluvila o strašlivém poslání, jakým nás zákon

pověřil… ,Je to hrůza, když se má někdo poslat na popravu, ale

když jde o tohohle, je to jen vykonání spravedlnosti atd.‘

Říkala, jak je jí líto, že tak hezký mladík, kterého přivedla do

Paříže její sestřenice paní du Chátelet, se tak zvrhl. ,K takovým

koncům,‘ říkala, ,dovedou zkažené ženy jako taková Coralie

nebo taková Ester mladíky, kteří jsou natolik narušení, že se

s nimi dokonce dělí o jejich hanebné zisky!‘ A pak ještě

vzletné řeči o křesťanské lásce a víře svaté. Paní du Chátelet jí

říkala, že by si Lucien zasloužil stonásobnou smrt za to, že

málem zabil svou sestru a svou matku… A pak mluvila o tom,

že se u královského soudního dvora uvolnilo místo a že se zná

s ministrem spravedlnosti. ,Váš manžel, madam, má skvělou

příležitost se proslavit!‘ řekla nakonec… Tak vidíš.“

„Proslavujeme se denně tím, že konáme svou povinnost,“

řekl Camusot.

„Dotáhneš to daleko, jen co je pravda, když budeš soudcem

vždy a všude, i před vlastní ženou,“ zvolala paní Camusotová.

„Vidíš, považovala jsem tě za hlupáka, a dneska se ti

obdivuji…“

Soudci se objevil na rtech jeden z těch úsměvů, který je

vlastní jen soudcům, tak jako bývá typický úsměv balerín na

jevišti.

„Madam, smím vstoupit?“ zeptala se komorná.

„Co mi chcete?“ otázala se její paní.

„Když madam nebyla doma, přišla první komorná

vévodkyně de Maufrigneuse se vzkazem, aby madam

navštívila její paní v nějaké naléhavé věci v Cadignanském

paláci.“

„Ať počkají s večeří,“ řekla soudcova žena, když si

vzpomněla, že drožkář, který ji přivezl, dosud čeká na peníze.

Nasadila si klobouk, znovu nastoupila do drožky a za

dvacet minut byla v Cadignanském paláci. Paní Camusotová

byla uvedena zadními dvířky a zůstala deset minut sama

v salónku přilehlém k ložnici vévodkyně. Po chvíli se

vévodkyně objevila v plném lesku, neboť byla právě na

odjezdu do Saint-Cloud ke dvoru.

„Dušinko, mezi námi stačí dvě slova.“

„Zajisté, Jasnosti.“

„Lucien de Rubempré byl zatčen a váš muž byl pověřen

vyšetřováním. Zaručuji se za to, že je ten chudinka nevinen, tak

ať je do čtyřiadvaceti hodin volný. To není všechno. Někdo by

rád zítra tajně promluvil s Lucienem ve vězení. Kdyby váš

manžel chtěl, mohl by být i rozmluvě přítomen, jen když ho

přitom nikdo neuvidí… Víte, že nikdy nezradím ty, kdo mi

slouží. Král skládá velké naděje v odvahu svých soudců ve

vážné situaci, v níž se zanedlouho octne. Vyzdvihnu vašeho

manžela a doporučím ho jako člověka věrného, který by za

krále dal hlavu. Náš Camusot se stane napřed soudním radou,

a později prezidentem některého soudu… Sbohem!… Čekají

na mne, jistě mne omluvíte. Prokážete službu nejen

generálnímu prokurátorovi, který se v té věci sám vyjádřit

nemůže, ale zároveň zachráníte život ženě, která umírá úzkostí,

totiž paní de Sérizy. Takže nezůstanete bez podpory… Vidíte,

jak vám důvěřuji, nemusím vám nic připomínat… Vy už víte

co a jak.“

Přiložila si prst k ústům a zmizela.

„A já jsem jí ani nestačila říci, že markýza d'Espard chce

vidět Luciena na popravišti!…“ pomyslela si soudcova žena,

když znovu nastupovala do drožky.

Vrátila se tak zdrcená, že když ji soudce uviděl, řekl jí:

„Co je s tebou, Amálie?“

„Dostali jsme se mezi dva ohně!“

Vyprávěla o svém setkání s vévodkyní manželovi šeptem

do ucha ze samého strachu, aby komorná neposlouchala za

dveřmi.

„Která z těch dvou má větší vliv?“ otázala se na závěr.

„Markýza tě málem kompromitovala v té hloupé aféře, kdy

chtěla manžela dostat pod kuratelu, kdežto vévodkyni vděčíme

za všechno. Ta první mi jen cosi naslibovala, kdežto ta druhá

mi

řekla:

„Bude

napřed

radou

a potom

soudním

prezidentem!…“

„Chraň bůh, nechci ti radit, nikdy se nepletu do soudních

záležitostí. Ale musím tě poctivě informovat o tom, co se říká

u dvora a co se tam chystá…“

„Ty nevíš, Amálie, co mi dnes ráno poslal policejní prefekt,

a po kom! Po jednom z nejvýznamnějších lidí ze státní policie,

po Bibi-Lupinovi politického světa, a ten mi řekl, že stát má na

tom procesu tajný zájem. Najezme se a pojďme do Varieté…

Promluvíme si o tom všem v klidu v noci v mé pracovně. Budu

potřebovat tvůj rozum, protože soudcovský rozum tady možná

nestačí…“

Jak se ložnice někdy stává pořádní místností

Devět desetin soudců by popřelo, že v podobné situaci má

na ně žena nějaký vliv. Ale je-li toto jedna z nejvážnějších

společenských výjimek, lze přiznat, že je pravdivá, byť

náhodná. Soudce je jako kněz, zejména v Paříži, kde je

shromážděn výkvět soudnictví. Málokdy mluví o úředních

věcech, leda když jde o věci, o nichž již soud rozhodl.

Manželky soudců jen předstírají, že nic nevědí, ale mají

zároveň dostatečně vyvinutý smysl pro to, co se sluší, aby

vytušily, že by manželovi uškodily, kdyby v případě, že znají

nějaké tajemství, to daly na sobě znát. Nicméně ve zvlášť

důležitých případech, kdy jde o postup, závisející na

stanovisku, jaké soudce zaujme, mnohé manželky se podobně

jako Amálie zúčastnily při manželově rozhodování. A konečně

tyto výjimky, které lze tím spíš popřít, že o nich nikdo neví,

záleží zcela na způsobu, jakým proběhl zápas mezi povahami

obou manželů. Když doma všechno spalo, soudce a jeho žena

usedli k psacímu stolu, na němž už měl soudce roztříděny spisy

o případu.

„Tady jsou materiály, které mi na mou žádost poslal

policejní prefekt,“ řekl Camusot.

ABBÉ CARLOS HERRERA

„Toto individuum je nesporně jistý Jacques Collin, řečený

Smrtiplách, poprvé zatčený v roce 1819 v domě jisté paní

Vauquerové,

majitelky

penziónu

v rue

Neuve-Sainte-

Geneviéve, kde se ubytoval pod jménem Vautrin.“

Na okraji bylo připsáno rukou policejního prefekta: Byl dán

telegrafický příkaz náčelníku bezpečnosti Bibi-Lupinovi, aby se

ihned vrátil do Paříže a pomohl při konfrontaci, neboť zná

osobně Jacquese Collina, kterého dal v roce 1819 za pomoci

jisté slečny Michonneauové zatknout.

Nájemníci, kteří tehdy v penziónu paní Vauquerové bydleli,

jsou dosud naživu a mohou být předvoláni k potvrzení

totožnosti.

Takzvaný Carlos Herrera je důvěrným přítelem a rádcem

pana Luciena de Rubempré, jemuž po tři roky poskytoval

značné obnosy, zřejmě pocházející z krádeží.

Bude-li zjištěna totožnost domnělého Španěla s Jacquesem

Collinem, bude toto společnictví pro Luciena de Rubempré

zdrcující.

Náhlá smrt agenta Peyrada byla zaviněna otravou, jejímž

strůjcem byl Jacques Collin, Rubempré nebo jejich společníci.

Příčina této vraždy tkví v tom, že Peyrade byl už dlouho dobu

na stopě těchto dvou obratných zločinců.“

Soudce pak ukázal na tuto poznámku, připsanou na okraji

samotným policejním prefektem.

„Toto vím osobně a vím docela určitě, že Lucien de

Rubempré nectně oklamal pana hraběte Sérizyho a pana

generálního prokurátora.“

„Co tomu říkáš, Amálie?“

„Je to strašné,“ odpověděla soudcova žena. „Přečti mi to

všechno.“

„Záměna španělského kněze a galejníka Collina je

výsledkem nějakého zločinu, spáchaného obratněji než ten,

jímž ze sebe Coignard udělal hraběte Saint-Heléne.

LUCIEN DE RUBEMPRÉ

Lucien Chardon, syn angoulémského lékárníka, jehož

matka byla rozená de Rubempré, smí užívat jména de

Rubempré teprve na základě královského dekretu. Tento dekret

byl vydán na přímluvu paní vévodkyně de Maufrigneuse

a pana hraběte Sérizy.

V roce 182… přišel tento mladý muž do Paříže zcela bez

prostředků v průvodu paní hraběnky Sixte du Chátelet, tehdy

paní Bergetonové, sestřenice paní d'Espard.

K paní Bergetonové se pak zachoval nepěkně a žil

v mimomanželském svazku s jistou slečnou Coralií, herečkou

divadla Gymnase, dnes zesnulou, která kvůli němu opustila

pana Camusota, obchodníka hedvábím z rue des Bourdonnais.

Brzy však vzhledem k nedostatečné podpoře, kterou mu

herečka poskytovala, upadl do bídy a vážně kompromitoval

svého počestného švagra, tiskaře v Angoulému, když jeho

jménem vystavil falešné směnky, pro které byl pak David

Séchard za krátkého pobytu zmíněného Luciena v Angoulému

zatčen.

Tato okolnost rozhodla o útěku Luciena de Rubempré,

který se pak znovu objevil v Paříži v doprovodu takzvaného

abbého Carlose Herrery.

Ačkoli neměl žádný viditelný zdroj příjmů, utrácel zmíněný

Lucien za první tři roky svého druhého pobytu v Paříži

průměrně tři sta tisíc franků, jež nemohl získat jinak než od

takzvaného abbého Carlose Herrery. Ale z jakého titulu?

Mimoto nedávno vynaložil přes milión na zakoupení

panství de Rubempré, aby tak splnil podmínku pro svůj sňatek

se slečnou Klotyldou de Grandlieu. Tento sňatek byl odvolán,

když se rodina de Grandlieu, které zmíněný Lucien tvrdil, že

tento obnos získal od svého švagra a od své sestry,

prostřednictvím advokáta Dervilla u těchto počestných

manželů informovala. Ti nejenže o té koupi nic nevěděli,

dokonce považovali Luciena za silně zadluženého.

Ostatně dědictví získané manželi Séchardovými se skládá

jen z nemovitostí. A v hotovosti mají, podle vlastní výpovědi,

sotva dvě stě tisíc franků.

Lucien žil tajně s Ester Gobseckovou. Je tudíž jisté, že

veškeré vzácné dary ochránce této slečny, barona de Nucingen,

byly odevzdávány zmíněnému Lucienovi.

Lucien a jeho společník galejník se udrželi před veřejností

déle než Coignard tím, že čerpali z výnosu prostituce řečené

Ester, bývalé registrované nevěstky.“

O policii v jejích spisech

Přes opakování, která se v těchto spisech vyskytují, bylo

nutno je tu výslovně uvést, aby byla zřejmá úloha, jakou

policie v Paříži zastává. Jak jsme už viděli podle záznamu

o Peyradovi, má policie téměř vždy přesné informace o všech

rodinách a všech osobách, jejichž způsob života je podezřelý

a které se nechovají řádně. Ví o každé změně v jejich chování.

Ví o každém jejich poklesku. Je to jakási univerzální paměť,

bilance lidských svědomí, a je stejně dobře vedená jako

záznamy Francouzské státní banky o jednotlivých vkladech.

Stejně jako banka vykazuje sebemenší zpoždění v platbách,

váží všechny úvěry, odhaduje kapitály, sleduje všechno jejich

podnikání, tak i policie sleduje poctivost občanů. V tomhle,

právě tak jako v Justičním paláci, se nevinný nemá čeho bát,

neboť tato činnost se týká jen těch, kteří se provinili. Sebevýš

postavená rodina se neuchrání před touto společenskou

prozřetelností. Ostatně je tato moc stejně diskrétní, jako je

rozsáhlá. To obrovské množství hlášení policejních komisařů,

zpráv, záznamů a spisů, tento oceán informací tu dřímá,

nehybný, hluboký a klidný jako moře. Dojde-li k nějaké

nehodě, kdykoli se něco stane, kdykoli se objeví nějaký

přestupek nebo zločin, spravedlnost se obrátí na policii.

A existuje-li nějaký materiál o podezřelých, soudce se s ním

okamžitě seznámí. Tyto spisy, v nichž je analyzována jejich

minulost, jsou jen informace umírající ve zdech Justičního

paláce. Spravedlnost jich nemůže zákonně použít, pouze se

z nich poučuje a využívá jich. Tyto kartotéky jsou svým

způsobem rubem výšivky jednotlivých zločinů, jsou jejich

prapříčinou a pokaždé zcela nové. Žádná porota by jim

neuvěřila, celá země by povstala v pobouření, kdyby se z nich

při přelíčení citovaly úryvky! Zkrátka je to pravda, odsouzená

k tomu, aby zůstala pohřbena v této studnici, jako ostatně vždy

a všude jinde. Není soudce, který by po dvanácti letech praxe

v Paříži nevěděl, že porota i kriminální policie utajují polovinu

těchto ohavností, které jsou jakýmsi lůžkem, v němž dlouze

klíčil zločin; není soudce, který by nepřiznával, že polovina

spáchaných násilností zůstává nepotrestána. Kdyby veřejnost

mohla vědět, jak daleko sahá diskrétnost zaměstnanců policie,

kteří mají paměť, teprve by si těchto dobrých lidí náležitě

vážila. Policie platí za mazanou, machiavellskou, zatímco je

naopak nesmírně laskavá. Pouze vyslechne vášnivé výlevy

v jejich nejbouřlivější podobě, přijímá výpovědi a zachovává

o nich zápisy. Hrozivá je jen po jedné stránce. To, co vykonává

pro spravedlnost, vykonává i pro politiku. Jenže politika je

stejně krutá a stejně surová jako inkvizice.

„Nechme toho,“ řekl soudce a složil opět spisy do obálky.

„Je to tajemství mezi policií a spravedlností, a soudce

posoudí, jakou to má cenu. Ale pan a paní Camusotovi o tom

všem jakživi neslyšeli.“

„To mi snad nemusíš opakovat,“ řekla paní Camusotová.

„Lucien je vinen,“ pokračoval soudce. „Ale čím?“

„Člověk, kterého miluje vévodkyně de Maufrigneuse,

hraběnka de Sérizy a Klotylda de Grandlieu, není ničím vinen,“

odpověděla Amálie. „To všechno musel určitě udělat někdo

jiný.“

„Ale Lucien je spolupachatel!“ zvolal Camusot.

„Mohu ti něco poradit?“ řekla Amálie. „Vrať toho kněze

diplomacii, jejíž je překrásnou ozdobou, osvoboď toho uličníka

a najdi si jiné pachatele…“

„Jdeš na to nějak zostra!…“ usmál se soudce. „Ženy

směřují rovnou k cíli jako ptáci, které ve vzduchu nic

nezastaví.“

„Ale,“ pokračovala Amálie, „ať je abbé Herrera diplomat,

nebo galejník, naznačí ti, kdo by ho mohl vytáhnout z bryndy.“

„Já jsem jen pouhá čepice, ty jsi hlava,“ řekl Camusot

manželce.

„Takže porada skončila, dej pusu svojí Amálce, už je jedna

hodina…“

A paní Camusotová si šla lehnout, ponechávajíc manžela,

aby si srovnal papíry i myšlenky pro budoucí výslechy, jimž

má nazítří podrobit oba zadržené.

Produkt paláce

A tak zatímco košatiny přivážely Jacquese Collina

a Luciena na Conciergerii, vyšetřující soudce, přirozeně po

snídani, kráčel Paříží pěšky – jak tomu tehdy chtěly prosté

mravy, jaké si osvojovali pařížští soudcové – do své pracovny,

kde na něho čekaly všechny materiály týkající se případu. Stalo

se to takto:

Všichni vyšetřující soudcové mají přidělené písaře, jakési

přísežné justiční tajemníky, jejichž rod se udržuje bez

zvláštních odměn, bez povzbuzování a plodí někdy výtečné

jedince s vrozenou dokonalou mlčenlivostí. V Justičním paláci

od vzniku parlamentů až dodnes není znám případ indiskrece,

jíž by se dopustil zapisovatel přidělený vyšetřujícímu soudci.

Gentil prodal kvitanci, kterou Louisa Savojská dala

Semblancayovi, písař z ministerstva války prodal Černyševovi

plán ruského tažení; všichni zrádci byli více méně bohatí.

Vyhlídka na místo zapisovatele v Justičním paláci a stavovské

vědomí stačí k tomu, aby učinily písaře vyšetřujícího soudce

mlčenlivějším než hrob, protože od nedávných pokroků chemie

se i hrob stal indiskrétním. Tento úředník je soudcovým perem.

Většinou je pochopitelné, že se někdo stane osou stroje, ale

méně pochopitelné už je, že někdo zůstává pouhou maticí;

matice není nikdy spokojená; je to snad tím, že se bojí stroje?

Camusotův písař, dvaadvacetiletý mladík jménem Coquart,

přišel hned ráno pro všechny soudcovy spisy a poznámky, a už

měl v pracovně všechno přichystáno, když soudce ještě kráčel

procházkovýn krokem po nábřeží, prohlížel si kuriozity

v krámcích a přitom takto uvažoval:

„Jak si mám počínat s chlapíkem tak mazaným, jako je

Jacques Collin, je-li to vskutku on? Šéf bezpečnosti ho pozná.

Já musím vypadat, jako že dělám své řemeslo, alespoň kvůli

policii. Vidím tu tolik nemožností, že by bylo nejlepší,

kdybych markýzovi a vévodkyni odhalil pravdu a ukázal jim

policejní záznamy, přitom bych pomstil svého otce, kterému

Lucien přebral Coralii… Když odhalím tak velké darebáky,

budu prohlášen za schopného člověka, a Luciena se brzy

všichni přátelé zřeknou. Nu což, o tom rozhodne výslech.“

Vstoupil do starožitnického krámku, přilákán Boullovými

hodinami.

Ovlivňování

„Nezpronevěřit se vlastnímu svědomí a přitom posloužit

dvěma vznešeným dámám, tomu říkám mistrovský kousek,“

říkal si. „Tak i vy, pane generální prokurátore,“ řekl Camusot

nahlas, „i vy sbíráte mince?“

„Zajímají se o ně skoro všichni právníci, kvůli jejich rubu,“

odpověděl se smíchem hrabě Granville.

Ještě chvíli si prohlížel krámek, jako kdyby se bál, aby něco

nepřehlédl, a pak odešel s Camusotem, jako na procházku po

nábřeží, takže Camusota nikdy nenapadlo, že nejde o náhodu.

„Vy dnes dopoledne vyslýcháte pana de Rubempré,“ řekl

generální prokurátor. „Chudák chlapec, měl jsem ho rád…“

„Máme toho proti němu hodně,“ řekl Camusot.

„Ano, viděl jsem policejní spisy. Jenže pocházejí zčásti od

agenta, který nepatří k prefektuře, nechvalně známého

Corentina, člověka, který připravil o hlavu víc nevinných, než

vy pošlete zločinců pod gilotinu, a… Ale na takového darebáka

nemůžeme. Aniž bych chtěl ovlivňovat svědomí soudce, jako

jste vy, nemohu vás neupozornit na to, že kdybyste mohl získat

jistotu, že Lucien neměl tušení o poslední vůli té holky,

znamenalo by to, že neměl sebemenší zájem na její smrti,

protože od ní dostával spousty peněz!…“

„Víme zcela jistě, že nebyl přítomen v době, kdy byla Ester

otrávena,“ řekl Camusot. „Číhal ve Fontainebleau, až pojede

slečna de Grandlieu s kněžnou de Lenoncourt.“

„Ovšem!“ poznamenal generální prokurátor. „Tak pevně

doufal ve sňatek se slečnou de Grandlieu (vím to od samotné

kněžny de Grandlieu), že není myslitelné, že by tak bystrý

mladík to všechno ohrozil zbytečnou vraždou.“

„Ano,“ řekl Camusot, „tím spíš, když mu ta Ester dávala

peníze, které vydělávala…“

„Derville a Nucingen tvrdí, že zemřela, aniž se dověděla

o dědictví, které jí už dávno náleželo,“ dodal prokurátor.

„Tak co tedy myslíte, že v tom je?“ zeptal se Camusot.

„Něco v tom být musí.“

„Podle mne je to zločin spáchaný služebnými,“ odpověděl

generální prokurátor.

„Bohužel,“ upozornil ho Camusot, „je zcela v duchu toho

Jacquese Collina – neboť ten španělský kněz je určitě uprchlý

galejník –, že by shrábl těch sedm set padesát tisíc franků

z prodeje tříprocentní renty, kterou Estere připsal Nucingen.“

„Všechno to zvažte, milý pane Camusote, a buďte

obezřetný. Abbé Carlos Herrera je členem diplomatického

sboru… Ale ani velvyslanec, který spáchá zločin, není chráněn

svým postavením. Je to tedy Carlos Herrera, nebo není? Tak

zní hlavní otázka…“

A pan Granville se odporoučel jako někdo, kdo nečeká na

odpověď.

„Tak i on chce zachránit Luciena,“ pomyslel si Camusot,

kráčeje dál po quai des Lunettes, zatímco generální prokurátor

vcházel do Justičního paláce nádvořím Harlay.

Past na galejníka

Když Camusot dospěl na nádvoří Conciergerie, zašel za

ředitelem věznice a odvedl ho daleko z doslechu doprostřed

dlážděného dvora.

„Drahý pane, buďte tak laskav a zajeďte do Force a zjistěte

tam u svého kolegy, zda náhodou nemá ve vězení nějakého

trestance, který v letech 1810-1815 byl vězněn v Toulonské

věznici. Zjistěte, jestli nemáte nějakého také zde. Ty z Force si

sem dáme na několik dní převézt, a řekněte mi, jestli v tom

domnělém španělském knězi nepoznali náhodou jistého

Jacquese Collina, zvaného Smrtiplách.“

„Dobrá, pane Camusote, ale přijel Bibi-Lupin.“

„Už je tady?“ zvolal soudce.

„Byl v Melunu. Když mu řekli, že jde o Smrtiplácha, celý

se rozzářil, a teď čeká na vaše příkazy…“

„Pošlete mi ho.“

Ředitel Conciergerie pak mohl předložit vyšetřujícímu

soudci žádost Jacquese Collina, který je prý v kritickém stavu.

„Měl jsem v úmyslu ho vyslechnout jako prvního,“

odpověděl soudce, „ale ne pro jeho zdravotní stav. Ráno jsem

dostal přípis od ředitele Force: ten chlapík, který tvrdí, že je už

dva dny v posledním tažení, spal tak tvrdě, že ani neslyšel,

když do jeho cely ve Force vešel lékař, pro kterého ředitel

věznice poslal. Lékař mu ani nezměřil tep, nechal ho spát.

Z čehož plyne, že má stejně klidné svědomí, jako má dobré

zdraví. Uvěřím té jeho nemoci jen proto, abych prohlédl, jakou

hru ten chlapík hraje,“ řekl s úsměvem Camusot.

„Od vyšetřovaných a obžalovaných se člověk pořád učí,“

poznamenal ředitel Conciergerie.

Budova policejní prefektury je spojena s Conciergerií

a soudcové i ředitel věznice, kteří znají podzemní chodby,

mohou přecházet z jedné do druhé velice rychle. Tím se

vysvětluje

přímo

zázračná

rychlost,

s níž

soudcové

a předsedové poroty mohou okamžitě získat jisté informace.

A tak když pan Camusot dospěl na konec schodiště vedoucího

k jeho pracovně, nalezl tam Bibi-Lupina, který sem přispěchal

z hlavní dvorany.

„To je rychlost!“ usmál se soudce.

„To protože jde o něho,“ odpověděl šéf bezpečnosti. „To

bude na dvoře pěkný tanec, jestli tam bude nějaký navrátilec

(ve vězeňské hantýrce bývalý trestanec).“

„A pročpak?“

„Smrtiplách jim vypálil rybník a dověděl jsem se, že se

zapřísáhli, že ho zlikvidují.“

Myslel tím galejníky, jejichž peníze, svěřené Smrtipláchovi,

se jak známo „ztratily“ ve prospěch Luciena.

„Mohl byste najít nějakého svědka jeho posledního

zatčení?“

„Vystavte mi pro ně dvě předvolání, a já vám ty dva svědky

přivedu ještě dnes.“

„Coquarte,“ řekl soudce, skládaje si rukavice a odkládaje

klobouk a hůl do kouta, „vyplňte dvě předvolání podle pokynů

tady pana Bibi-Lupina.“

Podíval se do zrcadla nad krbem, na jehož desce stálo místo

hodin umývadlo a džbán na vodu. Po jedné straně stála ještě

karafa s vodou a sklenice, po druhé straně lampa. Soudce

zazvonil. Za pár minut se dostavil zřízenec.

„Už tam někoho mám?“ otázal se zřízence, který měl na

starosti přijímání svědků, ověřování jejich předvolání a jejich

zařazení podle doby příchodu.

„Ano, pane.“

„Zjistěte jména osob, jež se dostavily, a přineste mi jejich

seznam.“

Vyšetřující soudci, skoupí na čas, jsou někdy nuceni vést

několik vyšetřování současně. Odtud to nekonečné čekání

předvolaných svědků v místnosti, kde sedí zřízenci a kam

vedou zvonky jednotlivých vyšetřujících soudců.

„Potom,“ řekl Camusot svému zřízenci, „mi přiveďte

abbého Carlose Herreru.“

„Aha, tak teď je za Španěla a za kněze, jak mi říkali, ale to

jen opakuje Colletův trik, pane Camusote,“ zvolal šéf

bezpečnosti.

„Nic nového pod sluncem,“ řekl na to pan Camusot.

A soudce podepsal dvě z těch obávaných předvolání, jež

vyděsí každého, i toho nejnevinnějšího svědka, které soud

tímto žádá, aby se dostavili pod hrozbou nejpřísnějších trestů

v případě neuposlechnutí.

Jacques Collin sice na samotce, ale v akci

Tu dobou už Jacques Collin skončil své hluboké rozjímání

a byl v plné zbroji. Nic nemůže lépe dokreslit tento obraz

člověka z lidu, který se bouří proti zákonům, než těch několik

řádek, které napsal na promaštěný papír.

První lístek byl napsán v řeči domluvené mezi ním a Asií,

v jakési umocněné hantýrce, přizpůsobené potřebě okamžiku,

a říkal asi toto:

„Zajdi za vévodkyní de Maufrigneuse nebo za markýzou de

Sérizy, ať se některá z nich dostane k Lucienovi ještě před

výslechem a ať mu dá přečíst list, který přikládám. A pak je

třeba nalézt Evropu a Paccarda a ať mi jsou ti oba zloději

k dispozici a připraveni sehrát úlohu, kterou jim určím.

Pak běž k Rastignakovi a vyřiď mu, že člověk, s nímž se

setkal na plese v Opeře, mu vzkazuje, aby přišel dosvědčit, že

abbé Carlos Herrera se v ničem nepodobá Jacquesu Collinovi,

který byl zatčen v penziónu Vauquerové.

Stejné svědectví získat od doktora Bianchona. Ať obě

Lucienovy ženské také zapůsobí v tomto smyslu.“

Na přiloženém lístku stálo správnou francouzštinou:

„Luciene o mně nic nepřiznávej. Pro tebe jsem abbé Carlos

Herrera. Je to nejen tvé ospravedlnění, ale vydrž ještě trochu,

a máš sedm miliónů v kapse a zachráněnou čest.“

Oba listy, slepené popsanou stranou k sobě, aby vypadaly

jako útržek jediného listu, byly svinuty s dovedností vlastní

těm, kdo někdy v káznici snili o způsobu, jak se dostat na

svobodu. Všechno to dostalo tvar a hutnost špinavé mastné

kuličky podobné voskovým korálkům, jaké šetrné ženy

napichují na jehly s ulomeným ouškem.

„Půjdu-li k výslechu první já, jsme zachráněni, ale půjde-li

tam ten kluk, je všechno ztraceno,“ říkal si, zatímco čekal.

Chvíle to byla tak krutá, že tento silný muž byl zalit ledovým

potem. Tento podivuhodný člověk měl správný odhad ve

zločinu, který byl jeho oborem, stejně jako jej měl Moliére

v oboru dramatu a Cuvier v oboru předpotopních zvířat.

V každém oboru se genialita rovná intuici. Na nižší úrovni pak

ostatní pozoruhodná díla jsou důsledkem talentu. V tom záleží

rozdíl, který dělí lidi na jedince prvního a druhého řádu.

I zločin má své génie. Jacques Collin, zahnán do úzkých, se

octl v jednom šiku s ctižádostivou paní Camusotovou a paní de

Sérizy, jejíž lásku znovu probudila strašná katastrofa, do níž se

Lucien řítil. Takové bylo vrcholné vzepětí lidského rozumu

proti ocelovému pancíři spravedlnosti.

Když zarachotilo těžké kování zámku v dveřích, Jacques

Collin se znovu začal stavět umírajícím; pomohl mu přitom

opojný pocit radosti, který mu způsobil zvuk okovaných

dozorcových bot na chodbě. Nevěděl, jakým způsobem se

k němu Asie dostane, ale počítal s tím, že ji někde potká,

hlavně od té doby, co mu to slíbila tam ve Svatojanském

podloubí.

Asie se činí

Po tomto šťastném setkání prošla Asie až ke Gréve. Před

rokem 1830 mělo jméno Gréve dnes již zapomenutý smysl.

Celý úsek nábřeží od Arcolského mostu až k mostu Ludvíka

Filipa byl tehdy tak, jak jej příroda stvořila, s výjimkou

dlážděné cesty, která však vedla po navigaci. A tak i za velké

vody bylo možno se plavit podél domů a ulicemi svažujícími se

k řece.

Na tomto nábřeží byla téměř všechna přízemí domů

zvýšená o několik schodů. Když voda omývala paty domů,

projížděly vozy ohavnou rue de la Mortellerie, dnes zbořenou

kvůli rozšíření radnice. A tak mohla falešná prodavačka snadno

přeběhnout s vozíkem dolů na nábřeží a tam se skrýt, dokud

pravá

prodavačka,

která

mezitím

propíjela

výtěžek

z hromadného prodeje svého zboží v jedné z těch špinavých

krčem v rue de la Mortellerie, si pro vozík nepřijde na

smluvené místo. Tehdy se právě dokončovaly práce na

rozšíření nábřeží Pelletier a přístup na staveniště střežil starý

invalida, takže vozíku svěřenému jeho péči nehrozilo žádné

nebezpečí.

Asie ihned nasedla do fiakru na náměstí před radnicí a řekla

kočímu:

„K Templu, a rychle, něco kápne!“

Žena oblečená jako Asie se mohla, aniž vzbudila pozornost,

ztratit v té obrovské tržnici, kde se to hemží trhaný z celé

Paříže a tisíci podomními obchodníky, a kde brebentí na dvě

stě překupnic.

Oba zadržení byli sotva vzati do vazby, když už si Asie

vybírala šatstvo v jednom z těch odporných krámků, kde se

prodávají zbytky látek nakradené švadlenami nebo krejčími;

vedla ji starší slečna, jíž se říkalo Romette podle jejího

křestního jména Jérómette. Romette byla pro vetešnice tím,

čím je taková paní Poslední spása pro počestné ženy v tísni, to

znamená lichvářkou na sto procent.

„Holka zlatá,“ řekla Asie, „musíš mě vyparádit. Musím

vypadat nejmíň jako nějaká baronka ze čtvrti Saint-Germain.

A musíme to sfouknout našup,“ pokračovala, „protože mi teče

do bot. Víš, jaké šaty mi sluší. A sem se šminkou, a sežeň mi

nějaký fajnový kraječky a hodně blejskavý šperky… A holku

pošli pro drožku, ať zastaví u zadního vchodu.“

„Ano, madam,“ odpověděla stará panna s oddaností

a ochotou služky v přítomnosti své paní.

Kdyby byl někdo svědkem tohoto výstupu, snadno by

pochopil, že žena skrývající se pod jménem Asie je tu doma.

„Nabízejí mi diamanty…“ řekla Rometta, když Asii česala.

„Jsou kradený?“

„Myslím že jo.“

„Tak i kdyby se mi sebevíc hodily, musíme se jich vzdát.

Nějaký čas si musíme dát pozor na všetečky.“

Takže je pochopitelné, jak se mohla čtvrt hodiny před

soudcovým příchodem Asie octnout ve dvoraně Justičního

paláce

s předvoláním

v ruce,

doprovázená

chodbami

a schodišti vedoucími k vyšetřujícím soudcům, a dožadovat se

přijetí u pana Camusota.

Pohled na hlavní dvoranu

Asii by už nikdo nepoznal. Napřed si jako herečka smyla

masku stařeny, nalíčila se červeným a bílým líčidlem a pokryla

si hlavu nádhernou plavou parukou. Oblečena přesně jako

dáma ze čtvrti Saint-Germain, která hledá ztraceného psíka,

vypadala na čtyřicet let, protože si zakryla obličej překrásným

černým krajkovým závojem. Pevná šněrovačka stahovala její

postavu tlusté kuchty. V dokonalých rukavičkách, pěkně

vycpaná v bocích, šířila kolem sebe silnou vůni pudru.

Asie si pohrávala s kabelkou se zlatým závěrem a pozornost

věnovala střídavě stěnám Justičního paláce, mezi nimiž se

zřejmě pohybovala poprvé, a vodítku roztomilého psíka. Černě

odění obyvatelé dvorany si brzy všimli krásné dámy.

Mimo advokáty bez práce, kteří zametají dvoranu svými

taláry a kteří nazývají slavné advokáty křestními jmény, jak to

činí mezi sebou velcí páni, aby se zdálo, že patří k aristokracii

svého řemesla, postávají tu trpělivě mladí obdivovatelé

advokátů: čekají tu na přelíčení plánované jako poslední

v naději, že některý obhájce, jehož stání se mělo konat dříve, se

opozdí. Byl by to podivuhodný obraz, kdyby se měly vylíčit

rozdíly mezi všemi těmi černými taláry, přecházejícími vždy

po třech, někdy po čtyřech po této obrovské dvoraně,

vytvářejíce svým hovorem onen bzukot, jímž je naplněna

dvorana tak výstižně nazývaná dvoranou ztracených kroků,

neboť toto přecházení vyčerpá obhájce stejně jako jejich

plýtvání slovy, avšak tento obraz nalezne své místo ve zvláštní

studii, která má popsat pařížské advokáty. Asie počítala

s místními zevlouny; tajně se bavila vtipy, které zaslechla, až

konečně vzbudila pozornost jistého Massola, mladého

praktikanta, kterého víc zajímal Soudní věstník než klienti

a který s úsměvem nabídl své služby ženě tak pěkně navoněné

a tak bohatě oděné.

Asie nasadila vysoký tenký hlásek, aby vysvětlila tomu

ochotnému pánovi, že přichází na předvolání soudce jménem

Camusot…

„Aha, tak to bude ve věci Rubempré.“ Tak proces už měl

své jméno!

„Ale ono nejde o mne, nýbrž o moji komornou, holku, která

si říká Evropa, která u mne byla sotva čtyřiadvacet hodin

a utekla, když uviděla, jak mi domovník nese tohle úřední

předvolání.“

A pak, jako všechny staré paní, jejichž život plyne

v tlachání u krbu, se Massolovým přičiněním rozpovídala

o svém trápení s manželem, který je jedním ze tří ředitelů

Zemské záložny. Informovala se u mladého advokáta, zda

může žalovat svého zetě, s nímž je její dcera velice nešťastná,

a zda má podle zákona právo disponovat svým majetkem. Přes

veškerou svou snahu nedokázal Massol zjistit, zda předvolání

platilo paní nebo komorné. V prvním okamžiku jen letmo

přelétl očima ten soudní přípis, jehož vzhled je tak povědomý;

pro úsporu času je totiž předtištěný a písař vyšetřujícího soudce

už pak jen vyplní bílá místa vyhrazená pro jméno a bydliště

jednotlivých svědků, hodinu, kdy se dostavili atd. Asie si dala

popsat vnitřek Justičního paláce, ačkoli jej znala líp než sám

advokát. Nakonec se ho zeptala, v kolik hodin chodí ten pan

Camusot.

„Vyšetřující soudci obvykle začínají s výslechy kolem

desáté.“

„Je tři čtvrti na deset,“ řekla Asie dívajíc se na elegantní

hodinky, pravé to klenotnické mistrovské dílo, takže si Massol

pomyslel: „Kde všude jen se ukrývají peníze!…“

Massol sní o svatbě

V tom okamžiku došla Asie až k oné místnosti hledící do

dvora Conciergerie, v níž sedí soudní zřízenci. Když uviděla

oknem fortnu, zvolala:

„Co jsou tyto tlusté zdi?“

„To je Conciergerie.“

„Tak tohle je ta Conciergerie, kde naše nebohá královna…

Ach, jak bych se chtěla podívat na její kobku!…“

„To není možné, paní baronko,“ odpověděl advokát, který

podával falešné dámě rámě. „K tomu je zapotřebí povolení,

a to je hrozně těžko získat.“

„Slyšela jsem, že prý Ludvík XVIII. vlastnoručně napsal na

zdi kobky Marie Antoinetty latinský nápis.“

„Ano, paní baronko.“

„Kéž bych uměla latinsky, abych si mohla ten nápis

prostudovat!“ řekla na to Asie. „Myslíte, že by mi pan Camusot

mohl to povolení dát?“

„To není jeho věc, ale mohl by vás tam doprovodit…“

„Ale co jeho výslechy?“ zeptala se. „Oh!“ odpověděl

Massol. „Předvolaní mohou počkat.“

„Vlastně máte pravdu!“ odpověděla naivně Asie. „Ostatně

já se znám s naším generálním prokurátorem panem de

Granville.“

Tato poznámka zapůsobila na zřízence i advokáta přímo

kouzelně.

„Tak vy se znáte s panem generálním prokurátorem?“ řekl

Massol, který se už chystal požádat o jméno a adresu této

klientky, kterou mu náhoda posílá.

„Vídám se s ním často u jednoho společného známého,

pana de Sérizy. S paní de Sérizy jsem spřízněna přes

Ronquerollesovy…“

„Jestli se chce madam podívat do Conciergerie,“ řekl

zřízenec, „tak…“

„Ano,“ řekl Massol.

A zřízenci pustili advokáta a baronku na schody, po nichž

pak sestoupili do malé strážnice, kam ústí schodiště ze

Souriciére, což byla místnost Asii dobře známá. Tvořila, jak

jsme viděli, mezi Souriciére a šestou komorou jakousi

pozorovatelnu, kterou musí každý projít.

„Zeptejte se tady těch pánů, jestli se už pan Camusot

dostavil,“ řekla pozorujíc strážné, kteří tu hráli karty.

„Ano, soudce právě přišel ze Souriciére.“

„Souriciére!“ řekla. „Co je to?…“

„Bože, to jsem ale hloupá, že jsem nešla přímo za hrabětem

Granvillem… Ale už nemám čas… Zaveďte mne, pane, k panu

Camusotovi, než bude zaneprázdněn.“

„Madam, na rozhovor s panem Camusotem máte ještě

spoustu času,“ řekl Massol. „Když mu pošlete svou

navštívenku, ušetří vás nutnosti čekat v předpokoji pro

svědky… Tady v paláci se berou na dámy vašeho druhu

ohledy… Máte navštívenku?“

K čemu sloužil Massol a psík

V tom okamžiku Asie a její advokát stáli přímo před oknem

do strážnice, odkud strážní mohou pozorovat provoz ve fortně

Conciergerie. Strážní, vychovaní v úctě k ochráncům vdov

a sirotků, znali též výsady osob v taláru, takže na chvíli

připustili přítomnost baronky v doprovodu advokáta. Asie si

dala od mladého advokáta vyprávět hrůzostrašné příběhy, jež

se ve fortně odehrály. Nechtěla věřit tomu, že se za těmito

mřížemi koná úprava odsouzenců před popravou. Ale

strážmistr jí to potvrdil.

„Jak ráda bych to viděla!…“ řekla.

A zůstala takto klábosíc se strážmistrem a s advokátem, až

uviděla, jak fortnou prošel Jacques Collin, kterého podpírali

dva strážníci a před nímž kráčel zřízenec pana Camusota.

„Och, to asi bude vězeňský kněz, který patrně jde připravit

nějakého nešťastníka…“

„Kdepak, paní baronko,“ odpověděl strážník. „To je

zajištěný, kterého vedou k výslechu.“

„Z čeho je obviněn?“

„Je zapleten do případu travičství.“

„Och, na toho bych se chtěla podívat!…“

„Tady nemůžete zůstat,“ řekl brigadýr. „Nesmí s nikým

mluvit a přejde přes naší strážnici. Tyhle dveře vedou na

schodiště, madam…“

„Děkuji, pane strážníku,“ řekla baronka, zamířila ke

dveřím, vyběhla na schody a vykřikla: „Kde to jsem?“

Zvuk toho hlasu doletěl až k uším Jacquese Collina, jehož

takto chtěla upozornit na svou přítomnost. Brigadýr se rozběhl

za paní baronkou, uchopil ji kolem pasu a jako pírko ji odnesl

až do hloučku pěti strážníků, kteří všichni vstali jako jeden

muž. Ve strážnici se totiž ničemu nevěří. Byla to bezohlednost,

ale bezohlednost nutná. Sám advokát zvolal zděšeně: „Madam!

Madam!“, neboť se bál, aby neměl nepříjemnosti.

Abbé Carlos Herrera se téměř v mdlobách zastavil a klesl

ve strážnici na židli.

„Ubožák,“ řekla baronka. „Tohle že je zločinec?“

Tato slova, ač byla pronesena do ucha mladého advokáta,

uslyšeli všichni, neboť v té příšerné strážnici vládlo hrobové

ticho. Pár zvlášť privilegovaných osob dostane občas povolení

spatřit pověstné zločince, když procházejí strážnicí nebo

chodbami, takže ani zřízenci pověření doprovodem Carlose

Herrery nic nenamítali. Ostatně dík obětavosti brigadýra, který

popadl baronku, aby zabránil jakémukoli styku mezi

zajištěným a cizí osobou, vznikl mezi nimi bezpečný prostor.

„Pojďme!“ řekl Jacques Collin a namáhavě se pokusil vstát.

V témž okamžiku mu z rukávu vypadla kulička a baronka,

které závoj umožňoval nepozorovaný rozhled, zaznamenala

místo, na němž se zastavila. Kulička byla vlhká a mastná

a proto se nezakutálela, neboť tyto maličkosti, na pohled tak

bezvýznamné, Jacques Collin vypočítal tak, aby úspěch byl

zaručen. Když zadrženého odváděli vzhůru po schodišti, Asie

zcela přirozeně upustila kabelku a rychle ji zase zvedla. Když

se však shýbla, sebrala kuličku, jejíž barva se do té míry

podobala prachu a špíně na podlaze, že ji činila neviditelnou.

„Ach!“ zvolala, „až se mi z toho srdce sevřelo!… Vždyť on

umírá…“

„To se jen tak zdá,“ řekl strážmistr.

„Pane,“ řekla Asie advokátovi, „zaveďte mě ihned k panu

Camusotovi. Jdu za ním právě v této věci… a možná že si se

mnou rád promluví ještě před výslechem toho chudáka

abbé…“

Advokát

a baronka

opustili

strážnici

s opocenými

a začouzenými zdmi. Ale když vystoupili po schodišti, Asie

náhle zvolala:

„A co můj pes?… Ach, pane, můj chudáček pejsek!“

A jako šílená se hnala do dvorany a každého se vyptávala na

svého psa, až se dostala do vstupní haly a tam se vrhla ke

schodišti volajíc: „Tamhle je!“

To schodiště vedlo na nádvoří Harlay, kde Asie skončila

svůj výstup, naskočila do jednoho z fiakrů, které mají

stanoviště na quai des Orfévres, a zmizela i s předvoláním pro

Evropu, jejíž pravé jméno policie ani justice dosud neznaly.

Asie v nejlepších stycích s vévodkyní

„Do rue Neuve-Saint-Marc!“ křikla na kočího.

Asie se mohla spolehnout na dokonalou diskrétnost jisté

vetešnice jménem paní Nourissonová, jíž se rovněž říkalo paní

de Saint-Estéve, která propůjčovala nejen svou totožnost, nýbrž

i svůj krámek, v němž kdysi Nucingen smlouval o vydání

Ester. Asie tu byla jako doma, neboť měla v bytě paní

Nourissonové vlastní pokoj. Zaplatila fiakr, a když pozdravila

paní Nourissonovou tak, aby pochopila, že nemá čas ani na pár

slov, vystoupila rovnou do své ložnice. Jakmile byla Asie

z dosahu všech zvědavých pohledů, jala se rozkládat papírky

s pečlivostí, s jakou vědci rozbalují svitky palimpsestu. Když si

přečetla instrukce, uznala za vhodné, že by bylo dobře přepsat

na dopisní papír řádky určené pro Luciena. Pak sestoupila za

paní Nourissonovou a vyzpovídala ji, zatímco malá krámská

běžela pro fiakr na boulevard des Italiens. Tak Asie získala

adresy vévodkyně de Maufrigneuse a paní de Sérizy, které paní

Nourissonová znala ze svých styků s jejich komornými.

Všechny tyto pochůzky důkladně připravené akce si

vyžádaly přes dvě hodiny. Vévodkyně de Maufrigneuse, která

bydlela ve čtvrti Saint-Honoré, nechala paní de Saint-Estéve

čekat celou hodinu, ačkoli panská strčila dveřmi budoáru

navštívenku paní de Saint-Estéve, na niž Asie napsala:

„V naléhavé věci, týkající se Luciena.“

Při prvním pohledu na obličej vévodkyně pochopila Asie,

jak nevhod přichází; a tak se omluvila, že ruší odpočinek paní

vévodkyně zprávou o nebezpečí, v němž se ocitl Lucien…

„Kdo jste?“ otázala se vévodkyně bez jakékoli předběžné

zdvořilostní formule, měříc si Asii, kterou sice doktor Massol

v soudním paláci mohl považovat za baronku, ale která na

koberci v salónku Cadignanského paláce působila jako skvrna

od kolomazi na bílých atlasových šatech.

„Jsem obchodnice obnošeným šatstvem, paní vévodkyně,

protože v podobných situacích se lidé obracejí na ženy, jejichž

povolání se zakládá na naprosté diskrétnosti. Nikdy jsem

nikoho nezklamala a bůh ví, kolik vznešených dam mi na

měsíc svěřilo své diamanty se žádostí o přesné napodobeniny

původních šperků…“

„Jmenujete se ještě i jinak?“ řekla vévodkyně usmívajíc se

při vzpomínce, kterou v ní tato odpověď vyvolala.

„Ano, paní vévodkyně, jsem sice paní de Saint-Estéve pro

lepší příležitosti, ale v obchodě se jmenuji paní Nourissonová.“

„Nu dobrá…“ odpověděla vévodkyně již jiným tónem.

„Dovedu být velice užitečná,“ pokračovala Asie, „protože

znám tajemství manželů právě tak jako tajnosti manželek. Měla

jsem hodně co dělat s panem de Marsay, kterého paní

vévodkyně…“

„Dost! Dost!…“ zvolala paní vévodkyně. „Starejme se

o Luciena.“

„Jestli ho paní vévodkyně chce zachránit, musela by mít

odvahu se ihned ustrojit; ostatně by paní vévodkyně sotva

mohla být krásnější, než je teď. Jste hezká k nakousnutí, na

mou duši. A zapřahat nedávejte, madam, pojeďte se mnou

fiakrem… Pojeďme k paní de Sérizy, chcete-li předejít ještě

většímu neštěstí, než by byla smrt toho andílka…“

„Dobrá, jdu s vámi!“ řekla na to vévodkyně po krátkém

zaváhání. „My dvě musíme společně dodat Leontině

odvahu…“

Krásná bolest

Přes vskutku ďábelskou aktivitu této galejnické Doriny

právě odbíjela druhá hodina, když vévodkyně de Maufrigneuse

vstupovala do obydlí paní de Sérizy na Chausée d'Antin. Ale

tam, dík vévodkyni, neztratily už ani minutu. Obě byly ihned

uvedeny k hraběnce, kterou zastihly ležící na pohovce

v altánku uprostřed zahrady vonící nejvzácnějšími květy.

„Výborně,“ řekla Asie rozhlížejíc se kolem sebe, „tady nás

nemůže nikdo slyšet.“

„Ach, drahoušku, umírám! Tak co jsi podnikla, Diano?“

zvolala hraběnka a vyskočila jako srnka, uchopila vévodkyni

za ramena a propukla v pláč.

„No tak, Leontino, jsou chvíle, kdy ženy, jako jsme my,

nesmějí plakat, ale musí jednat,“ řekla vévodkyně a donutila

hraběnku, aby si znovu sedla na pohovku.

Asie si prohlížela hraběnku oním zvláštním pohledem, jímž

protřelé babizny s rychlostí chirurgického skalpelu, otvírajícího

ránu, pronikají až do hloubi ženské duše. Společnice Jacquese

Collina zjistila u hraběnky známky citu u žen velkého světa

nejvzácnějšího, totiž skutečného žalu… toho žalu, který vrývá

nesmazatelné jizvy jak v srdci, tak na tváři. V jejím oblečení

nebyla ani nejmenší stopa po koketnosti. Hraběnce bylo tehdy

čtyřicet pět jar a její zmačkaný župánek z květovaného

mušelínu odhaloval poprsí bez živůtku a bez šněrovačky… Oči

orámované černými kruhy a žilkované tváře svědčily

o prolitých slzách. Župánek neměl pás. Vyšívaná spodnička

a košile byly celé pomačkané. Vlasy pod krajkovým čepcem,

jež už čtyřiadvacet hodin neviděly hřeben, byly spleteny do

krátkého culíčku a vykukovaly zpod čepce v chudých

praméncích a lokýnkách. Leontina si zapomněla vzít falešné

copy.

„Vy jste asi poprvé v životě zamilovaná…“ pronesla Asie

vážně.

V tom si teprve Leontina Asie všimla a zděšeně se zarazila.

„Kdo to je, drahá Diano?“ zeptala se vévodkyně.

„Koho jiného bych ti mohla přivést než osobu oddanou

Lucienovi a nám plně k službám?“

Typická Pařížanka

Asie uhodla, jak se věci mají. Paní de Sérizy, která platila

za dámu ze společnosti, která má nejlehčí mravy, měla po deset

let milostný vztah k markýzi Aiglemontovi. Potom markýz

odjel do kolonií, paní de Sérizy se bláznivě zamilovala do

Luciena a přebrala ho vévodkyni de Maufrigneuse nevědouc –

jako ostatně nikdo v Paříži – o Lucienově lásce k Ester. Ve

vysoké společnosti známý vztah poškodí pověst ženy víc než

deset tajných dobrodružství, natož pak dva takové vztahy.

Nicméně, ježto nikdo s paní de Sérizy nepočítal, vyprávěč se

nemůže zaručit za její dvakrát pošramocenou počestnost. Byla

to blondýnka střední postavy, zachovalá jako ty pěstované

blondýnky, které vypadají sotva na třicet, štíhlá, ale nikoli

hubená, s bílou pletí a stříbřitě plavými vlasy, jemnýma

rukama a nohama, aristokraticky křehkou postavou; vtipná byla

jako rozená Ronquerollesová a tudíž stejně zlá k ženám, jako

laskavá k mužům. Dík svému velkému bohatství i vysokému

postavení manžela i bratra, markýze Ronquerollesa, byla po

celý život ušetřena všech těch trpkých zklamání, která by se

stala údělem každé jiné ženy. Jednu velkou přednost měla ve

své neskrývané zkaženosti: že byla upřímná a netajila se svým

obdivem k mravům z doby regentství. Ve dvaačtyřiceti letech

se této ženy, pro niž byli muži až dosud příjemnými a kupodivu

hýčkanými hračkami a která v lásce viděla jen nutnou oběť, jíž

by si je podmanila, při pohledu na Luciena zmocnila podobná

láska, jakou pocítil baron de Nucingen k Ester. Tehdy, jak jí to

právě řekla Asie, se poprvé v životě zamilovala. Tyto přesuny

mládí jsou u velkých dam častější, než se to u Pařížanek

předpokládá,

a působí

nevysvětlitelný

pád

některých

ctnostných žen v okamžiku, kdy se blíží k přístavu čtyřicítky.

Vévodkyně de Maufrigneuse jediná věděla o této strašlivé, vše

pohlcující vášni, jejíž šťastné chvíle, počínaje dětskými city

první lásky až po nesmírné šílenství rozkoše, činily Leontinu

nepříčetnou a nenasytnou.

Pravá láska, jak známo, je nelítostná. Objevení Ester mělo

za následek roztržku, při níž by zuřivost dohnala ženu

k vraždě; pak následovalo období zbabělosti, jíž se upřímná

láska s takovou rozkoší poddává. A tak už po celý měsíc by

hraběnka byla dala deset let života za to, aby se alespoň týden

mohla stýkat s Lucienem. Nakonec i přistoupila na to, že je

Ester její soupeřka, a to právě v okamžiku, kdy do tohoto

vrcholného milostného citu vpadla jako břeskný hlas trouby

posledního soudu zpráva o miláčkově zatčení.

Hraběnka z toho měla málem smrt a manžel ji sám držel

v posteli, aby snad v blouznění něco nevyzradila. Už

čtyřiadvacet hodin žila s dýkou v srdci. V horečce říkala

manželovi:

„Vysvoboď Luciena, a já budu žít jen pro tebe!“

Asiina přesvědčovací metoda

„Teď nejde o to, tvářit se jako mrtvá koza, jak říká paní

vévodkyně,“ zvolala hrozivě Asie, cloumajíc hraběnkou. „Jestli

ho chcete zachránit, nesmíte ztratit ani minutu. Přísahám při

památce své matky, že je nevinen.“

„Že je to tak, viďte?…“ zvolala hraběnka a vlídně pohlédla

na příšernou babiznu.

„Jenže,“ pokračovala Asie, „kdyby ho pan Camusot špatně

vyslechl, dvěma větami z něho může udělat zločince, takže

máte-li možnost proniknout do Conciergerie a dostat se

k němu, hned se vydejte na cestu a odevzdejte mu tenhle

lístek… Ručím vám za to, že do zítřka bude volný… Dostaňte

ho odtamtud, beztak jste ho tam dostala vy.“

„Já?“

„Ano, vy!… Vy velké dámy totiž nemáte nikdy ani vindru,

i když máte milióny. Když jsem si kdysi dopřávala přepych mít

chlapečky, mívali kapsy plné zlaťáků a já jsem se bavila tím,

jak jim to dělá dobře. Je to tak příjemné, když je člověk

zároveň matkou i milenkou! Kdežto vy necháváte chcípat

hladem lidi, které milujete, a ani se neptáte na to, jak se jim

daří. To Ester nenadělala zbytečné řeči: za cenu ztráty

vlastního těla i duše dala Lucienovi ten milión, který na

Lucienovi chtěli, a tím se octl v téhleté situaci…“

„Ubohá holka! Tohle že udělala? Za to ji mám ráda…“

řekla Leontina.

„Jo, teďka…“ řekla Asie s ledovou ironií.

„Byla krásná, ale teď jsi ty daleko krásnější než ona,

dušinko… a Lucienův sňatek s Klotyldou je tak důkladně

rozbitý, že už ho nic nespraví,“ zašeptala vévodkyně Leontině.

Tato myšlenka a tento odhad na hraběnku tak zapůsobily,

že se jí rázem udělalo lépe: přejela si rukou přes čelo a zase

omládla.

„Tak děvenko, hlavu vzhůru, a do toho!…“ řekla Asie,

když uviděla tu přeměnu a uhodla její příčinu.

„Ale především,“ řekla paní de Maufrigneuse, „je třeba

zabránit panu Camusotovi, aby Luciena vyslýchal, a to

můžeme, když mu napíšu pár slov a pošleme mu tento lístek do

Justičního paláce po tvém komorníkovi, Leontino.“

„Tak tedy pojďme ke mně,“ řekla paní de Sérizy.

Pozorování

Strážníci posadili umírajícího na židli umístěné proti oknu

v pracovně pana Camusota, sedícího v křesle za svým psacím

stolem. Coquart s perem v ruce seděl u menšího stolku pár

kroků od soudce.

Rozložení jednotlivých pracoven soudců není zanedbatelné,

ačli nebylo zvoleno záměrně, a je třeba dodat, že náhoda se tu

zachovala k justici věru sestersky. Soudci jsou jako malíři,

potřebují rovnoměrné, ničím nerušené severní světlo, neboť

tváře zločinců jsou jako obraz, který má být soustavně

zkoumán. Proto jsou též stoly téměř všech vyšetřujících soudců

umístěny jako stůl pana Camusota tak, aby sami seděli ke

světlu zády a aby vyslýchaným padalo světlo do obličeje. Po

půl roce praxe žádný z nich neopomene se po celou dobu

výslechu, pokud nenosí brýle, tvářit roztržitě a lhostejně. Právě

následkem náhlé změny výrazu, zpozorované dík zmíněnému

systému a způsobené nenadálou otázkou, byl odhalen zločin

spáchaný Castaignem v okamžiku, kdy po dlouhé poradě

s generálním prokurátorem se soudce už už chystal, že pro

nedostatek důkazů navrátí zlosyna společnosti. Tato maličkost

může přesvědčit i ty nejméně chápavé lidi, nakolik je živý,

zajímavý, zvláštní, dramatický i krutý zápas při trestním

vyšetřování, tento zápas beze svědků, avšak vždy pečlivě

zapsaný. Bůh sám ví, co zbyde na papíře z té nejledovější

urputné bitvy, při níž oči, přízvuk, každé škubnutí v tváři,

sebeslabší uzardění vyvolané citovým pohnutím, všechno je

nebezpečné, jako když se divoši navzájem pozorují, aby se

nakonec odhalili a zabili. Takový psaný protokol je už tedy

pouhý popel po požáru.

„Jak zní vaše skutečné jméno?“ otázal se Camusot Jacquese

Collina.

„Don Carlos Herrera, kanovník královské kapituly

v Toledu, tajný posel Jeho Veličenstva Ferdinanda VII.“

Je třeba tu poznamenat, že Jacques Collin mluvil

francouzsky jako španělská kráva a tak komohl slova, že jeho

odpovědi byly téměř nesrozumitelné, takže je musel často

opakovat. Tento obraz byl již příliš vyšperkován germanismy

pana de Nucingen, abychom tu přidávali další těžko čitelné

věty, jimiž by se jen zpomalil spád děje.

Jak galejník dokazuje, že není jen tak někdo

„Máte nějaké listiny potvrzující údaje, které uvádíte?“

otázal se soudce.

„Ano, pane, cestovní pas, dopis Jeho katolického

Veličenstva, které mě pověřuje mým posláním… Ostatně

můžete hned poslat na španělské velvyslanectví lístek s pár

slovy, která vám zde napíši, a vyreklamují si mne.

A potřebujete-li další důkazy, napíši Jeho Eminenci velkému

almužníkovi Francie, a ten mi ihned pošle svého osobního

tajemníka.“

„Pořád ještě tvrdíte, že jste na umření?“ řekl Camusot.

„Kdybyste skutečně od svého zatčení trpěl tak, jak jste tvrdil,

musel byste už být touto dobou mrtev,“ dodal soudce ironicky.

„Obžalováváte tu odvahu nevinného a sílu jeho povahy,“

odpověděl mírně vyšetřovaný.

„Coquarte, zazvoňte! Ať přijde soudní lékař a ošetřovatel.

Budeme vám muset svléci kabát, abychom si mohli ověřit

znamení na vašem rameni,“ pokračoval Camusot.

„Pane, jsem ve vašich rukách.“

Obžalovaný pak požádal soudce, mohl-li by mu laskavě

vysvětlit, o jaké znamení jde, a proč ho hledá na jeho rameni.

Soudce tu otázku čekal.

„Je tu podezření, že jste uprchlý galejník Jacques Collin,

jehož opovážlivost se nezastaví před ničím, ani před

svatokrádeží!…“ řekl rychle soudce a ponořil pohled do očí

vyšetřovaného.

Jacques Collin nehnul ani brvou, ani se nezačervenal;

zachoval dokonalý klid a se zvědavě naivním výrazem se

podíval na Camusota.

„Já a galejník?… Nechť vám řád, k němuž náležím, a Bůh

odpustí váš omyl! Řekněte mi, co mám udělat, abych vám

zabránil v dalším urážlivém jednání, které je v rozporu

s mezinárodním právem a je namířeno proti Církvi svaté a proti

králi, který je mým pánem.“

Soudce, aniž vyšetřovanému odpověděl, mu vysvětlil, že

byl-li podroben potupnému označení, jak se kdysi podle

zákona dálo odsouzencům k nuceným pracím, písmena se

ihned znovu objeví, jakmile se mu poklepe na rameno.

„Ach, pane,“ řekl Jacques Collin, „bylo by to vskutku

smutné, kdyby se mi moje oddanost králi měla stát osudnou.“

„Vysvětlete mi, jak to myslíte,“ řekl soudce. „Proto jste

tady.“

„To je tak, pane, musím mít záda plná jizev, protože jsem

byl střelen zezadu jako vlastizrádce, ačkoli jsem byl věren

svému králi. Zastřelili mne přívrženci konstituce a nechali mne

tam ležet jako mrtvého.“

„Byl jste zastřelen, a jste živ!“ řekl Camusot.

„Měl jsem dohodu s vojáky, kterým jisté zbožné osoby

zaplatily. A vojáci mne pak postavili tak daleko, že ke mně

doletěly už téměř neškodné střely, a vojáci mířili na záda. Je to

fakt, který vám může potvrdit Jeho Excelence velvyslanec…“

„Ten zatracený chlap má na všechno odpověď! Ostatně tím

líp,“ pomyslel si Camusot, který se tvářil tak přísně jen proto,

aby vyhověl požadavkům justice a policie.

Obdivuhodná vynalézavost Jacquese Collina

„Jak se octl člověk vašeho postavení,“ pokračoval soudce

obraceje se ke galejníkovi, „u milenky barona de Nucingen,

a ještě ke všemu u bývalé prostitutky?“

„Řeknu vám, proč mne našli v domě kurtizány, pane,“

odpověděl Jacques Collin. „Ale než vám povím, jaké důvody

mne tam zavedly, musíte vědět, že jsem s tou ženskou nestačil

ani promluvit, a že se mi udělalo špatně hned, jak jsem

překročil práh. Dověděl jsem se o tom, že slečna Ester zamýšlí

vzít si život, a ježto šlo o zájmy mladého Luciena de

Rubempré, k němuž chovám zvláštní náklonnost, jejíž důvod je

posvátný, chtěl jsem to nebohé stvoření svést z cesty, na niž ji

dostalo zoufalství: chtěl jsem jí říci, že Lucienův poslední

pokus u slečny Klotyldy ztroskotal. A doufal jsem, že když jí

oznámím, že zdědila sedm miliónů, navrátím jí odvahu

k životu. Jsem si jist, pane soudce, že to všechno způsobila

tajemství, jež mi byla svěřena. Podle toho, jak mne to skolilo,

si myslím, že mne někdy během dopoledne otrávili; ale

zachránila mne moje silná nátura. Vím, že už dlouho mne

pronásleduje agent tajné policie a pokouší se mne zaplést do

nějaké špinavé aféry. Kdybyste v okamžiku zatčení vyhověli

mé žádosti a zavolali lékaře, měli jste důkaz toho, co vám

říkám o svém zdravotním stavu. Věřte, pane, že osobnosti

postavené výš než my mají živelný zájem na tom, aby mne

ztotožnily s nějakým lumpem a tak získaly právo se mne

zbavit. Sloužit králům není samý zisk, mívají své malicherné

stránky. Jediná Církev svatá je dokonalá.“

Není možné vylíčit, co se odehrávalo na tváři Jacquese

Collina, který schválně protáhl tuto tirádu na deset minut,

pěkně větu po větě. Všechno to znělo tak věrohodně, hlavně

zmínka o Corentinovi, že byl soudce zviklán.

„Můžete mi sdělit důvod své velké náklonnosti k panu

Luciemi de Rubempré?“

„Vy jste to neuhodl? Je mi šedesát let, pane… – Velice vás

prosím, tohleto nepište… Je to… Opravdu musím?“

„Je to ve vašem zájmu, a hlavně v zájmu Luciena de

Rubempré, abyste řekl všechno,“ řekl soudce.

„Tak tedy on je… Ach, Bože!… Je to můj syn!“ dodal

Collin s námahou.

A omdlel.

„Tohle nepište, Coquarte,“ řekl tiše Camusot.

Coquart vstal a došel pro lahvičku octa.

„Je-li tohle Jacques Collin, pak je to velký herec,“ pomyslel

si Camusot.

Coquart dával čichat starému galejníkovi z lahvičky.

Camusot ho přitom pozoroval ostřížím a soudcovským zrakem.

Jak to dopadne, když přijde kosa na kámen

„Musíme mu sundat paruku, než Jacques Collin přijde

k sobě,“ řekl Camusot.

Starý galejník ta slova uslyšel a strnul strachem, neboť

věděl, jak odpudivě bez ní vypadá.

„Nemáte-li sílu si sundat paruku… Ano, Coquarte, sundejte

mu ji,“ řekl soudce svému písaři.

Jacques Collin s obdivuhodnou rezignací nastavil hlavu

písaři, avšak pohled na tuto hlavu zbavenou své ozdoby byl

otřesný, nebo teď měla svou skutečnou podobu. Ten pohled

uvedl Camusota do velkých rozpaků. Očekávaje příchod lékáře

a ošetřovatele, jal se pořádat a prohlížet všechny předměty

a písemnosti zabavené v Lucienově bytě. Po svém zákroku

v rue Saint-Georges u slečny Estery odebraly se soudní orgány

na quai Malaquais a vykonaly tam domovní prohlídku.

„Máte tu dopisy paní hraběnky de Sérizy,“ řekl Carlos

Herrera, „ale nechápu, jak to, že máte skoro všechny papíry

Lucienovy,“ dodal a usmál se na soudce drtivě ironickým

úsměvem.

Camusot ten úsměv inkasoval a pochopil celý dosah slůvka

„skoro“.

„Lucien de Rubempré, podezřelý z toho, že je s vámi

spolčen, je zatčen,“ odpověděl soudce, aby zjistil, jak tato

zpráva na vyslýchaného zapůsobí.

„To jste způsobil velké zlo, protože je stejně nevinen jako

já,“ řekl falešný Španěl bez sebemenší známky vzrušení.

„Uvidíme, zatím jsme stále ještě u otázky vaší totožnosti,“

odpověděl Camusot, překvapen klidem vyslýchaného. „Jste-li

skutečně Carlos Herrera, situace Luciena Chardona by se tím

rázem změnila.“

„Ano, byla to opravdu paní Chardonová, slečna de

Rubempré!“ zašeptal Carlos. „Běda, je to jeden z mých

největších hříchů.“ Zvedl oči k nebi a podle toho, jak

pohyboval rty, zdálo se, že se vroucně modlí.

„Ale jste-li Jacques Collin, a byl-li Lucien de Rubempré

vědomě společníkem uprchlého galejníka a svatokrádežníka,

pak jsou všechny zločiny, z nichž je podezřelý, víc než

pravděpodobné.“

Carlos Herrera vyslechl tato slova, jež pronesl mazaně

soudce, nehybně jako socha, a na slova „vědomě“ a „uprchlý

galejník“ jen zvedl ruce k nebi v bolestně vznešeném gestu.

„Pane abbé,“ pokračoval soudce s přehnanou zdvořilostí,

„jste-li don Carlos Herrera, jistě nám prominete všechno to, co

jsme nuceni učinit v zájmu spravedlnosti a pravdy…“

Jacques Collin vytušil léčku už podle zvuku soudcova hlasu

při slovech „pane abbé“: zachoval však stále stejný klid;

Camusot očekával nějakou známku radosti, která by mu byla

jakýmsi prvním náznakem nesmírného uspokojení zločince, že

oklamal soudce, a potvrzovalo, že je to skutečně galejník, ale

hrdina

galejí

byl

ozbrojen

dokonale

machiavellskou

přetvářkou.

„Jsem diplomat a člen řádu velice přísné řehole,“ odpověděl

Jacques Collin s apoštolskou mírností, „všechno chápu a jsem

zvyklý utrpení. Už bych byl dávno volný, kdybyste byli u mne

doma objevili skrýš, v níž jsou mé písemnosti, protože jak

pozoruji, zabavili jste jen písemnosti bezvýznamné…“

To byla pro Camusota poslední rána: Jacques Collin svým

klidem a prostotou zcela vyvážil podezření vzniklé pohledem

na jeho hlavu.

„Kde jsou ty papíry?“

„Označím vám to místo, když dáte svého zplnomocněnce

doprovázet legačním tajemníkem španělského velvyslanectví,

který je přiveze a jemuž za ně budete odpovědný, protože tu

jde o mé postavení, o diplomatické dokumenty a o tajemství,

které by kompromitovalo zesnulého krále Ludvíka XVIII.! Ach

pane soudce, bylo by lepší… Nu, vy jste zástupcem soudu!…

Ostatně velvyslanec, jehož se celou dobu dovolávám, to

ocení.“

Cejch je smazán

V tom okamžiku vstoupil lékař a ošetřovatel, když byli

ohlášeni zřízencem.

„Dobrý den, pane Lebrune,“ řekl Camusot lékaři, „zavolal

jsem vás, abyste konstatoval zdravotní stav zde přítomného

obžalovaného. Tvrdí, že byl otráven a že od předvčerejška má

smrt na jazyku; podívejte se, je-li možno ho bez obav

svléknout a zjistit případnou přítomnost znamení…“

Doktor Lebrun vzal Jacquese Collina za ruku, nahmatal mu

tep, požádal ho, aby vyplázl jazyk a velice pozorně si ho

prohlížel. Prohlídka trvala asi deset minut.

„Obžalovaný hodně vytrpěl,“ odpověděl lékař, „ale

v současné době se těší veliké síle…“

„Ta zdánlivá síla, pane doktore, je způsobena nervovým

vzrušením, které působí moje podivná situace,“ odpověděl

Jacques Collin s důstojností biskupa.

„Dost možná,“ řekl doktor Lebrun.

Na soudcův pokyn byl vyšetřovaný vysvlečen. Ponechali

mu kalhoty, ale všechno ostatní mu svlékli, i košili. A tak se

objevila chlupatá hruď přímo kyklopské mohutnosti. Byl to

neapolský Herkules Farneský bez své nadživotní nadsázky.

„K čemu určila příroda muže takto stavěné…“ řekl lékař

Camusotovi.

Zřízenec se vrátil s jakousi pálkou z ebenového dřeva, která

je od nepaměti odznakem funkce a nazývá se prut; několikrát jí

udeřil na místo, kam kat vypálil osudná písmena. Objevilo se

sedmnáct důlků, různě roztroušených, ale přes veškerou péči,

s níž záda zkoumali, nenalezli nic, co by se podobalo

písmenům. Jen zřízenec upozornil na to, že vrchní příčka

písmene T je tu naznačena dvěma důlky, jejich vzdálenost od

sebe se rovná délce pomlčky mezi dvěma čárkami, které po

obou stranách cejch zakončují, a že další důlek označuje

konečný bod onoho písmene.

„To všechno je značně neurčité,“ řekl Camusot, když uviděl

pochybnosti na tváři vězeňského lékaře.

Carlos požádal, aby provedli tutéž zkoušku na druhém

rameni a uprostřed zad. Objevilo se dalších třicet jizev, které

doktor na Španělovu žádost zaznamenal a prohlásil, že záda

byla tak hluboce zjizvená, že ani v tom případě, že by byl cejch

skutečně vypálen, nebylo by jej možno zjistit.

Šermířské triky

V tom okamžiku vstoupil poslíček z prefektury a odevzdal

panu Camusotovi obálku s prosbou o odpověď. Když soudce

list přečetl, pošeptal cosi do ucha Coquartovi tak, aby to nikdo

neslyšel. Jen podle Camusotová pohledu uhodl Jacques Collin,

že mu právě z prefektury přišla nějaká informace týkající se

jeho osoby.

„Mám pořád v patách toho Peyradova přítele,“ pomyslel si

Jacques Collin. „Kdybych ho znal, zbavil bych se ho, jako jsem

se zbavil Contensona. Podaří se mi ještě jednou vidět Asii?“

Když podepsal list, sepsaný Coquartem, soudce jej zasunul

do obálky a podal poslíčkovi ze zmocňovací kanceláře.

Zmocňovací kancelář je nepostradatelným pomocníkem

spravedlnosti. Tato kancelář, vedená policejním komisařem ad

hoc, skládá se z několika smírčích úředníků, kteří s pomocí

policejních komisařů jednotlivých čtvrtí vystavují povolení

k domovní prohlídce nebo dokonce příkazy k zatčení osob

podezřelých ze spoluviny na zločinech a přestupcích.

Zmocněnci soudních úřadů tak šetří vyšetřujícím soudcům

vzácný čas.

Na soudcův pokyn pak pan Lebrun a ošetřovatel vězně

znovu oblékli a zároveň se zřízencem odešli. Camusot si sedl

k psacímu stolu a chvíli si pohrával s perem.

„Vy máte tetu,“ řekl zničehonic Camusot Jacquesu

Collinovi.

„Tetu?“ podivil se don Carlos Herrera, „ale pane, vždyť já

nemám žádné příbuzné, jsem neuznaný levoboček nebožtíka

vévody Ossunského.“

Sám pro sebe si pak pomyslel „přihořívá“, jak se říká při

hře na schovávanou, což je ovšem dětinská představa onoho

krutého zápasu mezi spravedlností a zločincem.

„Ale jděte!“ řekl Camusot. „Přesto ale máte tetu, slečnu

Jacquelinu Collinovu, kterou jste pod exotickým jménem Asie

dostal za kuchařku k slečně Ester.“

Jacques Collin pokrčil lhostejně rameny v dokonalém

souladu s překvapeným výrazem, s nímž přijal slova soudce,

který ho pozoroval se škodolibým zájmem.

„Dejte si pozor,“ řekl Camusot, „a poslouchejte, co vám

řeknu.“

„Poslouchám, pane soudce.“

Kdo je Asie

„Vaše teta má krámek v Templu a její obchody řídí jakási

slečna. Paccardová. Její bratr je bývalý odsouzenec, ale ona je

naprosto počestná osoba, známá pod jménem Rometta. Soud je

vaší tetě na stopě a za pár hodin budeme mít rozhodující

důkazy. Ta osoba je vám hluboce oddaná.“

„Pokračujte, pane soudce,“ řekl klidně Jacques Collin, když

se Camusot na okamžik odmlčel. „Poslouchám.“

„Vaše teta, která je asi o pět let starší než vy, byla kdysi

milenkou Marata neblahé paměti. Z toho krvavého zdroje

získala zárodek svého současného jmění… Podle informací,

jichž se nám dostalo, je to velice mazaná přechovávačka,

protože proti ní nemáme zatím žádný důkaz. Po Maratově smrti

žila prý, podle informací, které mám v ruce, s nějakým

chemikem, kterého v roce XII odsoudili k smrti pro

penězokazectví. V procesu s ním vystoupila jako svědkyně. Při

této důvěrné známosti snad získala své znalosti jedů. Od roku

XII do roku 1806 byla vetešnicí. V letech 1812a 1816 si

odpykala dva roky vězení za svádění mladistvých k neřesti…

Vy už jste byl odsouzen pro padělatelství, odešel jste

z bankovního domu, kde pro vás teta získala místo úředníka

dík vzdělání, jehož se vám dostalo, a protekci, kterou tehdy

vaše teta měla u osobností, jejichž zhýralé choutky zásobovala

mladým masem. To všechno se nijak zvlášť nepodobá

vznešenosti vévodů Ossunských. Stále ještě zapíráte?…“

Jacques Collin naslouchal Camusotovi a vzpomínal na své

šťastné dětství, na oratoriánskou kolej, kterou vystudoval,

a tyto myšlenky mu dodávaly krajně udivený výraz. Přes

obratnost vyšetřovací výřečnosti se Camusotovi nepodařilo na

této klidné tváři vyvolat jediný záchvěv.

„Jestliže jste všechno věrně vypsal tak, jak jsem vám hned

na počátku vysvětlil, přečtěte si to znovu,“ odpověděl Jacques

Collin. „Nemám, co bych k tomu dodal… U té kurtizány jsem

nikdy nebyl, jak jsem tedy mohl vědět, kdo je její kuchařka?

Nemám vůbec nic společného s těmi osobami.“

„Přes vaše zapírání přistoupíme ke konfrontacím, které

možná otřesou vaší jistotou.“

„Člověk, kterého už jednou zastřelili, je zvyklý na

všechno,“ odpověděl mírně Jacques Collin.

Camusot se vrátil k prohlídce zabavených písemností, než

se vrátí šéf bezpečnosti, který si vskutku nesmírně pospíšil,

neboť výslech začal v půl jedenácté a v půl dvanácté zřízenec

šeptem hlásil soudci příchod pana Bibi-Lupina.

„Ať vejde!“ odpověděl pan Camusot.

Známí se poznávají

Když Bibi-Lupin, od něhož se čekalo zvolání „To je on!“,

vstoupil do místnosti, zůstal zaraženě stát. V obličeji zjizveném

neštovicemi nepoznával tvář svého klienta. Jeho nejistota

soudce zarazila.

„Postavu má jako on,“ řekl agent. „Ovšem, jsi to ty,

Jacquesi Colline,“ pokračoval zkoumaje oči, tvar čela a uši.

„Jsou věci, které se nedají změnit. – Je to doopravdy on, pane

Camusote… Jacques má jizvu po řezné ráně na levé paži. Ať si

svlékne kabát, a uvidíte ji…“

Jacques Collin byl znovu nucen svléknout si kabát, Bibi-

Lupin mu vyhrnul rukáv a ukázal na zmíněnou jizvu.

„To je od kulky,“ odpověděl don Carlos Herrera. „A tady

jsou i další jizvy.“

„Je to jeho hlas!“ zvolal Bibi-Lupin.

„Vaše jistota,“ řekl soudce, „je pouhá informace, ale důkaz

to není.“

„To já vím,“ odpověděl pokorně Bibi-Lupin. „Ale seženu

vám svědky. Jedna z nájemnic penziónu Vauquerových už je

tady…“ řekl a pohlédl na Jacquese Collina.

Klidný výraz, který Jacques Collin nasadil, se ani nepohnul.

„Uveďte tu osobu!“ poručil Camusot, který přes svou

zjevnou lhostejnost prozrazoval jistou nelibost.

To neuniklo Jacquesovi Collinovi, který příliš nepočítal se

soudcovými sympatiemi, a proto upadl do zjevné netečnosti,

způsobené zuřivým

přemýšlením o možných příčinách

soudcova postoje. Zřízenec uvedl paní Poiretovou a její náhlé

zjevení vyvolalo u trestance lehké chvění, kterého si však

soudce nevšiml, neboť už byl zřejmě rozhodnut.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se soudce a zahájil tak formality,

jimiž začíná každá výpověď a každý výslech.

Paní Poiretová byla bělovlasá stařenka s tváří svraskalou

jako jablíčko, v tmavomodrých hedvábných šatech. Prohlásila,

že se jmenuje Christine-Michelle Michonneauová a je

provdaná za jistého pana Poireta, že je jí jedenapadesát let,

narodila se v Pažíži, bydlí v rue des Poules na rohu rue des

Postes a že provozuje živnost bytné a pronajímá zařízené

pokoje.

„Paní Poiretová,“ řekl soudce, „vy jste v letech 1818 – 1819

bydlela v penziónu jisté paní Vauquerové?“

„Ano, pane soudce. Tam jsem se seznámila s panem

Poiretem, úředníkem na penzi, a už rok mi chudák leží

v posteli těžce nemocný… A proto se nemohu dlouho zdržovat

mimo dům.“

„Bydlel tehdy v tom penziónu nějaký Vautrin?…“ otázal se

soudce.

„No, pane soudce, to tehdy byla taková aféra! Byl to

sprostý galejník…“

„Vy jste spolupracovala při jeho zatčení.“

„To není pravda, pane soudce…“

„Vypovídáte před soudem, tak si dejte pozor!…“ pronesl

přísně pan Camusot.

Paní Poiretová neřekla nic. „Snažte se rozpomenout,“

pokračoval Camusot. „Dobře se na toho člověka pamatujete?…

Poznala byste ho?“

„Myslím, že ano.“

„Je to tady ten člověk?“ řekl soudce.

Paní Poiretová si nasadila brýle a podívala se na abbého

Carlose Herreru.

„Jeho postavu by měl, i výšku. Ale… ne… jo… Pane

soudce,“ pokračovala, „poznala bych ho hned, kdybych se mu

mohla podívat na prsa.“ (Viz Otec Goriot.)

Přes všechnu vážnost své funkce se soudce ani zapisovatel

neubránili smíchu. Jacques Collin se přidal k jejich veselosti,

ale zdrženlivě. Vyšetřovaný si ještě ani neoblékl kabát, který

mu před chvílí Bibi-Lupin svlékl. A na soudcův pokyn si

ochotně svlékl košili.

„Jo, jeho kožich by to byl… Jenže jste pěkně zešedivěl,

pane Vautrine!“ zvolala paní Poiretová.

Vyšetřovancova opovážlivost

„Co na to řeknete?“ otázal se soudce vyšetřovaného.

„Že je ta ženská blázen!“ odpověděl Jacques Collin.

„Panebože, kdybych i měla pochybnosti, ten hlas by mi

stačil, ačkoli už nemá tentýž obličej… Je to on, co mi

vyhrožoval… Ano, a ten pohled!“

„Ani úředník soudní policie, ani tato žena,“ pokračoval

soudce, obraceje se na Collina, „se nemohli napřed domluvit,

aby vás popsali stejně, žádný z nich vás předtím neviděl. Jak to

vysvětlíte?“

„Justice se dopustila daleko horších omylů, než to, že bere

vážně svědectví ženy, která pozná člověka podle chlupů na

prsou, a na základě podezření nějakého policajta,“ odpověděl

Jacques Collin. „Shledávají u mne podobnost hlasu, pohledu

a postavy s nějakým těžkým zločincem, a to je dost neurčité.

Pokud jde o vzpomínku, která by svědčila o tom, že mezi tou

paní a mým dvojníkem existovaly nějaké vztahy, za které se

ani nestydí… Sám jste se tomu musel zasmát. Byl byste tak

laskav, pane soudce, a zeptal se v zájmu pravdy, kterou si

v zájmu spravedlnosti ve své věci přeji odhalit vroucněji, než si

to přejete vy, té paní Foi…“

„Poiretové.“

„… Poiretové (promiňte, jsem Španěl), zda se pamatuje na

osoby, které tehdy bydlely v tom… jak jste to říkala, madam?“

„V penziónu,“ řekla paní Poiretová.

„Já nevím, co to je,“ pokračoval Jacques Collin.

„Je to dům, kde se prodávají obědy a večeře za předplatné.“

„Máte pravdu,“ zvolal Camusot, na kterého udělala dojem

zdánlivá upřímnost, s jakou mu Jacques Collin nabídl možnost,

kterak dosáhnout výsledku, že na něho vlídně pohlédl. „Zkuste

si vzpomenout na nájemníky, kteří bydleli v penziónu v době

zatčení Jacquese Collina.“

„Byl tam pan Rastignac, doktor Bianchon, starý Goriot

a slečna Tailleferová…“

„Dobrá,“ řekl soudce, který nepřestal pozorovat Jacquese

Collina, jehož tvář zůstávala nehybná. „Tak co ten starý

Goriot?“

„Ten umřel,“ řekla paní Poiretová.

„Pane soudce,“ řekl Jacques Collin. „U Luciena jsem

několikrát viděl nějakého pana Rastignaka, který snad měl jisté

styky s paní de Nucingen, a jde-li o tutéž osobu, ten by si mne

nikdy nespletl s nějakým galejníkem, se kterým se mne snažíte

ztotožnit…“

„Pan de Rastignac a doktor Bianchon,“ řekl soudce,

„zastávají oba takové společenské postavení, že by jejich

svědectví, v případě, že by vám bylo příznivé, mohlo vést

k vašemu propuštění. – Coquarte, připravte pro ně předvolání!“

V několika minutách byly formality spojené s výpovědí

paní Poiretové skončeny. Coquart jí přečetl zápis o výstupu,

který se právě odehrál, a paní Poiretová jej podepsala. Ale

vyšetřovaný jej odmítl podepsat, odvolávaje se na neznalost

francouzské soudní praxe.

Nová událost

„Tak to by pro dnešek stačilo,“ řekl pan Camusot. „Teď

byste se měl trochu posilnit, dám vás zavést do Conciergerie.“

„Bohužel je mi příliš zle, než abych mohl něco jíst,“ řekl

Jacques Collin.

Camusot měl v úmyslu načasovat návrat Jacquese Collina

tak, aby se udál právě v době, kdy se vězni procházejí po

dvoře. Chtěl však také mít od ředitele Conciergerie odpověď na

příkaz, který mu ráno dal, a proto zazvonil na zřízence. Když

zřízenec přišel, hlásil, že mu domovnice z domu na quai

Malaquais chce odevzat důležitý list, týkající se pana Luciena

de Rubempré. Camusot považoval tuto událost za natolik

závažnou, že zapomněl na svůj původní úmysl. „Ať vejde,“

řekl.

„Prosím za prominutí, pane soudce,“ řekla domovnice,

uklánějíc se postupně soudci a abbému Carlosovi. „V rozrušení

z toho, jak k nám dvakrát za sebou přišli od soudu, můj muž

a já jsme dočista zapomněli na ten dopis pro pana Luciena, co

jsme měli schovaný v zásuvce u prádelníku a za který jsme

museli zaplatit pět franků, ačkoliv je z Paříže, protože je moc

těžký. Můžete mi za něj zaplatit porto? Bůh ví, kdy zase

uvidím svoje nájemníky!“

„Ten dopis přinesl listonoš?“ otázal se Camusot, když si

pečlivě prohlédl obálku.

„Ano, pane soudce.“

„Coquarte, sepište mi protokol o tomto prohlášení. – Tak,

milá paní, teď mi řekněte své jméno a zaměstnání…“

Camusot vzal ženu pod přísahu a nadiktoval protokol.

Zatímco se uskutečňovaly tyto formality, Camusot

prozkoumal poštovní razítko označující datum a hodinu, kdy

byl dopis podán, a kdy doručen. Ukázalo se, že dopis došel na

Lucienovu adresu nazítří po Esteřině smrti a byl bezesporu

napsán a odeslán v den tragédie.

Můžeme si proto představit překvapení pana Camusota při

četbě dopisu, který byl napsán a podepsán tou, kterou soud

považoval za oběť zločinu.

Stačí

ESTER LUCIENOVI

v pondělí 13. května 1830

(V POSLEDNÍ DEN MÉHO ŽIVOTA, V DESET HODIN

RÁNO)

Luciene můj, zbývá mi sotva hodina života. Za hodinu budu

mrtvá, a zemřu docela bez bolesti. Zaplatila jsem padesát tisíc

franků za takové zrníčko černého rybízu, které obsahuje jed

s rychlým smrtícím účinkem. Takže, kocourku můj, můžeš si

říci: Moje malá Ester vůbec netrpěla… Ano, trpěla jsem, jen

když jsem psala tyto řádky.

Ten ohava za mne tak draze zaplatil, ačkoli věděl, že den,

kdy se stanu jeho, bude můj poslední. Nucingen právě odešel,

omámený jako opilý medvěd. Poprvé a naposled v životě jsem

mohla porovnat své bývalé řemeslo lehké holky s opravdovou

láskou, a hrůznou povinnost, která by se nejraději vytratila,

aby nezbylo ani místečko pro polibek, zastřít věčně kvetoucí

něhou. Už jen tento pocit hnusu mi činí smrt slastnou…

Vykoupala jsem se: byla bych si ráda zavolala zpovědníka

z kláštera, kde jsem byla pokřtěna, abych se mu vyzpovídala

a očistila si duši. Ale už takhle bylo té prostituce dost a dost,

zneuctila bych tím svátost oltářní, a ostatně se cítím omytá

vodami upřímného pokání. Bůh se mnou naloží, jak uzná za

vhodné.

Nechme toho fňukání, chci pro Tebe do posledního

okamžiku zůstat Tvou Ester, nechci Tě zatěžovat svou smrtí,

budoucností, Pánembohem, který by nebyl dobrý, kdyby mne

trápil i na onom světě, když jsem si na tomto světě už tolik

vytrpěla...

Mám před sebou Tvůj rozkošný portrét od paní de Mirbel.

Tahle destička ze slonové kosti byla mou útěchou ve dnech Tvé

nepřítomnosti, a dívám se na ni s opojením, zatímco Ti líčím

své poslední myšlenky a poslední záchvěvy svého srdce. Ten

portrét přiložím do obálky, protože nechci, aby ho někdo

ukradl nebo prodal. Při pouhém pomyšlení na to, že by se

předmět mého štěstí octl ve výloze nějakého starožitníka mezi

dámami a napoleonskými důstojníky nebo mezi nějakými

čínskými hračičkami, mne mrazí. Tu podobiznu, můj milý,

smaž, nikomu ji nedávej… leda, že by Ti takový dar vrátil srdce

toho chodícího bidla oblečeného do šatů, té Klotyldy de

Grandlieu, která Ti v noci nadělá modřiny těmi svými

špičatými kostmi… Ano, s tím souhlasím, byla bych Ti zase

k něčemu dobrá jako zaživa. Och, kdybych byla věděla, že Tě to

potěší, že Tě to alespoň rozesměje, byla bych si stoupla před

výheň s jablkem v ústech, abych Ti je upekla! Moje smrt Ti

bude takhle zase ku prospěchu… Byla bych rušila Tvé

manželství… Ach, já tu Klotyldu nechápu! Může se stát Tvou

ženou, nosit Tvé jméno, být s Tebou ve dne v noci, být Tvojí,

a dělá takové cavyky! Na to musí být člověk ze čtvrti Saint-

Germain! A nemít ani pět kilo masa na kostech…

Ubohý Luciene! Můj zklamaný ctižádostivý Luciene, myslím

na Tvou budoucnost! Však budeš jednou litovat, že už nemáš

toho svého věrného psa, tu hodnou holku, která pro Tebe

kradla, která se nechala vláčet před soud, aby Ti zajistila

štěstí, která byla neustále zaměstnána vymýšlením, čím by Té

potěšila, vynalézáním nových radostí, tu, která měla lásku

k Tobě ve vlasech, v nohách, v uších, zkrátka tu svou

„balerínu“, jejíž každý pohled Ti žehnal; která po šest let

myslela jen a jen na Tebe, která byla do té míry Tvou věcí, že

nikdy nebyla ničím jiným než emanací Tvé duše, jako světlo je

emanací slunce. A pro nedostatek peněz a cti se nemohu

bohužel stát Tvou ženou… Vždycky jsem pečovala o Tvou

budoucnost a dávala Ti všechno, co jsem měla… Jakmile si

přečteš tento dopis, přijď a vezmi si to, co budu mít pod

polštářem, neboť nedůvěřuji služebným…

Chci totiž i ve smrti být krásná, pěkně si lehnu do postele,

zkrátka, jako bych zaujala pózu pro malíře. A pak přitisknu to

zrnko rybízu k patru a nebudu znetvořena ani křečí, ani

nějakou směšnou polohou.

Vím, že se na Tebe paní de Sérizy kvůli mně rozhněvala; ale

pochop, kocourku, že až se dozví, že jsem mrtvá, odpustí Ti, Ty

se jí budeš dvořit, a kdyby Tě Grandlieuovi nadále odmítali,

dobře Tě ožení.

Můj milý, nechci, abys příliš lamentoval nad mou smrtí:

Především Ti musím říci, že jedenáct hodin 13. května není nic

jiného než zakončení dlouhé nemoci, která pro mne nastala

v den, kdy jste mne na terase v Saint-Germain uvrhli zpět do

mého dřívějšího způsobu života… Člověka může bolet duše,

stejně jako bolí tělo. Jenže duše se nenechá tak hloupě trápit

jako tělo, neboť tělo nepodpírá duši tak, jako je duše oporou

těla, a duše má možnost se uzdravit tím, že po vzoru švadlenek

najde východisko v kbelíku uhlí. Především jsi mi daroval celý

život, když jsi mi řekl, že kdyby Tě Klotylda znovu odmítla,

oženil by ses se mnou. Pro nás pro oba by to bylo velké

neštěstí, byla bych jaksi dvojnásob mrtvá, neboť existuje více či

méně trpká smrt. Společnost by nás nikdy nepřijala.

Už dva měsíce moc a moc přemýšlím. Chudák holka žije

v bahně, jako jsem žila já, než jsem se dostala do kláštera.

Mužům se líbí a bezohledně ji nutí, aby sloužila jejich rozkoši;

nejdřív si pro ni pošlou kočár, a domů už ji pošlou pěšky.

Nenaplivají-lijí do tváře, pak jen proto, že ji před takovou

potupou chrání její krása. Ale z mravního hlediska si počínají

ještě hůř. Ale stačí, když taková holka zdědí pět šest miliónů,

budou za ní běhat princové, budou ji uctivě zdravit, až pojede

v kočáře, bude si moci vybrat mezi nejstaršími erby Francie.

Táž společnost, která volala hanba při pohledu na spojení dvou

krásných a šťastných bytostí, se nepřestala klanět paní de

Staél, přes její milostné pletky, protože měla dvě stě tisíc franků

renty. Společnost, která se sklání před penězi nebo slávou,

odmítá se sklonit před štěstím i před ctností – a já bych byla

vykonala mnoho dobrého… Kolik slz bych jen byla osušila!…

Myslím, že nejméně tolik, kolik jsem jich prolila!… Ano, byla

bych chtěla žít jen pro Tebe a pro křesťanskou lásku.

Toto jsou úvahy, které pro mne činí smrt přímo půvabnou.

A tak, kocourku můj, já nenaříkám! Říkej si často: Byly dvě

hodné holky, dvě krásné bytosti, a obě umřely pro mne, aniž mi

měly cokoli za zlé, dvě bytosti, které mne zbožňovaly! Postav ve

svém srdci pomník Coralii a Ester, a jdi si svou cestou!

Pamatuješ, jak jsi mi kdysi ukazoval scvrklou stařenku

v zeleném čepci a hnědých hedvábných šatech s černými

mastnými skvrnami, bývalou milenku jistého předrevolučního

básníka, která se chvěla zimou na sluníčku, ačkoli stála

v závětří stromořadí v Tuileriích, a která se strachovala

o ohavného mopslíka, nejubožejšího mopslíka, jaký může být?

Víš, ta žena mívala kdysi lokaje, ekvipáže, vlastní palác! Tehdy

jsem ti řekla:,To radši umřu ve třiceti.‘ A ten den jsem Ti pak

připadala zamyšlená, vyházel jsi kdovíco peněz, abys mne

rozptýlil. A mezi dvěma polibky jsem Ti řekla také: ,Denně

odcházejí hezké ženy ze scény před koncem.‘ A já jsem zkrátka

nechtěla hrát v posledním jednání…

Asi se Ti zdá, že jsem upovídaná, ale tohle je můj poslední

,drb‘. Píšu Ti, jak jsem s Tebou mluvila, chci mluvit vesele.

Ufňukané švadlenky se mi vždycky protivily. Víš, že jsem

docela dobře dokázala jednou umřít, tehdy po návratu z toho

osudného plesu v Opeře, kde Ti řekli, že jsem byla prostitutkou!

Miláčku, ten portrét nikdy nikomu nedávej! Kdybys věděl,

v jaké záplavě lásky se nořím do Tvých očí, když se na něj

v opojení dívám v krátké přestávce mezi psaním, uvědomil by

sis, až bys z něho snímal všechnu tu lásku, kterou jsem se

snažila do té slonoviny vtisknout, že zde je nyní duše Tvé

milované.

Mrtvá, která žebrá o almužnu, to je dost komické!… Nu což,

člověk se musí umět v hrobě slušně chovat.

Ani nevíš, jak by má smrt připadala hrdinská pitomcům,

kdyby věděli, že tu noc mi Nucingen nabídl dva milióny, když

ho budu milovat, jako miluji Tebe. Ten se bude divit, že jsem

dodržela slovo, které jsem mu dala, tím, že jsem z něho

zdechla. Všechno jsem zkusila, abych mohla dál dýchat týž

vzduch co Ty. Tomu zloději ve velkém jsem řekla: ,Chcete být

milován tak, jak jste si to přál! Zavážu se, že už Luciena nikdy

neuvidím…‘ On na to: ,A co mám udělat?‘ – ,Dáte mi pro něho

dva milióny?‘ – Kdybys byl viděl, jak se kysele zatvářil… Byla

bych se tomu zasmála, kdyby to pro mne nebylo tak tragické.

,Ušetřete mne svého odmítnutí,‘ řekla jsem mu. Jak vidím,

záleží vám víc na dvou miliónech než na mně. Každá žena se

ráda dovídá, jakou má cenu,’ dodala jsem a otočila se k němu

zády.

Ten darebák se za pár hodin dozví, že jsem to myslela

vážně.

Kdopak Ti bude česat ve vlasech pěšinku? Ne, teď už

nesmím myslet na věci života, zbývá mi už jen pět minut, a ty

věnuji Bohu: nežárli na něho, můj anděli, chci s ním mluvit

o Tobě, žádat pro Tebe o štěstí za cenu své smrti a svého trestu

na onom světě. Velice mne mrzí, že musím do pekla; byla bych

chtěla vidět anděly, abych se přesvědčila, že jsou Ti podobní…

Sbohem, můj milý! Žehnám Ti celou svou bolestí. Až do hrobu

zůstávám

Tvou Ester.

Odbíjí jedenáctá hodina. Naposled jsem se pomodlila a jdu

si lehnout a umřít. Ještě jednou sbohem! Chtěla bych, aby teplo

mé dlaně tu zanechalo mou duši, tak jako sem kladu poslední

políbení, a ještě jednou Ti chci říci, že jsi můj milý kocourek,

ačkoli jsi příčinou smrti

své Ester.

Z čehož je zřejmé, že spravedlnost musí být

nemilosrdná

Soudci se zachvělo srdce žárlivostí, když dočítal jediný

dopis sebevraha na rozloučenou, jaký kdy četl napsaný tak

vesele, ačkoli to byla veselost zimničná a poslední vzepětí

slepé lásky.

„Co je na něm tak zvláštního, aby byl takto milován?“

pomyslel si, opakuje to, co říkají všichni muži, kterým nebylo

dáno líbit se ženám.

„Můžete-li dokázat nejen, že nejste Jacques Collin, bývalý

galejník, ale že jste skutečně don Carlos Herrera, kanovník

toledský, tajný posel Jeho Veličenstva Ferdinanda VII.,“ řekl

soudce Jacquesu Collinovi, „budete osvobozen, neboť

nestrannost, jakou vyžaduje můj úřad, mě nutí k tomu, abych

vám řekl, že jsem právě dostal dopis od slečny Ester

Gobseckové, v němž přiznává svůj úmysl vzít si život a v němž

vyslovuje ohledně svých služebných podezření, které jako by

označovalo je za původce zmizení oněch sedmi set padesáti

tisíc franků.“

Mezi řečí pan Camusot srovnával písmo dopisu s písmem

poslední vůle a bylo mu zřejmé, že dopis skutečně psala táž

osoba, která sepsala poslední vůli.

„Pane, příliš ochotně jste uvěřil ve zločin, nespěchejte

s úsudkem, že došlo ke krádeži.“

„Aha!…“ řekl Camusot a vrhl soudcovský pohled na

vyšetřovaného.

„Nemyslete, že se zkompromituji tím, že vám řeknu, že se

ty peníze ještě mohou najít,“ pokračoval Jacques Collin,

naznačuje tak soudci, že prohlédl jeho podezření. „Ta chudák

holka byla u svých služebných velice oblíbena; a kdybych byl

volný, vzal bych si na starost nalezení peněz, jež nyní patří

bytosti, která je mi na světě nejdražší, Lucienovi!… Byl byste

tak laskav a dovolil mi, abych si ten dopis přečetl? Bude to jen

okamžik… Je to důkaz o nevině mého drahého chlapce…

nemusíte se bát, že bych jej zničil… ani, že bych o něm

někomu řekl, jsem v samovazbě.“

„V samovazbě!…“ zvolal soudce. „Už v ní nebudete. Sám

vás žádám, abyste co nejrychleji osvědčil svou totožnost;

spojte se se svým velvyslancem, chcete-li…“

A podal dopis Jacquesu Collinovi. Camusot byl rád, že se

dostal z tísně, že může vyhovět generálnímu prokurátorovi,

paní de Maufrigneuse a paní de Sérizy. Nicméně chladně

a zkoumavě prohlížel tvář vyslýchaného, zatímco ten četl dopis

kurtizány; a přes upřímnost, která se na ní zračila, říkal si:

„A přece je to vyložená tvář galejníka!“

„Tak takhle se lidé milují!…“ řekl Jacques Collin podávaje

mu dopis.

A obrátil ke Camusotovi obličej zalitý slzami.

„Kdybyste ho znal!“ pokračoval. „Je to taková mladá, svěží

a tak překrásná duše, dítě, básník… Člověk pociťuje

nezadržitelnou touhu se mu obětovat, uspokojit jeho sebemenší

přání. Můj drahý Lucien je tak rozkošný, když se k někomu

má!…“

„Opravdu,“ řekl soudce, pokoušeje se naposled o odhalení

pravdy, „vy nemůžete být Jacques Collin…“

„Ne, pane soudce,“ odpověděl galejník.

A Jacques Collin se stal víc než kdykoli předtím donem

Carlosem Herrerou.

Ve své touze dokončit své dílo, odvedl si soudce do

okenního

výklenku

a napodobuje

způsoby

církevního

hodnostáře, promluvil důvěrně:

„Mám toho hocha tak rád, pane, že kdybych se měl stát tím

zločincem, za něhož mě máte, abych této modle svého srdce

ušetřil nepříjemnosti, sám bych se udal,“ řekl šeptem.

„Napodobil bych tu nebohou holku, která se v jeho prospěch

připravila o život. A tak vás, pane, snažně prosím o laskavost:

pusťte Luciena ihned na svobodu.“

„Povinnost mi nedovolí,“ řekl Camusot vlídně, „ale lze-li se

o jistých věcech dohodnout s nebem, i spravedlnost dovede být

ohleduplná, a můžete-li mi uvést pádné důvody… Mluvte,

nebude to zapsáno.“

„Tak tedy,“ začal Jacques Collin, oklamaný Camusotovou

žoviálností, „vím, jak tam ten ubohý chlapec asi teď trpí, byl

by schopen si ve vězení sáhnout na život…“

„Och!“ nadskočil Camusot. „Pokud jde o tohle…“

„Ani nevíte, komu se zavděčíte, když mi vyhovíte,“ dodal

Jacques Collin, který chtěl hrát i na jiné struny. „Prokazujete

službu řádu, který je mocnější, než je hraběnka de Sérizy, než

je vévodkyně de Maufrigneuse, které vám nikdy nezapomenou,

že se jejich dopisy octly ve vaší pracovně…“ řekl, ukazuje na

dva svazky navoněných dopisů. „Můj řád si dobře pamatuje…“

„Pane,“ řekl Camusot, „již dosti! Najděte si jiné důvody.

Jsem vázán vůči vyšetřovanému stejně jako vůči veřejné

spravedlnosti.“

„Jen mi uvěřte, znám Luciena, je to duše ženská, duše

básníka, duše člověka z jihu, nestálá a bez vůle,“ pokračoval

Jacques Collin, jemuž se zdálo, že soudce konečně získal. „Jste

si jist nevinou toho mladíka, tak už ho víc netrapte. Dejte mu

tento dopis, oznamte mu, že je Esteřiným dědicem, vraťte mu

svobodu… Když to neuděláte, budete litovat, kdežto když ho

prostě rovnou propustíte, já vám (nechte mě na samotce) zítra,

nebo třebas ještě dnes večer vysvětlím všechno, co by vám

v téhle historii mohlo připadat záhadné a co je důvodem té

štvanice proti mně. Ale riskoval bych život, už pět let chtějí

dostat mou hlavu… Až bude Lucien volný a ženatý

s Klotyldou de Grandlieu, bude můj úkol na tomto světě

splněn, už nebudu bránit svou kůži… Mým pronásledovatelem

je jistý zvěd vašeho předešlého krále.“

„Aha, Corentin!“

„Tak on se jmenuje Corentin?… Děkuji vám… Nu, pane,

můžete mi slíbit, že učiníte, oč jsem vás požádal?“

„Soudce nemůže a nesmí nic slibovat. – Coquarte! Řekněte

zřízenci a strážným, aby vyšetřovaného dovedli zpět do

Conciergerie… Dám příkazy, abyste se večer octl v pistoli,“

dodal vlídně s lehkým úklonem hlavy.

Soudce získává nazpět všechny výhody

Zaražen tím, oč ho Jacques Collin právě požádal, připomněl

si Camusot, jak naléhal na to, aby byl vyslechnut jako první,

odvolávaje se na svůj zdravotní stav, a vrátila se mu všechna

původní nedůvěra. Jak naslouchal v duchu těmto neurčitým

pochybnostem, uviděl, jak ten člověk se smrtí na jazyku kráčí,

mohutný jako Herkules, a už se ani nesnaží o některou z těch

obratně sehraných scének, jimiž se vyznačoval jeho příchod.

„Pane?“

Jacques Collin se otočil.

„Přesto, že jste odmítl podepsat protokol o výslechu, můj

písař vám ho nyní přečte.“

Vyšetřovaný se těšil skvělému zdraví, a pohyb, jímž

vykročil, aby si sedl k písaři, byl pro soudce rozhodujícím

paprskem světla.

„Vy jste se nějak rychle uzdravil,“ řekl Camusot.

„Nachytal mě,“ pomyslel si Jacques Collin.

Nahlas pak řekl:

„Radost, pane, je všelék… Tento dopis, důkaz o nevině,

o níž jsem nepochyboval… to je ten nejlepší lék.“

Když zřízenec a stráže vyšetřovaného odváděli, provázel ho

soudce zamyšleným pohledem. A tu učinil pohyb jako někdo,

kdo se probouzí, a hodil Esteřin dopis na písařův stůl.

„Coquarte, opište tento dopis!“

Trudnomyslnost příznačná pro vyšetřující soudce

Je už v lidské povaze, že se člověk dívá s nedůvěrou na to,

co se od něho žádá, když je to proti jeho vlastním zájmům nebo

proti jeho povinnosti, někdy i tehdy, jde-li o věc zcela

lhostejnou, neboť tyto pocity jsou pro vyšetřujícího soudce

zákonem. Čím víc vyšetřovaný, jehož situace nebyla dosud

vyjasněna, upozorňoval na mračna stahující se na obzoru

v případě, že by byl Lucien vyslýchán, tím víc se takový

výslech jevil Camusotovi jako nezbytný. Ani kdyby tato

formalita nebyla podle zákoníku a práva obyčejového nutná,

žádala si ji už sama otázka totožnosti abbého Carlose. Ve všech

povoláních existuje stavovské svědomí. I kdyby nebyl puzen

zvědavostí, byl by Camusot vyslechl Luciena ze soudcovské

cti, tak jako vyslechl Jacquese Collina s použitím všech

úskoků, jaké si může dovolit i ten nejbezúhonnější soudce.

Služba, kterou chtěl prokázat, vlastní služební postup, to vše

u Camusota ustupovalo touze poznat pravdu nebo ji uhodnout,

i kdyby ji pak měl smlčet. Bubnoval na okno, dávaje se unášet

proudem svých dohadů, neboť v takových případech bývají

myšlenky podobné řece, která protéká tisíci zeměmi. Jako

milovníci pravdy jsou soudcové podobni žárlivým ženám,

oddávají se tisícerým dohadům a rýpají se v nich dýkou

podezření, jako starověký obětník kdysi kuchal své oběti.

Nakonec

se

zastaví

nikoli

u skutečnosti,

ale

u pravděpodobnosti, až nakonec přece jenom zahlédnou

pravdu. Žena zpovídá milovaného muže jako soudce vyslýchá

zločince. Za takových okolností stačí záblesk, slovo, jiné

zabarvení hlasu nebo zaváhání, aby odhalila fakt, zradu,

utajený zločin. „Podle toho, jak mi vylíčil svou oddanost

synovi (je-li to jeho syn), bych se mohl domnívat, že se octl

v domě té holky, aby ohlídal peníze. A protože netušil, že se

pod poduškou zemřelé skrývá závěť, vzal pro svého syna

oněch sedm set padesát tisíc franků jaksi pro jistotu! … Tady

mám důvod, proč slibuje, že ten obnos nalezne. Pan de

Rubempré by měl ve vlastním zájmu i v zájmu spravedlnosti

objasnit, čím je vlastně jeho otec… A to mi slibuje protekci

svého řádu (jeho řádu!), když Luciena nebudu vyslýchat!…“

U této úvahy se zastavil.

Jak jsme viděli, řídí vyšetřující soudce výslech podle

vlastního uvážení. Je na něm, bude-li si počínat obratně nebo

ne. Takový výslech není nic, a je to všechno. V tom je jeho

výsada. Camusot zazvonil, zřízenec se vrátil. Přikázal mu, aby

přivedl pana Luciena de Rubempré, ale zároveň mu přikázal,

že nesmí cestou s nikým mluvit. Byly dvě hodiny po poledni.

„Něco tají,“ říkal si soudce, „a musí to být něco opravdu

důležitého. Ten jeho obojživelník, který není ani kněz, ani laik,

ani galejník, ani Španěl, ale který nechce, aby z úst jeho

chráněnce vyšlo jakési zdrcující slovo, uvažuje asi takto: „Ten

básník je slaboch, je zženštilý. Není jako já, který jsem

Herkulem diplomacie, tomu snadno vyrvete jeho tajemství.“

Takto se tedy od toho neviňátka dozvíme všechno.“

A jal se klepat na okraj stolu slonovinovým nožem, zatímco

jeho písař opisoval Esteřin dopis. Jak podivným způsobem

někdy používáme svých duševních schopností! Camusot

předpokládal všechny možné zločiny, a přitom pominul ten

jediný, jehož se vyšetřovaný dopustil, totiž zfalšování závěti

v Lucienův prospěch. Nechť ti, kdo závidí soudcům jejich

postavení, si laskavě uvědomí, jaký je to život, strávený

v neustálém podezírání, jakou duševní trýzeň si tím tito lidé

působí, neboť věci civilní nejsou o nic méně spletité než

vyšetřování zločinů, a možná si pomyslí, že jak kněz, tak

soudce nesou stejně těžké jho, stejně zevnitř zježené ostny.

Ostatně každé povolání má svou režnou košili a čínské

hlavolamy.

Nebezpečí, jemuž je v Justičním paláci vystavena

nevinnost

Po druhé hodině vstoupil k panu Camusotovi Lucien de

Rubempré bledý, se zarudlýma a opuchlýma očima, zkrátka

v takovém stavu zhroucení, že soudce měl možnost porovnat

skutečnost s komedií, skutečného umírajícího s umírajícím

divadelním. Vzdálenost z Conciergerie do soudcovy pracovny,

kterou prošel mezi dvěma strážemi v doprovodu zřízence,

uvrhly Luciena do vrcholného zoufalství. Odpovídá duchu

básníka, že dává přednost popravě před soudem. Když spatřil

tu bytost zcela bez oné mravní síly, která je vlastní soudcům

a která se právě tak mocně projevila u předešlého vězně, pan

Camusot pocítil lítost ze svého snadného vítězství, a toto

opovržení mu umožnilo zasadit rozhodující rány, takže zůstal

na kolbišti s oním příšerným pocitem svobody ducha, jímž se

vyznačuje střelec, když střílí na figury.

„Vzpamatujte se, pane de Rubempré; stojíte před soudcem,

který by rád napravil zlo, které nechtě způsobila justice

uvalením preventivní vazby, ačkoli byla zcela neopodstatněná.

Věřím, že jste nevinen, budete neprodleně osvobozen. Tady je

důkaz vaší neviny: je to dopis, který zůstal u vaší domovnice

v době vaší nepřítomnosti, a který mi právě přinesla. Ve

zmatku, který vyvolal příchod orgánů spravedlnosti a zpráva

o vašem zatčení ve Fontainebleau, zapomněla ta žena na tento

dopis od slečny Gobseckové. Přečtěte si to!…“ Lucien vzal

dopis, přečetl jej a rozplakal se. Vzlykal, že nemohl ze sebe

vypravit slovo. Po čtvrt hodině, za kteroužto dobu se Lucien

jen stěží vzpamatoval, předložil mu písař opis dopisu a požádal

ho, aby podpisem potvrdil, že tento dopis souhlasí

s originálem, který musí být kdykoli na požádání během

procesu předložen, a vybídl ho, aby potvrdil jeho správnost.

Ale Lucien přirozeně, pokud jde o jeho správnost, raději

spoléhal na Coquartovo slovo.

„Pane,“ řekl soudce dobrácky, „je ovšem těžké vás pustit na

svobodu, dokud nebyly vyplněny naše obvyklé formality a aniž

jsem vám položil několik otázek… Žádám vás, abyste mi

odpověděl spíš jako svědek. U člověka, jako jste vy, bych

považoval téměř za zbytečné upozornit vás, že přísaha, že

nebudete mluvit nic než pravdu, není tu jen výzvou k vašemu

svědomí, nýbrž též nutností, již si vyžaduje vaše poněkud

obojaká situace. Pravda vám nemůže ublížit, ať je jakákoli. Lež

by vás však poslala před porotu a já bych vás musel poslat

nazpět do Conciergerie. Když však odpovíte na mé otázky

upřímně, už dnes v noci budete spát doma a budete

rehabilitován touto zprávou, která vyjde v novinách: „Pan de

Rubempré, zatčený včera ve Fontainebleau, byl po krátkém

výslechu ihned zase propuštěn.“

Tato slova na Luciena silně zapůsobila, a když soudce

uviděl reakci svého zajatce, dodal:

„Opakuji vám, že jste byl v podezření ze spoluúčasti na

vraždě otrávením, spáchané na slečně Ester. Existuje důkaz

o její sebevraždě, a tím je řečeno vše. Jenže tu byl odcizen

obnos sedm set padesát tisíc franků náležejících k dědictví,

a vy jste dědic: bohužel tu jde o zločin. Tento zločin byl

spáchán před objevením závěti. Soud se proto může domnívat,

že nějaká osoba, která vás miluje stejně, jako vás milovala

slečna Ester, se dopustila zločinu ve váš prospěch… –

Nepřerušujte mne,“ řekl Camusot a pohybem umlčel Luciena,

který chtěl něco říci, Ještě vás nevyslýchám. Chci, abyste

pochopil, nakolik se celá věc dotýká vaší cti. Zanechte falešné,

zbytečné otázky cti, která mezi sebou poutá spoluviníky,

a řekněte mi celou pravdu.“

Jistě jste si všimli oné nerovnosti mezi zbraněmi v tomto

souboji mezi vyslýchanými a vyšetřujícím soudcem. Zajisté,

obratně použité zapírání má výhodu absolutnosti formy a stačí

ke zločincově obraně, ale je to i svým způsobem zbroj, která se

stává tíživou v okamžiku, kdy dýka výslechu v ní nalezne

mezeru. Jakmile se zapírání ukáže jako nedostatečné proti

zřejmým faktům, vyšetřovaný se ocitá zcela vydán na milost

soudci. A nyní si představte polozločince, jako byl Lucien,

který se zachránil při prvním ztroskotání své bezúhonnosti,

který se mohl polepšit a stát se užitečným pro vlast a který

zahynul v osidlech vyšetřování. Soudce sepisuje zcela suchý

protokol, věrně zkoumá otázky a odpovědi. Avšak z jeho

obmyslně otcovských řečí, z jeho poučování, jehož jsme právě

byli svědky, tu nezůstane nic. Soudcové vyšších instancí

a porota vidí jen výsledek, aniž znají způsob, jímž ho bylo

dosaženo. A tak, podle mínění některých moudrých hlav, by

nejlepším vyšetřovatelem byla porota, jako je tomu v Anglii.

I Francie se po nějaký čas těšila podobnému zařízení. Podle

zákoníku z měsíce brumairu roku IV se taková instituce na

rozdíl od poroty soudící nazývala porotou obžalovací. Pokud

jde o konečný proces, kdybychom se vrátili k porotám

obžalovacím, měl by spadat do kompetence královských

soudních dvorů bez účasti poroty.

Kde všichni, kdo zhřešili, se bojí, aby se nedostali před

soud

„Nyní,“ řekl Camusot po chvíli, „jak se jmenujete? – Pane

Coquarte, pište,“ obrátil se k písaři.

„Lucien Chardon de Rubempré.“

„Narozený?“

„V Angoulému…“

A Lucien uvedl den, měsíc a rok.

„Nemáte žádný rodinný majetek?“

„Nemám.“

„A přesto jste při svém prvním pobytu v Paříži na tak malé

jmění značně utrácel?“

„Ano, pane. Jenže v té době jsem měl ve slečně Coralii

nesmírně oddanou přítelkyni, kterou jsem bohužel ztratil. To

zármutek nad touto smrtí mne přivedl nazpět do mého rodiště.“

„Dobře, pane,“ řekl Camusot. „Vaše upřímnost vás šlechtí,

a bude na ni vzat zřetel.“

Lucien, jak je vidět, se právě dával na cestu totálního

přiznání.

„Po svém návratu z Angoulému do Paříže jste utrácel ještě

daleko víc,“ pokračoval Camusot. „Žil jste jako člověk, který

má kolem šedesáti tisíc franků renty.“

„Ano, pane.“

„Kdo vám dával peníze?“

„Můj ochránce abbé Carlos Herrera.“

„Kde jste se s ním seznámil?“

„Setkal jsem se s ním na silnici v okamžiku, kdy jsem se

chystal skoncovat se životem sebevraždou.“

„Nikdy o něm u vás v rodině nikdo nemluvil?“

„Nikdy.“

„Můžete si vzpomenout, který měsíc a rok jste se seznámil

se slečnou Ester?“

„Koncem roku 1823 v malém divadle na bulvárech.“

„A nejdřív vás stála hodně peněz, co?“

„Ano, pane!“

„Nedávno, když jste se hodlal oženit se slečnou de

Grandlieu, koupil jste zámek Rubempré, připojil jste k němu za

milión pozemků a řekl jste rodině Grandlieuových, že vaše

sestra a váš švagr právě zdědili značný majetek a že za tento

obnos vděčíte jejich štědrosti?… Řekl jste to, pane, rodině

Grandlieuových?“

„Ano, pane.“

„Znáte důvod zrušení vašeho sňatku?“

„Nemám o něm tušení, pane.“

„Vězte tedy, že Grandlieuovi vyslali za vaším švagrem

jednoho z nejváženějších pařížských advokátů, aby se

informoval. V Angoulému se advokát podle vlastní výpovědi

vaší sestry a vašeho švagra dověděl, že vám dohromady nic

nepůjčili, ale také, že dědictví se skládalo z nemovitostí, které,

ač značné, nepředstavovaly větší kapitál než sotva dvě stě tisíc

franků… Jistě vám není divné, že rodina, jako jsou

Grandlieuovi, nechce mít nic společného s majetkem, jehož

původ není zjistitelný… Vidíte, pane, kam vede lež…“

Luciena toto sdělení zdrtilo, a zbytek mravní síly, jež mu

ještě zůstala, ho opustil.

„Policie a justice vědí všechno, co potřebují vědět,“ řekl

Camusot, „to si dobře uvědomte. Nyní,“ pokračoval,

připomínaje si otcovství, jehož se dovolával Jacques Collin,

„víte, kdo je člověk, který si říká Carlos Herrera?“

„Ano, pane, dověděl jsem se to až příliš pozdě.“

„Jak to, příliš pozdě? Jak to myslíte?“

„Není to kněz, není to Španěl, je to…“

„Uprchlý trestanec?“ řekl rychle soudce.

„Ano,“ odpověděl Lucien. „Než mi zjevil to osudné

tajemství, byl jsem mu již zavázán, a myslel jsem, že můj přítel

je počestný duchovní…“

„Jacques Collin…“ začal soudce další větu.

„Ano, Jacques Collin,“ opakoval Lucien, „tak se jmenuje.“

„Dobrá, Jacques Collin,“ pokračoval pan Camusot, „byl

právě před chvílí identifikován jistou osobou, a jestliže stále

ještě zapírá svou totožnost, domnívám se, že je to kvůli vám.

Ale já jsem se vás ptal, zda víte, kdo je ten člověk, proto, abych

odhalil další jeho podvod.“

Když uslyšel tato strašlivá slova, Lucien jako by pocítil

v útrobách palčivost žhavého železa.

„Jestlipak víte,“ pokračoval soudce, „že tvrdí, že je vaším

otcem, aby ospravedlnil onu podivnou náklonnost, kterou

k vám chová?“

„On, a můj otec!… Ach, pane!… On že to říká?“

„Máte tušení o původu těch peněz, které vám dával?

Máme-li věřit dopisu, který držíte v ruce, ta nebohá slečna

Ester vám nyní prokazovala tytéž služby jako kdysi slečna

Coralie. Přesto však, jak jsem řekl, jste po řadu let žil

přepychovým životem, a přitom jste od ní nic nedostával.“

„Vás, pane, bych se měl zeptat,“ zvolal Lucien, „odkud

galejníci berou peníze!… Nějaký Jacques Collin že by byl

mým otcem?… Chudák maminka!…“

A rozplakal se.

„Písaři, přečtěte vyšetřovanému onu část výslechu

takzvaného Carlose Herrery, v němž říká, že je otcem Luciena

de Rubempré…“

Básník vyslechl četbu mlčky a s bolestí v tváři.

„Jsem ztracen!“ zvolal.

„Na cestě cti a pravdy není nikdo ztracen,“ řekl soudce.

„A vy tedy pošlete Jacquese Collina před porotu?“ otázal se

Lucien.

„Zajisté,“ odpověděl Camusot, který se toho snažil

z Luciena dostat co nejvíce. „Dokončete svou myšlenku.“

Dvojí morálka

Ale přes veškerou soudcovu námahu i domluvy Lucien už

neřekl ani slovo. Začal uvažovat příliš pozdě, jak tomu bývá

u lidí, kteří podléhají okamžitému impulsu. V tom tkví rozdíl

mezi básníkem a mužem činu: první se poddává citu, aby jej

vylíčil v živých barvách, a přemýšlí až potom. Zato druhý cítí

a uvažuje zároveň. Lucien zůstal zachmuřen, bledý. Už se viděl

na dně propasti, do níž ho uvrhl vyšetřující soudce, na jehož

zjevnou dobromyslnost se dal chytit. Dopustil se zrady nejen

na svém dobrodinci, nýbrž i na spolupachateli, který však sám

hájil jeho pozici jako lev a s dokonalou obratností. Tam, kde

Jacques Collin všechno zachránil svou odvahou, intelektuál

Lucien všechno prohrál svým nepochopením a nedostatkem

úsudku. Ta ohavná lež, která ho tak pobouřila, sloužila za

zástěrku pravdě daleko ohavnější. Lucien zmatený soudcovou

obratností, zděšen krutou hbitostí a rychlostí úderů, které mu

zasadil, používaje k tomu poklesků, kterých se dopustil a jež

tesáky hryzoucí jeho svědomí odhalily, stál tu jako dobytče na

jatkách, které netrefila řezníkova palice. Když vstupoval do

této pracovny, byl volný a nevinný, a teď z něho byl náhle

zločinec, a to podle vlastního přiznání. Konečně, jako poslední

výsměch, upozornil klidný a chladný soudce Luciena, že se

jeho sdělení zakládá na omylu. Camusot měl na mysli otcovský

stav, který si Jacques Collin přisvojil, zatímco Lucien se hlavně

obával, že vyjde najevo jeho spolčení s uprchlým galejníkem

a dopustil se stejné nepředloženosti jako vrahové Ibykovi.

Royer-Collard se mimo jiné proslavil prohlášením, že

vrozené city neustále vítězí nad city získanými, obhajoval

názor o prioritě přísahy a tvrdil, že například zákon

o pohostinství má být do té míry závazný, aby rušil váhu

přísahy před soudem. Hlásil se k této teorii před celým světem,

před celou Francií. Statečně vynášel spiklence, dokazoval, že je

lidské být poslušen hlasu přátelství spíš než tyranských zákonů

příležitostně vytažených ze společenského arzenálu. A nakonec

přirozené právo má své vlastní zákony, které nebyly nikdy

odhlasovány a které jsou daleko účinnější a známější než ty,

jež ukula společnost. Lucien se ke své škodě zpronevěřil

zákonu solidarity, podle něhož měl mlčet a přenechat Jacquesu

Collinovi, aby se sám obhájil. Ba co víc, Lucien ho přímo udal!

V jeho vlastním zájmu měl tento člověk pro něho navždy zůstat

Carlosem Herrerou.

Pan Camusot se těšil ze svého vítězství, neboť lapil dva

zločince; rukou spravedlnosti zdrtil jednoho z módních

miláčků společnosti a nalezl nezvěstného Jacquese Collina.

Bude prohlášen za jednoho z nejschopnějších vyšetřujících

soudců. Proto nechával svého vyšetřovaného na pokoji; ale

mlčky zkoumal jeho soustředěné mlčení, viděl, jak na jeho

ztrhaném obličeji houstnou krůpěje potu, jak se zvětšují, až

konečně skanou, aby se promísily s dvěma proudy slz.

Rána palicí

„Proč pláčete, pane de Rubempré? Jak už jsem vám řekl,

jste dědicem slečny Ester, která nezanechala žádné přímé ani

nepřímé dědice; výše toho dědictví dosahuje, nalezne-li se

oněch ztracených sedm set padesát tisíc, částky téměř osm

miliónů franků.“

Tím zasadil provinilci poslední pánu. Kdyby se byl dokázal

deset minut držet, jak mu to napsal Jacques Collin ve svém

vzkazu, dosáhl by Lucien všech svých tužeb! Vyrovnal by se

s Jaquesem Collinem, rozešel by se s ním, stal by se bohatým

a oženil se se slečnou de Grandlieu. Nic nedokazuje výmluvěji

než tento výstup, jaká moc je dána vyšetřujícímu soudci tím, že

vyšetřovaného izoluje od okolí, a zároveň jakou cenu má

sdělení, jaké Asie propašovala Jacquesu Collinovi.

„Ach pane,“ odpověděl Lucien s trpkou ironií člověka,

který už ze svého dokonaného neštěstí učinil piedestal, „jak

správně se v naší řeči říká, že je někdo podroben výslechu!…

Mezi dřívějším fyzickým mučením a dnešním duševním

mučením bych, pokud jde o mne, neváhal a vybral si utrpení,

jaké kdysi působil vězni kat… Co ode mne ještě chcete?“ dodal

hrdě.

„Tady, pane,“ odpověděl soudce s vyzývavým sarkasmem

na básníkovu hrdost, „tady mám jen já jediný právo klást

otázky.“

„A já jsem měl právo neodpovídat,“ zašeptal nebohý

Lucien, jemuž se nyní vrátil jasný úsudek.

„Písaři, přečtěte vyšetřovanému protokol o výslechu…“

„Už jsem tedy zase vyšetřovaný!“ pomyslel si Lucien.

Zatímco písař četl, Lucien si řekl, že bude muset pana

Camusota nějak uchlácholit. Když bzukot Coquartova hlasu

ustal, Lucien sebou škubl jako člověk, který usnul při zvuku,

jemuž se jeho smysly přizpůsobily a jehož překvapilo náhlé

ticho.

„Musíte podepsat protokol o své výpovědi,“ řekl soudce.

„A vy mi vrátíte svobodu?“ zeptal se Lucien rovněž

ironicky.

„Ještě ne,“ odpověděl pan Camusot, „ale zítra po

konfrontaci s Jacquesem Collinem budete dojista volný. Soud

musí nyní vědět, zda jste nebo nejste spolupachatelem zločinů,

jichž se mohl tento člověk po svém útěku v roce 1820 dopustit.

Nicméně už nebudete v samovazbě, napíši řediteli, aby vás

přemístil do nejlepší cely ,pistole‘.“

„Dostanu tam i papír a inkoust?“

„Dají vám tam všechno, oč požádáte. Pošlu v tom smyslu

příkaz po zřízenci, který vás doprovodí.“

Lucien mechanicky podepsal protokol a parafoval různé

odvolávky podle Coquartových pokynů, mírný jako obětní

beránek. Jediná maličkost nám toho o Lucienově rozpoložení

poví víc než nejpodrobnější líčení. Zpráva o brzké konfrontaci

s Jacquesem Collinem osušila krůpěje potu na jeho tváři, oči

mu plály nesnesitelným žárem. Rázem se stal tím, čím byl

Jacques Collin, člověkem ze železa.

U lidí podobné povahy, jakou měl Lucien a kterou Jacques

Collin tak správně odhadl, jsou tyto náhlé přechody ze stavu

naprosté demoralizace do stavu téměř ocelového odhodlání

(nakolik se dokážou napnout lidské síly) nejvýraznějším

projevem duševního života. Vůle se vrací jako voda, která

zmizela z pramene; prolíná do ústrojí připraveného působením

prvku ve své podstatě dosud neznámého. Pak se z mrtvoly

stává opět člověk, a člověk se ze všech sil vrhá do konečného

zápasu.

Lucien si vložil Esteřin dopis s miniaturou, kterou mu

vrátila, na srdce. Pak se pohrdavě uklonil panu Camusotovi

a pevným krokem vykročil mezi oběma strážci do chodeb.

„Je to zavilý darebák,“ řekl soudce písaři, aby se pomstil za

zdrcující opovržení, jež mu básník právě projevil. „Myslel si,

že se zachrání, když zradí svého spolupachatele.“

„Z těch dvou,“ řekl nesměle Coquart, „mi připadá ten

trestanec z tvrdšího těsta.“

Soudce na mučidlech

„Pro dnešek jste volný, Coquarte,“ řekl soudce. „Už toho

bylo až dost. Pošlete pryč ty, kdo čekají, ať přijdou zítra. Ano,

a půjdete hned k panu generálnímu prokurátorovi, a je-li ještě

ve své kanceláři, požádáte ho, zda by mě mohl na okamžik

přijmout. Ještě tam bude,“ pokračoval, když pohlédl na

dřevěné hodiny se zlacenými lištami. „Je čtvrt na čtyři.“

Protože tyto zápisy z výslechů, které se tak rychle čtou,

jsou psány ve formě otázek a odpovědí, vyžaduje jejich sepsání

obrovskou spoustu času. Je to jedna z příčin pomalého průběhu

trestních výslechů a držení podezřelých ve vazbě. Pro chudáky

je to zkáza, pro boháče hanba. Neboť v jejich případě okamžité

propuštění by napravilo, pokud je to jen možné, zlo způsobené

zatčením. Proto oba výjevy, které tu byly tak věrně vylíčeny,

zabraly veškeren čas, který Asie potřebovala k rozluštění

příkazů svého šéfa, aby vytáhla vévodkyni z jejího salónku

a dodala vzpruhu paní de Sérizy.

V tom okamžiku Camusot, který chtěl využít své

obratnosti, vzal oba zápisy, znovu je pročetl a chystal se je

ukázat generálnímu prokurátorovi a zeptat se ho, co o nich

soudí. Zatímco se oddával úvahám, vrátil se zřízenec

a vyřizoval mu, že s ním chce nutně mluvit sluha paní

hraběnky de Sérizy. Na Camusotův pokyn vstoupil komorník

oblečený jako pán, podíval se ze zřízence na soudce a řekl:

„Mám čest hovořit s panem Camusotem?…“

„Ano,“ odpověděl současně soudce a zřízenec.

Camusot vzal dopis, který mu sluha podal, a četl tato slova:

V zájmu jistých věcí, které jistě chápete, drahý pane

Camusote, nevyslýchejte pana de Rubempré; přinášíme vám

důkazy o jeho nevině, aby mohl být ihned propuštěn. Tento list

spalte.

D. de Maufrigneuse, L. de Sérizy

Camusot pochopil, že se dopustil obrovské chyby, když se

Luciena snažil chytit do léčky, a zahájil svou poslušnost oběma

velkým dámám tím, že zapálil svíčku a zničil dopis napsaný

vévodkyni. Komorník se uctivě uklonil.

„Paní de Sérizy přijde sem?“ otázal se Camusot.

„Právě zapřahali,“ odpověděl komorník.

V tom vyřizoval Coquart panu Camusotovi, že ho očekává

generální prokurátor.

Pod tíhou chyby, jíž se v zájmu spravedlnosti dopustil proti

vlastní ctižádosti, pokoušel se soudce, jemuž sedm let v úřadě

nabrousilo úsudek, jímž je vybaven každý člověk, který se za

studia práv střetl s grizetkami, získat zbraně proti hněvu dvou

vznešených dam. Svíčka, nad níž spálil dopis, dosud kouřila

a použil ji k zapečetění třiceti psaníček, která vévodkyně de

Maufrigneuse

napsala

Lucienovi,

i značně

objemné

korespondence paní de Sérizy. Potom se vydal ke generálnímu

prokurátorovi.

Pan generální prokurátor

Justiční palác je nepřehlednou změtí budov postavených na

sobě, z nichž jedny jsou vznešené, jiné ubohé, a všechny si

nedostatkem jednotného rázu navzájem škodí. Hlavní dvorana

je největší veřejná prostora. Tato rozlehlá katedrála soudnictví

přímo drtí královský soudní dvůr. A za ní obchodní chodba

vede ke dvěma stokám. V této chodbě vidíme točité schodiště,

o něco větší než schodiště v budově kárné policie, pod nímž

jsou umístěny velké dvoukřídlové dveře. Schody vedou

k porotní síni a dveře pod nimi do druhé porotní síně. Bývají

roky, kdy zločiny spáchané v seinském departementu si

vyžadují dvojí zasedání poroty. Tím směrem leží též kancelář

generálního

prokurátora,

advokátní

komora,

knihovna

advokátů, kanceláře státních návladních a zástupců generálního

prokurátora. Všechny tyto místnosti (je třeba užít označení

druhového) jsou mezi sebou spojeny menšími točitými

schodišti a temnými chodbami, které jsou hanbou pařížské

architektury i architektury celé Francie. V takovémto prostředí

předčí první z našich nezávislých soudních institucí vše, co je

na věznicích nejodpornějšího. Ten, kdo by chtěl líčit místní

mravy, by se těžko odhodlal k popisu oné ohavné metr široké

chodby, v níž čekají svědkové nejvyššího porotního dvora.

Pokud pak jde o kamna, jimiž se vyhřívají soudní síně, dělala

by ostudu i v kavárně na bulváru Montparnasse.

Kancelář

generálního

prokurátora

je

umístěna

v osmihranném přístavku, přilehlém k obchodní chodbě, který

vzhledem k stáří Paláce byl donedávna součástí vězeňského

dvora ženského oddělení. Celá tato část Justičního paláce je

zastíněna nádhernými vysokými zdmi Sainte-Chapelle. Proto je

tam stín a ticho.

Důstojný nástupce slavných soudců starého parlamentu pan

de Granville nechtěl opustit Palác, dokud nebude dosaženo

nějakého řešení v Lucienově případu. Čekal na Camusotovu

zprávu a soudcův vzkaz ho ponořil do onoho bezděčného

zamyšlení, jaké vyvolává čekání i u nejpevnějších povah. Seděl

v okenním výklenku své kanceláře, pak vstal a jal se přecházet

křížem krážem po místnosti, neboť když ráno potkal Camusota,

jemuž se záměrně připletl do cesty, shledal u něho málo

pochopení. Trápily ho neurčité obavy, a to ho tížilo. Důvod byl

tento: důstojnost jeho funkce mu bránila, aby jakkoli omezoval

úplnou nezávislost soudce nižšího ranku, a v tomto procesu šlo

o čest a vážnost jeho nejlepšího přítele a jednoho z jeho

nejohnivějších ochránců, hraběte Sérizyho, státního ministra,

člena tajné rady, viceprezidenta státní rady, budoucího kancléře

v případě, že by mezitím zemřel vznešený stařec, který tuto

vysokou funkci až dosud zastával. Bohužel, pan de Sérizy přes

všechno miluje svou ženu a je ochoten jí poskytnout plnou

ochranu. A tak si generální prokurátor dovedl živě představit,

jaký rozruch by ve společnosti a u dvora způsobilo, kdyby byl

uznán vinným člověk, jehož jméno se často zlomyslně

spojovalo se jménem hraběnčiným. „Bože,“ říkal si, zkříživ

ruce na prsou, „státní moc mívala kdysi možnost evokace…

Naše rovnostářská mánie (netroufal si říci mánie zákonnosti,

jak to nedávno odvážně nazval jistý básník ve sněmovně) zničí

naši dobu.“

Ten dobrý prokurátor znal svody a neblahé konce

nedovolených lásek. Ester a Lucien se nastěhovali, jak již bylo

řečeno, do bytu, v němž hrabě Granville kdysi žil v tajném

manželském svazku se slečnou de Bellefeuille a odkud ta

slečna jednoho dne uprchla, unesena jistým ničemou. (Viz

Dvojí domácnost – Výjevy ze života soukromého.)

V okamžiku, kdy si generální prokurátor v duchu říkal, že

Camusot asi nadělal spoustu hloupostí, vyšetřující soudce

zaklepal na dveře.

„Tak co, můj milý Camusote, jak to vypadá s tou věcí,

o které jsem s vámi ráno mluvil?“

„Špatně, pane hrabě. Přečtěte si tohle, a uvidíte sám.“

Podal panu de Granville oba protokoly z výslechů.

Generální prokurátor si nasadil lorňon a odnesl si listiny do

okenního výklenku, aby si je přečetl. Byl s tím brzy hotov.

„Splnil jste svou povinnost,“ řekl generální prokurátor

s dojetím v hlase. „Tím je řečeno vše, spravedlnost půjde svou

cestou… Projevil jste tolik obratnosti, že bychom se těžko

obešli bez vyšetřujícího soudce, jako jste vy…“

Kdyby byl pan de Granville řekl Camusotovi: „Zůstanete

vyšetřujícím soudcem až do smrti,“ nebyl by to řekl

výmluvněji než tou pochvalnou větou. Camusota zamrazilo.

„Paní vévodkyně de Maufrigneuse, jíž jsem velice zavázán,

mne žádala…“

„Pravda, paní vévodkyně de Maufrigneuse je přítelkyně

paní de Sérizy,“ přerušil Granville soudce. „Jak vidím, nedal

jste se ničím ovlivnit. Dobře jste udělal, pane, bude z vás

skvělý soudce…“

Není už pozdě?

V témž okamžiku vstoupil bez zaklepání hrabě Octave de

Bauvan a řekl hraběti Granvillovi:

„Drahý příteli, přivedl jsem ti krásnou paní, která neví, kde

jí hlava stojí, a málem by byla v našem labyrintu zabloudila.“

A hrabě Octave přivedl za ruku hraběnku de Sérizy, která

už čtvrt hodiny bloudila po budově.

„Vy zde, madam!“ zvolal generální prokurátor, přisunuje jí

své křeslo. „A v jakou chvíli!… Toto je pan Camusot,

milostivá,“ dodal a ukázal na soudce. – „Bauvane,“ pokračoval

obraceje se k tomuto proslulému ministerskému řečníku doby

Restaurace. „Počkej na mne u prvního předsedy, je ještě u sebe

v kanceláři. Přijdu tam za tebou.“

Hrabě Octave pochopil, že je tu nejen přebytečný, ba

dokonce, že generální prokurátor hledá záminku, jak uniknout

ze své pracovny.

Paní de Sérizy se nedopustila chyby, aby pro svou jízdu do

Justičního paláce použila svého nádherného modrého kočáru

s erbem, s premovaným kočím a dvěma lokaji v krátkých

kalhotách a bílých hedvábných punčochách. Před odjezdem

naznačila Asie oběma vznešeným dámám, že by si měly vzít

fiakr, v němž sem sama s vévodkyní přijela. A také přiměla

Lucienovu milenku, aby si oblékla to, co je pro ženy tím, čím

býval pro muže kdysi plášť neurčité barvy. Hraběnka měla na

sobě hnědý kabátek, starý černý šál a sametový klobouk,

z něhož byly strhány květiny a nahrazeny hustým závojem

z černé krajky.

„Dostal jste náš dopis?…“ řekla Camusotovi, jehož

vyjevený výraz si vyložila jako důkaz uctivého obdivu.

„Bohužel příliš pozdě, paní hraběnko,“ odpověděl soudce,

který vynikal taktem a duchem pouze ve vlastní pracovně vůči

vyslýchaným.

„Jak to, příliš pozdě?…“

Pohlédla na pana Granvilla a uviděla na jeho tváři, jak je

konsternován.

„Přece ještě nemůže být, nesmí být příliš pozdě,“ dodala

pánovitým tónem.

Ženy, a zejména hezké ženy, jako byla paní de Sérizy, jsou

rozmazlené děti francouzské civilizace. Kdyby ženy v jiných

zemích věděly, co znamená v Paříži pro ženu, když je oblíbená,

bohatá a urozená, všechny by se chtěly též podílet na tomto

skvělém postavení královny. Ženy, které se plně věnují pouze

vlastnímu blahobytu, této sbírce drobných zákonů, jež byly již

mnohokrát zmíněny v Lidské komedii, totiž v ženském

zákoníku, kašlou na zákony stanovené muži. Říkají všechno

naplno, necouvnou před žádnou chybou, před žádnou

hloupostí. Všechny totiž dokonale pochopily, že v životě za nic

neodpovídají, vyjma za svou ženskou čest a za své děti. Se

smíchem pronášejí největší nehoráznosti. Při každé příležitosti

opakují to, co řekla hezká paní de Bauvan brzy po svatbě

svému muži, když si pro něho přišla do Justičního paláce:

„Pospěš si s tím souzením, a pojď!“

„Madam,“ řekl generální prokurátor, „Lucien de Rubempré

není vinen ani krádeží, ani travičstvím, ale panu Camusotovi se

přiznal ke zločinu daleko horšímu…“

„K jakému?“ otázala se.

„Přiznal se,“ pošeptal jí do ucha pan de Granville, „že je

přítelem a žákem uprchlého trestance. Abbé Carlos Herrera, ten

Španěl, se kterým bydlel posledních sedm let, je totiž zřejmě

pověstný Jacques Collin…“

Každé soudcovo slovo bylo pro paní de Sérizy jako rána

palicí, ale to pověstné jméno bylo ránou poslední.

„A co z toho plyne?…“ řekla hlasem tenoučkým jako

vlásek.

„Plyne z toho,“ pokračoval pan de Granville, navazuje na

hraběnčinu větu stále šeptem, „že až bude ten trestanec

postaven před porotu, nedostaví-li se tam Lucien zároveň s ním

jako ten, kdo vědomě těžil z jeho zločinů, bude tam stát v úloze

těžce kompromitovaného svědka.“

„Tak to tedy nikdy!…“ zvolala hlasitě a neobyčejně

rezolutně. „Pokud jde o mne, neváhala bych mezi smrtí

a perspektivou, že bych byla svědkem toho, jak je člověk,

jehož všichni považovali za mého nejlepšího přítele, soudně

prohlášen za kamaráda trestance… Král má mého manžela

velice rád…“

„Madam,“ řekl s úsměvem a nahlas generální prokurátor,

„král nemá sebemenší moc nad tím nejposlednějším

vyšetřujícím soudcem ve svém království ani nad jednáním

soudního dvora. V tom tkví velikost našich nových institucí. Já

sám jsem panu Camusotovi blahopřál k jeho obratnosti…“

„K jeho neschopnosti,“ navázala hbitě hraběnka, kterou

Lucienovy styky s banditou znepokojovaly daleko méně než

jeho vztah k Ester.

„Kdybyste četla protokol výslechu, jemuž pan Camusot

podrobil oba vyšetřované, bylo by vám jasné, že všechno záleží

na něm…“

Po těchto slovech, jediných, jež si mohl generální

prokurátor dovolit, pohlédl na hraběnku kočičím či spíše

soudcovsky potutelným pohledem, zamířil ke dveřím

pracovny; na prahu se však otočil a dodal:

„Promiňte,

madam,

ale

musím

něco

projednat

s Bauvanem…“

V řeči vyšší společnosti toto pro hraběnku znamenalo:

„Nemohu být svědkem toho, co se odehraje mezi vámi

a Camusotem.“

Co všechno mohou ženy v Paříži

„Co jsou to ty protokoly z výslechů?“ řekla pak Leontina

vlídně Camusotovi, který tu zkroušeně stál před manželkou

jedné z nejvyšších osobností státu.

„Madam,“ odpověděl Camusot, „písař zachycuje písemně

soudcovy otázky a odpovědi vyšetřovaného. Protokol pak

podepíše zapisovatel, soudce a vyšetřovaný. Tyto protokoly

jsou prvky, z nichž se skládá soudní řízení, jsou určující pro

obvinění a pro postavení obviněného před porotu.“

„A co takhle kdyby se ty záznamy zrušily?…“ pokračovala

hraběnka.

„Ale, madam, to by byl zločin, jakého se nesmí dopustit

žádný soudce: zločin proti společnosti!“

„Je daleko větším zločinem proti mně, že vůbec byly

sepsány. Ale v tomto okamžiku je to jediný důkaz proti

Lucienovi. Víte co, přečtěte mi protokol z jeho výslechu, abych

mohla posoudit, zbývá-li nám ještě nějaká možnost záchrany

pro nás pro všechny, pane soudce. Nejde totiž jen o mne, já

bych se klidně zabila, ale jde též o štěstí pana de Sérizy.“

„Madam,“ řekl pan Camusot, „nemyslete si, že jsem

zapomněl na ohledy, jimiž jsem vám povinován. Kdyby byl

vyšetřováním pověřen ku příkladu pan Popinot, bylo by to pro

vás krušnější, než je to se mnou. Ten by se totiž neradil

s generálním prokurátorem a nic byste o tom nevěděla. U pana

Luciena jsme totiž všechno zabavili, i vaše dopisy…“

„Och! Moje dopisy!“

„Tady je máte, a zapečetěné,“ řekl soudce. Hraběnka

v rozčilení zazvonila, jako kdyby byla doma, a dostavil se

zřízenec generálního prokurátora. „Světlo!“ řekla.

Zřízenec zapálil svíčku a postavil ji na krb. Hraběnka

mezitím prohlížela dopisy, počítala je, mačkala a házela do

krbu; po chvíli hraběnka tuto hromadu zapálila, použivši

k tomu smotaného posledního listu. Camusot se přihlouple

díval, jak papíry hoří, a stále držel v rukou oba protokoly.

Hraběnka, zjevně zaujatá výhradně ničením důkazů své lásky,

po očku pozorovala soudce. Dala si na čas, pak předem

vypočítaným kočičím pohybem se zmocnila protokolů a hodila

je do ohně. Ale Camusot je vytáhl, hraběnka se na něho vrhla

a znovu se zmocnila hořících papírů. Vznikl zápas, během

něhož Camusot křičel:

„Madam, madam! Vztahujete ruku na… Madam!“

Do pracovny vtrhl jakýsi muž a hraběnce unikl výkřik,

když v něm poznala hraběte de Sérizy, za nímž následovali

pánové de Granville a de Bauvan. Nicméně Leontina, která

chtěla mermomocí zachránit Luciena, nepouštěla z rukou

osudné papíry, které svírala jako v kleštích, ačkoli plamen už

na její jemné pleti způsobil popáleniny. Konečně Camusot,

jehož prsty byly rovněž zasaženy plameny, jako by se zastyděl

za tento výstup, pustil papíry; zbyla z nich již jen část, kterou

svíraly ruce obou zápasících a k níž se plameny nedostaly.

Celý výstup se odehrál v kratším čase, než kolik trvá přečtení

jeho popisu.

Něco pro smích

„Co se stalo mezi vámi a paní de Sérizy?“ zeptal se státní

ministr Camusota.

Než soudce stačil odpovědět, hraběnka přidržela papíry nad

svíčkou a hodila je na zbytky dopisů, které oheň ještě úplně

nestrávil.

„Budu nucen na paní hraběnku podat žalobu.“

„A copak provedla?“ otázal se generální prokurátor, hledě

střídavě na hraběnku a na soudce.

„Spálila jsem zápisy z výslechů,“ zasmála se všemi

obdivovaná žena, tak spokojená se svým ztřeštěným kouskem,

že dosud ani necítila popáleniny. „Je-li to zločin, potom pan

soudce může s těmi ohavnými čmáraninami začít znova.“

„To je pravda,“ odpověděl Camusot, snaže se znovu nabýt

své důstojnosti.

„Pak je všechno v nejlepším pořádku,“ řekl generální

prokurátor. „Ah, drahá hraběnko, neradím vám, abyste se často

takto chovala vůči soudu, mohl by přehlédnout, kdo jste.“

„Pan Camusot statečně vzdoroval ženě, které nic neodolá:

Čest soudcovského stavu je zachráněna!“ zasmál se hrabě de

Bauvan.

„Tak pan Camusot vzdoroval?“ smál se generální

prokurátor. „To je tedy pašák, já bych se hraběnce vzdorovat

neodvážil.“

V okamžiku se z tohoto vážného útoku na soud stal žert

hezké ženy, jemuž se smál i pan Camusot.

Generální prokurátor si ale všiml muže, který se nesmál.

Právem znepokojen postojem a vzezřením hraběte de Sérizy,

pan de Granville ho odvedl stranou.

„Příteli,“ zašeptal mu do ucha. „Tvá bolest mne nutí, abych

poprvé v životě smlouval s tím, co je mou povinností.“

Soudce zazvonil a vešel jeho zřízenec.

„Řekněte panu de Chargeboeuf, aby za mnou přišel.“

Pan de Chargeboeuf, mladý advokátní stážista, byl

tajemníkem generálního prokurátora.

„Milý doktore,“ pokračoval generální prokurátor, odváděje

Camusota k oknu, „jděte do své pracovny a sestavte s písařem

znovu výslech abbého Carlose Herrery, kterýžto lze bez potíží

obnovit, protože protokol jím nebyl podepsán. Zítra provedete

konfrontaci toho španělského diplomata s panem de Rastignac

a Bianchonem, kteří v něm nepoznají vašeho Jacquese Collina.

Když bude jist svým propuštěním, tento člověk protokoly

podepíše. Pokud jde o Luciena de Rubempré, ještě dnes večer

ho propusťte na svobodu. Ten se určitě nezmíní o výslechu,

jehož protokol byl zničen, zejména po poučení, které mu

udělím. Soudní věstník zítra oznámí okamžité propuštění toho

mladíka. Tak co, utrpěla spravedlnost tímto opatřením nějakou

újmu? Je-li Španěl tím trestancem, máme tisíc možností ho

znovu dostat a znovu ho soudit, neboť si diplomatickou cestou

ověříme jeho chování ve Španělsku. Náčelník policie Corentin

nám ho ohlídá, nespustíme ho z očí. Proto s ním jednejte

slušně, už žádnou samovazbu. Smíme snad zabít hraběte

a hraběnku de Sérizy i Luciena pro krádež sedmi set padesáti

tisíc, která je dosud pouze domnělá a spáchaná ostatně

v Lucienův neprospěch? Není snad lépe, když přijde o tento

obnos, než aby přišel o dobrou pověst?… Tím spíš, když by při

svém pádu strhl s sebou i ministra, jeho manželku a vévodkyni

de Maufrigneuse?… Ten mladík je jako natlučený pomeranč,

nesmí nám shnít… Toto vše je otázka půl hodiny. Jděte,

počkám na vás. Je půl čtvrté, ještě seženete nějakého soudce;

dejte mi vědět, můžete-li získat regulérní zastavení soudního

řízení… Jinak bude Lucien čekat až do zítřka do rána…“

Camusot se uklonil a odešel. Ale paní de Sérizy, která už

nyní silně pociťovala své popáleniny, mu neodpověděla na

pozdrav. Pan de Sérizy, který náhle vyběhl z kanceláře,

zatímco generální prokurátor hovořil se soudcem, vrátil se

s hrnečkem vosku a ošetřil manželčiny ruce, šeptaje jí přitom:

„Leontino, proč jsi sem chodila bez mého vědomí?“

„Milý příteli,“ zašeptala mu v odpověď, „odpusťte mi.

Vypadá to, jako bych se zbláznila, ale šlo o vás právě tak jako

o mne.“

„Milujte si toho mladíka, když tomu osud chce, ale

nedávejte na sobě znát před celým světem, že jste zamilovaná,“

odpověděl nebohý manžel.

„Nu tak, drahá hraběnko,“ řekl pan de Granville po krátkém

rozhovoru s hrabětem Octavem, „doufám, že mi dnes večer

odvedete s sebou pana de Rubempré domů na večeři.“

Znělo to skoro jako slib, což vyvolalo u paní de Sérizy

takovou reakci, že se rozplakala.

„Myslela jsem, že už nemám slzy,“ povzdechla si. „Nemohl

byste nechat pana de Rubempré čekat tady?“

„Pokusím se sehnat zřízence, aby nám ho přivedli, aby ho

nemuseli doprovázet strážníci,“ odpověděl pan de Granville.

„Jste laskavý jako Pánbůh!“ odpověděla generálnímu

prokurátorovi tak vroucně, že její hlas zněl jako rajská hudba.

„Tyhle ženy,“ pomyslel si hrabě Octave, „jsou vždycky

rozkošné a neodolatelné!…“

Pomyslel na svou manželku a propadl melancholii (viz

Honorina – Výjevy ze života soukromého).

Kde se dandy a básník setkávají

Když pan de Granville vycházel z pracovny, oslovil ho

mladý Chargeboeuf; generální prokurátor mu udělil instrukce

ohledně toho, oč má požádat pana Massola, jednoho

z redaktorů Soudního věstníku.

Zatímco se hezké ženy, ministři a soudcové společně

domlouvali o tom, jak Luciena zachránit, vedl si Lucien

v Conciergerii takto:

Když procházel fortnou, řekl básník v přijímací kanceláři,

že mu pan Camusot dovolil psát, a požádal o pero, inkoust

a papír; to vše dozorce mu pak ihned přinesl, když mu to

zřízenec pana Camusota šeptem přikázal. Za krátkou dobu,

kterou dozorci trvalo, než Lucienovi donesl to, na co čekal,

nebohý mladík, jemuž pomyšlení na konfrontaci s Jacquesem

Collinem připadalo nesnesitelné, upadl do onoho zádumčivého

stavu, v němž myšlenka na sebevraždu, které již jednou

podlehl, přerůstá v mánii. Podle některých proslulých lékařů

psychiatrů je sebevražda u jistých jedinců vyústěním duševní

poruchy. Od svého zatčení ovládala Luciena utkvělá myšlenka.

Esteřin dopis, který mnohokrát přečetl, zvýšil jeho touhu po

smrti tím, že mu připomněl rozuzlení, v němž Romeo následuje

Julii.

Lucien pak napsal:

TOTO JE MOJE ZÁVĚŤ,

Conciergerie, 75. května 1830

Já, níže podepsaný, odkazuji dětem své sestry Evy

Chardonové, manželky Davida Sécharda, bývalého tiskaře

v Angoulému a svého švagra, veškeren svůj majetek movitý

i nemovitý, který je v mém vlastnictví v den mé smrti, po

odečtení dědické daně a poplatků, o jejichž vyrovnání tímto

žádám vykonavatele své poslední vůle.

Snažně prosím pana de Sérizy, aby laskavě přijal funkci

vykonavatele mé poslední vůle.

Budiž vyplaceno:

1. Panu abbému Carlosu Herrerovi obnos tři sta tisíc

franků;

2. Panu baronu Nucingenovi čtrnáct set tisíc franků, od

čehož budiž odečteno sedm set padesát tisíc franků, bude-li

tento obnos, odcizený u slečny Ester, nalezen.

Jako dědic slečny Ester Gobseckové věnuji obnos sedm set

šedesát tisíc franků pařížským útulkům, aby byl zřízen zvláštní

domov pro prostitutky, které hodlají opustit dráhu neřesti

a zatracení.

Mimoto odkazuji útulkům obnos potřebný k zakoupení renty

třicet tisíc franků, uložené na pětiprocentní úrok. Roční úrok

nechť je každého půl roku použit k vyplacení vězňů, jejichž

dluhy nepřesahují dva tisíce franků, z vězení dlužníků. Správa

útulků vybere mezi uvězněnými pro dluhy ty nejpočestnější.

Prosím pana de Sérizy, aby vyčlenil obnos čtyřicet tisíc

franků na postavení náhrobku slečně Ester na Východním

hřbitově, a přeji si, abych byl pochován vedle ní. Hrob musí být

zbudován podle vzoru starobylých náhrobků: bude čtyřhranný

a na jeho vrchní desce budou umístěny naše ležící podoby

z bílého mramoru s hlavami na poduškách, sepjaté ruce nechť

směřují k nebi.

Prosím pana hraběte de Sérizy, aby odevzdal panu

Evženovi de Rastignac zlatou toaletní soupravu, která je u mne

v bytě, jako upomínku.

Konečně z téhož titulu prosím vykonavatele své poslední

vůle, aby přijal ode mne darem mou knihovnu.

Lucien de Rubempré

Tato závěť byla vložena do dopisu adresovaného hraběti

Granvillovi, generálnímu prokurátorovi královského dvora

v Paříži, který zněl takto:

Pane hrabě,

svěřuji Vám svou závěť. Až tento dopis otevřete, nebudu již

mezi živými. V touze znovu získat svobodu, odpověděl jsem tak

zbaběle na otázky pana Camusota, že ač nevinen, mohl bych

být zapleten do ohavného procesu. I kdybych byl očištěn

a zproštěn obvinění, byl by mi život nadále nesnesitelný, neboť

bych byl v očích společnosti znemožněn. Odevzdejte, prosím,

přiložený dopis neotevřený abbému Carlosu Herrerovi a dejte

doručit panu Camusotovi písemné odvolání mé výpovědi, které

rovněž přikládám.

Nemyslím, že by se někdo odvážil porušit pečeť na obálce,

která je Vám určena. V této víře se s Vámi loučím a naposledy

Vám projevuji svou úctu s prosbou, abyste věřil, že tím, že Vám

píši, podávám důkaz své vděčnosti za všechnu laskavost, již jste

projevil vůči Vašemu zesnulému služebníkovi Lucienu de

Rubempré.

ABBÉMU CARLOSU HERREROVI

Drahý abbé, zahrnul jste mne dobrodiním, a já jsem Vás

zradil. Tento nechtěný nevděk mne zabíjí, a až budete tyto

řádky číst, už nebudu naživu a Vy nebudete nablízku, abyste

mne zachránil.

Dal jste mi plné právo, abych Vás zahubil a zahodil Vás

jako nedopalek z doutníku, kdybych to považoval za výhodné

pro sebe. Ale zachoval jsem se vůči Vám hloupě. Abych se

dostal z úzkých, zlákán obratnými dotazy vyšetřujícího soudce,

já, Váš duchovní syn, ten, jehož jste osvojil, postavil jsem se na

stranu těch, kdo Vás chtějí za každou cenu zničit, přisuzujíce

Vám totožnost – nemohu jim v tom uvěřit – jistého

francouzského darebáka. Tím je řečeno vše.

Mezi člověkem tak silným jako Vy a mnou, z něhož jste chtěl

udělat osobnost, na jakou jsem nestačil, nelze si v okamžiku

posledního rozloučení vyměňovat banální fráze. Chtěl jste mne

učinit mocným a slavným, a uvrhl jste mne jen do propasti

sebevraždy. Už dlouho jsem slyšel nad sebou šumění

obrovských křídel smrtelné závrati.

Existuje plemeno Kainovo a Ábelovo, jak jste říkával. Ve

velkém dramatu lidstva je Kain ztělesněním opozice. Pocházíte

od Adama po této linii, v níž ďábel i nadále rozdmýchává oheň,

jehož první jiskra dopadla na Evu. Mezi démony tohoto rodu se

občas vyskytují strašliví jedinci, jejichž nitro pojme všechny

lidské síly a kteří se podobají oněm zimničným pouštním

šelmám, které potřebují k životu právě ony širé prostory

pouště. Takoví lidé jsou ve společnosti stejně nebezpeční jako

lev v rovinách Normandie. Potřebují potravu, požírají obyčejné

lidi a spásají zlaťáky hlupáků. Jejich hry jsou tak nebezpečné,

že nakonec zabíjejí ubohého psa, jehož učinili svým druhem,

svou modlou. Když tomu Bůh chce, mohou z takových

tajuplných jedinců být třebas Mojžíš, Attila, Karel Veliký,

Mohamed nebo Napoleon. Ale když nechá tyto obrovité

nástroje rezavět na dně oceánu po dobu celé jedné generace, je

z nich už jen pouhý Pugačev, Fouché, Louvel nebo abbé Carlos

Herrera. Mají nesmírnou moc nad něžnými dušemi, přitahují je

a drtí. Je to jako jedovatá rostlina, jejíž skvělé barvy okouzlují

děti v lese. Je to poezie zla. Lidé jako Vy mají obývat podzemní

sluje a nevycházet z nich. Donutil jste mne, abych žil tímto

nádherným životem, a dostal jsem vskutku svůj díl života. A tak

mohu vyprostit hlavu z gordického uzle politiky a navléci ji do

smyčky ze své vázanky.

Abych napravil svou vinu, předávám generálnímu

prokurátorovi odvolání své výpovědi. Vy už si s tím budete

umět poradit ve svůj prospěch.

Podle mé závěti, sepsané podle všech pravidel, bude Vám,

pane abbé, vyplacen obnos náležící Vašemu řádu, jehož jste

neprozřetelně použil v můj prospěch v důsledku otcovské lásky,

již jste mi projevoval.

Tak tedy sbohem, sbohem, velkolepý pomníku Zla

a Zkaženosti, sbohem vy, kdo dav se cestou pravou, překonal

by Ximeneza i Richelieua! Splnil jste, co jste slíbil: už jsem

opět po všech vysněných pohádkách tím, čím jsem byl na břehu

řeky Charente. Jenže bohužel to tentokrát není řeka v mém

rodném kraji, v níž jsem chtěl utopit prohřešky svého mládí. Je

to Seina, a moje tůň je cela v Conciergerií. Nelitujte mne: mé

opovržení k Vám se rovnalo mému obdivu.

Lucien

PROHLÁŠENÍ

Já, níže podepsaný, prohlašuji, že odvolávám celou svou

výpověď z výslechu, jemuž mne dnes podrobil pan Camusot.

Abbé Carlos Herrera se obvykle prohlašoval mým

duchovním otcem a mne patrně zmátlo to slovo, jehož soudce

použil v jiném smyslu, patrně omylem.

Vím, že z politických důvodů a ve snaze zničit státní

tajemství týkající se španělské vlády a Tuilerií se tajní

diplomatičtí agenti pokoušejí vydávat abbého Carlose Herreru

za galejníka jménem Jacques Collin. Avšak abbé Carlos

Herrera se mi v tomto ohledu nikdy nesvěřil s ničím víc, než že

se snaží získat důkazy o tom, že Jacques Collin je buď mrtev,

nebo živ.

V Conciergerií 15. května 1830

Lucien de Rubempré

Potíže se sebevraždou ve vězení

Sebevražedná

zimnice

dodávala

Lucienovi

velkou

jasnozřivost a lehkost pera, jakou znají spisovatelé zachvácení

tvůrčí horečkou. Toto vypětí bylo u něho tak silné, že všechny

čtyři listy napsal za pouhé půl hodiny; složil je do obálky,

přiložil pečetní hmotu a silou, jakou dodává stav blouznění,

vtiskl do ní pečetní prsten se svým erbem, a položil ji na

viditelné místo na podlaze. Bylo by zajisté těžko vnést více

důstojnosti do ošidné situace, do níž Luciena uvrhla přemíra

špatnosti; snažil zachránit svou památku před odsouzením

a napravit zlo, které způsobil svému komplicovi; pokud vůbec

duchaplnost dandyho mohla odčinit důsledky důvěřivosti

básníka.

Kdyby byl býval Lucien uvězněn v přísné samovazbě, byl

by narazil na nemožnost uskutečnit tam svůj úmysl, neboť

jediné zařízení těchto kobek, vytesaných v kameni, se skládá

z polního lůžka a kbelíku určeného pro naléhavé lidské

potřeby. Není v nich ani hřebík, ani židle, dokonce ani stolička.

Polní lůžko je tak pevně přikováno, že je nelze přemístit bez

práce, jíž by si ihned všiml dozorce, neboť zamřížované

kukátko ve dveřích je stále otevřené. A konečně, vzbuzuje-li

vězeň nějaké obavy, je pod neustálým dohledem strážného

nebo dozorce. V celách pistole, i v té, kam byl Lucien

přemístěn dík ohledům, které se soudce snažil projevit vůči

mladíkovi

z nejvyšších

společenských

kruhů,

mohou

k provedení sebevraždy vězňovi posloužit pohyblivé lůžko, stůl

a židle, aniž mu ji snad usnadní. Lucien měl na krku dlouhou

hedvábnou vázanku. Když se vracel od výslechu, myslel už na

způsob, jakým si Pichegru víceméně dobrovolně vzal život.

Ale k tomu, aby se člověk oběsil, musí si nalézt opěrný bod

a dostatečný prostor mezi vlastním tělem a zemí, aby se nohy

neměly o co opřít. A okno vedoucí na dvůr nemělo kliku,

železné mříže zapuštěné zvenčí dělila od Luciena tloušťka zdi

a neskýtala mu tudíž opěrný bod.

Vynalézavost však Lucienovi rychle napověděla, kterak

sebevraždu provést. Jestliže vypouklá mříž na okně

zabraňovala Lucienovi ve výhledu na dvůr, táž mříž bránila

zároveň dozorcům, aby viděli, co se v cele děje. A jestliže

v dolní části okna byly tabulky nahrazeny dvěma silnými

prkny, horní část okna si zachovala v každé polovině malé

tabulky oddělené a zachycené rámujícími je lištami. Když si

stoupl na stůl, dosáhl Lucien na zasklenou část okna a vyňal

z ní opatrně dvě tabulky tak, aby v rohu první příčky nalezl

pevný opěrný bod. Hodlal tudy provléknout vázanku, uvázat ji

pevně kolem krku a otočit se kolem vlastní osy tak, aby se

pevně utáhla, a potom odkopnout stůl, na němž stál.

Přesunul tedy tiše stůl k oknu, shodil kabát a vestu, pak bez

váhání vylezl na stůl, aby odstranil tabulku nad první příčkou.

Když byl na stole, mohl dohlédnout na dvůr. A to byla

kouzelná podívaná, jakou dosud neviděl. Ředitel Conciergerie,

byv upozorněn panem Camusotem, aby jednal s Lucienem

s největšími ohledy, dal ho odvést, jak jsme viděli, vnitřními

chodbami Conciergerie, do nichž vede vchod temným

podzemím přímo naproti Stříbrné věži, aby zástup vězňů, kteří

se procházejí po vězeňském dvoře, neviděl mladého elegána.

Posuďte sami, jak vzhled takového vězeňského dvora může

živě zapůsobit na duši básníka.

Halucinace

Dvůr Conciergerie je lemován ze strany nábřeží Stříbrnou

věží a věží Bonbec. Prostor mezi nimi zvenčí dokonale

vyznačuje šířka dvora. Podle takzvané galérie svatého Ludvíka,

vedoucí od Obchodní galérie ke kasačnímu dvoru a k věži

Bonbec, v níž prý možno dosud vidět bývalou pracovnu

svatého Ludvíka, si může návštěvník udělat představu o délce

dvora, který má stejný rozměr. Samovazba i pistole jsou tedy

umístěny pod Obchodní galérií. Královnu Marii Antoinettu,

jejíž cela je pod dnešní samotkou, vedli před revoluční tribunál,

který zasedal v prostorách slavnostního kasačního dvora, po

dnes už zrušeném zlověstném schodišti vytesaném v tloušťce

zdi, která nese Obchodní galérii. Ta strana dvora, jejíž první

patro zaujímá Galérie svatého Ludvíka, skýtá zrakům řadu

gotických sloupů, mezi nimiž stavitelé kterési pozdější doby

vestavěli dvě patra cel pro umístění co největšího počtu

obžalovaných a zaplácali hlavice a sloupy této nádherné galérie

různým zdivem, mřížemi a jinými zazděnými předměty. Pod

pracovnou svatého Ludvíka ve věži Bonbec vede k těmto

celám točité schodiště. Toto zneuctění jedné z nejslavnějších

francouzských památek působí odpuzujícím dojmem. Z výše,

v níž se Lucien nalézal, mohl šikmým pohledem zahlédnout

tuto galérii a jednotlivé části obytného křídla, které spojuje

Stříbrnou věž s věží Bonbec. Viděl špičaté střechy obou věží,

a to ho tak ohromilo, že tento obdiv zdržel jeho sebevraždu.

Dnešní medicína plně uznává halucinační jevy, takže toto

poblouznění smyslů, tato zvláštní schopnost našeho ducha, už

se stala nepopiratelnou. Pod vlivem citu, který dospěl až

k bodu, kdy se stává pro svou intenzitu mánií, nalézá se člověk

v podobné situaci, do jaké ho uvrhá opium, hašiš nebo

kysličník uhelnatý. To se zjevují různé přeludy, přízraky, sny

se ztělesňují, zničené věci ožívají v původní podobě. To, co

bylo pouhou myšlenkou, stává se živou bytostí. Věda se dnes

domnívá, že působením do krajnosti vybičovaných vášní se

mozek překrví a že tím vzniká ona děsivá hra snů v bdělém

stavu, která tak odporuje pojmu lidské mysli, jakožto živé

a tvůrčí síly (viz Louis Lambert – Filozofické studie). Lucien

spatřil Palác v celé jeho původní kráse: sloupořadí bylo

vznosné, štíhlé, svěží. Obydlí svatého Ludvíka se jevilo takové,

jaké bývalo, Lucien obdivoval jeho babylónské proporce

a orientální fantazii. Přijímal tento nádherný pohled jako

poetické loučení s tvořivou civilizací. V okamžiku, kdy si bral

míru na umírání, se v duchu podivoval, jak je možné, že taková

nádhera zůstává v Paříži neznámou. Existovali dva Lucienové,

jeden Lucien básník, procházející se po středověku pod

klenbami a věžičkami svatého Ludvíka, a Lucien chystající se

k sebevraždě.

Tragédie v životě oblíbené ženy

V okamžiku, kdy pan de Granville skončil své příkazy

mladému tajemníkovi, dostavil se ředitel Conciergerie, a výraz

jeho tváře byl takový, že generálního prokurátora přepadla

předtucha neštěstí.

„Mluvil jste s panem Camusotem?“ řekl mu.

„Ne, pane,“ odpověděl ředitel. „Jeho písař Coquart mi řekl,

že mám přeložit abbého Carlose ze samovazby, a abych

propustil pana de Rubempré, ale na to už je pozdě.“

„Proboha, co se stalo?“

„Ach, pane,“ řekl ředitel, „zde je svazek dopisů pro vás,

který vám tu katastrofu vysvětlí. Dozorce ze dvora zaslechl

zvuk rozbíjených okenních tabulek v pistoli a jak soused pana

Luciena hlasitě křičí, protože slyšel agónii toho ubohého

mladíka. Dozorce se vrátil celý bledý z divadla, které se

naskytlo jeho zraku, když uviděl vězně oběšeného na vlastní

vázance.“

Ačkoli ředitel mluvil tiše, pronikavý výkřik paní de Sérizy

byl důkazem, že v krajních situacích mají naše hlasové orgány

netušenou sílu. Hraběnka uslyšela nebo uhodla. Ale než se pan

de Granville stačil otočit, a aniž pan de Sérizy nebo pan de

Bauvan stačili zabránit jejímu bleskurychlému pohybu,

proklouzla dveřmi zpět do Obchodní galérie a proběhla jí až ke

schodišti, jímž se sestupuje do rue de la Barillerie.

Nějaký advokát právě odevzdával svůj talár u dveří jednoho

z těch krámků, které až donedávna ucpávaly tuto galérii a kde

se prodávala obuv, kde se půjčovaly taláry a barety. Hraběnka

se zeptala, kudy se jde do Conciergerie.

„Dolů po schodech, pak doleva, vchod je z quai de

1'Horloge, v prvním oblouku podloubí.“

„Ta ženská zešílela!“ řekla obchodnice, „někdo by měl jít

za ní.“

Ale Leontinu nemohl nikdo dohonit. Přímo letěla. Jen lékař

by vysvětlil, odkud tyto vznešené dámy, jejichž síly jsou zcela

nevyužity, čerpají energii v okamžicích krize. Hraběnka

proběhla podloubím k vrátnici takovou rychlostí, že si strážný

ve službě ani nestačil všimnout, že vešla. Vrhla se jako pírko

hnané vichřicí k mříži a jala se lomcovat železnými tyčemi tak

divoce, že přerazila tu, kterou držela. Oba konce ji poranily na

prsou do krve a zhroutila se volajíc hlasem, z něhož dozorcům

tuhla krev: „Otevřte! Otevřte!“

Přiběhl klíčník.

„Otevřte, posílá mne generální prokurátor, musím zachránit

mrtvého!…“

Zatímco hraběnka obíhala budovu po rue de la Barillerie

a quai de 1'Horloge, pan de Granville s panem de Sérizy

sestupovali do Conciergerie vnitřkem paláce, neboť vytušili

hraběnčin záměr. Ale ač spěchali, dostali se tam až

v okamžiku, kdy klesla v mdlobách u první mříže a kdy ji

zvedali strážníci, kteří sem přiběhli ze strážnice. Když se

objevil ředitel Conciergerie, otevřeli fortnu a zanesli hraběnku

do spisovny, kde se pokusila vstát, ale hned zase klesla na

kolena se sepjatýma rukama.

„Musím ho vidět! Vidět ho…! Ach, pánové, nic špatného

neprovedu! Ale jestli nechcete, abych tu na místě zemřela,

nechte mě pohlédnout na Luciena, živého nebo mrtvého. Och,

ty jsi tu také, příteli? Vyber si mezi mou smrtí, nebo…“

Zhroutila se.

„Jsi tak hodný,“ pokračovala, „budu tě mít za to ráda!…“

„Odnesme ji,“ řekl pan de Bauvan.

„Ne, pojďme do cely, kde je Lucien,“ řekl pan de Granville,

který vyčetl ze šílených očí paní de Sérizy její úmysl.

Uchopil hraběnku, postavil ji na nohy a vzal ji pod jednou

a pan de Bauvan pod druhou paží.

„Pane,“ řekl pan de Sérizy řediteli, „o všem tomhle nikomu

ani slovo!“

„Buďte klidný,“ odpověděl ředitel. „Správně jste se

rozhodl. Tato dáma…“

„Je to moje žena…“

„Ach, promiňte, pane. Určitě znovu omdlí, až toho mladíka

uvidí, a zatímco bude v mdlobách, můžeme ji zanést do

kočáru.“

„Tak jsem si to právě představoval,“ řekl hrabě. „Pošlete

někoho, ať řekne mým lidem, kteří jsou na nádvoří Harlay, aby

přišli k vrátnici, je tam jenom můj vůz…“

„Můžeme ho zachránit,“ opakovala hraběnka, kráčejíc

s odvahou a energií, které překvapily její strážce. „Existují

prostředky, kterak ho navrátit životu…“

A táhla za sebou oba úředníky, volajíc na dozorce:

„Tak rychle, rychleji!… Jediná vteřina má cenu tří životů!“

Když se otevřely dveře cely a hraběnka spatřila Luciena,

jak tam visí, jako kdyby někdo pověsil šatstvo na věšák,

nejprve se skokem vrhla k němu, aby ho objala, ale upadla

tváří na dlažbu cely, vyrážejíc přidušené výkřiky podobné

chroptění.

Pět minut poté ji hraběcí kočár odvážel do paláce, uloženou

na polštářích, zatímco její manžel před ní klečel. Hrabě de

Bauvan zajel pro lékaře, aby poskytl hraběnce první pomoc.

Jak všechno končí

Ředitel Conciergerie si prohlížel vnější mříž fortny a říkal

svému písaři:

„Nic jsme na tom nešetřili, železné tyče jsou z kovaného

železa a byly přeraženy; přišly nás draho, a přesto má tato tyč

kaz!…“

Když se generální prokurátor vrátil domů, musel dát další

instrukce svému tajemníkovi. Naštěstí Massol dosud nepřišel.

Chvíli po odchodu pana de Granville, který spěchal k panu

de Sérizy, zašel Massol za svým kolegou Chargeboeufem do

kanceláře generálního prokurátora.

„Kamaráde,“ řekl mu mladý tajemník, „chcete-li mi

prokázat laskavost, zařaďte stať, kterou vám nadiktuji, do

zítřejšího čísla vašeho Věstníku mezi soudní zpravodajství pod

tímto záhlavím. Pište:

„Bylo zjištěno, že slečna Ester Gobsecková si dobrovolně

vzala život.“

„Protože bylo dokonale prokázáno alibi pana Luciena de

Rubempré i jeho naprostá nevina, je třeba jeho zatčení litovat

tím spíše, že právě v okamžiku, kdy vyšetřující soudce dával

příkaz k jeho propuštění, tento mladý muž náhle zemřel.“

„Nemusím vám snad připomínat, příteli,“ řekl stážista

Massolovi, „abyste o téhle službičce, o kterou vás žádáme,

zachoval co nejpřísnější mlčení.“

„Když jste mne poctil svou důvěrou,“ odpověděl Massol,

„dovolil bych si vás upozornit, že ta zpráva zavdá důvod ke

komentářům urážlivým pro soudnictví…“

„Soudnictví je dost silné, aby je uneslo,“ odpověděl mladý

úředník prokuratury s hrdostí budoucího soudce odchovaného

panem de Granville.

„Dovolte, milý doktore, dvěma větami se lze vyhnout

maléru.“

A advokát napsal:

Procedury našeho soudnictví nemají nic společného s touto

smutnou událostí. Pitva, která byla na místě provedena,

prokázala, že k smrti došlo následkem prasknutí akutní tepenné

výduti. Kdyby pana de Rubempré bylo rozrušilo jeho zatčení,

byla by smrt nastala daleko dříve. Pokud je však známo, ten

nebohý mladý muž nejenže nebyl svým zatčením zdrcen,

naopak, smál se tomu a říkal všem, kdo ho doprovázeli

z Fontainebleau do Paříže, že jakmile se dostane před

vyšetřujícího soudce, bude jeho nevina prokázána.

„Tím se to přece všechno zachrání, ne?…“ otázal se

advokát novináře. „Máte pravdu.“

„Generální prokurátor vám za to bude zítra vděčen,“

pronesl významně Massol.

Nyní se jak většině čtenářů, tak těm vybraným může zdát,

že tato Studie není Esteřinou a Lucienovou smrtí plně

ukončena. Možná že je Jacques Collin, Asie, Evropa a Paccard

přes svou ohavností natolik zaujali, že by čtenáři rádi věděli,

jak skončili. Toto poslední dějství dramatu může ostatně

doplnit líčení mravů, obsažené v této studii, a zároveň přinést

řešení různých osobních zájmů, které Lucienův život tak

podivuhodně zamotaly tím, že smísily některé odpudivé

postavy trestanců s postavami osob nejvýše postavených.

Jak je vidět, největší životní události se mohou projevovat

prostřednictvím více nebo méně pravdivých zpráviček z černé

kroniky. A tak je tomu u věcí daleko vznešenějších, než jsou

tyto.

[Čtvrtá část]

VAUTRINOVO POSLEDNÍ PŘEVTĚLENÍ

Dva taláry

„Co je, Madeleino,“ řekla paní Camusotová, když spatřila

vstoupivší komornou, která se tvářila tak, jak to mívají ve

zvyku služebné v kritických situacích.

„Milostpaní,“ odpověděla Madeleina, „pán se právě vrátil,

je v pracovně a vypadá tak rozrušeně, že by se snad za ním

milostpaní měla podívat.“

„Říkal něco?“ zeptala se paní Camusotová.

„Neříkal, ale ještě nikdy pán takhle nevypadal. Jako kdyby

na něj lezla nějaká nemoc. Je celý bledý, jako by už byl

v posledním tažení, a…“

Paní Camusotová nečekala na konec věty, vyběhla z pokoje

a běžela za manželem. Uviděla vyšetřujícího soudce v křesle,

nohy natažené, hlavu opřenou o lenoch, se skleslýma rukama,

s pomateným pohledem, jako kdyby na něho šly mrákoty.

„Co je ti, můj milý?“ zděsila se manželka.

„Ach, milá Amálie, přihodilo se něco velmi smutného…“

Ještě se z toho nemohu vzpamatovat. Představ si, že generální

prokurátor… ne, že paní de Sérizy… že… Nevím, odkud

začít.“

„Začni od konce!“ řekla paní Camusotová.

„Tak tedy, v okamžiku kdy na základě mé zprávy,

osvobozující Luciena de Rubempré, pan Popinot doplnil

poslední podpis na osvobozujícím rozsudku… zkrátka když

bylo všechno vyřízeno, písař odcházel s protokoly a já jsem

mohl mít od celé věci pokoj, vešel najednou předseda soudu

a začal si prohlížet rozsudek. ,Vy propouštíte mrtvého,‘ řekl mi

s chladnou ironií. ,Ten mladý muž právě předstoupil před

svého přirozeného soudce, jak se vyjádřil pan de Bonald.

Podlehl záchvatu mozkové mrtvice…‘

Vydechl jsem si, že jde patrně o nehodu.

,Rozumím-li dobře, pane předsedo,‘ řekl pan Popinot, ,bude

to asi taková mrtvice jako u generála Pichegru.‘

,Pánové,‘ pokračoval předseda vážně, ,uvědomte si, že pro

veřejnost zemřel mladý Lucien do Rubempré na krvácení do

mozku.‘

Podívali jsme se na sebe.

,Do této trapné aféry jsou zapleteny vysoce postavené

osoby,‘ řekl předseda. ,Dej Bůh, a to ve vašem zájmu, pane

Camusote, abyste byl konal pouze svou povinnost a aby se paní

de Sérizy nezbláznila nadobro ze šoku, který utrpěla! Odnesli ji

polomrtvou. Právě jsem potkal našeho generálního prokurátora

tak zoufalého, že mě to až bolelo! Šlápl jste vedle, milý

Camusote!‘“ pošeptal mi do ucha.

Věřte mi, má drahá, že když jsem šel odtamtud, sotva jsem

pletl nohama. Nohy se mi tak třásly, že jsem si netroufal na

ulici a musel jsem si napřed odpočinout u sebe v kanceláři.

Coquart právě ukládal spisy z onoho nešťastného vyšetřování

a vyprávěl mi, jak jakási krásná dáma vtrhla do Conciergerie,

aby zachránila Luciena, do něhož byla šíleně zamilovaná, a jak

omdlela, když ho nalezla oběšeného na vlastní vázance na

okenní mříži. Od okamžiku, kdy jsem odešel ze soudní budovy,

pronásleduje mě pomyšlení, že způsob, jímž jsem vyslýchal

toho ubohého mladíka, který byl ostatně mezi námi jasně

vinen, mohl zavinit jeho sebevraždu, a jsem pořád na pokraji

mdlob…“

„Snad se nechceš považovat za vraha jen proto, že se

nějaký vyšetřovaný ve vězení oběsil v okamžiku, kdy ses ho

chystal osvobodit?…“ zvolala paní Camusotová. „Takový

vyšetřující soudce je prostě jako generál, pod kterým zabili

koně… A nic víc!“

„Takové přirovnání, má drahá, nemůže nikdo myslet vážně,

a v tomhle případě jsou žerty krajně nevhodné. V podobných

případech mrtvý strhává s sebou živého. Lucien si odnáší mé

naděje do hrobu.“

„Opravdu?…“ podivila se ironicky paní Camusotová.

„Ano, mám po kariéře. Do konce života zůstanu obyčejným

soudcem v soudním departementu Seině. Už před tou neblahou

událostí byl pan de Granville krajně nespokojen s průběhem

vyšetřování. A podle toho, co řekl našemu předsedovi, je

zřejmé, že dokud bude pan de Granville generálním

prokurátorem, mám zaražený postup.“

Postup! To je to pravé slovo, pomyšlení, jež v dnešní době

činí ze soudce obyčejného úředníka.

Jindy byl soudce okamžitě vším, čím měl být. Ctižádosti

každého soudního dvora stačily tři čtyři předsednické barety.

Hodnost soudního rady uspokojovala takového de Brossese,

Molého jak v Dijonu, tak v Paříži. Tato hodnost, která byla

sama o sobě výnosná, vyžadovala velké osobní jmění, aby byla

důstojně zastávána. V Paříži si nemohli soudcové kromě

působení v soudním dvoře činit naděje na víc než tři vyšší

postavení: na hodnost generálního kontrolora, na strážce pečeti

nebo na kancléřský talár. V nižší poloze pod parlamenty byl

náměstek předsedy dost vysokou osobností, aby byl spokojen

s tím, že celý život setrvá na jedné židli. Srovnejte postavení

rady u pařížského královského soudního dvora, jehož celé

jmění činí v roce 1829 pouze jeho plat, s postavením

parlamentního rady v roce 1729. Rozdíl je tu obrovský! Dnes,

kdy se z peněz dělá všeobecná společenská záruka, jsou

soudcové zbaveni dřívější povinnosti vlastnit velký majetek.

A tak vidíme, jak poslanci i francouzští pairové hromadí funkci

na funkci, jsou zároveň soudci a zákonodárci a snaží se získat

důležitost v postaveních jiných než těch, které by jim měly

dodávat patřičný lesk.

Konečně soudcové se snaží vyniknout kvůli postupu stejně

jako v armádě nebo ve státní správě.

I když taková myšlenka neomezuje samostatnost soudů, je

příliš známá a příliš přirozená, její působení je příliš zřejmé,

než aby soudcovský stav neztrácel v očích veřejnosti svůj

majestát. Plat poskytovaný státem činí z kněze i ze soudce

státního zaměstnance. Možnost postupu nese s sebou úslužnost

vůči režimu. A pak, současný pojem rovnosti staví souzeného

i soudce na stejný stupeň společenského žebříčku. A tak

v devatenáctém století, jež se honosí pokrokem ve všech

oblastech,

byly

oslabeny

ony

dva

sloupy

každého

společenského řádu – Náboženství a Spravedlnost.

„A proč bys neměl postoupit?“ řekla Amálie Camusotová.

Uvědomila si, že musí vrátit energii člověku, který byl

nositelem její ctižádosti a na něhož hrála jako na hudební

nástroj; šibalsky se na něho podívala.

„Nač si zoufat?“ pokračovala a gestem naznačila, jak

bezstarostnou ji nechává smrt vyšetřovaného. „Ta sebevražda

potěší obě Lucienovy nepřítelkyně, paní d'Espard a její

sestřenici hraběnku de Chátelet. Paní d'Espard je velice

zadobře s ministrem spravedlnosti. A přes ni lze získat audienci

u Jeho Výsosti, a ty mu sdělíš tajné pozadí toho případu.

A když budeš mít ministra spravedlnosti na své straně, nemáš

se čeho bát ze strany svého předsedy ani generálního

prokurátora.“

„Ale pán a paní de Sérizy!…“ zvolal soudce. „Opakuji, že

paní de Sérizy zešílela! A že za to prý mohu já!“

„Nu, jestli zešílela, ty jeden nesoudný soudce,“ zasmála se

paní Camusotová, „nemůže ti ublížit. Raději mi vypravuj, co se

dneska vlastně stalo.“

„Bože

můj,

bylo

to

tak,“

odpověděl

Camusot.

„V okamžiku, kdy jsem toho chudáka chlapce vyzpovídal

a kdy mi prohlásil, že ten domnělý španělský kněz je skutečně

Jacques Collin, poslaly mi vévodkyně de Maufrigneuse a paní

de Sérizy po komorníkovi lístek, v němž mne prosily, abych

Luciena nevyslýchal. Jenže už se stalo…“

„Ale copak jsi ztratil hlavu?“ řekla Amálie. „Protože když

máš tak důvěryhodného písaře, mohl jsi Luciena zvolat znovu,

chytře ho uklidnit a opravit ten protokol z výslechu!“

„Ty jsi úplně jako paní de Sérizy, kašleš na justici!“ řekl

Camusot, který nebyl schopen znevažovat své povolání. „Paní

de Sérizy mi vzala protokoly a hodila je do ohně.“

„To je ale ženská!“ zvolala paní Camusotová.

„Paní de Sérizy mi řekla, že by raději vyhodila celý soudní

palác do vzduchu, než aby připustila, aby mladík těšící se

přízni vévodkyně de Maufrigneuse i přízni její zasedl na lavici

obžalovaných vedle galejníka!…“

„Ale Camusote,“ řekla Amálie, která se přitom nezdržela,

aby neprojevila úsměvem svůj pocit nadřazenosti, „tvé

postavení je přímo skvělé!“

„Já vím, skvělé!“

„Vykonal jsi svou povinnost…“

„Jenže bohužel přes jezuitskou radu pana de Granville,

kterého jsem potkal na quai Malaquais…“

„Dneska ráno?“

„Dnes ráno!“

„V kolik hodin?“

„V devět.“

„Ach, Camusote!“ řekla Amálie lomíc rukama, „přece ti

věčně opakuju, aby sis dával pozor na všechno!… Bože, já

nevleču za sebou muže, ale káru plnou balvanů! Jenže

Camusote, když si ten tvůj generální prokurátor na tebe počkal,

musel ti přece něco naznačit.“

„Ale ovšem…“

„A tys mu nerozuměl! Když budeš nedůvtipný, do smrti

zůstaneš omezeným vyšetřujícím soudcem. Buď aspoň natolik

chytrý, abys mě poslouchal!“ řekla a umlčela manžela, který se

snažil jí odpovědět. „To si myslíš, že celý případ skončil?“

řekla Amálie.

Camusot se podíval na ženu s výrazem, s jakým hledí

vesničané na šarlatána.

Amáliiny plány

„Jestli jsou vévodkyně de Maufrigneuse a hraběnka de

Sérizy

kompromitovány,

musí

se

obě

stát

tvými

ochránkyněmi,“ pokračovala Amálie. „Paní d'Espard ti vyjedná

audienci u ministra spravedlnosti, ty mu sdělíš tajné pozadí

celé věci, a on tím pobaví krále; všichni vládcové rádi

poznávají rub gobelínu a dovídají se skutečné příčiny událostí,

které veřejnost pozoruje s úžasem. Od té chvíle se už nemusíš

bát ani generálního prokurátora, ani pana de Sérizy.“

„Taková manželka jako ty je učiněný poklad!“ zvolal

soudce, jemuž se vracela odvaha. „Koneckonců jsem odhalil

Jacquese Collina a pošlu ho před porotu, aby se tam zodpovídal

ze svých činů, a odhalím jeho zločiny. Takový proces je

v životě vyšetřujícího soudce vítězstvím…“

„Camusote,“ pokračovala Amálie s potěšením, že vidí, jak

se její manžel vzpamatoval ze svého psychického i tělesného

zhroucení, do něhož jej uvrhla sebevražda Luciena de

Rubempré, „předseda ti před chvílí vyčetl, že jsi to přehnal na

jednu stranu; tak tentokrát to zase přeženeš na tu druhou… Tím

si jen uškodíš, příteli!“

Vyšetřující soudce zůstal stát a s úžasem hleděl na

manželku.

„Krále i ministra spravedlnosti jistě potěší, že se dovědí

pozadí celého případu, a zároveň je dopálí, že advokáti

liberálních názorů předhazují veřejnosti a porotě osobnosti

neméně důležité, než jsou Sérizyové, Maufrigneusové

a Granvillové, zkrátka všechny, kdo jsou do procesu přímo

nebo nepřímo zapleteni.“

„Lítají v tom všichni!… A mám je v hrsti!“ zvolal

Camusot.

Soudce vstal a jal se procházet po pokoji, jako když

Sganarelle běhá po jevišti ve snaze vyvléknout se z nepříjemné

situace.

„Poslyš, Amálie,“ pokračoval a postavil se před manželku,

„vzpomínám si na okolnost, sice na první pohled

bezvýznamnou, ale která je v mé současné situaci nesmírně

důležitá. Musíš vědět, má drahá, že ten Jacques Collin je chlap

obrovsky mazaný, prohnaný, zkrátka velký lump… A velice

důkladný… Zkrátka je to… jak bych to řekl… Takový

Cromwell galejí!… Nikdy jsem se nesetkal s takovým

darebákem, a málem mě doběhl!… Ale při trestním

vyšetřování člověku pomůže, když zachytí konec niti, který ho

nakonec přivede ke klubku, s nímž pak projde celým

labyrintem záhadných okolností nebo tajemných skutečností.

Když mě Jacques Collin uviděl, jak listuji dopisy, které byly

nalezeny v bytě Luciena de Rubempré, ten lump po nich blýskl

okem, jako by se chtěl přesvědčit, že mezi nimi nechybí

některá obálka, a prozradil se pohybem, v němž se jevilo

zřejmé uspokojení. Z toho pohledu zloděje, který oceňuje

poklad, z toho pohybu zatčeného, který si myslí: ,Mám taky

své zbraně,‘ jsem pochopil spoustu věcí. Jedině vy ženy

dokážete jako my nebo jako vyšetřovaní vložit do jediného

pohledu celé výstupy vyjadřující klamy, složité jako

bezpečnostní zámek. Tak se totiž projevují v jediné vteřině celé

hromady podezření! Je to strašlivé, je to život nebo smrt

v mžiknutí oka. ,Ten chlap má v rukou nějaké další dopisy!‘

pomyslel jsem si. A pak se můj zájem soustředil na ty tisíceré

podrobnosti případu. Zanedbal jsem tu příhodu, protože jsem si

myslel, že mi stačí konfrontace obou vězňů a že si tento detail

vyšetřování budu moci osvětlit později. Můžeme však

považovat za jisté, že Jacques Collin podle zvyku podobných

darebáků uložil na bezpečné místo nejvíce kompromitující

dopisy z korespondence toho mladého krasavce, zbožňovaného

tolika…“

„A ty se bojíš, Camusote? Staneš se předsedou královského

soudního dvora dřív, než jsem si myslela!…“ zvolala paní

Camusotová celá rozzářená. „Podívej se, musíš si počínat tak,

abys všechny uspokojil, protože se ten případ stává tak vážný,

že by nám ho mohli ukrást! … Jen si vzpomeň, jak vzali

Popinotovi řízení procesu paní d'Espard proti jejímu manželovi

a dali ho tobě!“ řekla v odpověď na Camusotův projev

překvapení. „Tak copak by generální prokurátor, jemuž zřejmě

tak záleží na cti pana a paní de Sérizy, nemohl postoupit případ

královskému soudu a pověřit některého sobě oddaného radu,

aby celou věc znovu vyšetřil?…“

„Ach má drahá, kde jsi studovala trestní právo?“ zvolal

Camusot. „Znáš všechno, mohl bych se u tebe učit…“

„A ty si myslíš, že si pan de Granville už zítra ráno

neuvědomí, jak by bylo nebezpečné, kdyby případ obhajoval

nějaký liberální advokát, kterého by si ten Jacques Collin určitě

našel? Protože oni mu budou nabízet peníze, jen aby ho

obhajoval!… Ty dámy si uvědomují, v jakém jsou nebezpečí,

stejně dobře, ba dokonce líp, než si je uvědomuješ ty. A půjdou

s tím na generálního prokurátora, který si už představuje, jak

spojením toho trestance s Lucienem de Rubempré, snoubencem

slečny de Grandlieu, Lucienem, milencem Esteřiným

a milencem vévodkyně de Maufrigneuse, miláčkem paní de

Sérizy dostávají se ty vznešené rodiny do přílišné blízkosti

lavice obžalovaných. Musíš proto uvažovat tak, aby sis získal

přízeň generálního prokurátora, vděčnost pana de Sérizy,

markýzy d'Espard a hraběnky du Chátelet, aby podpořili

přímluvu

vévodkyně

de

Maufrigneuse

přičiněním

Grandlieuových tak, že ti tvůj předseda soudu nakonec ještě

poděkuje. Já si beru na starost dámy d'Espard, de Maufrigneuse

a de Grandlieu. Ty musíš zítra navštívit generálního

prokurátora. Pan de Granville totiž nežije se svou ženou a už

po deset let je jeho milenkou nějaká slečna de Bellefeuille, se

kterou má nemanželské děti. Takže tenhle pán není svatý, je to

člověk jako každý jiný. Toho si lze získat, je zranitelný, a proto

je třeba zjistit jeho slabinu, zalichotit se mu. Požádej ho o radu,

naznač mu, jak je celá věc nebezpečná. Zkrátka, snaž se

kompromitovat s ním – a uvidíš…

„Na mou duši, měl bych líbat zem, po které chodíš!“

přerušil Camusot manželku, vzal ji kolem pasu a přitiskl ji

k sobě. „Amálie, ty jsi moje spása!“

„To já jsem tě dotáhla z Alenconu do Mantes a z Mantes

k soudnímu dvoru departementu Seině,“ odpověděla Amálie.

„Jen buď klidný!… Chci, aby mi do pěti let říkali paní

prezidentová. Ale broučku, vždycky si pořádně rozmysli, než

se pro něco rozhodneš. Povolání soudce není jako povolání

hasiče, vaše papíry nikdy nehoří, máte čas na rozmyšlenou.

A proto nemáte právo dělat hlouposti…“

„Síla mého postavení závisí plně na totožnosti toho

falešného kněze s Jacquesem Collinem,“ pokračoval po chvíli

soudce. „Jakmile bude tato totožnost pevně prokázána,

a i kdyby si soudní dvůr vyhradil vedení procesu, zůstane

faktem, který nebude moci obejít žádný úředník, soudce nebo

soudní rada. Budu pak jako děti, které přivážou kočce na ocas

železný hrnec. Ať by se proces odbýval kdekoli, vždycky

rozezvučí želízka na rukou Jacquese Collina.“

„Bravo!“ řekla Amálie.

„A generální prokurátor se raději dohodne se mnou než

s kýmkoli jiným, protože jen já budu schopen odstranit ten

Damoklův meč visící nad srdcem celé čtvrti Saint Germain!…

Ale víš vůbec, jak je těžké dosáhnout tak skvělého výsledku?…

Generální prokurátor a já jsme se před chvílí v jeho pracovně

dohodli na tom, že uznáme Jacquese Collina za toho, za koho

se vydává, totiž za Carlose Herreru, kanovníka toledské

kapituly. Dohodli jsme se, že mu přiznáme postavení

diplomata, a ať si ho vyreklamuje španělské velvyslanectví.

Právě s ohledem na takový plán jsem sestavil zprávu, na jejímž

základě byl osvobozen Lucien de Rubempré, a právě jsem dal

přepsat výslechy vyšetřovaných tak, že z nich vyšli bílí jako

padlý sníh. Zítra má dojít ke konfrontaci pánů de Rastignac,

Bianchona a nějakých dalších s domnělým kanovníkem

královské kapituly v Toledu, při níž v něm nepoznají toho

Jacquese Collina, k jehož zatčení došlo v jejich přítomnosti

před deseti lety v jistém penziónu, kde byl znám pod jménen

Vautrin.“

Na chvíli zavládlo ticho, zatímco paní Camusotová

přemýšlela.

„Jsi si opravdu jist, že ten tvůj vyšetřovaný je Jacques

Collin?“ zeptala se.

„Naprosto,“ odpověděl soudce, „a generální prokurátor

taky.“

„Tak potom se snaž vyvolat v Justičním paláci pořádný

rozruch, aniž jsi přitom ukázal své kočičí drápky! Jestli je ten

tvůj vězeň na samotce, zařiď, aby byl trestanec veřejně poznán.

Místo abys napodobil děti, napodob ministry policie v zemích,

kde vládne největší absolutismus a kde si vymýšlejí konspirace

proti

panovníkovi,

aby

získali

zásluhy

a stali

se

nepostradatelnými. A tak uveď do nebezpečí tři šlechtické

rodiny, abys pak mohl mít potěšení je zachránit.“

„Bože, to je nádhera!“ zvolal Camusot. „Mám v hlavě

takový zmatek, že už jsem na tu možnost zapomněl. Příkaz

k přeložení Jacquese Collina na pistoli zanesl Coquart panu

řediteli Conciergerie Gaultovi. Přitom přičiněním Bibi-Lupina,

velkého nepřítele Jacquese Collina, byli z Force do

Conciergerie přemístěni tři zločinci, kteří ho kdysi znali. Když

sejde zítra ráno na dvůr, lze se nadát divokých výstupů…“

„A proč?“

„Jacques Collin, má drahá, je mužem, u něhož byly uloženy

peníze trestanců, což představuje značné obnosy. A Jacques

Collin je prý utratil na Lucienův rozmařilý život, a tak na něm

budou žádány účty. Bude z toho, jak říká Bibi-Lupin, strašlivá

rvačka, která si vyžádá zákrok dozorců, a všechno se prozradí.

Jde tu Jacquesi Collinovi o život. Když tedy přijdu brzy ráno

do paláce, budu už moci sepsat protokol o jeho totožnosti.“

„Ach, kdyby tě ho tak jeho věřitelé zbavili, vypadal bys

jako velice schopný člověk! Nechoď za panem de Granville,

počkej na něho na vlastní půdě s touto strašlivou zbraní v ruce!

Je to dělo namířené na tři nejvýznačnější rodiny královského

dvora a francouzských pairů. Buď odvážný, navrhni panu de

Granville, aby vás zbavil Jacquese Collina tím, že ho dá

přemístit do Force, kde se trestanci dovedou sami zbavit

udavačů. Já sama zajdu za vévodkyni de Maufrigneuse a ta mě

uvede ke Grandlieuovým. Možná že se setkám i s panem de

Sérizy. Spolehni se na mne, že je všechny vzbouřím. Hlavně

mi dej vědět smluveným heslem, jestli byl ten španělský kněz

úředně uznán za Jacquese Collina. Zařiď si to, abys odešel od

soudu ve dvě hodiny, zařídím ti mezitím zvláštní audienci

u ministra spravedlnosti. Možná že bude u markýzy d'Espard.“

Camusot byl celý zkoprnělý obdivem, že se chytrá Amálie

musela usmát.

„Tak se pojď navečeřet,“ řekla mu na závěr. „Vidíš, jsme

v Paříži teprve dva roky, a už jsi na cestě stát se do konce roku

soudním radou… A odtud, ty můj kocourku, už stačí

k dosažení funkce prezidenta soudního dvora jen nějaká ta

službička politického rázu.“

Z této tajné porady je vidět, do jaké míry se sebemenší

slůvko Jacquese Collina, který je tou nejzápornější postavou

této studie, dotýká cti rodin, do jejichž středu nasadil svého

zesnulého chráněnce.

Úvahy o magnetismu

Lucienova smrt a způsob, jakým paní de Sérizy pronikla do

Conciergerie, vyvolaly v soukolí té mašinérie takový rozruch,

že ředitel zapomněl zrušit samovazbu domnělého španělského

kněze.

Ačkoli se v soudních análech vyskytl nejeden podobný

případ, smrt vyšetřovaného v průběhu soudního vyšetřování

byla zřejmě natolik vzácná, aby písaře i ředitele vyvedla

z obvyklého klidu. Nicméně pro ně nebyl hlavní událostí

krásný mladík, který se tak náhle stal mrtvolou, nýbrž železná

tyč fortny, přeražená něžnýma rukama dámy velkého světa.

A tak se ředitel, písaři a dozorci ihned po odjezdu hraběte

Octava de Bauvan v kočáře hraběte de Sérizy, který odvážel

svou omdlelou manželku, shromáždili ve fortně, když předtím

vyprovodili vězeňského lékaře pana Lebruna, přivolaného, aby

konstatoval Lucienovu smrt a dohodl se s „lékařem mrtvých“

z obvodu, v němž nebohý mladík bydlel.

V Paříži se nazývá „lékařem mrtvých“ doktor pověřený

radnicí příslušného obvodu konstatováním úmrtí a zjišťováním

jeho příčin.

S oním bystrým pohledem, jímž se vyznačoval, usoudil pan

de Granville, že je nutno pro záchranu cti ohrožených rodin,

aby byl úmrtní list vystaven radnicí, pod niž spadá quai

Malaquais, kde zemřelý bydlel, a aby byl převezen ze svého

bydliště do kostela Saint-Germain-des-Prés, kde se měl konat

pohřební obřad. Tajemník pana de Granville, pan de

Chargeboeuf, jehož si šéf zavolal, dostal příkazy v tom smyslu.

Lucienův převoz se měl uskutečnit v noci. Mladý tajemník se

měl ihned dohodnout s radnicí, s farním úřadem a pohřebním

ústavem. A pro veřejnost měl Lucien zemřít na svobodě

a doma; pohřební průvod vyjde od jeho domu a jeho přátelé

budou k obřadu pozváni.

V okamžiku, kdy Camusot s klidnou myslí usedal za stůl se

svou ctižádostivou polovičkou, stáli ředitel Conciergerie

a vězeňský lékař pan Lebrun před fortnou a bědovali nad

křehkostí železných mříží a silou zamilovaných žen.

„Nikdo neví,“ říkal lékař panu Gaultovi při loučení, „kolik

síly dovede vyvinout lidská bytost vydrážděná vášní!

Dynamice i matematice chybějí symboly i výpočty pro zjištění

těchto sil. Zrovna včera jsem zažil cosi strašlivého, co mě až

vyděsilo a co vysvětluje nesmírnou fyzickou sílu, již nedávno

vyvinula ta panička.“

„Vyprávějte mi to,“ řekl pan Gault, „moje slabost je totiž,

že se zajímám o magnetismus, ačkoli v něj nevěřím, ale dráždí

mou zvědavost.“

„Jistý lékař magnetizér, neboť i mezi námi jsou tací, co věří

v magnetismus,“ pokračoval doktor Lebrun, „mi navrhl, abych

sám na sobě vyzkoušel úkaz, který mi popisoval a o němž jsem

pochyboval. Byl jsem zvědav a chtěl jsem na vlastní oči vidět

jeden z těch nervových záchvatů, pomocí nichž se dokazuje

existence magnetismu, a proto jsem souhlasil. Povím vám

fakta. Rád bych věděl, co by řekla naše lékařská akademie,

kdybychom její členy jednoho po druhém podrobili

takovémuto pokusu, který nepřipouští žádné pochybnosti. Můj

starý přítel…“ – „Ten lékař,“ pokračoval doktor Lebrun,

odbočuje od tématu, „je starý pán, kterého od dob

Mesmerových lékařská fakulta pronásleduje za jeho názory. Je

mu sedmdesát nebo více let a jmenuje se Bouvard. Je to dnes

stařešina nauky o živočišném magnetismu. Jsem pro něho jako

syn, vděčím mu za své postavení. Tak tedy ten starý a počestný

Bouvard mi navrhl, že mi dokáže, jak nervovou sílu uvedenou

do pohybu magnetizátorem nelze vědecky určit, neboť člověk

podléhá určitým zákonům, ale že si ta síla počíná jako síla

živelná, jejíž zásady se vymykají našim výpočtům.

,Tak tedy,‘ řekl mi, ,jsi-li ochoten vložit svou ruku do ruky

uspané osoby, která by ti ji v bdělém stavu nestiskla víc než

silou, jakou lze odhadnout, shledáš, že ve stavu, který je tak

nesmyslně nazýván spánkem, budou její prsty mít schopnost

působit jako kleště v rukou zámečníka!‘

Řeknu vám, pane, že když jsem vložil ruku do ruky ženy

nikoli uspané, neboť Bovard tento výraz neuznává, nýbrž

izolované, a když ten starý pán poručil té ženě, aby mi ze všech

sil stiskla zápěstí, prosil jsem ji, aby přestala, v okamžiku, kdy

mi z prstů málem vytryskla krev. A podívejte se na ten

náramek, který budu nosit nejméně tři měsíce.“

„Hrome!“ řekl pan Gault, prohlížeje si kruhovitou

podlitinu, podobající se spálenině.

„Drahý Gaulte,“ pokračoval lékař, „kdyby mi byl zámečník

ruku stáhl svěrákem do železného kruhu, nebyl bych to železné

sevření cítil tak tvrdě jako prsty té ženy. Její ruka byla jako

z oceli, a jsem přesvědčen, že mi mohla rozdrtit kosti a přerazit

mi ruku v zápětí. Ten stisk, který začínal nenápadně,

pokračoval bez přestávky, přidávaje stále další sílu ke stisku

původnímu. Ani škrtidlo by nezpůsobilo víc než tato ruka

proměněná v mučící nástroj. Považuji proto za prokázané, že

pod vlivem vášně, což je vlastně nahromaděná vůle, dosahující

nezměrné živočišné síly, stejně jako je tomu u různých druhů

elektrické energie, může člověk soustředit v kterémkoli orgánu

veškerou svou vitalitu buď k útoku nebo k odporu… Pod

tlakem zoufalství soustředila ta panička veškerou svou vitální

sílu do rukou.“

„Té je na přeražení železné tyče zapotřebí zatraceně

mnoho…“ řekl hlavní dozorce vrtě hlavou.

„Ta tyč měla kaz!“ poznamenal pan Gault.

„Podle mě je dnes těžko stanovit meze nervové síly,“

pokračoval lékař. „Ostatně právě takto k záchraně vlastních

dětí magnetizují matky lvy, pronikají do požárů po římsách, na

nichž by se stěží udržela kočka, a snášejí muka některých

těžkých porodů. V tom je tajemství, proč se vězňové a trestanci

pokoušejí o znovunabytí svobody. Neznáme dosud dosah

životních sil, nevíme, zda jsou součástí přírodních sil, nebo je

čerpáme z neznámých zdrojů.“

Přiblížil se dozorce a pošeptal do ucha řediteli, který

vyprovázel doktora Lebruna k vnější mříži Conciergerie:

„Samotka číslo dvě říká, že je nemocen a žádá o lékaře. Tvrdí,

že umírá,“ dodal dozorce.

„Skutečně?“ řekl ředitel.

„Ale on už chroptí,“ namítl dozorce.

„Je pět hodin, a já jsem ještě neobědval… Jenže když už

jsem tady, tak pojďme…“

Muž na samotce

„Samotka číslo dvě je právě ten španělský kněz, kterého

podezřívají z toho, že je Jacques Collin,“ řekl pan Gault lékaři,

„a je jedním z vyšetřovaných v tom procesu, do něhož byl

namočen ten nešťastný mladý muž…“

„Už jsem ho viděl dnes ráno,“ odpověděl lékař. „Pan

Camusot si mě zavolal, abych zjistil zdravotní stav toho

chlapíka, který, mezi námi, je dokonale zdráv, a nadto by si

mohl vydělávat u cirkusu jako silák.“

„Co když se chce taky zabít?“ řekl pan Gault. „Pojďte do té

samotky se mnou, protože já tam stejně musím, abych ho dal

přemístit na pistoli. Pan Camusot zrušil tomu podivnému

individuu samovazbu…“

Jacques Collin, zvaný též mezi galejníky Smrtiplách,

a jehož už není třeba nazývat jiným jménem než jeho vlastním,

se nacházel od svého uvěznění na Camusotův příkaz na

samotce. Nyní se octl ve stavu takové úzkosti, jakou nikdy

nezakusil za celý ten svůj život, poznamenaný tolika zločiny,

v němž třikrát uprchl z káznice a dvakrát byl odsouzen

porotou. Není tento člověk, který v sobě spojuje život, sílu

a vášeň káznice a který je jejich vrcholným projevem, příšerně

krásný svou přímo psí připoutaností k tomu, koho si zvolil za

přítele? Tato absolutní oddanost své modle činí toho z tolika

hledisek zavrženíhodného, ohavného a hnusného člověka

vskutku pozoruhodným. A tato již tak dosti obsáhlá studie by

se mohla zdát nedokončenou a zkrácenou, kdyby rozuzlení

tohoto zločinného života nedoprovázelo konec Luciena de

Rubempré. Teď, když je malý psíček mrtev, tážeme se, zda

jeho strašlivý druh lev přežije!

Ve skutečném životě i v lidské společnosti fakta tak těsně

navazují na jiná fakta, že jedna bez druhých nemohou být.

Voda veletoku vytváří jakousi tekutou podlahu; i ten

nejdivočejší proud, ať byla jeho hladina jakkoli vysoká, zaniká

pod masami jeho vod, rychlostí svého toku silnějšími než

všechny hlubinné vzpoury, které ho provázejí. Tak jako se

díváme na tekoucí vodu a vidíme v ní nejasné obrazy, možná

že byste rádi zvážili tlak společenských sil na vír zvaný

Vautrin? Chtěli byste vědět, jak daleko poběží ten vzbouřený

tok, než zanikne, jak skončí osudy toho vpravdě ďábelského

člověka, který byl přesto připoután k ostatnímu lidstvu láskou,

neboť tento božský princip umírá v těch nejzkaženějších

srdcích jen těžko!

Tím že ztělesnil básnickou představu drahou tolika

básníkům, Moorovi, lordu Byronovi, Mathurinovi nebo

Canalisovi (představu anděla, jehož se zmocní démon a zavleče

ho do svého pekla, aby ho osvěžil rosou ukradenou v ráji), ten

odporný galejník Jacques Collin – chápeme-li dobře jeho

kamenné srdce – se už před sedmi lety zřekl sám sebe. Jeho

nesmírné schopnosti vstřebával Lucien, účinkovaly jen ve

prospěch Luciena. Těšil se z jeho postupu, z jeho lásky, z jeho

ctižádosti. Pro něho byl Lucien jeho viditelnou duší.

Smrtiplách večeřel u Grandlieuových, pronikal do salónků

vznešených dam a zprostředkovaně miloval Ester. A konečně

viděl v Lucienovi krásného, mladého, urozeného Jacquese

Collina, který to dotáhne až na velvyslance.

Smrtiplách uskutečnil germánskou pověru o dvojníkovi

prostřednictvím jakéhosi duchovního otcovství, což pochopí

ženy, které cítily, jak jejich duše pronikla do duše milovaného

muže, které žily jeho životem, ušlechtilým nebo ohavným,

šťastným nebo nešťastným, skrytým nebo slavným; ty, které

vzdor vzdálenosti pocítily bolest v noze, když byl do ní muž

raněn; ty, kdo cítily, když se bil v souboji, a které, abychom to

shrnuli jedním slovem, nepotřebovaly se doslechnout o nevěře,

aby o ní věděly.

Když ho zavedli zpět do cely, Jacques Collin si pomyslel:

„Teď vyslýchají chlapce!“

A on, který zabíjel, jako nádeník pije, chvěl se strachem.

„Podařilo se mu setkat se svými milenkami?“ tázal se sám

sebe. „Našla moje teta ty zatracené paničky? Přemluvila ty

vévodkyně a ty hraběnky, aby zabránily výslechu?… Dostal

Lucien moje instrukce?… A je-li souzeno, aby byl podroben

výslechu, jak se zachová? Chudák malý, to já jsem ho do toho

dostal! To ten zloděj Paccard a ta opice Evropa způsobili ten

rámus, když šlohli těch sedm set padesát tisíc za rentu, kterou

Nucingen daroval Ester. Kvůli těm dvěma darebákům jsme

zakopli na posledním kroku; ale tenhle žert mi draze zaplatí!

Ještě den, a Lucien byl boháč a mohl mít Klotyldu de

Grandlieu! A já jsem neměl Ester na krku. Lucien měl tu holku

příliš rád, kdežto to záchranné žehlící prkno, tu Klotyldu by

nemohl nikdy milovat!… To by mi potom patřil úplně! Když si

pomyslím, že náš osud závisí na jediném Lucienově pohledu

nebo zardění před tím Camusotem, jemuž nic neujde a který je

mazaný soudce! Vždyť když mi ukazoval ty dopisy, vyměnili

jsme si mezi sebou pohled, kterým jsme se zkoumali, a on

vytušil, že mohu Lucienovy milenky vydírat!“

Tento monolog trval dobré tři hodiny. Úzkost byla tak

velká, že zvítězila nad tím železným a vitriolovým

organismem: Jacques Collin, jehož mozek byl šílenstvím jako

v plamenech, pocítil tak strašlivou žízeň, že aniž si to

uvědomil, vypotřeboval celou svou zásobu vody z obou

kbelíků, které spolu s kavalcem tvoří veškeré zařízení samotky.

„Co bude, když ztratí hlavu? Vždyť ten drahý chlapec nemá

Teodorovu sílu!…“ říkal si, uléhaje na kavalec podobný pryčně

ve strážnici.

Pár slov na vysvětlenou ohledně toho Teodora, na něhož si

Jacques Collin vzpomněl. Teodor Calvi byl mladý Korsičan

odsouzený na doživotí pro jedenáct vražd, které spáchal ve

věku osmnácti let, a byl dík protekci zaplacené zlatem v letech

1819-1820 přikován ke stejnému řetězu jako Jacques Collin.

K poslednímu

útěku

Jacquese

Collina,

jedné

z jeho

nejkrásnějších kombinací (vyšel z věznice převlečen za

strážníka a vedl Teodora Calviho v trestaneckém oděvu jakoby

ke komisaři), k tomuto nádhernému útěku došlo v přístavu

Rochefort, kde trestanci mřou jako mouchy a kde měli také

skončit ty dvě nebezpečné osobnosti. Uprchli společně, ale

náhoda je na útěku rozdělila. Teodora znovu chytili a poslali ho

zpět do káznice. Jacques Collin se dostal do Španělska, kde se

přeměnil v Carlose Herreru, a právě se chystal vyzvednout

svého Korsičana z Rochefortu, když se na břehu řeky Charente

setkal s Lucienem. Hrdina banditů a korsických maquisardů,

jemuž Smrtiplách vděčil za svou znalost italštiny, byl obětován

této nové modle.

Život s Lucienem, chlapcem s dosud neposkvrněným

trestním rejstříkem, který měl na svědomí jen pár drobných

přestupků, začínal jako svítání letního dne; pro Teodora pak

neviděl Jacques Collin jiné rozuzlení než popraviště na konci

řady nevyhnutelných zločinů.

Pomyšlení na neštěstí, které může způsobit Lucien svou

slabostí, kdyby v samovazbě ztratil hlavu, nabývalo v mysli

Jacquese Collina obludných rozměrů; a když odhadoval

možnosti katastrofy, nebožák cítil, jak mu vlhnou oči, což byl

jev, který zažil naposled v dětství.

„Musím mít horečku,“ pomyslil si, „a možná kdybych si

zavolal lékaře a nabídl mu větší peníze, že by mi umožnil

spojení s Lucienem.“

V tom okamžiku přinesl dozorce vězňovi večeři.

„Nemá to smysl, hochu, nemohu nic jíst. Řekněte panu

řediteli této věznice, aby mi poslal lékaře, je mi špatně

a obávám se, že je to moje poslední hodinka.“

Když dozorce uslyšel hrdelní zvuky chroptění, jimiž

galejník doprovázel svá slova, kývl hlavou a odešel. Jacques

Collin se vší silou chytil této naděje; ale když do cely vstoupil

lékař v doprovodu ředitele, usoudil, že jeho pokus ztroskotal,

a chladnokrevně očekával výsledek jejich návštěvy a podal

lékaři ruku, aby mu mohl změřit tep.

„Pán má horečku,“ řekl doktor panu Gaultovi. „Ale tuhle

horečku pozorujeme u všech zadržených,“ zašeptal do ucha

falešnému Španělovi, „pro mě je vždycky důkazem nějaké

viny.“

V tom okamžiku ředitel, jemuž generální prokurátor předal

Lucienův dopis Jacquesu Collinovi, aby mu ho odevzdal,

opustil lékaře a zadrženého pod dohledem dozorce a odešel pro

dopis.

„Pane,“ řekl Jacques Collin lékaři, když viděl ve dveřích

dozorce a nechápal důvod ředitelovy nepřítomnosti, „byl bych

ochoten obětovat i třicet tisíc franků, abych mohl poslat pár

řádek Lucienovi de Rubempré.“

„Nechci vás okrást o vaše peníze,“ řekl lékař. „S tím už

nikdo nemůže přijít do styku…“

„Nikdo?“ užasl Jacques Collin. „Jak to?“

„On se totiž oběsil…“

Ani řev tygřice, které se ztratí mláďata, neotřásá indickou

džunglí tak příšerným rykem, jakým zařval Jacques Collin,

když se vztyčil jako tygr na zadních nohách a vrhl na lékaře

pohled palčivý, jako když udeří blesk; pak klesl na kavalec

a řekl:

„Ach, můj syn!…“

„Chudák!“ zvolal lékař dojat tím strašlivým projevem citu.

Vskutku, po tom výbuchu následovalo tak naprosté oslabení, že

slova „Ach, můj syn!“ byla pouhým šepotem.

„Snad se nám tenhle taky neporoučí?“ otázal se dozorce.

„Ne, to není možné!“ pokračoval Jacques Collin,

nadzvedaje se a hledě na oba svědky tohoto výjevu pohaslým

okem. „Mýlíte se, nebyl to on! To jste se museli splést! Na

samotce se nikdo nemůže oběsit! Podívejte se, copak bych se

tady mohl oběsit? Celá Paříž mi odpovídá za jeho život. Bůh je

mi ho dlužen!“

Tentokrát zase byli překvapeni dozorce a lékař, ačkoli ty

dva už dávno nemohlo nic překvapit. Vešel pan Gault

s Lucienovým dopisem v ruce. Při pohledu na ředitele Jacques

Collin, zesláblý tím prudkým výbuchem bolesti, jako by se

uklidnil.

„Tady je dopis, který vám mám na přání pana generálního

prokurátora odevzdat. Dovolil, abyste ho dostal zapečetěný,“

řekl pan Gault.

„Je od Luciena?“ zeptal se Jacques Collin.

„Ano, pane.“

„Tak tedy, pane, ten mladý muž…?“

„Je mrtev,“ pokračoval ředitel. „I kdyby byl býval tady pan

doktor přítomen, byl by bohužel už přišel pozdě… Ten mladý

muž zemřel tady, v jedné z pistolí…“

„Mohl bych ho vidět na vlastní oči?“ otázal se nesměle

Jacques Collin. „Dovolil byste, aby otec oplakal svého syna?“

„Chcete-li, můžete si vzít jeho místnost. Mám totiž příkaz,

abych vás přemístil do některé místnosti v pistoli. Pro vás už je

samovazba zrušena, pane.“

Pohaslé a neživé oči vyšetřovaného pomalu klouzaly

z ředitele na lékaře; Jacques Collin, jako by se tázal, není-li

v tom nějaká léčka, u dveří zaváhal.

„Chcete-li vidět mrtvolu,“ řekl mu lékař, „nemáte času

nazbyt, v noci má být pochován…“

„Máte-li děti, pánové,“ řekl Jacques Collin, „pochopíte

moji otupělost, vždyť sotva vidím… Ta rána je pro mne horší

než smrt, ale vy nemůžete vědět, co chci říci… Já jsem i jeho

matkou… Já… já jsem se zbláznil… cítím to.“

Loučení

Projde-li se neúprosně zavřenými dveřmi, které se otvírají

jen před ředitelem, lze se rychle dostat ze samotek do pistolí.

Tyto dvě řady obydlí dělí podzemní chodba, kterou tvoří dvě

stěny nesoucí klenbu, na níž spočívá jedna ze síní Justičního

paláce, zvaná síní obchodní. A tak Jacques Collin v doprovodu

dozorce, který ho vedl pod paží, a doprovázen vpředu

ředitelem a vzadu lékařem, dostal se za pár minut k cele, v níž

ležel na posteli Lucien.

Když uviděl mrtvé tělo, padl na ně a sevřel je v zoufalém

objetí, jehož síla a vášnivost přímo vyděsila všechny tři svědky

tohoto výjevu.

„Tady máte příklad toho, o čem jsem vám říkal,“ řekl lékař

řediteli. „Hleďte, ten člověk tu mrtvolu hněte, a musíte si

představit, že taková mrtvola je tvrdá jako kámen…“

„Nechte mě tady!…“ řekl Jacques Collin pohaslým hlasem,

„dlouho si ho neužiju, odnesou mi ho, aby ho…“

Zarazil se před slovem pochovali.

„Dovolíte, abych si od svého drahého syna vzal něco na

památku?… Buďte tak laskav, pane, a sám mu ustřihněte

pramínek vlasů, já bych to nedokázal…“

„Je to vskutku jeho syn!“ řekl lékař.

„Myslíte?“ odpověděl ředitel záhadně, což přimělo lékaře

ke krátkému zamyšlení.

Ředitel nařídil dozorci, aby nechal zadrženého v této cele

a aby ustřihl pár pramínků vlasů z hlavy syna domnělého otce,

než si přijdou pro mrtvolu.

V půl šesté večer lze v květnu snadno přečíst v Conciergerií

dopis, i když okna uzavírají mříže a železné sítě. A tak Jacques

Collin luštil ten strašlivý dopis, drže Luciena za ruku.

Není člověk, který by vydržel po deset minut svírat v ruce

kus ledu. Chlad se přenáší na životní zdroje se závratnou

rychlostí. Ale účinek toho strašlivého chladu, který zároveň

působí jako jed, je sotva srovnatelný s tím, jakým působí na

duši ztuhlá a ledová ruka mrtvého, kterou někdo takto svírá.

Smrt tu promlouvá k životu, sděluje mu chmurná tajemství,

která zabíjejí city. Neboť pokud jde o city, neznamená změna

také smrt?

Když si zároveň s Jacquesem Collinem znovu pročítáme

Lucienův dopis, bude se nám jeho poslední sdělení jevit tím,

čím bylo pro tohoto člověka – číší jedu.

ABBÉMU CARLOSU HERREROVI

Drahý abbé, zahrnul jste mne dobrodiním, a já jsem Vás

zradil. Tento nechtěný nevděk mne zabíjí, a až budete tyto

řádky číst, už nebudu naživu a Vy nebudete nablízku, abyste

mne zachránil.

Dal jste mi plné právo, abych Vás zahubil a zahodil Vás

jako nedopalek z doutníku, kdybych to považoval za výhodné

pro sebe. Ale zachoval jsem se vůči Vám hloupě. Abych se

dostal z úzkých, zlákán obratnými dotazy vyšetřujícího soudce,

já. Váš duchovní syn, ten, jehož jste osvojil, postavil jsem se na

stranu těch, kdo Vás chtějí za každou cenu zničit přisuzujíce

Vám totožnost – nemohu jim v tom uvěřit – jistého

francouzského darebáka. Tím je řečeno vše.

Mezi člověkem tak silným jako Vy a mnou, z něhož jste chtěl

udělat osobnost, na jakou jsem nestačil, nelze si v okamžiku

posledního rozloučení vyměňovat banální fráze. Chtěl jste mne

učinit mocným a slavným, a uvrhl jste mne jen do propasti

sebevraždy. Už dlouho jsem slyšel nad sebou šumění

obrovských křídel smrtelné závrati.

Existuje plemeno Kainovo a Ábelovo, jak jste říkával. Ve

velkém dramatu lidstva je Kain ztělesněním opozice. Pocházíte

od Adama po této linii, v níž ďábel i nadále rozdmýchává oheň,

jehož první jiskra dopadla na Evu. Mezi démony tohoto rodu se

občas vyskytují strašliví jedinci, jejichž nitro pojme všechny

lidské síly a kteří se podobají oněm zimničným pouštním

šelmám, které potřebují k životu právě ony širé prostory

pouště. Takoví lidé jsou ve společnosti stejně nebezpeční, jako

lev v rovinách Normandie. Potřebují potravu, požírají obyčejné

lidi a spásají zlaťáky hlupáků. Jejich hry jsou tak nebezpečné,

že nakonec zabíjejí ubohého psa, jehož učinili svým druhem,

svou modlou. Když tomu Bůh chce, mohou z takových

tajuplných jedinců být třebas Mojžíš, Attila, Karel Veliký,

Mohamed nebo Napoleon. Ale když nechá tyto obrovité

nástroje rezavět na dně oceánu po dobu celé jedné generace, je

z nich už jen pouhý Pugačev, Fouché, Louvel nebo abbé Carlos

Herrera. Mají nesmírnou moc nad něžnými dušemi, přitahují je

a drtí. Je to jako jedovatá rostlina, jejíž skvělé barvy okouzlují

děti v lese. Je to poezie zla. Lidé jako Vy mají obývat podzemní

sluje a nevycházet z nich. Donutil jste mne, abych žil tímto

nádherným životem, a dostal jsem vskutku svůj díl života. A tak

mohu vyprostit hlavu z gordického uzlu politiky a navléct ji do

smyčky ze své vázanky.

Abych napravil svou vinu, předávám generálnímu

prokurátorovi odvolání své výpovědi. Vy už si s tím budete

umět poradit ve svůj prospěch.

Podle mé závěti, sepsané podle všech pravidel, bude Vám,

pane abbé, vyplacen obnos náležící Vašemu řádu, jehož jste

neprozřetelně použil v můj prospěch v důsledku otcovské lásky,

již jste mi projevoval.

Tak tedy sbohem, sbohem, velkolepý pomníku Zla

a Zkaženosti, sbohem Vy, kdo by, dav se cestou pravou,

překonal Ximeneza i Richelieua! Splnil jste, co jste slíbil: už

jsem opět po všech vysněných pohádkách tím, čím jsem byl na

břehu řeky Charente. Jenže bohužel to tentokrát není řeka

v mém rodném kraji, v níž jsem chtěl utopit prohřešky svého

mládí. Je to Seina, a moje tůň je cela v Conciergerii. Nelitujte

mne: mé opovržení k Vám se rovná mému obdivu.

Lucien

Před první hodinou ranní, když přišli odnést mrtvolu,

nalezli Jacquese Collina, jak klečí u postele. Dopis ležel na

zemi, kam ho upustil, jako sebevrah upouští pistoli, která ho

zabila, ale zároveň ten nešťastník stále ještě držel Lucienovu

ruku ve svých sepjatých dlaních a modlil se k Bohu.

Když ho uviděli, nosiči se zarazili, neboť se podobal

kamenné soše, navždy klečící na středověkých náhrobcích, jak

ji tam vytesal génius mistra kameníka. Ten falešný kněz

s očima jasnýma jako oči tygra, strnulý v nepřirozené

nehybnosti, zapůsobil na tyto lidi tak silně, že ho vlídně

požádali, aby vstal.

„Proč?“ zeptal se nesměle.

Smělý Smrtiplách byl teď bezbranný jako dítě.

Ředitel ukázal ten výjev panu de Chargeboeuf, který jat

úctou k té velké bolesti a v domnění, že je Jacques Collin

skutečně tím otcem, za něhož se vydává, tlumočil příkazy pana

de Granville, týkající se obřadu a Lucienova pohřbu, podle

nichž je třeba Luciena rozhodně převézt do jeho bytu na quai

Malaquais, kde už ho očekávají duchovní, aby u něho probděli

zbytek noci.

„Jak poznávám velkodušnost toho pana soudce!“ zvolal

smutně trestanec. „Vyřiďte mu, pane, že se může spolehnout na

mou vděčnost… Ano, mohl bych mu prokázat značné služby…

Tu větu nezapomeňte; je pro něho nesmírně důležitá. Ach

pane, když člověk propláče sedm hodin nad dítětem, jako je

toto, v jeho srdci nastanou podivné změny… Vždyť já už ho

víckrát neuvidím!…“

Jacques Collin objal Luciena pohledem matky, které se

chystají vyrvat synovo tělo, a pak se zhroutil. Když viděl, jak

odnášejí Lucienovo tělo, zasténal tak, že popohnal nosiče

k většímu spěchu.

Tajemník generálníno prokurátora a ředitel věznice se už té

podívané vyhnuli.

Kam se poděla železná vůle toho muže, jehož rozhodnost se

rovnala co do rychlosti pouze postřehu, u něhož se čin

i myšlenka rodí současně s rychlostí blesku a jehož nervstvo

zocelené třemi útěky a třemi pobyty na galejích dosáhlo

ocelové pevnosti nervů, jakou mají primitivové. Železo se

poddává při určitém stupni opětovného bušení nebo tlaku; jeho

neproniknutelné

molekuly,

které

člověk

očistil

a homogenizoval, se po čase rozpadají; a kov, ač nebyl

roztaven, už nemá tutéž odolnost. Kováři, zámečníci, výrobci

nářadí, všichni, kdo stále pracují s kovem, charakterizují tehdy

jeho stav odborným výrazem, že je „vymočený“ podle výrazu,

který se jinak používá pouze pro konopí, u něhož se dosahuje

vláčnosti právě máčením. A tak tedy lidská duše, nebo také,

chcete-li, trojjediná energie těla, srdce a ducha je vlivem

opakovaných úderů v podobné situaci jako železo. A s lidmi je

to jako s konopím a s železem: tepáním se stávají ohebnějšími.

Věda, spravedlnost, veřejnost nalézají tisíce příčin pro hrůzné

železniční katastrofy, k nimž na dráze dochází vinou prasklé

železné součástky a jejichž nejhrůznějším příkladem je neštěstí

v Bellevue, ale nikdo se nezeptal na názor skutečných znalců

v tom oboru, totiž kovářů, kteří všichni vyslovili totéž slovo:

železo bylo rozmočené. To nebezpečí je neviditelné. Kov,

který změkl, i kov, který si podržel svou odolnost, vypadají

stejně.

V takovém stavu nacházejí často zpovědníci a vyšetřující

soudci těžké zločince.

Zlověstná atmosféra porotního soudu i přípravy před

popravou působí téměř vždy i u těch nejsilnějších povah

podobný rozklad nervové soustavy. I z těch nejpevněji

stisknutých rtů proudí přiznání; a kupodivu od okamžiku, kdy

už je přiznání zbytečné, když ve chvíli vrcholné slabosti padá

z člověka maska nevinnosti, která je tak znepokojivá pro

spravedlnost, znepokojenou pokaždé, když odsouzenec umírá,

aniž se ke zločinu přiznal.

Napoleon poznal tento rozklad všech lidských sil na bojišti

u Waterloo!

Vězeňský dvůr v Conciergerií

Když v osm hodin ráno vstoupil dozorce oddělení pistolí do

cely Jacquese Collina, byl vězeň klidný jako člověk, který opět

nabyl sílu po rázném rozhodnutí.

„Je čas na procházku,“ řekl klíčník. „Už jste zavřený tři

dny, a chcete-li se trochu projít, můžete!“

Jacques Collin, plně pohroužený v myšlenkách, naprosto

netečný a připadající si jako šaty bez těla, jako pouhý cár,

nevytušil nástrahu, kterou na něho políčil Bibi-Lupin, ani

důležitost svého vstupu na dvůr. Nešťastník vyšel mechanicky

z cely do chodby, která běží podél cel vytesaných

v nádherných

římsách

překrásného

podloubí

paláce

francouzských králů, na nichž spočívá takzvaná Galérie

svatého Ludvíka, kudy se dnes chodí do různých vedlejších

místností kasačního dvora. Tato chodba ústí do chodby

z pistolí; a stojí za zmínku, že místnost, v níž byl uvězněn

jeden ze známých královrahů Louvel, leží právě na místě, kde

se obě chodby sbíhají v pravém úhlu. Od pěkné pracovny ve

věži Bonbec vede točité schodiště, jež ústí do této temné

chodby, kterou procházejí na dvůr vězňové z cel a z pistolí.

Všichni vězni a obžalovaní, kteří mají být postaveni před

porotu, i vyšetřovaní, kteří už nejsou v samovazbě, zkrátka

všichni obyvatelé Conciergerie chodí po několik hodin denně

tímto úzkým dlážděným prostorem, hlavně pak ráno, v létě

hodně časně. Vězeňský dvůr, jakási předsíň popraviště nebo

káznice, k němu přiléhá jedním koncem, zatímco druhým vede

mezi lidi přes dozorce, úřadovnu vyšetřujícího soudce nebo

porotní dvůr. Proto též při pohledu na něj mrazí ještě víc než

při pohledu na popraviště. Popraviště se může stát piedestalem,

z něhož se jde do nebe, kdežto vězeňský dvůr zosobňuje

všechny hanebnosti světa a není z něho úniku.

Ať je to dvůr ve Force nebo v Poissy, v Melunu nebo ve

Svaté Pelagii, vězeňský dvůr zůstává vězeňským dvorem.

Opakují se tam stálé stejné situace, lišící se jen barvou či

výškou zdí nebo prostorem. Proto by titul Studie mravů

neodpovídal obsahu, kdyby v něm nebyl přesný popis tohoto

pařížského pandemonia.

V mohutné klenbě nesoucí sál kasačního soudu je ve

čtvrtém oblouku kámen, z něhož prý Ludvík Svatý rozdílel

almužnu a který dnes slouží jako pult pro prodej potravin

vězňům. A tak jakmile se dvůr otevře, všichni se nahrnou

k tomu stolu s lahůdkami, jako je kořalka, rum atd.

První dva oblouky na té straně dvora naproti překrásné

byzantské galérii, poslednímu zbytku nádhery paláce svatého

Ludvíka, zaujímá hovorna, kde mohou obžalovaní hovořit se

svými advokáty a kam vězni přicházejí mohutnou fortnou,

kterou se prochází mezi dvěma řadami silných mříží v prostoru

třetího oblouku. Tato dvojitá cesta se podobá oněm uličkám

před divadly, kde se hraje úspěšný kus a které mají zadržovat

fronty návštěvníků. Hovorna, umístěná na konci obrovského

sálu současné fortny Conciergerie, osvětleného ze strany dvora

dvěma zamřížovanými okny, byla nedávno vybavena

zasklenou stěnou, aby jí mohli být pozorováni advokáti při

rozhovoru se svými klienty. Toto opatření si vyžádaly přílišné

svody, jimiž hezké ženy působily na své obhájce. Bůh ví, až

kam půjde ochrana mravů!… Tato opatření připomínají

předtištěná zpovědní zrcadla, která kazí čisté myšlenky tím, že

nutí

k přemýšlení

o dosud

nepoznaných

ohavnostech.

V hovorně se rovněž konají setkání s příbuznými a přáteli, jimž

policie povolila návštěvu obžalovaných nebo vězňů.

Nyní je třeba si uvědomit, čím je tento vězeňský dvůr pro

dvě stě vězňů Conciergerie: je jejich zahradou, zahradou bez

stromů, bez země, bez květin, zkrátka je to dvorek. Jediný

možný styk s vnějším světem skýtají přístřešky kolem hovorny

a kolem kamene svatého Ludvíka, kde se prodávají povolené

potraviny a nápoje.

Chvíle strávené na dvoře jsou jediné, které vězni tráví na

vzduchu a ve společnosti. Nicméně v jiných věznicích se

vězňové setkávají v dílnách; v Conciergerii se však nemohou

věnovat žádné činnosti, leda ti, co jsou v pistolích. Tam jsou

však vězni v duchu zaměstnáni dramatem soudní síně, neboť

tam se chodí jen k výslechu nebo k vyslechnutí rozsudku.

Tento dvůr skýtá příšerné divadlo, nelze si je představit, je

třeba je vidět.

Předně

shromáždění

stovky

obžalovaných

nebo

vyšetřovaných

na

prostoře

čtyřicet

na

třicet

metrů

nepředstavuje rozhodně výkvět společnosti. Tito nebožáci,

kteří většinou náleží k nejnižším společenským vrstvám, jsou

většinou špatně oblečeni. Tváře mají ohavné a odporné.

Zločinec pocházející z vyšších vrstev je naštěstí zjevem dosti

vzácným. Zpronevěra, padělek nebo zaviněný úpadek jsou

jediné zločiny, které sem lepší lidi mohou přivést, mimoto mají

výsadu uvěznění v pistoli, takže obžalovaný skoro nikdy

neopustí svou celu.

Toto místo procházek, které uzavírají nádherné a mohutné

začernalé zdi, kolonáda rozdělená na komůrky s opevněnou

hradbou směrem k nábřeží a zamřížovanými celami severní

pistole, střežená pozornými dozorci, obývaná stádem ohavných

zločinců, navzájem k sobě nedůvěřivých, působí dosti truchlivě

už svým rozložením; ale po chvíli přímo děsí, když se stáváte

terčem všech těch nenávistných, zvědavých a zoufalých

pohledů, když se octnete tváří v tvář těmto zneuctěným

bytostem. Není tu žádná radost, všechno je tu temné, místo

i lidé. Všechno je tu němé, stěny i svědomí. Pro tyto nebožáky

je nebezpečí ve všem; s výjimkou přátelství neblahého jako

káznice, která je zplodila, netroufají si jeden druhému

důvěřovat. Policie, která nad nimi krouží, otravuje jim vzduch

a kazí všechno, až po stisk ruky dvou blízkých zločinců.

Zločinec, který se tu setká se svým nejlepším přítelem, neví,

zda ten neučinil pokání a zda se nepřiznal, aby si zachránil

život. Tento nedostatek jistoty, tato obava z ovce kazí onu už

tak dost lživou volnost vězeňského dvora. Ve vězeňské

hantýrce znamená ovce špicla, který předstírá, že byl zapleten

do nějaké špinavé aféry a jehož příslovečná ohavnost tkví

v tom, že se vydává za přítele. V hantýrce to slovo přítel

znamená zkušeného zloděje, zloděje zapřísáhlého, který už se

dávno rozešel se společností a chce do smrti zůstat zlodějem

a zůstává věren zákonům Vysokého bratrstva zlodějů.

Zločin a šílenství mají mnoho společného. Vidět vězně

z Conciergerie na vězeňském dvoře nebo vidět blázny

v zahradě blázince je totéž. Jedni i druzí se sobě při procházce

navzájem vyhýbají, vrhají na sebe přinejmenším podezíravé

pohledy, které se podle okamžité nálady chvílemi stávají

i hrozivými, ale nejsou tu nikdy pohledy veselé ani vážné;

vězňové se totiž buď znají, nebo se jeden druhého navzájem

bojí. Čekání na rozsudek, výčitky svědomí a pocity úzkosti

dodávají vězňům na dvoře znepokojené a vytřeštěné vzezření

bláznů. Jen zavilí zločinci mají sebevědomí podobající se klidu

počestného života a čistého svědomí.

Protože jsou tu lidé středních vrstev zastoupeni jen řídce,

a protože ty z nich, které sem dostal zločin, zdržuje v celách

stud, jsou stálými hosty dvora většinou lidé oblečení jako

dělníci. Převažují tu haleny, kazajky, manšestrové kabáty. Tyto

hrubé nebo špinavé oděvy, které ladí se sprostými nebo

zlověstnými tvářemi, se surovým chováním, nicméně poněkud

zkroceným krušnými myšlenkami, které vězně přepadají,

všechno, až po ticho, které tu vládne, vzbuzuje dohromady

hrůzu nebo odpor u těch řídkých návštěvníků, jimž se dík

vysoké protekci podařilo získat vzácnou možnost prostudovat

si Conciergerii.

Jako návštěva panoptika, kde jsou na voskových figurách

znázorněny

ošklivé

nemoci,

nabádá

mladého

muže

k zdrženlivosti

a ušlechtilé

lásce,

podobně

návštěva

v Conciergerii a pohled na vězeňský dvůr, zalidněný

návštěvníky zaslíbenými galejím, popravišti nebo jinému

trestu, vzbuzuje v lidech hluchých k spravedlnosti boží,

promlouvající důtklivě k svědomí, strach ze spravedlnosti

lidské; a odcházejí odtud s předsevzetím žít jako počestní lidé.

Filozofická, lingvistická a literární studie o hantýrce

holek a zlodějů

Ježto vězni, kteří byli na dvoře, když na něj Jacques Collin

vstoupil, měli se stát aktéry významného výstupu v životě

Smrtipláchově, neuškodí, popíšeme-li některé z hlavních

postav tohoto hrůzného shromáždění.

Tam, jako všude, kde jsou lidé shromážděni, stejně jako

v internátě, převládá fyzická síla a síla morální. Jako v káznici,

je tam zločin znakem šlechtictví. Ti, jimž jde o hlavu, vynikají

nad ostatní. Vězeňský dvůr, jak si můžeme domyslet, je školou

trestního práva, ovládají je neskonale lépe než na náměstí

Pantheonu. Obvyklým žertem bývá předvádění porotního

soudu; určí se předseda, porota, veřejný žalobce, advokát –

a koná se proces. Tato hrůzná fraška se téměř vždy předvádí při

příležitosti známých zločinů. V té době byl na programu poroty

slavný případ vraždy spáchané na manželích Crottatových,

bývalých statkářích, rodičích místního notáře, kteří, jak se

v tom neblahém případě ukázalo, chovali doma osm set tisíc

franků ve zlatě. Jeden z pachatelů této dvojí vraždy byl známý

Dannepont, řečený Paráda. Byl to propuštěný galejník, který už

po pět let střídal různá jména a unikal usilovnému pátrání

policie. Ten darebák se dovedl tak dokonale přestrojovat, že si

odpykal dva roky galejí pod jménem Delsouq, což byl jeden

z jeho žáků a slavný lupič, který se ve svém podnikání nikdy

nedopustil činu vymykajícího se kompetenci kárného soudu.

Ode dne, kdy opustil káznici, dopustil se Paráda už tří vražd.

Vzhledem k jistotě, že ho nemine ortel smrti, a stejně tak

vzhledem k jeho předpokládanému bohatství byl tento

obžalovaný předmětem hrůzy i obdivu svých spoluvězňů:

z ukradených peněz se totiž nenašel ani sou. Přes události

z července 1830 si ještě vzpomínáme na zděšení, jaké v Paříži

způsobil tento smělý čin, srovnatelný svou závažností s krádeží

medailí v Národní knihovně. Naše doba má totiž ne právě

šťastnou snahu všechno převádět na čísla a závažnost vraždy se

měří výší ukradeného obnosu.

Paráda byl malý suchý človíček s tváří fretky; bylo mu

čtyřicet pět let a byl význačnou postavou tří káznic, jimiž od

svých devatenácti let postupně prošel. Jacquese Collina znal

velice dobře a uvidíme, jak a proč. Dva trestanci, kteří byli

před osmačtyřiceti hodinami převezeni z Force do Conciergerie

spolu s Parádou, tohoto neblahého krále, přítele odsouzeného

k smrti, ihned poznali a jeho přítomnost rozhlásili po dvoře.

Jeden z těchto propuštěných trestanců jménem Sélérier,

řečený Buran, nebo též Auverňan, táta Ralleau, podvodník,

kterému společnost, jíž se v káznici říká Vysoké bratrstvo,

přezdívala Hedvábná Nit, kteroužto přezdívku získal pro

obratnost, s jakou dokázal proklouznout nebezpečími řemesla,

byl kdysi Smrtipláchovým společníkem.

Smrtiplách natolik podezříval Hedvábnou Nit z dvojí hry –

z toho, že je zároveň členem Vysokého bratrstva i policejním

konfidentem –, že své zatčení u Vauquerových v roce 1819

připisoval jemu (viz Otec Goriot). Sélérierovi – nutno ho

nazývat Hedvábnou Nití, právě tak jako se Dannepont bude

napříště jmenovat Paráda –, provinilému porušením podmínky

a zapletenému do obratných krádeží, při nichž však nebyla

prolita ani kapka krve, hrozilo nejméně dodatečných dvacet let

vězení.

Druhý trestanec jménem Riganson tvořil se svou přítelkyní

zvanou Biffa jednu z nejobávanějších dvojic Vysokého

Bratrstva. Rigansonovi, který už od nejútlejšího mládí měl

opletačky se soudy, se přezdívalo Biffák. Biffák byl samečkem

od

Biffy, neboť pro Vysoké bratrstvo není nic svaté. Ti divoši

nerespektují ani zákony, ani náboženství, nic, ani přírodní

vědy, jejichž posvátné názvosloví je jim, jak je vidět, pro

smích.

Zde musíme odbočit, neboť vstup Jacquese Collina na

vězeňský dvůr, když se objevil mezi svými nepřáteli, což tak

pěkně zorganizovali Bibi-Lupin a vyšetřující soudce, musel

vyvolat zajímavé výjevy, které by se zdály nepřípustné

a nepochopitelné bez jistých vysvětlivek, týkajících se světa

zlodějů a káznic, jejich zákonů, mravů, a hlavně jejich mluvy,

jejíž hrůzná poetičnost je pro tuto část příběhu neodmyslitelná.

Tak tedy především pár slov o mluvě falešných hráčů, šejdířů,

zlodějů a vrahů, zvané hantýrka, které v poslední době používá

literatura s takovým úspěchem, že nejedno slovo se dostalo až

na růžové rtíky mladých dam, zaznělo mezi zlacenými štuky

a potěšilo panstvo, takže mnozí mohli prohlásit, že byli vzati na

hůl. Snad se někdo bude divit, když řekneme, že není říznější

ani barvitější mluvy než mluva podsvětí, které se od vzniku

velkých států a metropolí hemží po sklepeních a podzemních

stokách, v třetím propadlišti společnosti, abychom si vypůjčili

z oblasti divadla tento barvitý a názorný výraz. Což není svět

jako divadlo? Třetí propadliště je poslední ze suterénů

zřízených pod prkny Velké opery, a skrývá její aparaturu

a mechaniku, rampu a různá zjevení jako modré ďábly, které

vyvrhuje peklo atd.

Každé slovo této mluvy je drsný, vynalézavý a děsivý

obraz. Kalhoty jsou „stojáky“. Nebudeme to vysvětlovat.

V hantýrce se nespí, nýbrž se „chrní“. Všimněte se, jak důrazně

to slovo vyjadřuje spánek štvané, unavené, nedůvěřivé zvěře

zvané zloděj, která, jakmile se octne v bezpečí, padá do

propasti hlubokého spánku, tolik potřebného pod mohutnými

perutěmi podezření, které se nad ní neustále vznášejí. Je to

neblahý spánek, podobný spánku dravé zvěře, která spí

a chrápe a jejíž uši přesto bdí v dvojnásobném střehu.

V této řeči je vše divoké. Začáteční slabiky a koncovky slov

jsou drsné a obzvlášť překvapivé. Žena je „planda“. A jaká

poezie! Sláma jsou „beauceská brka“. Slovo půlnoc je

vyjádřeno tímto obrazem: „Dvanáct olověnejch“. Nenaskakuje

vám husí kůže? „Vypláchnout kumbál“ znamená vyloupit byt.

Co je výraz jít spát ve srovnání s „přebalit se“ nebo „svlékat

kůži“? Jaké to barvité obrazy!

Ostatně hantýrka nezůstává nikdy stát, jde těsně v patách

civilizaci, při každém novém vynálezu se obohacuje o nové

výrazy. Brambory, které ve Francii zavedli Ludvík XVI.

a Parmentier, byly ihned v hantýrce uvítány argotickým

jménem „prasečí pomeranče“. Když vznikly bankovky,

v káznici je pojmenovali „Garatovými fafíoty“ podle

pokladníka Garata, jehož podpis nesly. Fafiot! Neslyšíte přímo

šustění tenkého papíru? Tisícovka je pak „fafiot sameček“,

pětistovka je „fafiotka“ neboli samička od „fafiota“.

Můžete

očekávat,

že

trestanci

pokřtí

stofrankové

a dvěstěfrankové bankovky jmény stejně bizarními.

V roce 1790 vynalezl Guillotin v zájmu lidskosti výkonný

mechanismus, který řeší všechny problémy, jež s sebou nese

trest smrti. Vzápětí si trestanci a bývalí galejníci začnou všímat

tohoto

přístroje,

zbudovaného

na

hranicích

starého

monarchického režimu a na prahu nové justice. A okamžitě

gilotinu pojmenovávají „klášterem svatého Nechce se mu

tam“. Po prozkoumání úhlu opisovaného ocelovým ostřím,

napadá je pro jeho pohyb slovo „skosit“. Když si pomyslíme,

že káznici říkají „zelená louka“, musí lingvisté obdivovat

tvůrce těchto „ošklivých slovíček“, jak by řekl Charles Nodier.

Je ovšem třeba přiznat hantýrce značnou starobylost.

Obsahuje desetinu výrazů latinských, další desetinu staré

Rabelaisovy galštiny. „Effondrer“ (prorazit) z latinského fons

(pramen), otolondrer (mrzet), cambriola (dům) od „camera“

(klenutí), „aubert“ (peníze) od aurum (zlato). „Gironde“,

krasavice, „fouillousse“ (kapsa) patří do mluvy XIV. a XV.

století. „Affe“ znamená život a je to výraz velice starý. Ze

rčení „troubler 1'affe“ (kazit život) pak vzniklo slovo „affres,“

z toho vzniklo slovo „affreux“ (hrozný, příšerný), což lze

přeložit jako něco co ohrožuje život atd.

Nejméně stovka argotických slov patrně patří do slovníku

Panurgova, muže, jenž v Rabelaisově díle symbolizuje lid,

neboť jeho jméno se skládá ze dvou řeckých slov

znamenajících ten, kdo dělá všechno. Věda změnila tvář

civilizace

vynálezem

železnice,

a už

byla

v argotu

pojmenována divokou károu.

Hlava, pokud dosud sedí na ramenou, nazývá se sorbona,

což dokazuje dávný původ této mluvy, o níž je zmínka

u nejslavnějších autorů, jako byl Cervantes nebo italští

novelisté a Aretino. Vskutku, odjakživa byla děvka hrdinkou

tolika starých románů, ochránkyní, družkou, utěšitelkou

falešného hráče, zloděje, kapsáře, šejdíře a podvodníka.

Prostituce a krádež jsou dvě formy protestu, ženského

a mužského, přirozeného stavu proti společenskému řádu.

Proto též filozofové, novátoři a lidumilové, za nimiž se táhnou

komunisté a fourierovci, docházejí mimoděk k těmto dvěma

závěrům: k prostituci a krádeži. V sofistických spisech si zloděj

neklade otázku vlastnictví, dědictví a sociálních záruk. Prostě

je ruší. Pro něho krádež znamená vzít si nazpět svoje. Nepopírá

manželství, nic mu nevyčítá, a v těchto utopistických

publikacích nevyžaduje onen vzájemný souhlas, to těsné

spojení duší, jež nelze generalizovat. Páří se s prudkostí, jejíž

články

neustále

zpevňuje

kladivo

nutnosti.

Současní

pozorovatelé spisují rozbředlé, spletité a mlhavé teorie nebo

lidumilné romány. Ale zloděj je praktik! Je jasný jako fakt,

logický jako rána pěstí. A jaký má styl!…

Další poznámka: svět holek, zlodějů a vrahů, trestnice

a galeje čítá na šedesát až osmdesát tisíc jedinců obojího

pohlaví. Tento svět bychom nemohli opomenout při svém

líčení mravů, v popisu stavu naší společnosti. Justice, četnictvo

a policie čítají téměř odpovídající počet lidí. Není to zvláštní?

Tento antagonismus lidí, kteří se vzájemně hledají a před sebou

skrývají, vytváří obrovský nesmírně dramatický souboj, jak je

nastíněn v této studii. S krádeží a prostitucí je to stejné jako

s divadlem, policií, duchovenstvem a četnictvem. Ve všech

těchto šesti případech získává lidské individuum nesmazatelný

charakter. Nemůže už být ničím jiným než tím, čím je. Kněz

bývá stejně poznamenaný na celý život jako voják. Stejně je

tomu u ostatních stavů, které jsou mocnou opozicí, protiklady

civilizace.

Tyto zvláštní a podivné příznaky sui generis činí děvku,

zloděje, vraha a propuštěnce tak snadno rozpoznatelnými, že

jsou pro své nepřátele, tj. pro špeha a četníka, tím, čím je kořist

pro lovce: jejich chování, postoje, barva pleti, pohledy mají

zabarvení, vůni, zkrátka neomylně rozeznatelné vlastnosti.

Odtud ona dokonalá znalost převleku u slavných postav

káznice.

Velcí fanandelové

Ještě slovo o zřízení tohoto světa, jež se stalo tak hrozivým

od té doby, co bylo zrušeno cejchování, zmírněny tresty a co si

porota počíná tak shovívavě. Vskutku, do dvaceti let bude

Paříž obležena armádou čtyřiceti tisíc propuštěnců, neboť

seinský departement se svými patnácti sty tisíci obyvateli je

jediným místem v celé Francii, kde se tito bídáci mohou skrýt.

Paříž je pro ně tím, čím je prales pro dravé šelmy.

Vysoké bratrstvo, které je saintgermainskou čtvrtí toho

světa a jeho šlechtou, sjednotilo se v roce 1816 po míru, který

ohrozil tolik existencí, ve sdružení takzvaných Velkých

fanandelů, zahrnujících nejslavnější vůdce band a pár smělých

mužů, kteří tehdy neměli prostředky k obživě. Slovo fanandel

znamená zároveň bratra, přítele i kamaráda. Všichni zloději,

trestanci a vězňové jsou fanandely. Velcí fanandelové, výkvět

Vysokého bratrstva, byli po dvacet a více let kasačním dvorem,

akademií a sněmovnou pairů tohoto zvláštního národa. Velcí

fanandelové měli každý své vlastní jmění, společné kapitály

a zcela zvláštní mravy. Byli si povinni pomocí v nouzi, všichni

se navzájem znali. Mimoto všichni stáli nad úskoky a svody

policie, měli svou vlastní chartu, svá hesla a poznávací

znamení.

Vévodové a pairové káznice vytvořili v letech 1815-1819

slavný spolek Desíti tisíc (viz Otec Goriot), jakož i dohodu,

podle níž se nesměl nikdo pouštět do podniku, který by vynesl

méně než deset tisíc franků. V téže době, v letech 1829-1830,

vycházely nemoáry, v nichž jedna ze slavných postav justiční

policie uváděla početní stav této společnosti a jména jejích

členů. S hrůzou jsme se tam mohli dočíst o celé armádě kapacit

ženského i mužského pohlaví; byla to armáda tak obrovská, tak

obratná, tak vítězná, že spis označuje zloděje, jako byl Lévy,

Pastourel, Collonge a Chimaux, tehdy padesáti a šedesátileté,

za vzbouřence proti společnosti od útlého dětství!… Jaké

přiznání nemohoucnosti je pro justici existence tak starých

zlodějů!

Jacques Collin byl pokladníkem nejen společnosti Desíti

tisíc, ale i hrdinů káznice a Velkých fanandelů. Podle přiznání

příslušných úřadů byly v káznicích vždycky určité kapitály.

Tato zvláštnost je snadno vysvětlitelná. Až na zcela mimořádné

případy se z žádné krádeže nikdy nic nenajde. Ježto odsouzenci

nemohou nic brát s sebou do káznice, jsou odkázáni na

důvěryhodnost a schopnost těch, jimž své jmění svěřují, jako se

v normální společnosti svěřují peníze bance.

Bibi-Lupin, který už po deset let stál v čele bezpečnostní

policie, býval původně jedním ze členů aristokracie velkých

fanandelů. Zradil ji pak v důsledku uražené ješitnosti:

fanandelové neustále dávali přednost vysoké inteligenci

a úžasné síle Smrtipláchově. Proto měl náčelník bezpečnosti na

Jacquese Collina takovou zlost. Odtud i jisté dohody mezi

Bibi-Lupinem a jeho dřívějšími druhy, o něž se úřady počínaly

zajímat. Tak tedy ve své touze po pomstě, jíž vyšetřující

soudce dal volné pole z nutnosti identifikace Jacquese Collina,

vybral si náčelník bezpečnosti velice chytře své pomocníky

tím, že poštval na falešného Španěla Parádu, Hedvábnou Nit

a Biffáka, neboť Paráda a Hedvábná Nit patřili k Desíti

tisícům, a Biffák byl Velký fanandel.

Biffa, ona obávaná Biffákova planda, která dík svým

převlekům za počestnou paničku dosud uniká veškerému

policejnímu pátrání, byla ještě na svobodě. Tato žena, která

dovede tak obdivuhodně hrát markýzu, baronku nebo

hraběnku, má vlastní kočár a služebnictvo. Tento Jacques

Collin v sukních je jedinou ženou, jíž lze srovnat s pravou

rukou Jacquese Collina, Asií. Každý z hrdinů káznice je takto

zdvojen nějakou oddanou ženou. Letopisy a tajné kroniky

Justičního paláce vám řeknou, že žádná láska počestné ženy, ba

ani oddanost pobožnůstkářky svému zpovědníkovi nemůže

překonat oddanost milenky sdílející nebezpečí velkých

zločinců.

U těchto lidí bývá láska téměř vždy prapříčinou jejich

smělého podnikání a vraždění. Přemíra lásky, jíž jsou bytostně,

jak říkají lékaři, přitahováni k ženě, vyčerpává fyzické i mravní

síly těchto energických mužů. Odtud nečinnost, která jim užírá

dny, neboť výstřednosti v lásce vyžadují pak k obnovení sil jak

odpočinek, tak vydatnou stravu. Odtud nenávist ke každé práci,

která nutí tyto lidi, aby se živili rychle získávanými prostředky.

Nicméně potřeba žít, a dobře žít, už tak dost mocná, není téměř

nic proti marnotratnosti, k níž je ponouká holka, které tito

štědří Medorové dávají šperky i šaty a která bývá téměř vždy

mlsná a ráda dobře jí. Holka zatouží po šále, zloděj ji ukradne,

a žena v tom vidí důkaz lásky! A tak dochází ke krádeži, v níž,

chceme-li zkoumat lidské srdce pod lupou, můžeme zjistit

téměř přirozenou reakci. Krádež vede k vraždě a vražda vede

milého stupínek po stupínku na popraviště.

Máme-li věřit lékařské fakultě, pak by sedm desetin zločinů

u těchto mužů pramenilo z nezřízené fyzické lásky. Ostatně

nesporný a hmatatelný důkaz tu přináší pitva popraveného.

A proto také si tito hrůzní milenci, strašáci lidské společnosti,

získávají bezmezný obdiv svých milenek. Právě tato samicí

oddanost milenek vysedávajících před vraty věznic, neustále

myslících na to, jak zmařit úskoky vyšetřování, ona

nepodplatitelná strážkyně nejčernějších tajemství, zamlžuje

a zatemňuje nejeden proces. Zde leží síla i slabost zločincova.

V mluvě děvek „být poctivá“ znamená nezpronevěřit se

žádnému ze zákonů, jimiž se takový svazek řídí, znamená to

dávat peníze „zašitému“ muži, dbát o jeho blaho, věnovat mu

veškerou důvěru a pro něho podniknout cokoli. Nejhorší

urážka, jakou může jedna děvka vmést v tvář druhé děvče, je

obvinění z nevěry „zabásnutému“ milenci. Taková děvka se

pak považuje za bezcitnou osobu!…

Jak uvidíme, byl Paráda vášnivě zamilován. Hedvábná Nit

jakožto sobecký filozof, který kradl pro svůj prospěch, podobal

se velice Paccardovi, pomocníkovi Jacquese Collina, který

uprchl s Prudence Servienovou a se společným pokladem

sedmi set padesáti tisíc franků. Byl bez závazků, pohrdal

ženami a neměl rád nikoho než Hedvábnou Nit. Pokud jde

o Biffáka, dostal své přízvisko, jak dnes už víme, podle svého

poměru s Biffou. Tito tři představitelé Vysokého bratrstva měli

s Jacquesem Collinem dosti těžko vyčíslitelné účty.

Jediný pokladník věděl, kolik společníků je dosud naživu

a komu kolik patří. Jakmile se Smrtiplách rozhodl, že „spolkne

šálu“ v Lucienův prospěch, využil mimořádně vysoké

úmrtnosti svých klientů. Když tak po devět let unikal

pozornosti svých druhů i policie, byl si Jacques Collin téměř

jist, že podle znění charty Velkých fanandelů zdědí dvě třetiny

vkladů. Vždyť ostatně mohl vždy tvrdit, že „pokosené“

fanandely vyplatil. Tento šéf Velkých fanandelů nepodléhal

žádné kontrole. Byli nuceni mu plně důvěřovat, neboť život

šelmy, který trestanci vedou, vyžadoval ve vztazích mezi

váženými osobami tohoto divokého světa nejvyšší stupeň

delikátnosti. Z těch zpronevěřených sta tisíc zlatých mohl

Jacques Collin tehdy splatit možná takových sto tisíc franků.

V té době, jak vidíte, zbývalo Parádovi, jednomu z věřitelů

Jacquese Collina, jen devadesát dní života. Protože oplýval

obnosem daleko vyšším, než pro něho uložil jeho nadřízený,

dalo se počítat s tím, že se s Parádou dá mluvit.

Jednou z nejspolehlivějších diagnóz, podle níž ředitelé

věznice, policie a její pomocníci, a dokonce i vyšetřující soudci

poznají „návratné koně“, neboli ty, kdo už někdy jedli „svinské

boby“, určené k výživě trestanců, je jejich návyk na věznici.

Recidivisté přirozeně znají tamní zvyky; jsou tam doma a nic je

nepřekvapí.

A tak si Jacques Collin dával dobrý pozor a dosud dokonale

hrál úlohu nevinného a cizince jak ve Force, tak v Conciergerií.

Ale jak byl zdrcen bolestí ze své dvojí smrti, neboť v onu

osudnou noc zemřel dvakrát, stal se znovu Jacquesem

Collinem.

Dozorce

překvapilo,

když

nemusel

tomu

španělskému knězi říkat, kudy se jde na vězeňský dvůr. Ten

dokonalý herec vypadl z role a sestoupil po točitých schodech

věže Bonbec jako stálý host Conciergerie.

„Bibi-Lupin má pravdu,“ řekl si dozorce, „je to návratný

kůň, je to Jacques Collin.“

Kňourův vstup

V okamžiku, kdy se Smrtiplách objevil zarámován ve

dveřích věže, vězňové, kteří si už všichni nakoupili

u kamenného stolu, řečeného Stůl svatého Ludvíka, se počínali

rozptylovat po dvoře, který jim nebyl nikdy dost velký. A tak

nového příchozího uviděli všichni najednou, a to o to rychleji,

že se nic nevyrovná bystrému zraku vězňů, kteří jsou na dvoře

jako pavouk uprostřed sítě. Toto přirovnání je matematicky

přesné, neboť vězeň, jehož oko je ze všech stran obklopené

vysokými černými zdmi, vidí vždy, i když se nedívá, dveře,

jimiž vcházejí dozorci, okna hovorny a věžního schodiště,

jediné – to otvory na dvůr. V té dokonalé izolaci je

obžalovanému všechno událostí, všechno ho zajímá; nuda

srovnatelná s nudou tygra v kleci zoologické zahrady

mnohokrát násobí jeho pozorovací schopnosti. Stojí za zmínku,

že Jacques Collin, oblečen jako kněz, který se nedrží

předepsaného šatu, měl na sobě černé kalhoty, černé punčochy,

střevíce se stříbrnými přezkami, černou vestu a tmavohnědý

redingot, jehož střih prozrazuje kněze, ať dělá, co dělá, tím spíš

když tyto známky jsou doplněny charakteristickým zastřižením

vlasů. Jacques Collin nosil typicky kněžskou paruku nádherně

přirozeného vzhledu.

„Heleďme se!“ řekl Paráda Biffákovi. „Špatný znamení

kňour (kněz)! Kde se tady bere?“

„To bude nějakej jejich trik, asi špicl novýho druhu,“

odpověděl Hedvábná Nit. „Asi převlečenej chlupatej, kterýho

sem nasadili.“

V argotu mají strážníci různé názvy: když pronásleduje

zloděje, je to „tkalounkář“, když dělá doprovod, je to

„vlaštovka z Gréve“. Když někoho vede pod gilotinu, je to

„husar od gilotiny“.

K dokreslení vězeňského dvora bylo by třeba několika

slovy se zmínit o dvou dalších fanandelech, Sélérierovi,

řečenému Buran, též tatík Ralleau, též Válec, a konečně

i Hedvábné niti (měl třicet jmen a právě tolik pasů), jehož

nadále budeme označovat tímto přízviskem, jediným, jímž ho

nazývali ve Vysokém bratrstvu. Tento přemýšlivý člověk,

který ve falešném knězi tušil strážníka, byl chlapík čtyři stopy

a dva palce vysoký, jehož svaly tvořily podivné vypukliny. Pod

obrovskou lebkou mu svítila očka přivřená jako oči dravce za

šedivým, matným a tuhým víčkem. Na první pohled se svými

mohutnými vystouplými čelistmi podobal vlku, ale všechna ta

krutost, dokonce divokost, kterou tato podoba připomínala,

byla vyvážena lstivostí, živostí výrazu, přes stopy po

neštovicích, jimiž měl zjizvený obličej. Okraj každého přesně

vedeného „švu“ byl skoro oduševnělý. Jako by se stále něčemu

vysmíval. Život zločinců, k němuž patří hlad a žízeň, noci

strávené pod širým nebem, v přístavech, na březích řek, pod

mosty a na ulicích, zapíjení úspěchů silnými kořalkami,

pokryly tento obličej jakoby vrstvou laku. Na vzdálenost třiceti

kroků by v Hedvábné Niti, kdyby se objevil ve své přirozené

podobě, každý policista nebo četník poznal svou kořist; jenže

tento chlapík se v umění líčit se a převlékat vyrovnal Jacquesu

Collinovi. V tuto chvíli Hedvábná Nit, v nedbalkách jako velký

herec, který dbá na svůj zevnějšek jen na jevišti, měl na sobě

jakýsi lovecký kabátek bez knoflíků, jehož dírkami prosvítala

bílá podšívka, staré zelené pantofle, do šeda vyrudlé bavlněné

kalhoty a na hlavě čepici bez štítku, zpod níž čouhaly cípy

sepraného a potrhaného šátku.

Vedle Hedvábné Niti byl Biffák jeho dokonalým opakem.

Tento slavný zloděj drobné postavy byl tlustý a tučný a přitom

mrštný, sinalé pleti s černýma zapadlýma očima, oděný jako

kuchař; nohy měl křivé a v jeho děsivé tváři se zračily všechny

typické znaky dravé šelmy.

Hedvábná Nit a Biffák si předcházeli Parádu, jemuž už

nezbývala žádná naděje. Tento vrah recidivista věděl, že bude

souzen, odsouzen a do čtyř měsíců popraven. A tak Parádovi

přátelé ho nenazývali jinak než „Kanovníkem“, to znamená

„kanovníkem kláštera svatého Musila“. Lze si snadno

představit, proč se Biffák a Hedvábná Nit snažili Parádovi

zalichotit. Paráda zakopal totiž dvě stě padesát tisíc zlatých

franků, což byl, řečeno stylem obžalovacího spisu, jeho podíl

na kořisti z případu manželů Crottatových.

Jaké to skvělé dědictví, které může odkázat těm dvěma

fanandelům, ačkoli se tito bývalí trestanci měli za pár dní vrátit

do káznice! Biffák a Hedvábná Nit měli být odsouzeni pro

krádež s přitěžujícími okolnostmi k patnácti letům, které by se

však nepočítaly do předchozího trestu deseti let, který bez

povolení přerušili. A tak ačkoli si jeden odpykal dvaadvacet

a druhý šestadvacet let nucených prací, oba doufali, že se jim

podaří uprchnout a vyhledat tu Parádovu hromadu zlata. Ale

desetitisícník neprozrazoval své tajemství, připadalo mu

zbytečné je prozradit, dokud nebude odsouzen. Ježto patřil

k vysoké trestanecké šlechtě, neprozradil své spolupachatele.

Byl znám jako charakter. Pan Popinot, vyšetřovatel toho

ohavného činu, z něho nic nedostal.

Tato hrůzná trojice stála v horní části dvora, to znamená

pod pistolemi. Hedvábná Nit dokončoval poučování mladého

muže, který spáchal teprve svůj první zločin a který, jist tím, že

dostane deset let nucených prací, se informoval o různých

„loukách“.

„Tak tedy, chlapečku,“ kázal mu Hedvábná Nit

v okamžiku, kdy se obejvil Jacques Collin, „rozdíl mezi

Brestem, Toulonem a Rochefortem je…“

„Tak povídej, starej mazáku!“ naléhal mladík zvědavě jako

nováček.“

Tento odsouzenec, synek z dobré rodiny, obviněný

z falšování, sem přišel z pistole sousedící s celou Lucienovou.

„Chlapečku,“ pokračoval Hedvábná Nit, „v Brestu si můžeš

bej jistej, že najdeš nějaký ten bob v každý třetí lžíci, když si

ovšem nabereš ode dna. V Toulonu už jen v každý pátý lžíci

a v Rochefortu neulovíš nikdy ani jeden, leda bys byl ,mazák‘.“

Když takto pravil, hluboký myslitel se přidal k Parádovi

a Biffákovi, které „kňour“ tak znepokojil, a společně se pustili

dolů po dvoře, zatímco bolestí zdrcený Jacques Collin šel

směrem opačným. Smrtiplách byl tak pohroužen do krušných

myšlenek, jež byly jako myšlenky poraženého císaře, že si

nevšiml, že je středem pozornosti všech těch pohledů

a předmětem všeobecného zájmu, a proto kráčel pomalu, hledě

na osudné okno, na němž se oběsil Lucien de Rubempré.

Nikdo z vězňů o té události nevěděl, neboť z důvodů, který

se brzy dovíme, o tom Lucienův soused, mladý zloděj, nic

neřekl. Tři fanandelové se domluvili a zahradili knězi cestu.

„Není to kňour,“ řekl Paráda Hedvábné Niti, „je to

návratnej kůň, koukej, zanáší doprava…!“

Zde je nutné bližší vysvětlení, neboť všichni čtenáři neměli

příležitost navštívit káznici. Každý trestanec je totiž zakován

s jiným trestancem (vždy starý s mladým) do jednoho řetězu.

Váha toho řetězu, přikovaného ke kruhu nad kotníkem, je

taková, že trestanec do roka získá vadu chůze. Ježto musí

vyvinout jednou nohou větší sílu než druhou, aby utáhl ten

„náramek“, jak těm okovům v káznici říkají, odsouzenec

nezadržitelně získává návyk z této námahy. Později, když už

nenosí okovy, je tomu s tímto okovem jako s uříznutou nohou,

která nikdy nepřestává bolet; trestanec stále cítí svůj „náramek“

a nikdy se toho zlozvyku při chůzi nemůže zbavit. V policejní

mluvě „zanáší doprava“. Tato okolnost, kterou trestanci znají

stejně jako policisté, sice příliš nepomáhá při poznání

spoluvězně, ale alespoň jeho charakteristiku doplňuje.

U Smrtiplácha, který uprchl už před osmi lety, byl tento

pohyb značně oslabený. Ale vlivem svého zamyšlení kráčel tak

pomalým a tak slavnostním krokem, že byť byla vada při chůzi

sebeslabší, musela tak zkušeného vězně, jakým byl Paráda,

udeřit do očí. Je snadno pochopitelné, že trestanci, kteří

v káznici neustále žijí v přítomnosti ostatních a mají možnost

navzájem se pozorovat, mají jednotlivé tváře tak prostudované,

že znají i takové návyky, které musí uniknout jejich trvalým

nepřátelům špiclům, strážníkům a policejním komisařům.

A tak jen dík jistému cukání čelistních svalů na levé tváři, které

poznal trestaný poslaný na přehlídku seinského pluku, byl

zatčen podplukovník tohoto útvaru, proslulý Coignard. Neboť

i když si jí byl Bibi-Lupin jist, policie si netroufala věřit

v totožnost hraběte Pontise de Sainte-Heléne s Coignardem.

Jeho veličenstvo dáb

„Je to dáb!“ řekl Hedvábná Nit, když na něho Jacques

Collin

pohlédl

oním

temným

pohledem

člověkem

pohrouženého v nejčernější zoufalství.

„Na mou duši, je to Smrtiplách!“ řekl Biffák mna si ruce.

„Má jeho výšku, jeho postavu. Ale co je to s ním? Vždy je

sotva k poznání.“

„Já už vím,“ řekl Hedvábná Nit. „Má určitě nějakej plán!

Chce se ještě setkat s tetou, co ho mají už brzy popravit.“

Abychom alespoň částečně naznačili, kdo je osoba, kterou

vězňové, strážníci a dozorci nazývají tetou, stačí citovat krásný

výrok ředitele jisté ústřední věznice v Paříži, jímž odpověděl

nebožtíku lordu Durhamovi na otázku, kterou mu položil, když

během svého pobytu v Paříži navštívil všechny tamní věznice.

Tento lord, který chtěl poznat do všech podrobností

francouzskou justici, dal si dokonce od nebožtíka Šansona,

mistra popravčího, smontovat gilotinu a dal popravit živé tele,

aby se přesvědčil o tom, jak funguje přístroj, který revoluce tak

proslavila.

Když ho ředitel provedl po celé věznici, jejích dvorech,

dílnách, kobkách atd., ukázal prstem na jednu místnost a štítivě

řekl: „Tam Vaši Jasnost nepovedu, jsou tam samé tety…“

„Hallo!“ řekl lord Durham, „co jsou to tety?“

„To je třetí pohlaví, milorde.“

„Chtějí popravit Teodora,“ pokračoval Paráda, „je to zlatej

kluk! Šikovnej! A drzej! Hrozná ztráta pro společnost!“

„Jo, Teodor Calvi mele z posledního,“ řekl Biffák. „To

budou holky brečet, ten uličník byl ohromně oblíbenej!“

„Tak to seš ty, starej?“ oslovil Paráda Jacquese Collina.

A spolu se svými kumpány, s nimiž se držel pod paží,

zahradil novému příchozímu cestu.

„Tak vida, starej, snad z tebe není teď kňour?“ dodal

Paráda.

„Prej jsi nám vyfouk naše prachy,“ pokračoval Biffák

výhružně.

„Navalíš je, ty prachy?“ zeptal se Hedvábná Nit.

Ty tři dotazy byly vypáleny jako rány z pistole.

„Nedobírejte si nebohého kněze, který se sem dostal

omylem,“ odpověděl mechanicky Jacques Collin, který poznal

své bývalé kamarády.

„Jeho cvrkot by to byl, i když nemá jeho tlamu,“ řekl

Paráda a položil ruku Jacquesu Collinovi na rameno.

Tento pohyb i vzezření jeho tří kamarádů prudce vytrhly

„starýho“ z trudnomyslnosti a navrátily mu pojem skutečného

života. Během oné osudné noci se totiž propadl do duchovních

a nekonečných světů citu, v nichž hledal nové cesty.

„Neštvi proti svýmu dábovi,“ řekl tiše Jacques Collin

dutým a hrozivým hlasem, který se podobal temnému lvímu

mručení. „Chlupatý jsou tady, jen ať se nachytají. Hraju jim tu

divadýlko kvůli jednomu fanandelovi, co je v bryndě.“

Řečeno to bylo sladkým hlasem kněze, který se pokouší

obrátit nějaké nebožáky na víru, a doprovázeno pohledem, jímž

Jacques Collin přelétl vězeňský dvůr, přičemž zahlédl pod

podloubím dozorce a posměšně na ně ukázal svým třem

kamarádům.

„Vždy jsou tu ,kuchaři‘! Dávejte bacha a pozorujte! Už mě

neznáte a pro jistotu se ke mně chovejte jako ke knězi, jinak

vás zničím, i s vašima ženskejma, a svý prachy neuvidíte!“

„Tak ty nám tedy nevěříš?“ řekl Hedvábná Nit. „Chceš

chránit svýho přítelíčka…“ řekl Paráda.

„Teodor!“ zvolal Jacques Collin a div nevyskočil

a nevykřikl.

To byla poslední rána tomuto svrženému kolosu. „Skosejí

ho,“ řekl Paráda, „už dva měsíce je odsouzenej k smrti.“

Jacques Collin se zapotácel, kolena pod ním podklesla,

takže

ho

jeho

tři

kumpáni

zachytili.

Měl

dosti

duchapřítomnosti, aby zbožně sepjal ruce. Paráda a Biffák

uctivě Smrtiplácha podpírali, zatímco Hedvábná Nit běžel za

dozorcem, který byl na stráži u fortny vedoucí do hovorny.

„Velebnej pán by si chtěl sednout, přineste mu židli.“

A tak léčka nastražená Bibi-Lupinem zklamala. Smrtiplách,

podobně jako Napoleon poznaný svými vojáky, získal si opět

oddanost a úctu těch tří galejníků. Stačila dvě slova. Ta dvě

slova zněla: vaše ženský a vaše prachy, což zahrnuje všechno,

co je člověku opravdu drahé. Ta pohrůžka byla pro tři trestance

známkou svrchované moci, neboť „dáb“ měl pořád jejich

majetek v rukou. Na svobodě vždy všemohoucí, jejich dáb

nezradil, jak to tvrdili falešní bratři. Sláva a obratnost jejich

šéfa mimoto povzbudila zvědavost tří trestanců. Ve vězení se

totiž zvědavost stává jedinou ostruhou, která dovede povzbudit

tyto zdeptané duše. Odvážné přestrojení Jacquese Collina,

které si udržel i pod zámkem Conciergerie, budilo úžas tří

zločinců.

„Čtyři dny jsem byl na samotce a nevěděl jsem, že Teodor

má tak blízko ke ,klášteru‘…“ řekl Jacques Collin. „Přišel

jsem, abych zachránil jednoho chlapce, a ten se mi tu včera ve

čtyři hodiny oběsil; a už je tu nový malér. Nemám už v ruce

žádný eso!…“

„To je smůla…!“ řekl Hedvábná Nit.

„Ba, čert mě opustil!“ zvolal Jacques Collin, vytrhl se svým

kumpánům a majestátně se vztyčil. „Jsou chvíle, kdy je mrtvý

silnější než my! A to nás pak čáp (justiční palác) sežere.“

Ředitel

Conciergerie,

jemuž

oznámili

nevolnost

španělského kněze, přišel ho na dvůr osobně špehovat. Usadil

ho na židli na slunce a pozoroval všechno kolem sebe s onou

obávanou bystrozrakostí, která se při vykonávání takové

funkce den ze dne stupňuje a která se skrývá pod zjevnou

lhostejností.

„Panebože,“ řekl Jacques Collin, „octnout se mezi těmito

lidmi, mezi odpadky společnosti, zločinci, vrahy!… Ale Bůh

svého služebníka neopustí. Drahý pane řediteli, zaznamenám

svůj pobyt zde projevy křesťanské lásky, vzpomínka na ně

bude trvalá! Obrátím ty nešťastníky na víru, dozvědí se, že

mají duši, že je čeká věčný život a že jestliže i vše ztratili zde

na zemi, mohou ještě získat nebe, které jim patří, projeví-li

skutečnou a upřímnou lítost.“

Pár desítek vězňů, kteří se seběhli a shlukli se za třemi

děsivými trestanci, jejichž divoké pohledy udržovaly odstup tří

stop mezi nimi a zvědavci, uslyšelo tento proslov pronesený

s kazatelskou líbezností.

„Tohohle, pane Gaulte,“ řekl obávaný Paráda, „toho bysme

poslouchali, to jo…“

„Bylo mi řečeno,“ pokračoval Jacques Collin, u něhož stál

pan Gault, „že prý tu je ve věznici nějaký odsouzenec k smrti.“

„Ano, teď mu právě předčítají zamítnutí jeho odvolání,“

řekl pan Gault.

„Nevím, co to znamená,“ řekl naivně Jacques Collin

a rozhlédl se kolem sebe.

„Panebože, to je ale nádiva,“ řekl mladíček, který se

nedávno vyptával Hedvábné Nitě na nejlepší svinské boby.

„Zkrátka, dneska nebo zejtra ho pokosejí!“ řekl jeden

z vězňů.

„Pokosejí?“ otázal se Jacques Collin, jehož nevinný

a nevědomý výraz vzbudil hluboký obdiv tří fanandelů.

„V jejich mluvě,“ řekl ředitel, „to znamená, že bude nad

ním vykonán trest smrti. Jestliže písař předčítá zamítnutí,

popravčí patrně dostane příkaz k popravě. Ten nešťastník

soustavně odmítal duchovní útěchu.“

„Ach pane řediteli, tu duši je třeba zachránit…“ zvolal

Jacques Collin. Svatokrádežný abbé sepjal ruce s výrazem

zoufalého milence, který se pozornému řediteli jevil jako svaté

zanícení.

„Ach pane,“ pokračoval Smrtiplách, „dovolte mi, abych

dokázal, že jsem tím, kým jsem, a dovolte mi, abych probudil

lítost v tomto zatvrzelém srdci! Bůh mi dal schopnost říkat jistá

slova, která způsobují veliké změny. Rozbíjím srdce, otvírám

je… Čeho se bojíte? Ať jsou u toho četníci a strážníci, jak si

budete přát.“

„Zeptám se, zda vám vězeňský almužník dovolí, abyste ho

zastoupil,“ řekl pan Gault.

A ředitel se vzdálil, přesvědčen tím zcela lhostejným, ač

zvědavým výrazem, s nímž trestanci a vězňové hleděli na

kněze, jehož andělský hlas dodával zvláštní půvab jeho napůl

francouzskému a napůl španělskému brebentění.

Lest proti lsti

„Jak jste se sem dostal, pane abbé?“ otázal se Jacquese

Collina mladík, který před chvílí oslovil Hedvábnou Nit.

„Och! Čistě omylem,“ odpověděl Jacques Collin a změřil si

toho synka z lepší rodiny. „Nalezli mne v bytě jedné kurtizány,

kterou po smrti okradli. Jak bylo zjištěno, sama se zabila,

a pachatelé krádeže, což byli patrně sloužící, nebyli dosud

dopadeni.“

„A to se ten mladík oběsil kvůli té krádeži?…“

„Ten nebohý hoch patrně nesnesl pomyšlení, že by byl

pošpiněn nespravedlivým obviněním,“ odpověděl Smrtiplách

zvedaje oči k nebi.

„Ano,“ pronesl mladík, „právě ho měli propustit, když tu

sebevraždu spáchal. Smůla!“

„Jen nevinní mívají tak bujnou fantazii. A to přitom byl tou

krádeží poškozen jen on sám.“

„O kolik peněz šlo?“ zeptal se přemýšlivý a chytrý

Hedvábná Nit.

„O sedm set padesát tisíc franků,“ odpověděl tiše Jacques

Collin.

Tři trestanci se na sebe podívali a odpoutali se od skupiny,

kterou tvořili trestanci kolem domnělého kněze.

„To on tý holce vyplavil sklep!“ pošeptal Hedvábná Nit

Biffákovi do ucha. „A chtěl nás postrašit ohledně našich

prachů.“

„Ten vždycky zůstane dábem Velkých fanandelů,“ řekl

Paráda. „Naše prachy nikam nezmizely.“

Paráda, který hledal někoho, komu by mohl věřit, toho

někoho nalezl v Jacquesu Collinovi. Neboť zejména ve vězení

se věří a doufá!

„Vsadím se, že převeze čapího šéfa (generálního

prokurátora) a že svýho kamaráda z toho dostane,“ řekl

Hedvábná nit.

„Jestli to dokáže,“ řekl Biffák, „tak sice nevěřím, že je to

pánbůh, ale určitě je spolčenej s čertem.“

„Slyšels ho, jak volal: ,Čert mě opustil!‘“ dodal Hedvábná

Nit.

„Jo,“ přisvědčil Paráda, „kdyby mi chtěl zachránit kejhák,

to bych si potom žil jako pán, s těma zlaťákama, co jsem si

ulil!“

„Dělej, co bude chtít,“ řekl Hedvábná Nit. „Nedělej si

blázny,“ na to Paráda a podíval se na svého fanandela.

„Nebuď nádiva! Budeš odsouzenej k smrti, takže nemáš

jinou možnost, jak se udržet na svejch a moct dál jíst, pít

a krást,“ opáčil Biffák, „než mu nabídnout svý záda!“

„Moje řeč,“ pokračoval Paráda, „žádnej z nás dába nezradí,

to bych ho pak musel vzít s sebou…“

„On by to taky tak udělal!“ zvolal Hedvábná Nit.

Lidé nejméně schopní pochopení pro tento podivný svět si

mohou představit duševní stav Jacquese Collina v situaci mezi

nocí, kdy probděl pět hodin u mrtvoly své modly, a brzkou

smrtí svého bývalého spoluvězně, budoucí mrtvoly mladého

Korsičana Teodora. Už jen proto, aby mohl toho nebožáka

spatřit, musel by vyvinout neobyčejnou obratnost; ale zachránit

ho, to by byl zázrak! A o tom už uvažoval.

Abychom pochopili, o co se Jacques Collin hodlal pokusit,

musíme si uvědomit, že vrazi, zloději a všichni ti, kdo plní

káznice, nejsou tak strašliví, jak se domníváme. Až na vzácné

výjimky jsou to lidé zbabělí, patrně pro ten neustálý strach,

který jim svírá srdce. Protože jsou jejich smysly zaměřeny na

krádež a protože podobný podnik vyžaduje použití všech

životních sil, duševní hbitost stejně jako tělesnou mrštnost,

pozornost, vyčerpávající všechny jejich mravní síly, podobně

jako zpěvačka nebo tanečník klesají vyčerpáním po únavné

figuře nebo po některém z těch úžasných duet, jimiž moderní

skladatelé zahrnují obecenstvo. Zločinci jsou vskutku do té

míry zbaveni rozumu, nebo tak stísněni strachem, že úplně

dětinští. Jsou krajně důvěřiví a sednou na lep té nejprostší lsti.

Po zdařilém „podniku“ jsou v takovém stavu vyčerpanosti, že

ihned propadají neřesti, kterou potřebují, opíjejí se vínem

a kořalkou a vrhají se zuřivě do náruče svých žen, aby znovu

nalezli klid tím, že se vydávají ze všech sil a snaží se

zapomenout na své zločiny tím, že zapomínají na rozum.

V takové situaci jsou vydáni na milost policii. Když jsou

zatčeni, jako by oslepli, ztrácejí hlavu a tolik potřebují nějakou

naději, že jsou ochotni věřit všemu. A tak se přiznají k jakékoli

absurditě! Následující příklad vysvětlí, kam až sahá hloupost

„zašitého“ zločince. Bibi-Lupin nedávno získal doznání od

devatenáctiletého vraha, když ho ujistil, že nezletilé nikdy

nepopravují. Když chlapce přeložili do Conciergerie, aby byl

souzen, ježto bylo jeho odvolání zamítnuto, obávaný policista

za ním zašel.

„Víš to jistě, že ti ještě není dvacet let?“ zeptal se ho.

„Ano, je mi devatenáct a půl,“ řekl vrah naprosto klidně.

„Tak to můžeš být klidný, dvacet ti už nikdy nebude…“

„A proč?“

„No protože tě do tří dnů ,pokosejí‘!“ opáčil šéf

bezpečnosti.

Vrah, který se ještě po svém odsouzení domníval, že se

nezletilí nepopravují, splaskl jako propíchnutý balónek.

Tito lidé jsou tak krutí, protože jsou nuceni zastrašovat

svědky, a vraždí jen proto, aby zničili důkazy (to je jeden

z důvodů, jichž se dovolávají ti, kdo jsou pro zrušení trestu

smrti); tito velikáni šikovnosti a obratnosti, u nichž rychlost

ruky, bleskurychlý pohled a smysly jsou vycvičeny jako

u divochů, stávají se zhoubnými hrdiny teprve na poli své

působnosti. Nejenže jim v okamžiku, kdy je zločin spáchán,

začínají trampoty, protože jsou stejně zpitomělí potřebou skrýt

ovoce svého lupu, jako byli předtím zpitomělí vlivem bídy;

mimoto jsou zesláblí jako žena, která právě porodila. Zatímco

ve svých záměrech jsou až hrůzně energičtí, po zdařilé akci

jsou jako děti. Je to jedním slovem povaha šelmy, kterou je

snadné zabít, když je sytá. Ve vězení jsou tito zvláštní muži

lidmi jen za cenu přetvářky a mlčení, jež povolí až v krajním

okamžiku, když byli zlomeni a zdeptáni dlouhým vězením.

Tak lze pochopit, proč místo aby svého šéfa zradili,

pokusili se ti tři trestanci posloužit mu; obdivovali se mu,

protože ho podezřívali, že se zmocnil oněch ukradených sedmi

set padesáti tisíc franků, i pro jeho klid pod zámkem

Conciergerie, a stále věřili, že je schopen je vzít pod svou

ochranu.

Cela odsouzence k smrti

Když pan Gault opustil falešného Španěla, vrátil se přes

hovornu do své kanceláře a vyhledal Bibi-Lupina, který už po

dvacet minut, co Jacques Collin vyšel ze své cely, pozoroval

všechno špehýrkou, přikrčen u jednoho z oken vedoucích na

dvůr.

„Žádný z nich ho nepoznal,“ řekl pan Gault, „a Napolitas,

který je všechny sleduje, nic neslyšel. Ten chudák kněz, přitom

jaký byl dnes v noci zhroucený, neřekl ani slovo, podle kterého

by se dalo soudit, že se pod jeho sutanou skrývá Jacques

Collin.“

„To dokazuje, že se dobře vyzná ve věznicích,“ odpověděl

šéf bezpečnostní policie.

Napolitas byl tajemníkem Bibi-Lupina a nikdo z vězňů

současně držených v Conciergerií ho neznal. To on hrál synka

z dobré rodiny, obviněného z padělatelství.

„A teď žádá, aby mohl vyzpovídat odsouzence k smrti!“

pokračoval ředitel.

„To je naše poslední šance!“ zvolal Bibi-Lupin. „Na to

jsem nepomyslel. Ten Korsičan Teodor Calvi je bývalý

spoluvězeň Jacquese Collina. V base mu prý Jacques Collin

vyráběl moc pěkné ,peřinky‘.“

Trestanci si vyrábějí jakési polštářky, které si zasunují mezi

okovy a kůži, aby je „náramky“ tak netlačily do kotníků

a nártu. Tyto polštářky z koudele a hadrů v káznici nazývají

„peřinkami“.

„Kdo má stráž u odsouzeného?“ zeptal se Bibi-Lupin pana

Gaulta.

„Coeur-la-Virole.“

„Dobrá, ,hodím’ se za četníka a budu tam s nimi; uslyším,

co si povídají, nechte to na mně.“

„Nebojíte se, že kdyby to byl Jacques Collin a poznal vás,

že by vás zaškrtil?“ zeptal se ředitel Conciergerie Bibi-Lupina.

„Jako četník budu mít šavli,“ odpověděl šéf. „Ostatně, je-li

to Jacques Collin, ten neudělá nikdy nic tak, aby ho při tom

načapali. A jestli je to kněz, nemám se čeho bát.“

„Neztrácejme tedy čas,“ řekl pan Gault, „je půl deváté, otec

Sauteloup právě dočetl zamítnutí odvolání a pan Šanson čeká

v sále na příkaz soudu.“

„Ano, má to být dnes, už byli pozváni ,husaři paní vdovy‘

(jiné jméno toho strašlivého mechanismu!),“ odpověděl Bibi-

Lupin. „Přitom chápu, že generální prokurátor váhá, ten hoch

o sobě vždycky tvrdil, že je nevinen, a podle mě proti němu

nejsou přesvědčivé důkazy.“

„Je to pravý Korsičan,“ pokračoval pan Gault. „Neřekl ani

slovo, celou dobu odolával.“

Poslední slova ředitele Conciergerie šéfovi bezpečnostní

policie vyjadřovala celou chmurnou historii odsouzenců

k smrti. Člověk, jejž spravedlnost oddělila od živých, náleží

prokuratuře. Prokuratura je všemohoucí, není na nikom závislá,

odpovídá jen svému svědomí. Věznice patří prokuratuře, která

je jejím neomezeným pánem. Poezie se zmocnila tohoto

sociálního námětu, který tak silně působí na lidskou fantazii,

odsouzence k smrti! Poezie dovedla být božská, próza se může

držet jen skutečnosti, ale skutečnost je ve své pravé podobě

příliš strašlivá, než aby mohla soupeřit s lyrikou. Život

odsouzence k smrti, který se nepřiznal ani k zločinu, ani ke

spoluviníkům, je pln nejstrašnějšího utrpení. Nejde tu ani

o železnou botu, která drtí nohy, ani o vodu, která se lije do

žaludku, ani o natahování údů na hrůzné přístroje; jde tu

o mučení skryté, možno říci negativní. Prokuratura nechává

odsouzence zcela sobě samému, nechává ho v tichu

a v temnotách, přičemž mu dělá společnost „beran“, na něhož

si musí dávat pozor.

Dnešní líbivá filantropie se domnívá, že pochopila strašlivá

muka izolace, ale mýlí se. Od zrušení útrpného práva si

prokurátor v přirozené snaze po upokojení přehnaně citlivého

svědomí porotců uvědomil, jaké strašlivé možnosti skýtá justici

osamocení, které plodí výčitky svědomí. Samota je prázdnota;

a té se lidská povaha děsí právě tak jako příroda. Samota je

snesitelná jen pro génia, který ji zaplní myšlenkami, jež jsou

dcerami duchovního světa nebo kontemplací díla božího.

Taková samota je pro génia ozářena nebeským světlem

a oživena duchem a hlasem božím. Kromě těchto dvou typů

lidí, tak blízkých ráji, je samota v oblasti duševní tím, čím jsou

muka v oblasti tělesné. Mezi samotou a mukami je stejný

rozdíl jako mezi nemocí duševní a nemocí vyžadující

chirurgický zákrok. Je to utrpení násobené nekonečnem. Tělo

se dotýká nekonečna svou nervovou soustavou, tak jako duch

do něho proniká myšlenkou. A proto lze v análech pařížského

soudu spočítat na prstech zločince, kteří se nepřiznali.

Tato truchlivá situace, která v jistých případech nabývá

obrovských rozměrů, jako například v politice, když jde

o dynastii nebo o stát, bude zařazena do Lidská komedie. Ale

zde může stačit popis té kamenné krabice, v níž za Restaurace

pařížská prokuratura chovala odsouzence k smrti, abychom

mohli nahlédnout do té hrůzy posledních dnů člověka

čekajícího na popravu.

Před červencovou revolucí existovala v Conciergerií –

a ostatně tam existuje dodnes – cela odsouzených k smrti. Tato

cela, sousedící se spisovnou, je od ní oddělena tlustou

kamennou zdí a z druhé strany přiléhá k sedm, osm stop silné

zdi, která nese část obrovské hlavní dvorany. Vstupuje se tam

prvními dveřmi z dlouhé temné chodby, do níž zrak proniká,

když jsme uprostřed velkého sálu fortny. Tato zlověstná

místnost je osvětlena světlíkem, opatřeným mohutnou mříží,

který lze při vstupu do Conciergerie snadno přehlédnout,

protože je umístěn v malém prostoru, jenž vybývá mezi oknem

do spisovny, mříží okna do fortny a bytem zapisovatele

Conciergerie, který stavitel přilepil jako jakousi skříň na konci

vstupního nádvoří. Tato poloha vysvětluje, proč právě zmíněná

místnost ohraničená čtyřmi silnými stěnami byla při přestavbě

Conciergerie určena pro toto zlověstné a truchlivé použití.

Jakýkoli únik odtud je nemožný. Chodba vedoucí k samotkám

a k ženskému oddělení ústí přímo proti kamnům, kolem nichž

se neustále shlukují strážníci a dozorci. Jediné spojení

s vnějškem, světlík umístěný na devět stop nad dlažbou, vede

na první dvůr, který střeží četníci, stojící na stráži u vnějších

vrat Conciergerie. Žádná lidská síla nic nezmůže proti těmto

silným zdem. Ostatně vězni odsouzenému k smrti ihned

navlečou kazajku, která jak známo znemožňuje pohyb rukou.

Mimoto je připoután řetězem k posteli. Jinak mu může

posloužit „beran“, který ho hlídá. Podlaha této místnosti je

vydlážděna silnými kamennými deskami, a světla je tak málo,

že je sotva vidět.

Člověka, který tam vstoupí, musí nutně ještě dnes mrazit až

do morku kostí, ačkoli v důsledku změn, které v Paříži nastaly

v provádění rozsudků, tato místnost už šestnáct let neslouží

původnímu účelu. Představte si tam zločince samotného s jeho

výčitkami svědomí, v tichu a potmě, což jsou dva zdroje

úzkosti, a usoudíte, že je to k zbláznění. Jaká železná

konstituce to musí být, aby vydržela v této situaci, ke které

kazajka přidává ještě úplné znehybnění, nečinnost!

Teodor Calvi, ten Korsičan, jemuž bylo tehdy dvacet sedm

let, zahalen do naprosté mlčenlivosti, vzdoroval už dva měsíce

působení této kobky a lstivé hovornosti berana… A byl to

podivný kriminální proces, při němž si Korsičan vysloužil

rozsudek smrti. Ačkoli jde o případ velice zvláštní, rozebereme

jej jen stručně.

Není možné dlouze odbočovat při popisu rozuzlení už tak

dost rozsáhlého příběhu, který není zajímavý ničím jiným než

zájmem, jímž je obklopen Jacques Collin jako jakási páteř,

která svým strašlivým vlivem takříkajíc spojuje Otce Goriota

se Ztracenými iluzemi a touto studií. Čtenářova představivost

ostatně sama rozvine nejasné téma, které v této chvíli právě

působilo mnohé starosti porotcům, před něž Teodor Calvi

předstoupil. A tak už týden poté, co kasační soud zamítl

zločincovo odvolání, zabýval se tou věcí pan de Granville

a den ode dne odkládal příkaz k popravě. Byl by totiž nesmírně

rád uklidnil porotce prohlášením, že odsouzenec se na prahu

smrti k zločinu přiznal.

Zvláštní kriminální proces

Jistá chudá vdova z Nanterre, jejíž dům stál o samotě v této

obci, ležící jak známo uprostřed neúrodné planiny, která se

rozkládá mezi vrchem Valérien, městečkem Saint-Germain,

sartrouvillskými a argenteuilskými kopci, byla zavražděna

a okradena pár dní poté, co dostala svůj podíl z nenadálého

dědictví. Ten podíl činil tři tisíce franků, tucet stříbrných

příborů, řetízek, zlaté hodinky a nějaké prádlo. Místo aby ty tři

tisíce franků uložila v Paříži, jak jí to radil notář zesnulého

obchodníka vínem, po němž dědila, stará paní si chtěla všechno

nechat u sebe. Předně ještě nikdy neviděla tolik vlastních

peněz, a pak jako většina prostých nebo venkovských lidí

nedůvěřovala nikomu a ničemu. Po dlouhém jednání s místním

obchodníkem s vínem, který byl jak jejím příbuzným, tak

příbuzným zesnulého, se vdova rozhodla, že částku uloží na

doživotní rentu, prodá dům v Nanterre a usadí se v Saint-

Germain.

Dům, v němž bydlela, spolu s dosti velkou zahradou

obehnanou vetchým plotem, byl vlastně ohavná barabizna, jaké

si staví drobní rolníci v okolí Paříže. Malty a kamení, jehož je

v Nanterre spousta, neboť celé okolí je pokryto povrchovými

lomy,

bylo

použito

narychlo

bez

sebemenšího

architektonického pojetí, jak se to běžně děje v okolí Paříže. Je

to vlastně vždy jakási chýše civilizovaného divocha. Dům

sestával z přízemí, patra a podkroví.

Kameník, manžel té paní a stavitel tohoto domu,

zamřížoval všechna přízemní okna silnými železnými mřížemi.

Vstupní dveře byly neobyčejně pevné. Zesnulý si byl vědom,

že tam žije sám, v širém poli, a v jakém poli! Jeho klienty byli

známí pařížští zedničtí mistři, a tak si navozil hlavní stavební

potřeby pro svůj dům, který stál na pět set metrů od domu, na

vozech, které se vracely s prázdnou. Vybíral si z pařížských

demolic předměty, které se mu hodily, a to velice levně. Tak

okna, mříže, dveře, okenice, tesařské součásti, všechno bylo

z povoleného sběru a z darů od jeho klientů, a byly to vybrané

dary. Ze dvou okenních rámů, které byly k mání, odvezl si ten

lepší. Dům měl dosti prostorný vstupní dvůr, v němž byly

umístěny stáje, a byl od silnice oddělen zdí. Místo vrat tu byla

silná mříž. Ve stáji přebývali hlídací psi a v noci býval v domě

menší psík. Za domem byla zahrada o rozloze přibližně

jednoho hektaru.

Ovdovělá a bezdětná žena kameníka bydlela v domě sama

s jedinou služebnou. Výtěžek z prodeje tomu splatil dluhy po

kameníkovi, který zemřel před dvěma roky. Jediným majetkem

vdovy byl tento pustý dům, v němž žila a chovala slepice

a krávy, a vejce a mléko prodávala v Nanterre. Protože už

neměla ani čeledína, ani kočího, ani dělníky z tomu, jichž

zesnulý používal ke všem mužským pracem, nepěstovala už

zahradu, jen z ní sklízela trochu trávy a zeleniny, jimž příroda

v té kamenité půdě dovoluje růst.

Peníze z prodeje domu a zděděné peníze mohly vynášet asi

sedm až osm tisíc franků, takže vdově kynul spokojený život

v Saint-Germain, neboť mohla počítat se sedmi až osmi sty

franky doživotní renty, jež mohla vytěžit ze svých osmi tisíc

franků. Již několikrát se sešla se svým saintgermainským

notářem, neboť se zdráhala převést peníze na doživotní důchod

u nanterrského obchodníka s vínem, ač ji o to žádal. Taková

byla situace, když se jednoho dne neobjevila ani vdova

Pigeauová, ani její služebná. Mřížová vrata do dvora, hlavní

dveře do domu i okenice byly zavřeny. Po třech dnech lidé

vyrozuměli soud a ten vyslal na místo vyšetřující orgány.

Z Paříže přijel vyšetřující soudce pan Popinot v doprovodu

královského prokurátora a zjistil toto:

Ani mřížová vrata ani hlavní dveře do domu nenesly

žádnou stopu po násilném vniknutí. Klíč byl zasunut zevnitř

v domovních dveřích. Žádná ze železných mříží nebyla

poškozena. Zámky, okenice, všechny otvory byly neporušeny.

Na zdech nebyla patrna žádná stopa, která by prozrazovala,

že tudy prošli zločinci. Hliněné komíny neskýtaly možnost

průchodu, a proto se touto cestou nikdo nemohl dostat dovnitř.

Také hřebenové tašky byly celé a nedotčené a nesvědčily

o žádném násilí. Když soudní úředníci, Bibi-Lupin a četníci

vnikli do prvního patra, nalezli vdovu Pigeauovou a služebnou

uškrcené v posteli. Obě byly uškrceny vlastními nočními šátky.

Zmizely tři tisíce franků a rovněž příbory a šperky. Obě těla

a stejně tak mrtvoly malého psíka i velkého hlídacího psa se už

počínaly rozkládat. Byl prozkoumán zahradní plot, ale ten byl

nepoškozený a cestičky nenesly žádné stopy kroků. Vyšetřující

soudce se proto domníval, že vrah šel po trávě, aby nezanechal

šlépěje. Ale jak mohl vniknout do domu? Na zahradní straně

bylo ve dveřích okénko zamřížované třemi železnými tyčemi,

jež zůstaly neporušené. Stejně jako u hlavních dveří na dvůr,

i zde tkvěl klíč v zámku zevnitř.

Jakmile pan Popinot, Bibi-Lupin, který po celý den vše

důkladně prozkoumával, později i královský prokurátor

a velitel nanterrské strážnice tyto skutečnosti nezvratně zjistili,

stala se tato vražda strašlivým problémem, v němž měly

důmysl i spravedlnost vyjít naprázdno.

Tato tragédie, vylíčená v Soudním věstníku, se udála v zimě

1828-1829. Podivná událost vzbudila v Paříži věru veliký

zájem. Ale Paříž, denně krmená novými tragédiemi, rychle

zapomíná. Zato policie, ta nezapomíná. Tři měsíce po

bezvýsledném pátrání jistá lehká ženština, která upoutala

pozornost agentů Bibi-Lupina tím, jak utrácela, a kterou

sledovali pro její styky s některými lupiči, pokusila se zastavit

prostřednictvím své přítelkyně dvanáct stříbrných příborů, zlaté

hodinky a zlatý řetízek. Přítelkyně to odmítla udělat. Tento fakt

se dostal k sluchu Bibi-Lupina a ten si vzpomněl na oněch

dvanáct stříbrných příborů, hodinky a zlatý řetízek, které byly

ukradeny v Nanterre. Byli o tom ihned zpraveni všichni

pracovníci zastaváren a všichni pařížští přechovávači a Bibi-

Lupin dal Plavou Manon důkladně sledovat. Brzy vyšlo najevo,

že Plavá Manon je šíleně zamilovaná do jistého mladíka, jehož

bylo jen zřídkakdy vidět, protože prý zůstával ke všem

projevům lásky Plavé Manon hluchý. Záhada na záhadu. Onen

mladý muž, byv sledován, byl brzy spatřen a posléze poznán

jako uprchlý trestanec, proslulý hrdina korsických vendet,

krasavec Teodor Calvi, řečený Madlenka.

Nasadili na Teodora jednoho z těch přechovávačů dvojí

tváře, kteří slouží zároveň zlodějům i policii, a ten slíbil

Teodorovi, že koupí příbory, hodinky i zlatý řetízek.

V okamžiku, kdy v půl jedenácté večer obchodník se starým

železem ve dvoře Saint-Guillaume vyplácel peníze Teodorovi,

přestrojenému za ženu, provedla policie zátah, Teodora zatkla

a předměty zabavila.

Ihned bylo zahájeno vyšetřování. Z tak chabých údajů

nebylo možno, řečeno soudní hantýrkou, „vytlouci“ rozsudek

smrti. Calvi si nikdy neodporoval. Nikdy se nepodřekl: tvrdil,

že mu předměty prodala v Argenteuil nějaká venkovanka a že

teprve zpráva o vraždě spáchané v Nanterre ho upozornila, že

je nebezpečné mít u sebe ty příbory, ty hodinky a ten řetízek,

které byly uvedeny v soupisu majetku pořízeném po smrti

obchodníka s vínem, strýce vdovy Pigeauové, a jsou právě

oněmi ukradenými předměty. Když ho nakonec nouze donutila

předměty prodat, tvrdil, že se jich chtěl zbavit prostřednictvím

nějaké nekompromitované osoby.

Nic víc z uprchlého trestance nedostali. Svým mlčením

a svým pevným postojem dokázal přesvědčit soud, že zločin

spáchal nanterrský obchodník s vínem a že žena, od níž

kompromitující

předměty

koupil,

byla

obchodníkova

manželka. Nebohý příbuzný vdovy Pigeauové a jeho žena byli

zatčeni; avšak po týdnu vazby a důkladném výslechu bylo

zjištěno, že ani muž ani žena neopustili v době zločinu svůj

podnik. Ostatně Calvi v manželce obchodníka s vínem

nepoznal ženu, která mu podle něho stříbro a šperky prodala.

Ježto Calviho konkubína, zapletená do procesu, byla

usvědčena, že ode dne zločinu až do doby, kdy se Calvi pokusil

stříbro a šperky zastavit, utratila něco kolem tisíce franků,

zdálo se, že takové důkazy jsou dostačující, aby trestanec

a jeho souložnice byli postaveni před porotu. Protože tato

vražda byla v pořadí osmnáctá, kterou Calvi spáchal, byl

odsouzen k smrti, neboť se jevil jako zřejmý pachatel tohoto

tak obratného zločinu. Nepoznal sice obchodnici s vínem

z Nanterre, ale zato ho poznali i žena i muž. Z mnohých

svědectví vyšetřování zjistili, že Teodor pobýval v Nanterre asi

měsíc. Přidával tam u zedníků, chodil se zabíleným obličejem

a špatně oblečený. V Nanterre všichni odhadovali na osmnáct

let toho mladíka, který po celý měsíc musel připravovat zločin.

Státní návladnictví bylo přesvědčeno, že tu byli

spolupachatelé. Změřili šířku komínů, aby se přesvědčili, zda

by jimi prolezla Plavá Manon a mohla se tak dostat dovnitř.

Ale těmi hliněnými trubkami, jimiž současní stavitelé nahradili

dřívější komíny, by nebylo prolezlo ani šestileté dítě. Nebýt

této podivné a nepříjemné záhady, byl už Teodor popraven

nejméně před týdnem. Jak jsme viděli, vězeňský zpovědník ve

svých snahách naprosto ztroskotal.

Tato aféra i Calviho jméno patrně unikly pozornosti

Jacquese Collina, který byl tehdy zaměstnán svým soubojem

s Contensonem a Peyradem. Mimoto se Smrtiplách snažil co

nejvíce zapomenout na své „přátele“ a na všechno, co

souviselo s Justičním palácem. Obával se setkání, při němž by

se octl tváří v tvář některému fanandelovi, který by mohl

„dába“ žádat o vyúčtování, které Smrtiplách nemohl předložit.

Karlík

Ředitel Conciergerie se ihned vypravil za generálním

prokurátorem, zastal ho v rozhovoru s panem de Granville,

držícím v ruce příkaz k popravě. Pan de Granville, který strávil

celou noc v paláci Sérizyových, ač zdrcen únavou a bolestí,

neboť lékaři se dosud neodvažovali prohlásit, že hraběnka

nepřijde o rozum, byl vzhledem k té důležité popravě nucen

věnovat několik hodin svému úřadu. Když pan de Granville

pohovořil

s ředitelem,

vzal

příkaz

k popravě

z rukou

generálního prokurátora a odevzdal jej panu Gaultovi.

„Ať se poprava koná,“ řekl, „ledaže by se vyskytly nějaké

zvláštní okolnosti, což nechávám vaší úvaze; spoléhám na vaši

moudrost. Nemůžeme zdržovat postavení popravčího lešení až

do půl jedenácté, takže vám zbývá hodina času. V takovémto

dni každá hodina vydá za sto let a do sta let se vejde spousta

událostí! Ať si nikdo nemyslí, že bude odklad. Ať vězně

upraví, a bude-li to třeba a nedojde k přiznání, odevzdejte

rozkaz Šansonoví o půl desáté. Ať počká!“

Ve chvíli, kdy ředitel věznice odcházel z pracovny

generálního prokurátora, setkal se v klenuté chodbě, která ústí

do galérie, s panem Camusotem, který tam právě mířil.

V krátkém rozhovoru s vyšetřujícím soudcem mu sdělil, co se

v Conciergerii děje v souvislosti s Jacquesem Collinem; sám se

tam pak odebral, aby provedl konfrontaci Smrtiplácha

s Madlenkou. Ale dovolil domnělému knězi, aby promluvil

s odsouzencem teprve poté, co Bibi-Lupin, dokonale

přestrojený za četníka, zaujal místo „berana“, který mladého

Korsičana špehoval.

Těžko si představit nesmírné překvapení tří trestanců, když

si dozorce přišel pro Jacquese Collina, aby ho zavedl do cely

odsouzence k smrti. Skokem se všichni tři současně shlukli

kolem židle, na níž Jacques Collin seděl.

„Tak to má být dnes, pane Juliene?“ řekl Hedvábná Nit

dozorci.

„Ovšem, Karlík už je tady,“ odpověděl dozorce lhostejně.

Prostý lid a vězeňský svět tak nazývají pařížského

popravčího. Ta přezdívka se datuje od revoluce v roce 1789.

Jméno vyvolalo senzaci. Všichni vězňové se na sebe podívali.

„Je konec!“ řekl dozorce. „Příkaz k vykonání rozsudku už

došel panu Gaultovi a soudní výrok byl právě přečten.“

„Takže krásná Madlenka už dostala poslední pomazání?…“

dodal Paráda.

Naposledy se nadýchl.

„Chudáček náš Teodorek!“ zvolal Biffák. „Takový

roztomilý chlapec. Škoda ho, aby ve svým věku kejchal do

pilin…“

Dozorce zamířil k fortně v domnění, že ho Jacques Collin

následuje; ale Španěl šel pomalu, a když byl na deset kroků od

Juliena, jako by zavrávoral a kývl na Parádu, aby ho podepřel.

„Je to vrah!“ řekl Napolitas knězi, ukazuje na Parádu,

a nabídl mu rámě.

„Ne, pro mě je to nešťastný člověk,“ odpověděl Smrtiplách

duchapřítomně, dojímavě jako cambraiský arcibiskup.

Poodstoupil od Napolitase, který mu na první pohled

připadal krajně podezřelý. Pak řekl šeptem oběma fanandelům:

„Je sice už na prvních stupních ke ,klášteru svatýho

Musila‘, ale já jsem opatem! Předvedu vám, jak ,doběhnu čápa‘

(zavařím generálnímu prokurátorovi). Tuhle ,sorbonu‘ mu

,vyfouknu‘ z pracek!“

„Kvůli jeho ,stojačkám‘!“ zasmál se Hedvábná nit.

„Chci odevzdat tuto duši nebesům,“ odpověděl pokorně

Jacques Collin, když viděl, jak je obestoupili další vězňové.

A připojil se k dozorci u fortny.

„Přišel zachránit Madlenku,“ řekl Hedvábná Nit, „správně

jsme to uhodli. To je ale dáb!“

„Jenže jak?… Husaři od gilotiny už jsou tady. Už se s ním

sotva uvidí,“ namítl Biffák.

„Má ,pekaře‘ na svý straně!“ zvolal Paráda. „Ten že by nám

,zas mohl filipy‘?… Ba ne, má svý ,přátele‘ příliš rád! A příliš

nás potřebuje! Chtěli na nás, abysme ho podrazili, ale my

nejsme žádný ,leváci‘. Jestli jim , vyfoukne‘ svýho Madlenku,

má mít mou ,kouli‘ (tajemství).“

Tato poslední slova jen zvýšila oddanost tří trestanců

k svému bohu, neboť tímto okamžikem se jejich slavný dáb stal

jejich veškerou nadějí.

Přes nebezpečí, v němž se nalézal Madlenka, nezpronevěřil

se Jacques Collin úloze, kterou hrál. Tento člověk, který se

vyznal v Conciergerií stejně dobře jako ve třech dalších

trestnicích, pletl si cestu tak přirozeně, že ho dozorce musel

každou chvíli upozorňovat: „Teď tudy! – Teď tamhletudy!“, až

se dostali do fortny. Jakmile vstoupil, spatřil Jacques Collin

velkého a silného člověka, jehož brunátný dlouhý obličej

nepostrádal jisté uhlazenosti a v němž poznal Šansona.

„Pán je zpovědník,“ řekl a zamířil k němu s přátelským

výrazem. Tento omyl byl tak otřesný, že diváci strnuli.

„Nikoli, pane,“ odpověděl Šanson, „mám jiné poslání.“

Šanson, otec posledního popravčího toho jména, neboť ten

byl zcela nedávno sesazen z funkce, byl sám synem toho, který

popravil Ludvíka XVI.

Po čtyřech letech výkonu této funkce pokusil se dědic

tolikerých katanů setřást ze sebe toto dědičné břemeno.

Šansonové bývali po dvě staletí popravčími v Rouenu, a než

jim byl propůjčen nejvyšší úřad katovský v království,

vykonávali od XIII. století soudní rozsudky z otce na syna.

Málo rodin skýtá příklad úřadu nebo šlechtického titulu, který

by se po šest století uchoval z otce na syna. V okamžiku, kdy

se tento mladý muž chystal na pěknou vojenskou kariéru,

neboť se stal kapitánem u jezdectva, jeho otec si vynutil, aby

mu přišel pomáhat při králově popravě. Když v roce 1793

fungovaly v permanenci dvě gilotiny, jedna u brány Tróne,

druhá na pláce de Gréve, učinil svého syna svým zástupcem.

Tomuto hrůznému státnímu zaměstnanci bylo tehdy šedesát let

a vyznačoval se bezvadným zevnějškem, vybraným a klidným

chováním a velkým opovržením k Bibi-Lupinovi a jeho

kolegům, kteří zásobovali popravčí stroj. Jediné, co u tohoto

člověka prozrazovalo pokrevní svazky se starými středověkými

katany, byla nesmírná šířka a tloušťka rukou. Tento velký

a silný člověk, dosti vzdělaný a velice si zakládající na svém

postavení občana a voliče, byl prý vášnivým zahradníkem;

mluvil tichým hlasem, choval se klidně, byl málomluvný,

s širokým olysalým čelem, a spíše se podobal příslušníku

anglické šlechty než mistru popravčímu. A proto se musel

španělský kanovník nutně dopustit omylu, jehož se Jacques

Collin dopustil úmyslně.

„Není to trestanec,“ řekl vrchní dozorce řediteli.

„Začínám tomu věřit,“ řekl pan Gault a kývl hlavou na

svého podřízeného.

Zpověď

Jacques Collin byl uveden do jakéhosi sklepení, kde seděl

mladý Teodor ve svěrací kazajce na kraji ohavného polního

lůžka. Smrtiplách, na okamžik osvětlený světlem z chodby,

poznal v četníkovi, který tu stál opřen o šavli, Bibi-Lupina.

„Io sono Gaba Mortol Parla nostro italiano,“ řekl rychle

Jacques Collin. „Vengo ti sahar. (Jsem Smrtiplách, mluvme

italsky, přišel jsem tě zachránit).“

Všechno, co si dále oba přátelé řekli, mělo zůstat

nesrozumitelným pro falešného četníka, a protože Bibi-Lupin

měl vězně hlídat, nemohl opustit své místo. A tak zlost šéfa

bezpečnosti byla nepopsatelná.

Teodor Calvi, mladík bledé olivové pleti, plavých vlasů,

zapadlých šedomodrých očí, pěkně urostlý, jehož úžasná síla

svalů se skrývala pod oním lymfatickým vzhledem, jaký mívají

obyvatelé jižní Francie, by byl měl dokonale milou tvář, nebýt

klenutého obočí na ploském čele, což ho činilo jaksi

zlověstným, nebýt rudých, neobyčejně krutých rtů a nebýt

svalového cukání prozrazujícího popudlivou povahu vlastní

Korsičanům, která je činí schopnými náhlé vraždy v obyčejné

hádce.

Překvapen zvukem toho hlasu, Teodor zvedl hlavu

v domnění, že se mu něco zdá. Ale ježto po dvouměsíčním

pobytu v kamenné krabici přivykl hluboké temnotě, podíval se

na falešného duchovního a zhluboka si vzdychl. Nepoznal

Jacquese Collina, jehož obličej, zjizvený kyselinou sírovou, mu

nepřipadal jako obličej jeho.

„To jsem já, tvůj Jacques; jsem za kněze a přišel jsem tě

zachránit. Ale ne abys mě poznal, dělej, jako že se zpovídáš.“

Bylo to řečeno velice rychle.

„Ten chlapec je velice zdeptán, bojí se smrti a ke všemu se

přizná,“ řekl Jacques Collin, obraceje se k četníkovi.

„Řekneš mi něco, čím mi dokážeš, že jsi opravdu on, máš

jen jeho hlas,“ řekl Teodor.

„Vidíte, teď mi ten ubožák říká, že je nevinen,“ pokračoval

Jacques Collin opět k četníkovi.

Bibi-Lupin si netroufal promluvit, aby nebyl poznán.

„Sempre-mi!“ odpověděl Jacques, obraceje se k Teodorovi

a šeptaje mu smluvené heslo do ucha.

„Sempre-ti!“ řekl mladík v odpověď na heslo. „Je to můj

dáb.“

„Udělal jsi to?“

„Ano.“

„Pověz mi všechno, abych si mohl promyslet, jak tě

zachránit. Je nejvyšší čas, Karlík už přišel.“

Korsičan ihned padl na kolena, jako by se chtěl vyzpovídat.

Bibi-Lupin nevěděl, co počít, neboť rozhovor se odehrál tak

rychle, že trval sotva tak dlouho, kolik času zabere jej přečíst.

Teodor rychle vylíčil známé okolnosti svého zločinu, o nichž

Jacques Collin však nic nevěděl.

„Porota mě odsoudila bez důkazů,“ řekl na závěr.

„Synu, ty se vzpíráš, když ti chtějí ostříhat vlasy!…“

„Jenže mě mohli obvinit jen z toho, že jsem chtěl šperky

zastavit. Takhle se pořád ještě v Paříži soudí!…“

„Ale jak jsi to provedl?“ otázal se Smrtiplách.

„To máš tak, od tý doby, co jsme se viděli naposled,

seznámil jsem se s jednou korsickou holčičkou, kterou jsem

potkal, když jsem přišel do Parízu.“

„Chlap, kterej je dost pitoměj, aby se zamiloval do ženský,“

zvolal Jacques Collin, „na to vždycky doplatí… Ženský jsou

divoký tygřice, tygřice žvatlající a zhlížející se v zrcadle…

Nechoval ses dobře!…“

„Ale…“

„Tak pověz, k čemu ti ta zatracená ženská byla dobrá?…“

„Ta báječná holka, která je sotva vysoká jako otýpka, tenká

jako proutek a šikovná jako opice, vlezla dovnitř komínem do

pece a otevřela mi dveře do domu. Psům dala otrávenýho masa

a oni chcípli. Ty dvě ženské jsem ,sejmul‘ já. Jakmile jsem měl

peníze, Ginetka zase zamkla dveře a vylezla komínem.“

„Tak skvělá vynalézavost si zaslouží život,“ řekl Jacques

Collin s obdivem pro způsob, jak byl zločin proveden, a jakým

se kameník obdivuje soše.

„Provedl jsem hloupost, že jsem na takovej talent vynaložil

tisíc zlaťáků…“

„Ba ne, na ženskou!“ odpověděl Jacques Collin. „Vždyť

jsem ti říkal, že nás připravujou o zdravej rozum…!“

Jacques Collin vrhl na Teodora pohled planoucí

opovržením.

„Tys tu nebyl!“ pokračoval Korsičan. „Byl jsem opuštěnej.“

„A máš tu holku rád?“ zeptal se Jacques Collin, který

pochopil výtku v těch slovech obsaženou.

„No, jestli chci žít, tak je to víc kvůli tobě než kvůli ní.“

„Uklidni se. Neříkají mi pro nic za nic Smrtiplách!

Postarám se o tebe!“

„Cože? Budu žít…“ zvolal mladý Korsičan a zvedl své

spoutané paže k vlhké klenbě kobky.

„Milej Madlenko, připrav se na to, že se vrátíš na ,louku‘.

Nečekej, že tě ověnčejí růžemi jako tučný tele… Když nás už

jednou ,okovali‘ pro Rochefort, asi by se nás rádi zbavili! Ale

já tě dám poslat do Toulonu, zdrhneš a vrátíš se do Parízu. A já

ti tu zařídím pěkný živobytíčko…“

Povzdech, jakých pod touto neoblomnou klenbou zaznělo

jen málo, povzdech vyvolaný štěstím z vysvobození, narazil na

kámen, který zase tento melodický, nevýslovně sladký tón

odrazil do ucha užaslého Bibi-Lupina.

„To je následek rozhřešení, které jsem mu právě slíbil,

protože mi toho tolik objasnil,“ řekl Jacques Collin šéfovi

bezpečnostní policie. „Oni totiž Korsičané, pane četníku, jsou

velice věřící! Ale je nevinen jako Jezulátko, a já se pokusím ho

zachránit…“

„Zaplať vám to pánbůh, pane abbé…“ řekl Teodor

francouzsky.

Smrtiplách, víc než kdy jindy Carlos Herrera, víc než kdy

jindy kanovník, vyšel z odsouzencovy cely, vyběhl do chodby

a s předstíranou hrůzou se obrátil na pana Gaulta.

„Pane řediteli, ten mladík je nevinen, odhalil mi skutečného

pachatele!… Chystal se zemřít pro otázku cti… Je to Korsičan!

Vyžádejte pro mne pět minut slyšení u pana generálního

prokurátora. Pan de Granville neodmítne okamžité slyšení

španělskému knězi, který tolik vytrpěl vinou omylů

francouzské justice!“

„Jdu tam,“ odpověděl pan Gault k velkému překvapení

svědků tohoto podivuhodného výstupu.

„Ale dejte mne zatím zavést zpět na dvůr,“ pokračoval

Jacques Collin, „neboť tam dokončím zpověď zločince, jehož

srdce už jsem zasáhl… Vždyť ti lidé mají také srdce!…“

Tento proslov vyvolal mezi všemi přítomnými rozruch.

Četníci, zapisovatel z protokolu, Šanson, dozorci, pomocník

popravčího, kteří čekali na příkaz, aby sestavili přístroj, jak se

tomu ve věznicích říká, všichni ti lidé, po kterých obvykle

dojetí sklouzne jako voda, byli vzrušeni velice pochopitelnou

zvědavostí.

Na scénu vstupuje slečna Collinová

V tom okamžiku se ozval rachot kočáru, který zastavil na

nábřeží před mříží Conciergerie. Dvířka se otevřela, stupátko

bylo spuštěno tak rychle, že se všichni domnívali, že přijela

nějaká důležitá osobnost. Brzy nato se dostavila k mříži fortny

nějaká dáma mávající listem modrého papíru, následována

lokajem a podkoním. Celá nádherně černě oděná, se závojem

přes klobouk, otírala si slzy do velkého bohatě vyšívaného

kapesníku.

Jacques Collin ihned poznal Asii, neboli, abychom té ženě

vrátili její pravé jméno, Jacquelinu Collinovou, svou vlastní

tetu. Tato babizna, hodná svého synovce, jejíž všechny

myšlenky byly soustředěny na vězně a která ho bránila

s moudrostí a prozíravostí přinejmenším stejně mocnou, jako

byly síly soudu, měla povolení vystavené předešlý den na

jméno komorné vévodkyně de Maufrigneuse na přímluvu pana

de Sérizy, jež ji opravňovalo k rozhovoru s abbém Carlosem

Herrerou, jakmile už nebude v izolaci, a k němuž odborový šéf

pověřený správou věznic připsal několik slov. Už svou barvou

prozrazoval papír důrazné doporučení; neboť takováto

povolení, podobně jako volné lístky do divadla, se liší od

ostatních svým formátem i vzhledem.

A tak také klíčník otevřel fortnu, zejména když uviděl

podkoního, jehož chochol a zelená a zlatá livrej, skvělá jako

uniforma

ruského

generála,

hlásaly

příchod

urozené

návštěvnice s téměř královským erbem.

„Ach, můj drahý abbé!“ zvolala falešná dáma, prolévajíc

při pohledu na kněze proudy slz, „jak sem mohli zavřít, byť jen

na jediný den, tak svatého muže!“

Ředitel vzal povolení a četl: Na doporučení Jeho Excelence

hraběte de Sérizy.

„Ach, madam de San-Esteban, paní markýzo,“ řekl Carlos

Herrera, „jaká to oddanost!“

„Madam, takhle nemůžete s vězněm mluvit,“ řekl dobrý

starý Gault.

A sám té tuně hedvábí a krajek zahradil cestu.

„Ale na tuto vzdálenost!“ vmísil se Jacques Collin.

„A přede všemi!…“ dodal a přelétl pohledem kruh přítomných.

Teta, jejíž toaleta měla ohromit písaře, ředitele, dozorce

a četníky, páchla pižmem. Kromě krajek za tisíc zlatých měla

na sobě za šest tisíc kašmíru. A podkoní se natřásal na dvoře

Conciergerie s drzostí lokaje, který ví, že je nepostradatelným

služebníkem náročné princezny. S lokajem, který hlídkoval

u vstupní mříže na nábřeží, která byla po celý den otevřená,

neráčil vůbec mluvit.

„Co mám udělat?“ zeptala se paní de San-Esteban řečí

smluvenou mezi sebou a synovcem.

Tato řeč záležela v tom, že se na konci každého slova

přidávala koncovka „ar“ nebo „or“ nebo „al“ nebo „i“, takže se

spisovná

i argotická

slova

znetvořovala

tím,

že

se

prodlužovala. Bylo to něco jako diplomatická šifra použitá

v mluvené řeči.

„Ulož všechny dopisy na bezpečné místo, vyber ty nejvíce

kompromitující pro každou z těch dam, potom přijď

přestrojená za zlodějku do hlavní dvorany a tam počkej na

moje příkazy.“

Asie neboli Jacquelina si klekla jako pro požehnání

a falešný abbé požehnal své tetě s ryze křesťanskou pokorou.

„Addio, marchesa,“ řekl nahlas. Pak dodal v jejich

smluvené řeči: „A najdi Evropu a Paccarda s těmi sedmi sty

padesáti tisíci franků, který nám vyfoukli, potřebujeme je.“

„Paccard je tamhle,“ odpověděla zbožná markýza a se

slzami v očích ukázala na podkoního.

Rychlost, s níž pochopila situaci, vyvolala u tohoto muže,

jehož mohla překvapit jen jeho teta, nejen úsměv, ale dokonce

překvapený pohyb. Falešná markýza se obrátila k svědkům

toho výjevu jako žena zvyklá hrát nejrůznější úlohy.

„Je nešťastný z toho, že nemůže jít na pohřeb svého syna,“

řekla špatnou francouzštinou, „neboť tento hrozný justiční

omyl prozradil tajemství toho svatého muže!… Já půjdu na

zádušní mši. Podívejte se, pane,“ řekla Gaultovi, podávajíc mu

měšec plný zlata, „tohle je na přilepšenou pro nebohé vězně.“

„To je prima fór!“ pošeptal jí do ucha její synovec.

Jacques Collin následoval dozorce, který ho pak zavedl na

vězeňský dvůr.

Bibi-Lupin se ze zoufalství nakonec přihlásil skutečnému

četníku, který ho přišel vystřídat do odsouzencovy cely, a od

odchodu Jacquese Collina vysílal k němu významné „ehm!

ehm!“. Ale ten Smrtipláchův nepřítel nestihl si prohlédnout tu

velkou dámu, která zmizela ve své skvělé ekvipáži a jejíž hlas,

ač změněný, přinášel k jeho sluchu tóny zavánějící

alkoholem…

„Tři sta babek pro vězně!…“ říkal hlavní dozorce Bibi-

Lupinovi, ukazuje měšec, který pan Gault odevzdal svému

písaři.

„Ukažte, pane Jacomety,“ řekl Bibi-Lupin.

Šéf tajné policie vzal měšec, vysypal si zlaťáky na dlaň

a pozorně si je prohlížel.

„Je to opravdu zlato!…“ řekl, „a měšec má erb! Ten je ale

mazaný, ten lotr, je dokonalý! Kdykoli ho napadne, všechny

nás strčí do kapsy!… Měl by se zastřelit jako pes!“

„Copak je?“ otázal se písař a vzal si měšec.

„Jen to, že ta ženská je určitě zlodějka!“ zvolal Bibi-Lupin

a zlostně dupl na dlažbu fortny.

Jeho slova vzbudila senzaci mezi přítomnými, seskupenými

v jisté vzdálenosti od pana Šansona, který tu stál, opřen zády

o velká kamna uprostřed té rozlehlé klenuté místnosti,

v očekávání

příkazu

k vykonání

úpravy

odsouzence

a k postavení popraviště na Place de Gréve.

Přemlouvání

Když se Jacques Collin vrátil na dvůr, zamířil ke svým

„přátelům“ krokem, jaký přísluší stálému hostu „louky“.

„Tak jak je to s tebou?“ řekl Parádovi.

„Mám to spočítaný,“ odpověděl vrah, když ho Jacques

Collin zavedl do kouta. „Teď potřebuju ,spolehlivýho přítele‘.“

„A pročpak?“

Paráda nejdřív vypověděl svému dábovi všechny svoje

zločiny, ovšem v hantýrce, a pak mu podrobně vylíčil vraždu

a loupež spáchané u manželů Crottatových.

„Máš můj obdiv,“ řekl Jacques Collin. „Pěkná práce. Ale

zdá se mi, žes udělal chybu.“

„Jakou?“

„Když jsi s tím byl hotov, měl jsi mít v kapse ruskej pas,

přestrojit se za ruskýho knížete, koupit si pěknej kočár s erbem,

zlato směle uložit u bankéře, vyžádat si akreditiv do Hamburku

a sednout na loď do Mexika. S dvěma sty osmdesáti tisíci

franků ve zlatě si chytrej chlap jako ty může dělat, co chce

a odjet si kam chce, popleto jeden!“

„Copak ty, tebe taková věc napadne, protože jsi dáb…! Ty

nikdy neztrácíš ,myslivnu‘. Ale já…“

„Teď ve tvý situaci je dobrá rada jako polívka pro

mrtvýho“, pokračoval Jacques Collin a upřel hypnotický

pohled na svého fanandela.

„Máš pravdu,“ řekl nejisté Paráda. „Ale jen mi ji dej, tu

svou polívku. Kdyby mi nešla k duhu, vykoupu si v ní nohy…“

„Dal ses chytit ,čápem‘ a máš na krku pět dokázanejch

loupeží a tři vraždy, a ta poslední se týká dvou bohatých

měšťáků. Porotci nemají rádi, když se zabíjejí měšťáci… Seš

teď svázanej do kozelce a nemáš šanci…“

„Všichni mi to říkali,“ odpověděl zkroušeně Paráda.

„Moje teta Jacquelina, se kterou jsem si právě chvilku

popovídal přímo ve zdejší kanceláři a která, jak víš, je ,mámou‘

všech fanandelů, mi řekla, že se tě ,čáp‘ tak bojí, že se tě chtěl

zbavit.“

„Ale,“ namítl Paráda s naivitou dokazující, nakolik jsou

zloději prodchnuti ,přirozeným právem na krádež‘, „vždyť

jsem teď bohatej, tak čeho se bojí?“

„Nemáme čas na úvahy,“ řekl Jacques Collin, „vraťme se

k tvý situaci…“

„Co chceš se mnou podniknout?“ přerušil Paráda svého

dába.

„Uvidíš. I mrtvej pes může ještě bejt k něčemu dobrej.“

„Pro ty druhý!“ řekl Paráda. „Beru tě do svý hry!“

odpověděl Jacques Collin. „To je aspoň něco!…“ řekl vrah.

„Co dál?“

„Neptám se tě, kde jsou tvý peníze, ale co s nimi chceš

podniknout.“

Paráda zkoumal neproniknutelné oko dábovo a ten chladně

pokračoval:

„Máš nějakou ženskou, nějaký dítě, nebo děláš ochránce

nějakýmu fanandelovi? Za hodinu budu venku a můžu pro ně

udělat všechno, co budeš chtít.“

Paráda dosud váhal, nerozhodně přešlapoval. A tu Jacques

Collin vyrukoval s posledním argumentem:

„Tvůj podíl v naší pokladně činí třicet tisíc franků, odkážeš

ho fanandelům? Nebo ho chceš někomu dát? Tvůj podíl je

v bezpečí, ještě večer ho můžu odevzdat tomu, komu ho

odkážeš.“

Vrahovi nechtě unikl pohyb radosti.

„Mám ho!“ pomyslel si Jacques Collin. – „Žádnej spěch,

rozmysli si to…“ pokračoval šeptem Parádovi do ucha.

„Člověče, máme sotva dvacet minut… Generální prokurátor se

mnou chce mluvit. Toho chlapa mám v hrsti, můžu dát Rapovi

zakroutit krkem! Madlenku určitě zachráním.“

„Když zachráníš Madlenku, šéfe, můžeš zachránit i mě…“

„Neztrácejme čas zbytečnejma řečma,“ řekl Jacques Collin

stroze. „Jaká je tvoje poslední vůle?“

„No, já bych chtěl dát ty prachy Gonoře,“ odpověděl Paráda

zkroušeně.

„Tak vida!… Tak ty žiješ s vdovou po tom židovi

Mojžíšovi, co byl v čele jižních ,taškářů‘?“ otázal se Jacques

Collin.

Jako velcí vojevůdcové znal Smrtiplách dokonale členy

všech oddílů.

„Právě s tou,“ řekl nesmírně polichoceně Paráda.

„Hezká ženská!“ řekl Jacques Collin, který dovedl

znamenitě ovládat tyto obávané nástroje.

„Je to chytrá planda, má výtečný styky a je ,ohromně

počestná‘! Je to dokonalá zlodějka. Tak ty sis zase začal

s Gonorou? Je hloupý se dát načapat, když má člověk

takovouhle plandu! Troubo, měl sis zařídit nějakou poctivou

malou živnost a potichoučku si žít…! A co má ona v pácu?“

„Dělá vedoucí v jednom podniku v rue Sainte-Barbe.“

„Tak ty ji jmenuješ svou dědičkou? Vidíš, ty starej troubo,

kam nás ty potvory dostanou, když se člověk hloupě

zamiluje…“

„Ale nic jí nedávej, než tam spadnu!“

„Čestný slovo,“ řekl Jacques Collin vážně, „a fanandelům

nic?“

„Nic, shodili mě!“ řekl nenávistně Paráda.

„Kdo tě udal? Mám tě pomstít?“ zeptal se rychle Jacques

Collin ve snaze probudit poslední cit, který dovede rozechvět

srdce v okamžiku posledním. „Kdoví, milej fanandele, jestli by

se mi nepodařilo tě při tý pomstě smířit s čápem?“

Nato se vrah podíval na dába celý bez sebe štěstím.

„Jenže,“ odpověděl dáb na tento výmluvný výraz, „teď

právě hraju habaďůru jen pro Teodora. Po tyhle úspěšný frašce

jsem, kamaráde, schopnej všeho pro kamarády, a ty k nim

patříš.“

„Když uvidím, že se ti podařilo odložit tu celou slávu

chudáku mladýmu Teodorovi, udělám všechno, co budeš

chtít.“

„Ale už se stalo, vím určitě, že se mi podařilo mu vyrvat

kejhák z ,čápovejch‘ drápů. Když se totiž chceš dostat

z bryndy, milej Parádo, musíme si podat jeden druhýmu

pomocnou ruku. Sám člověk nic nezmůže…“

„To je pravda,“ zvolal vrah.

Parádova důvěra byla tak pevně zakotvena a jeho víra

v „dába“ tak fanatická, že už víc neváhal.

Poslední vtělení

Paráda vyzradil tedy tajemství svých společníků, tajemství,

jež až dosud tak pečlivě střežil. Víc toho Jacques Collin

nepotřeboval znát.

„Tak já kápnu božskou! Tehdy při tom ,miminu‘

(připravovaná krádež) v tom jeli se mnou na třetiny Godat

a agent Bibi-Lupina Ruffard…“

„Odírač?“ zvolal Jacques Collin, nazývaje Ruffarda jeho

zlodějským jménem.

„Právě ten. Ti lumpové mě udali, protože já znám jejich

skrýš, a oni tu moji neznají.“

„To je jako když mě maže psím sádlem,“ řekl Jacques

Collin.

„A co?“

„Přece vidíš, co se dá vydělat na tom, když má ke mně

někdo plnou důvěru!… Teď se tvá pomsta stala součástí hry,

kterou já hraju!… Nechci na tobě, abys mi prozradil svou

skrýš, to mi povíš, až v poslední chvíli, ale teď mi řekni

všechno, co se týká Ruffarda a Godeta.“

„Seš a vždycky budeš naším dábem, nemám už před tebou

žádný tajemství,“ odpověděl Paráda. „Moje zlato je u Gonory

ve sklepě.“

„To se nebojíš, že tě tvoje planda podrazí?“

„Kdepak! Ta o mých kšeftech nemá ani páru,“ pokračoval

Paráda. „Gonoru jsem opil, ačkoli tahle planda by necekla ani

s hlavou na špalku. Ale tolik moc zlata!“

„To dovede srazit mlíko i tomu nejryzejšímu svědomí!“

odpověděl Jacques Collin.

„A tak se mi podařilo pracovat, tak, aby na mě nesvítilo

žádný světýlko. Všechny slepice spaly v kurníku. Zlato je na tři

stopy pod zemí, za flaškama s vínem. Přes ně jsem naházel

kamení a zamazal to maltou.“

„Dobrá,“ řekl Jacques Collin, „a co skrýše ostatních?“

„Ruffard má prachy u Gonory, přímo v její ložnici, a tak ji

má v hrsti, protože by se mohla stát spolupachatelkou a mohla

by strávit zbytek života v base u svatýho Lazara.“

„To je ale lotr! Takhle chlupatý vychovávají zloděje!“ řekl

Jacques Collin.

„Godet si svý prachy uložil u sestry, pradleny, poctivý

holky, která by mohla vyfasovat pět let a ani by se nenadála.

Fanandel nadzvedl dlaždičky, zase je zasadil a zmizel.“

„Víš, co od tebe chci?“ řekl Jacques Collin a vrhl na Parádu

magnetický pohled.

„Co?“

„Abys vzal na sebe Madlenkův případ…“

Paráda nadskočil. Ale hned se zase vzpamatoval a stanul

v pozoru před upřeným pohledem dábovým.

„Tak vida, už se cukáš! Pleteš se mi do hry! Koukej, čtyři

vraždy nebo tři, to máš přece jedno!“

„Možná.“

„Při pánu všech fanandelů, nemáš v makarónech žádnou

šťávu (krev v žilách). A já se pokoušel tě zachránit!“

„A jak?“

„Pitomče! Když se Crottatovým vrátí zlato, dostaneš se

z toho s doživotím. Kdyby už ty peníze měli, nedal bych za

tvou hlavu ani zlámanou grešli; jenže takhle máš cenu sedm set

tisíc franků, troubo!“

„Dábe, dábe!“ zvolal Paráda na vrcholu blaženosti.

„Nehledě k tomu,“ pokračoval Jacques Collin, „že hodíme

vraždu na krk Ruffardovi. A Bibi-Lupin v tu ránu dostane

padáka. Máme ho v hrsti.“

Ta myšlenka Parádu překvapila tak, že vyvalil oči a ztuhl,

jako když zkamení. Seděl už tři měsíce a každým okamžikem

měl předstoupit před porotu; radili mu jeho „přátelé“ z Force,

kterým nic neřekl o svých spolupachatelích, a byl po zvážení

všech svých zločinů v tak beznadějné situaci, že podobný

nápad všem těm zabedněncům ani nepřišel na mysl. A tak

z toho záblesku naděje málem zpitoměl.

„Ruffard a Godet už to oslavili? Provětrali už některý svý

zlaťáky?“ zeptal se Jacques Collin.

„Netroufají si,“ odpověděl Paráda. „Ti neřádi čekají, až mě

,pokosejí‘. To mi moje planda vzkázala po Biffě, když tu byla

navštívit Biffáka.“

„A my dostaneme ten jejich balík do čtyřiadvaceti hodin!“

zvolal Jacques Collin. „Ti darebáci to nebudou moct vrátit jako

ty, takže ty budeš bílej jako padlej sníh a oni obarvený

načerveno vší tou krví. Mým přičiněním z tebe bude slušnej

chlapec, kterýho oni svedli. Budu mít tvý peníze, abych za ně

mohl sehnat alibi pro tvý další procesy, a až zase budeš v base,

protože oni tě tam pošlou zpátky, utečeš jim… Je to sice

ošklivej život, ale je to život!“

Parádovy oči prozrazovaly vnitřní blouznění.

„Kamaráde! Se sedmi sty tisíci franků si člověk koupí

kokard kolik chce!“ řekl Jacques Collin, čímž svého fanandela

ještě víc opíjel nadějí.

„Dábe, dábe!“

„Ohromím ministra spravedlnosti… Jo, Ruffardovi udělají

nohy! Beztak je to neřád, kterýho je třeba odbourat. A Bibi-

Lupin se veze.“

„Tak dobrá, beru to!“ zvolal Paráda s divokou radostí.

„Poroučej, já poslouchám.“

A sevřel Jacquese Collina v objetí a z očí mu vytryskly slzy

radosti, tak velká byla jeho naděje, že si zachrání krk.

„To není všechno,“ řekl Jacques Collin. „Čáp má špatný

trávení, hlavně když stoupne horečka (objeví se nové

okolnosti). Teď se musí do toho namočit nějaká ženská.“

„Jak? A proč?“ zeptal se vrah. „Pomoz mi, a uvidíš…“

odpověděl Smrtiplách.

Jacques Collin stručně odhalil Parádovi tajemství zločinu

spáchaného v Nanterre a poukázal mu na nutnost nalézt

nějakou ženu, která by byla ochotná sehrát úlohu Ginettky. Pak

s rozjařeným Parádou přistoupil k Biffákovi.

„Já vím, jak moc miluješ Biffu…“ řekl Jacques Collin

Biffákovi. Pohled, který na něho Biffák vrhl, byl jako zlověstná

balada.

„Co si počne po tu dobu, co budeš sedět?“

V Biffákových divokých očích se objevila slza.

„A co kdybych ti ji dostal do ženskýho kriminálu tak na

rok, než proběhne s tebou soud, než tě převezou, než se

dostaneš na místo a než utečeš?“

„Tenhle zázrak nedokážeš, je ouplně čistá,“ odpověděl

Biffin milenec.

„Ale jdi, Biffáčku,“ řekl Paráda, „náš dáb je přece ještě

daleko mocnější než ti nahoře.“

„Jaký máte spolu heslo?“ otázal se Jacques Collin Biffáka

s jistotou mistra, jemuž nelze odporovat.

„Noc v Parízu. Na tohle heslo bude vědět, že tě posílám já,

a když chceš, aby tě poslechla, ukaž jí pětifrank a řekni

Tondif!“

„Bude odsouzená v Parádově procesu a po roce stráveným

v chládku dostane milost za přiznání,“ pronesl kazatelsky

Jacques Collin hledě na Parádu.

Paráda pochopil plán svého dába a jediným pohledem mu

slíbil, že přesvědčí Biffáka, aby na něm spolupracoval tím, že

získá od Biffy falešné přiznání ke spoluvině na zločinu,

k němuž se hodlá přiznat.

„Sbohem, děti moje. Brzy se dozvíte, že jsem vyrval svýho

hošíčka z Karlíkových rukou,“ řekl Smrtiplách. „Jo, Karlík už

byl opravdu v kanceláři se svými poskoky, aby Madlenku

upravili. A vida,“ dodal, „už jdou pro mě, abych šel k čapímu

šéfovi (generálnímu prokurátorovi).“

Vskutku, dozorce, který vešel z fortny, pokynul tomuto

podivuhodnému muži, jemuž nebezpečí hrozící mladému

Korsičanovi vrátilo onu zuřivost, s níž dovedl bojovat proti

společnosti.

Není bez zajímavosti dodat, že v okamžiku, kdy mu bylo

vyrváno Lucienovo tělo, učinil zoufalé rozhodnutí, že se pokusí

o poslední převtělení, nikoli v jinou osobu, nýbrž ve věc.

Učinil zkrátka osudové rozhodnutí, jaké učinil Napoleon na

loďce, která ho vezla na Bellerofonta. Zvláštní shodou

okolností všechno pomáhalo tomuto duchovi zla a zkázy v jeho

podnikání.

A tak i kdyby neočekávané rozuzlení tohoto zločinného

života ztratilo něco z kouzla, kterého v dnešní době nelze

dosáhnout jinak nějakou absurdní nepravděpodobností,

musíme, než vnikneme s Jacquesem Collinem do pracovny

generálního prokurátora, sledovat paní Camusotovou i osoby,

jež navštívila, zatímco se v Conciergerií odehrávaly tyto

události. Jednou z povinností, jimž se historik studující mravy

nesmí zpronevěřit, je, že nepokazí pravdu na pohled

dramatickými úpravami, zejména když se pravda sama

postarala o svou vlastní dramatičnost. Společenské poměry,

zejména pak v Paříži, skládají se z takových náhod, ze spleti

tak rozmarných okolností, že překonávají obrazotvornost těch,

kdo si příběhy vymýšlejí. Skutečnost je natolik smělá, že

vyrůstá až do kombinací, jež jsou v umění zakázány, neboť

jsou tak nepravděpodobné, že je spisovatel musí zmírnit, očistit

nebo vykleštit.

První návštěva paní Camusotové

Paní Camusotová se pokusila zkombinovat si téměř

vkusnou atlasovou toaletu, což byl výkon dosti obtížný pro

ženu, která po šest let neustále žila na venkově. Šlo o to, aby

nezavdala příležitost ke kritice, a to ani u markýzy d'Espard,

ani u vévodkyně de Maufrigneuse, až je přijede navštívit mezi

osmou a devátou hodinou ranní. Budiž hned řečeno, že Amálii-

Cecílii Camusotové, ač rozené Thirionové, se to podařilo

z poloviny. A v oboru oblečení se to rovná dvojnásobné chybě.

Nikdo si neuvědomuje, jak užitečné jsou pařížské ženy pro

ctižádostivce všeho druhu; jsou stejně potřebné ve vysoké

společnosti jako ve světě zločinců, kde – jak jsme právě viděli

– hrají nesmírně důležitou úlohu. Představme si například

někoho, kdo by musel v určitou hodinu promluvit s jednou

z těch veledůležitých osobností z období restaurace, které se

dodnes říká strážce pečeti neboli ministr spravedlnosti;

neučiní-li to, všechno zmešká. Vezměte si někoho, kdo je právě

v nejvýhodnějším postavení, dejme tomu soudce, to jest

člověka, který patří k úřadu. Soudce musí vyhledat buď

přednostu nebo tajemníka a dokázat jim, že je nutné získat

okamžitou audienci. Což je možné ministra spravedlnosti vidět

kdykoli? Během dne je přece ve sněmovně, v ministerské radě

nebo podpisuje spisy nebo přijímá audience. Ráno spí

bůhvíkde. Večer mívá veřejné i soukromé povinnosti. Kdyby si

všichni soudcové mohli kdykoli pod jakoukoli záminkou

vyžadovat audience, byl by šéf spravedlnosti doslova obležen.

Předmět zvláštní, okamžité audience podléhá tedy uvážení

jedné z těch prostředkujících veličin, která, zmocnil-li se jí už

konkurent, stává se překážkou, dveřmi, které je nutno otevřít.

Zato žena prostě vyhledá jinou ženu; může ihned vstoupit do

ložnice, jestliže vzbudí zvědavost komorné nebo paní, hlavně

když paní má na věci velký zájem nebo je v situaci, kdy cítí

naléhavou potřebu něco podniknout. Vezměte si takovou

ženskou mocnost, jako je markýza d'Espard, s níž musí počítat

i ministr. Ta žena napíše voňavé psaníčko a její komorník je

zanese komorníkovi pana ministra. Ministra psaníčko překvapí

hned při probuzení a okamžitě si je přečte. Má-li ministr nějaká

jednání, je celý šťastný, že má jít navštívit jednu z královen

Paříže, jednu z mocných osob čtvrti Saint-Germain, jednu

z favoritek královy sestry, choti korunního prince nebo i krále.

Jediný skutečný předseda vlády červencové revoluce Casimir

Perier všeho nechal, aby navštívil bývalého prvního komořího

krále Karla X.

Tato teorie vysvětluje moc slov: „Madam, je tu paní

Camusotová ve velmi naléhavé věci, madam prý už ví,

v jaké!“, která pronesla komorná markýzy d'Espard, když

usoudila, že se markýza už probudila.

A markýza hned odpověděla, aby Amálie byla okamžitě

uvedena. Když soudcova žena začala slovy: „Paní markýzo,

chtěli jsme vás pomstít, ale jsme ztraceni!“, markýza ji

vyslechla.

„Jak to, krasavice moje?…“ odpověděla markýza, hledíc na

paní Camusotovou, stojící v šeru pootevřených dveří. „Jste

dnes rozkošná v tom půvabném kloboučku. Kde tyhle modely

kupujete?…“

„Jste velice laskavá, paní markýzo… Ale víte, že způsob,

jakým Camusot vyslýchal Luciena de Rubempré, dohnal toho

ubohého chlapce k zoufalství a že se ve vězení oběsil…“

„Co bude s paní de Sérizy?“ zeptala se markýza,

předstírajíc nevědomost, aby si mohla dát všechno znovu

vyprávět.

„Bohužel jsou obavy, že přišla o rozum…“ odpověděla

Amálie. „Ach, kdybyste mohla vymoci na Jeho Výsosti, aby si

ihned zavolal zvláštním poslem mého manžela z Justičního

paláce, dověděl by se pan ministr podivné tajnosti a zajisté by

je sdělil i králi. Tím okamžikem budou Camusotovi nepřátelé

umlčeni.“

„Kdo jsou Camusotovi nepřátelé?“ zeptala se markýza.

„No přece generální prokurá d'Espard, která vděčila pánům

de Granville a de Sérizy za svou prohru v procesu o uvalení

kurately na svého manžela, „zastanu se vás. Nezapomínám na

své přátele ani na své nepřátele.“

Zazvonila, požádala, aby rozhrnuli záclony. Ložnici

zaplavilo světlo a markýza požádala komornou, aby jí přinesla

psací potřeby. Rychle načmárala pár slov na lístek.

„Ať Godard osedlá koně a zanese ten lístek do vládní

kanceláře. Na odpověď nemusí čekat,“ řekla komorné.

Komorná vyšla ze dveří a přes příkaz se za nimi na

okamžik zdržela.

„Tak ony jsou tu nějaké velké tajnosti?“ zeptala se paní

d'Espard. „Vyprávějte mi o tom, drahoušku. Není do té věci

zapletena i Klotylda de Grandlieu?“

„Jeho Výsost to paní markýze všechno poví, můj muž mi

totiž nic neřekl, jen mě upozornil na to, v jakém je nebezpečí.

Bylo by pro nás lepší, kdyby paní de Sérizy umřela, než aby

nadobro zešílela.“

„Nebohá žena!“ řekla markýza. „Ale což nebyla už dávno

šílená?“

Sterým způsobem, jímž dovedou vyslovit stejnou větu,

odhalí

dámy

velkého

světa

pozornému

pozorovateli

nekonečnou šíři hudebních variací. Celá duše přechází do hlasu

i do pohledu, prolíná do světla i do vzduchu, což jsou dvě

složky, s nimiž pracují jak oči, tak hrtan.

Důrazem na slovo „nebohá žena!“ prozradila markýza

radost z uspokojené nenávisti a štěstí z vítězství. Kolik zlého

přála Lucienově ochránkyni! Pomstychtivost, která přežívá

předmět nenávisti a která nebyla nikdy ukojena, vzbuzuje

temnou hrůzu. A tak i paní Camusotová, ač tvrdé, nenávistné

povahy, byla zděšena. Nenalezla odpověď, a proto mlčela.

„Diana mi vskutku říkala, že Leontina byla ve věznici,“

pokračovala paní d'Espard. „Naše drahá vévodkyně je tak

nešťastná z toho svého výstupu, protože má bohužel paní de

Sérizy velice ráda; ale je to pochopitelné, obě zbožňovaly toho

pitomečka Luciena skoro současně, a nic tak nespojuje dvě

ženy jako modlitby u stejného oltáře. A tak naše drahá

přítelkyně strávila včera dvě hodiny u Leontiny v ložnici. Ta

ubohá hraběnka prý říká strašné věci! Prý je to až nechutné!…

Slušná

žena

by

se

neměla

poddávat

takovýmhle

ztřeštěnostem!… Fuj! Je to čistě fyzická vášeň… Vévodkyně

za mnou přišla na smrt bledá, a byla opravdu statečná. V celé

téhle věci je něco obludného…“

„Můj muž řekne všechno ministru spravedlnosti, aby se

ospravedlnil, protože tu byla snaha Luciena zachránit, a on,

paní markýzo, konal jen svou povinnost. Vyšetřující soudce má

vždy vyslýchat vězně z izolace v zákonně stanoveném čase!

Musel se přece toho chudáka na něco zeptat, jenže ten

nepochopil, že je vyslýchán jen formálně, a ihned se přiznal…“

„Byl to drzý hlupák!“ řekla suše paní d'Espard.

Když uslyšela ta slova, soudcova žena už raději mlčela.

„Jestliže jsme prohráli ve věci kurately pana d'Espard, není

to Camusotovou vinou, na to nikdy nezapomenu!“ pokračovala

markýza po chvíli. „Ten neúspěch zavinil Lucien a pánové de

Sérizy a de Granville. Časem mi bůh dá za pravdu! A oni

všichni na to doplatí. Buďte klidná, pošlu rytíře d'Espard za

ministrem spravedlnosti, aby si hned zavolal vašeho manžela,

když myslíte, že to prospěje věci…“

„Ach madam!…“

„Poslouchejte,“ řekla markýza, „slibuji vám vyznamenání

řádem Čestné legie, a to ihned zítra! Bude to jakési skvělé

zadostiučinění, za vaše chování v tomto případě. Ano, je to

další Lucienova chyba, řekne se, že byl vinen! Lidé se málokdy

věší pro zábavu… No tak, sbohem, moje krasavice!“

Druhá návštěva paní Camusotové

Deset minut nato vstoupila paní Camusotová do ložnice

krásné Diany de Maufrigneuse, která si šla lehnout v jednu

hodinu ráno, a v devět ještě neusnula.

Ať jsou vévodkyně sebebezcitnější, tyto ženy s kamenným

srdcem nesnesou, aby některá jejich přítelkyně propadla

šílenství, aniž na ně taková podívaná zapůsobí zdrcujícím

dojmem.

Všechny vztahy mezi Dianou a Lucienem, ač přerušeny už

před osmnácti měsíci, zanechaly v duši vévodkyně dosti

vzpomínek, aby i jí neblahá smrt toho chlapce zasadila

strašlivou ránu. Po celou noc viděla Diana toho krásného, tak

půvabného a tak poetického mladíka, který tak dovedl milovat,

oběšeného, jak jí to vylíčila Leontina v záchvatu zimnice.

Dosud měla u sebe Lucienovy dopisy, tak opojně plné

krásných slov, srovnatelné s těmi, jež psal Mirabeau Sofii, ale

daleko umělečtější a propracovanější, neboť ty dopisy mu

diktovala nejprudší z vášní, marnivost! Ovládat nejkrásnější

vévodkyni, vidět, jak pro něho utrácí, pochopitelně tajně, toto

štěstí Lucienovi popletlo hlavu. Pýcha milence byla dobrou

inspirací básníkovi. A tak si vévodkyně ty dojemné dopisy

schovala z téhož důvodu, proč starci sbírají obscénní rytinky:

přehnaně vychvalovaly to, co na ní bylo nejméně vévodského.

„A zemřel v ohavném vězení!“ říkala si v okamžiku, kdy na

dveře lehce zaklepala komorná, a Diana zděšeně přitiskla

dopisy na prsa.

„Je tu paní Camusotová, a že prý je to hrozně důležité

a týká se to paní vévodkyně,“ řekla komorná.

Diana poděšeně vyskočila ze židle.

„Ach!“ řekla, když uviděla Amálii, která se tvářila

přiměřeně okolnostem. „Uhodla jsem to! Jde o moje dopisy…

Ach, moje dopisy, moje dopisy…!“

A klesla do křesla. Vzpomněla si, jak ve své vášni

odpověděla Lucienovi v podobném tónu, jak opěvala jeho

poetičnost, jako on opěvoval její slávu jako slávu krásné ženy,

a jakými chvalozpěvy!

„Bohužel je tomu tak, madam. Přišla jsem, abych vám

zachránila víc než život! Jde o vaši čest… Vzpamatujte se,

oblékněte se a půjdeme k vévodkyni de Grandlieu; naštěstí pro

vás vy jediná nejste totiž zkompromitovaná.“

„Ale vždyť prý Leontina včera v Justičním paláci spálila

všechny dopisy, které zabavili u našeho nebohého Luciena.“

„Ale madam, Lucien nebyl sám, měl vedle sebe Jacquese

Collina!“ zvolala soudcova žena. „Stále zapomínáte na to

strašlivé společenství, které je zajisté jedinou příčinou smrti

toho milého a ubohého chlapce. On totiž ten trestanecký

Machiavelli nikdy neztratil hlavu! Pan Camusot je přesvědčen,

že ten darebák uložil na bezpečném místě všechny nejvíce

kompromitující dopisy milenek svého…“

„Svého přítele,“ řekla rychle vévodkyně. „Máte pravdu,

moje malá krasavice, musíme se poradit s Grandlieuovými.

Všichni máme na té věci zájem a naštěstí nám pan de Sérizy

podá pomocnou ruku…“

Krajní nebezpečí má, jak jsme se na výstupech

v Conciergerií přesvědčili, na duši stejně prudký účinek jako

jisté chemické reakce na lidský organismus. Je to jakýsi mravní

Voltův článek. Možná, že není daleko den, kdy pochopíme,

jakým způsobem se cit chemicky kondenzuje ve fluidum

podobné elektřině.

U trestance i u vévodkyně nastal stejný jev. Ta zdrcená,

umírající žena, která celou noc nespala, tato vévodkyně, kterou

bylo tak těžko oblékat, nabyla náhle sílu štvané lvice

a duchapřítomnost generála uprostřed palby. Diana si sama

vybrala šaty a improvizovala své oblečení s rychlostí grizetky,

která je sama sobě komornou. Bylo to tak skvělé, že komorná

zůstala chvíli nehybně stát samým údivem, že vidí svou paní

v košili, jak možná i s jistým potěšením dává soudcově ženě

zahlédnout skrze světlou mlhu tenkého batistu bělostné tělo,

téměř tak dokonalé jako Canovova Venuše. Bylo to jako šperk

zabalený v hedvábném papíře. Diana náhle uhodla, kde má

svou šněrovačku pro zvláštní příležitosti, tu, co se zapíná na

háčky vpředu a ušetří tak ženě, která má naspěch, námahu

a čas, tak zbytečně plýtvané na šněrování. Než přišla komorná

se spodničkou a dokončila dílo tím, že jí oblékla šaty, už si

sama upravovala krajky na košili a načechrala všechny půvaby

svého živůtku. Zatímco na pokyn komorné Amálie zapínala

šaty vzadu a pomáhala vévodkyni, doběhla komorná pro

punčochy ze skotské příze, sametové botky, šálu a klobouk.

Amálie a komorná jí každá obuly jednu botu.

„Jste nejkrásnější žena, jakou jsem kdy viděla,“ řekla

obratná Amálie a vášnivě políbila hebké Dianino koleno.

„Madam se nikdo nevyrovná,“ řekla komorná.

„No tak, Josefo, mlčte!“ okřikla ji vévodkyně. „Máte vůz?“

zeptala se pak paní Camusotové. „Tak pojďme, krasavice moje,

pohovoříme si cestou.“

Vévodkyně seběhla po velkém schodišti paláce Cadignan,

navlékajíc si rukavice, což bylo zcela nevídané.

„Do paláce Grandlieu, a rychle!“ řekla sluhovi a pohybem

ho vybídla, aby zaujal místo za vozem.

Sluha zaváhal, protože to byla drožka.

„Ach, paní vévodkyně, proč jste mi tenkrát neřekla, že ten

mladík má dopisy od vás? To by byl Camusot postupoval

docela jinak…“

„Zaměstnávala mě tolik Leontinina situace, že jsem na sebe

úplně zapomněla,“ řekla vévodkyně. „Ta nebohá osoba byla už

předevčírem napůl šílená, tak si představte, jaký zmatek v ní

musela způsobit ta osudná událost! Ach, kdybyste věděla, má

milá, jaké jsme včera prožily dopoledne… Ne, to by se člověk

nadobro odřekl lásky. Když nás včera, Leontinu a mne, zatáhla

taková ohavná bába, vetešnice, ale chytrá ženská, do té

smradlavé a krvavé díry, které se říká soud, říkala jsem jí po

cestě do Justičního paláce: To by snad měl člověk padnout na

kolena, jako paní de Nucingen, když cestou do Neapole zažila

jednu z těch strašlivých bouří, příznačných pro Středozemní

moře, a zvolat: ,Bože, zachraň mne, už nikdy víc!‘ Tohle byly

dva dny, na které do smrti nezapomenu! Jsme to ale hloupé, že

píšeme dopisy!… Jenže když je někdo zamilovaný a dostává

stránky a stránky, které skrze oči zapalují srdce, všechno to

chytne plamenem! Opatrnost je tatam a píše se odpověď…“

„Proč odpovídat, když je možno jednat?“ řekla paní

Camusotová.

„Je tak krásné samu sebe ničit…!“ zvolala hrdě vévodkyně.

„Je to rozkoš duše.“

„Krásné ženy,“ namítla skromně paní Camusotová, „lze

omluvit, mají daleko více příležitostí podlehnout než my!“

Vévodkyně se usmála.

„Jsme vždycky příliš štědré,“ pokračovala Diana de

Maufrigneuse, „budu to dělat jako paní d'Espard.“

„A jak ta to dělá?“ zeptala se zvědavě soudcova žena.

„Napsala snad tisíc milostných psaníček…“

„Tolik?“ přerušila ji paní Camusotová.

„Ano, má milá, a nenašla by se v nich ani jediná

kompromitující věta…“

„Vy byste nedokázala být tak chladná, tak opatrná,“ řekla

paní Camusotová. „Jste žena a jste z těch andělských povah,

které nedovedou vzdorovat ďáblovi…“

„Zapřísáhla jsem se, že už nebudu nikdy nikomu psát.

V životě jsem nenapsala nikomu jinému než tomu nešťastnému

Lucienovi. Ty dopisy si schovám až do smrti! Drahoušku, to je

oheň! A člověk občas potřebuje…“

„A co kdyby se našly?“ řekla paní Camusotová s mírně

stydlivým výrazem.

„No, řekla bych, že jsou to dopisy z jednoho románu. Já

jsem je, drahoušku, totiž všechny opsala, a originály jsem

spálila!“

„Ach madam, dejte mi je za odměnu přečíst…“

„Možná,“ řekla vévodkyně. „Můžete si představit, má milá,

že takové on Leontině nepsal!“

V těch posledních slovech byla celá žena, žena všech dob

a všech zemí.

Velká osobnost určená k zapomnění

Při radostném pomyšlení, že vstoupí ke Grandlieuovým

v doprovodu krásné Diany de Maufrigneuse, nafoukla se paní

Camusotová jako žába v La Fontainově bajce. Za toto

dopoledne si vytvoří jeden z těch styků, tak nezbytných pro

ctižádostivost. Už slyšela, jak jí oslovují „paní prezidentová“.

Pociťovala nepopsatelnou rozkoš z toho, že překonává

obrovské

překážky,

z nichž

hlavní

byla

manželova

neschopnost, zatím sice utajená, ale jí dobře známá. Dokázat,

aby průměrný člověk udělal kariéru, která láká tolik velkých

herců a která záleží v tom, že se stokrát hraje špatná hra… Je to

opojení egoismu! Jsou to jakési saturnálie moci. Moc dokáže

sama sobě vlastní sílu jen takovou nehorázností, jako že ověnčí

něco zcela absurdního vavříny úspěchu, urážející tak génia, což

je jediná síla, na kterou absolutní moc nedosáhne. Ona císařská

fraška s povýšením Caligulova koně měla a ještě bude mít

spoustu repríz.

V několika minutách přešly Diana a Amálie z elegantního

nepořádku, který vládl v ložnici krásné Diany, ke korektnímu,

velkolepému a přesnému přepychu u vévodkyně de Grandlieu.

Tato pobožná Portugalka vstávala denně v osm hodin

a chodila na mši do kostela svaté Valérie, což byla jakási

pobočka Svatého Tomáše Akvinského, který tehdy stál na pláni

před Invalidovnou. Tento dnes již zbořený kostel byl přenesen

do rue de Bourgogne, než bude postaven nový kostel

v gotickém slohu, který bude zasvěcen svaté Klotyldě.

Diana de Maufrigneuse zašeptala pár slov vévodkyni de

Grandlieu, a ta zbožná žena se ihned odebrala za panem de

Grandlieu a vrátila se s ním. Vévoda přelétl paní Camusotovou

jedním z těch rychlých pohledů, jimiž velcí páni rozeberou celý

život člověka a často i jeho duši. Amáliina toaleta velice

pomohla vévodovi, aby vytušil celý ten měšťácký život, od

Alenconu po Nantes a z Nantes po Paříž.

Kdyby jen soudcova žena znala tuto schopnost vévodů,

nebyla by s úsměvem snesla ten zdvořile ironický pohled,

v němž však viděla jen pouhou zdvořilost. Nevědomost se dělí

o výsady s chytrostí.

„Toto je paní Camusotová, je dcerou pana Thiriona,

soudního úředníka,“ řekla vévodkyně manželovi.

Vévoda se soudcově ženě přeuctivě uklonil a jeho obličej

ztratil část své vážnosti. Dostavil se komorník, na něhož

vévoda zazvonil.

„Vezměte si vůz a jeďte do rue Honoré-Chevalier. Tam

zazvoňte u malých dveří v čísle 10. Sluhovi, který vám přijde

otevřít, řekněte, že bych si přál, aby jeho pán za mnou přišel.

A bude-li doma, přivedete mi ho přímo. Moje jméno vám stačí,

aby odstranilo případné překážky. Snažte se to všechno pořídit

za čtvrt hodiny.“

Jakmile první sluha zmizel, objevil se další, tentokrát

komorník vévodkyně.

„Zajděte za vévodou de Chaulieu a odevzdejte mu tuto moji

navštívenku.“

Vévoda mu podal navštívenku, složenou určitým

způsobem. Když tito dva přátelé pocítili potřebu se rychle

setkat v nějaké naléhavé věci, dorozumívali se tímto způsobem.

Jak je vidět, všechny vrstvy společnosti mají podobné

zvyky, liší se jen chováním, způsoby a drobnými odstíny.

Velký svět má také svou hantýrku, jenže ta hantýrka se nazývá

stylem.

„Jste si jista, madam, že skutečně existují nějaké dopisy,

které snad slečna Klotylda de Grandlieu napsala tomu

mladíkovi?“ řekl vévoda de Grandlieu.

A vrhl na paní Camusotovou pohled, jako když námořník

vrhá olovnici, aby změřil hloubku.

„Neviděla jsem je, ale lze se toho obávat,“ odpověděla,

chvějíc se strachem.

„Moje dcera nemohla napsat nic, za co by se musela

stydět,“ zvolala vévodkyně.

„Chudák vévodkyně,“ pomyslela si Diana a vrhla na

vévodu pohled, pod nímž se zachvěl.

„Co myslíš ty, drahá Dianko?“ pošeptal vévoda do ucha

vévodkyni de Maufrigneuse a odvedl ji do okenního výklenku.

„Klotylda je do Luciena tak zblázněná, že si s ním dala

schůzku

ještě

před

svým

odjezdem.

Nebýt

mladé

Lenoncourtové,

byla

by

s ním

možná

utekla

do

Fontainebleauského lesa. Vím, že Lucien psal Klotyldě dopisy,

jaké by popletly hlavu i světici! Jsme tři dcery Eviny, ovinuté

hadem korespondence…“

Vévoda

s Dianou

se

vrátili

z okenního

výklenku

k vévodkyni a k paní Camusotové, které spolu tiše hovořily.

Amálie, která se řídila radami vévodkyně de Maufrigneuse, se

tvářila pobožně, aby si získala Portugalčino srdce.

„Jsme vydáni na milost uprchlého trestance!“ řekl vévoda

krče rameny. „To má člověk z toho, když si pustí do domu lidi,

jimiž si není docela jist! Než někoho připustíme, musíme

napřed znát jeho majetkové poměry, jeho příbuzenstvo a celou

jeho minulost…“

Tato

věta

je

pro

šlechtu

mravním

ponaučením,

vyplývajícím z tohoto příběhu.

„Už se stalo,“ řekla vévodkyně de Maufrigneuse. „Teď

mysleme na to, jak zachránit ubohou paní de Sérizy, Klotyldu

a mne…“

„Můžeme jedině počkat na Henriho, poslal jsem pro něho.

Jenže všechno závisí na osobě, pro kterou jsem poslal Gentila.

Dej Bůh, aby ten člověk byl v Paříži! Madam,“ řekl paní

Camusotové, ,děkuji‘ vám, že jste si na nás vzpomněla…“

Tím byla paní Camusotová propuštěna. Dcera soudního

úředníka měla dosti důvtipu, aby vévodovi porozuměla,

a vstala. Ale vévodkyně de Maufrigneuse s oním roztomilým

půvabem, který jí získal tolikerou důvěru a přátelství, vzala

Amálii za ruku a otočila ji k vévodovi a k vévodkyni.

„Pokud jde o mě, nehledě na to, že vstala za úsvitu, aby nás

všechny zachránila, požádala bych vás pro milou paní

Camusotovu o víc než vděčnou vzpomínku. Předně už mi

jednou prokázala službu, na jakou se nezapomíná. A pak, ona

i její manžel jsou cele na naší straně. Slíbila jsem jí, že zajistím

panu Camusotovi postup, a prosím vás, abyste ho už z lásky ke

mně vzal pod svou ochranu.“

„Takové doporučení ani nepotřebujete,“ řekl vévoda paní

Camusotové. „Grandlieuovi dovedou být vděčni za prokázané

služby. Zanedlouho budou mít královi přívrženci příležitost se

zasloužit, bude se od nich požadovat oddanost, a váš manžel

bude postaven na nejkritičtější místo bojiště…“

Paní Camusotová odcházela s pocitem hrdosti, přímo se

dusíc štěstím. Vrátila se domů vítězně, s obdivem k sobě samé,

a z nevlídnosti generálního prokurátora si pramálo dělala.

Říkala si:

„Co kdybychom pana de Granville vyhodili ze sedla?“

Tajemný a mocný Corentin

Bylo načase, aby se paní Camusotová odporoučela. Vévoda

de Chaulieu se s touto paničkou setkal ve dveřích.

„Henri!“ zvolal vévoda de Grandlieu, když ohlásili příchod

jeho přítele, „běž, prosím tě, do královského paláce a snaž se

získat slyšení u krále. Jde totiž o toto…“

A zavedl vévodu k oknu, kde už předtím rozmlouval

s lehkomyslnou a půvabnou Dianou.

Čas od času se vévoda de Chaulieu podíval úkradkem na

ztřeštěnou vévodkyni, která naslouchala kázání pobožné

vévodkyně a přitom odpovídala očima na jeho výmluvné

pohledy.

„Drahé dítě,“ řekl nakonec vévoda de Grandlieu, když

skončil svůj rozhovor, „už dělejte dobrotu! No tak!“ dodal

a vzal

Dianu

za

ruce,

„zachovávejte

konvence,

nekompromitujte se a nikomu nic nepište! Dopisy, má drahá,

už zavinily stejně mnoho soukromých neštěstí jako neštěstí

veřejných… To, co lze prominout u dívky, jako je Klotylda,

která se poprvé zamiluje, je neodpustitelné u…“

„Starého ostříleného kozáka!“ řekla vévodkyně a ušklíbla

se na vévodu.

Výraz její tváře a její žert vyvolaly na vážných tvářích obou

vévodů a dokonce i na tváři pobožné vévodkyně úsměv.

„Už čtyři roky jsem nenapsala žádné milostné psaníčko!…

Je už tedy nebezpečí zažehnáno?“ zeptala se Diana, která se

svými šprýmy snažila zakrýt úzkost.

„Ještě ne!“ řekl vévoda de Chaulieu. „Vy totiž nevíte, jak

těžké je dopustit se nějakého svévolného skutků. Pro

konstitučního monarchu je to něco jako nevěra pro vdanou

ženu. Je to jeho cizoložství.“

„Spíš jeho zlozvyk!“ řekl vévoda de Grandlieu.

„Jeho zakázané ovoce!“ usmála se Diana. „Ach, jak bych

chtěla být vládou! Já už totiž žádné to ovoce nemám, všechno

jsem snědla.“

„Ach má milá, má milá!“ řekla pobožná vévodkyně.

„Trochu přeháníte.“

Oba vévodové uslyšeli, jak před domem zastavil kočár, se

vším lomozem, jaký doprovází cválající koně, a proto se

uklonili oběma dámám a odebrali se do pracovny vévody de

Grandlieu, kam byl pak uveden obyvatel domu v rue Honoré-

Chevalier, což nebyl nikdo jiný, než náčelník palácové policie,

záhadný a mocný Corentin.

„Pojďte dál,“ řekl vévoda de Grandlieu. „Pojďte dál, pane

de Saint-Denis.“

Corentin, jehož překvapila vévodova dobrá paměť, se

hluboce oběma vévodům uklonil a vstoupil jako první.

„Jde pořád o tutéž osobu, nebo spíš je to kvůli ní,“ řekl

vévoda de Grandlieu. „Ale ten je mrtev,“ řekl Corentin.

„Je tu jeho společník,“ poznamenal vévoda de Chaulienu,

„a to ne ledajaký společník.“

„Trestanec Jacques Collin!“ řekl Corentin.

„Mluv, Ferdinande,“ řekl vévoda de Chaulieu bývalému

velvyslanci.

„Ten mizera je nebezpečný,“ pokračoval vévoda de

Grandlieu. „Zmocnil se totiž dopisů paní de Sérizy a paní de

Maufrigneuse, které tyto dámy napsaly té jeho stvůře,

Lucienovi Chardonovi. Ten mladík to prý dělal plánovitě, že

od nich lákal vášnivé dopisy výměnou za své. Slečna de

Grandlieu mu také nějaké napsala; alespoň se toho lze obávat,

a my se to nemůžeme od ní dovědět, protože je na cestách…“

„Ten mladíček,“ odpověděl Corentin, „nebyl schopen si

dopisy takhle střádat!… Takové opatření učinil abbé Carlos

Herrera!“

Corentin se opřel loktem o křeslo, v němž seděl,

a přemýšlel s hlavou v dlaních.

„Peníze!… Ten člověk jich má víc než my,“ řekl. „Ester

Gobsecková mu sloužila jako návnada, na kterou v tom rybníce

zlaťáků, který se jmenuje Nucingen, ulovil dva milióny…

Pánové, obstarejte mi na příslušných místech plnou moc, a já

vás toho člověka zbavím!…“

„A co ty dopisy?“ zeptal se Corentina vévoda.

„Poslyšte, pánové,“ pokračoval Corentin vstávaje a celý

jeho fretčí obličej jen zářil.

Zasunul ruce do kapes u černých punčochových kalhot. Ten

velký herec historického dramatu naší doby si oblékl jen vestu

a kabát, domácí kalhoty měl dosud na sobě, neboť věděl, jak

velcí páni dovedou za jistých okolností ocenit rychlost.

Nenucené přecházel po pracovně hovoře nahlas, jakoby sám

k sobě.

„Je to trestanec! A proto ho můžeme bez soudu zavřít do

Bicétre tak, aby nemohl s nikým přijít do styku, ať si tam

chcípne… Jenže on mohl pro podobný případ dát instrukce

společníkům.“

„Ale vždyť byl v izolaci,“ řekl vévoda de Grandlieu, „od

chvíle, kdy ho náhodou zatkli u té osoby.“

„Copak pro takového chlapa existuje izolace?“ řekl

Corentin. „Je mazaný jako… já!“

„Co můžeme dělat?“ řekli si pohledem oba vévodové.

„Můžeme toho darebáka ihned poslat nazpět do káznice…

do Rochefortu, tam bude do půl roku po něm! Kdepak! Žádná

vražda to nebude!“ řekl v odpověď na projev znepokojení

vévody de Grandlieu. „To víte, takový trestanec nevydrží víc

než půl roku v horkém létě, když musí pořádně pracovat

v charentských bažinách. Ale tohle platí, jen jestli se náš

chlapík pro takový případ nepojistil. Jestli ten darebák

nedůvěřuje svým protivníkům, což je pravděpodobné, musíme

zjistit, jak se pojistil. Jestli je přechovávač dopisů chudý, je

možno ho podplatit… Musíme tedy přimět Jacquese Collina,

aby se rozpovídal! To by byl souboj! A já bych v něm prohrál.

Lepší by bylo vykoupit ty listy jinými listy… listy

omilostňujícími! A toho člověka mi přihrát do mého podniku.

Jacques Collin je jediný muž, který je dosti schopný, aby

nastoupil po mně na mé místo, když jsou teď chudák

Contenson a můj milý Peyrade mrtvi. Jacques Collin mi ty dva

nedostižné špicly zabil, jako kdyby si chtěl udělat místo pro

sebe. Jak vidíte, pánové, musíte mi dát volnou ruku. Jacques

Collin je v Conciergerii. Vyhledám pana de Granville u soudu.

Pošlete tam za mnou nějakého spolehlivého člověka. Potřebuji

totiž buď dopis, který bych ukázal panu de Granville, pro

kterého jsem neznámý člověk, dopis bych pak vrátil předsedovi

vlády, nebo doporučení od nějaké velice důležité osoby. Máte

na to půl hodiny. Potřebuji totiž asi tak půl hodiny, abych se

oblékl, to jest, abych se stal tím, čím chci pro pana generálního

prokurátora být.“

„Pane,“ řekl vévoda de Grandlieu, „znám vaši nesmírnou

obratnost, a proto od vás nechci nic než vaše ano nebo ne.

Ručíte mi za úspěch?…“

„Ano, dáte-li mi plnou moc a své slovo, že se mě nikdy na

nic nebudete vyptávat. Mám svůj plán.“

Po této zlověstné odpovědi se oba velmožové lehce

zachvěli.

„Jděte, pane,“ řekl vévoda de Chaulieu. „Tento případ

zanesete mezi ty, jichž jste se tak znamenitě zhostil.“

Corentin se oběma velmožům uklonil a odešel.

Henri de Lenoncourt, pro něhož dal vévoda de Grandlieu

zapřáhnout kočár, se ihned odebral ke králi, k němuž měl

z titulu svého úřadu přístup v kteroukoli dobu. A tak se různé

dohromady spletené zájmy jak nejspodnějších, tak nejvyšších

vrstev společnosti měly setkat v pracovně generálního

prokurátora. Všechny je sem přivedla nutnost, a zastoupeny

byly třemi osobami: spravedlnost panem de Granville, rodina

Corentinem tváří v tvář obávanému soupeři ztělesňujícímu

společenské zlo v celé jeho nezkrotné síle.

Jaký to souboj mezi spravedlností a samovládou, které se

spojily proti galejím a jejich lstivosti! Galeje, tento symbol

odvahy, který odmítá rozvážnost a rozmysl, který se neštítí

žádného prostředku, který je prost pokrytectví despotismu a je

neblahým symbolem zájmů hladového břicha, krvavé

a bleskurychlé vzpoury hladu! Což to není útok i obrana?

Strašlivá otázka stavu přirozeného a stavu společenského,

zhuštěná na nejmenší možnou míru? Zkrátka byl to hrůzný

a živý obraz těch protispolečenských kompromisů, jaké

uzavírají příliš slabí představitelé moci s divokými vzbouřenci.

Utrpení generálního prokurátora

Když generálnímu prokurátorovi oznámili příchod pana

Camusota, pokynul na znamení, aby byl uveden dál. Pan de

Granville, který tuto návštěvu tušil, se chtěl se soudcem

dohodnout na způsobu, kterak ukončil případ Lucien. Závěr už

nemohl být týž, jaký společně s Camusotem původně zamýšlel

včerejšího dne před smrtí nešťastného básníka.

„Posaďte se, pane Camusote,“ řekl pan de Granville a sedl

si do křesla.

Když se octl o samotě se soudcem, generální prokurátor dal

na sobě znát svou skleslost. Camusot pohlédl na pana de

Granville a uviděl na jeho jindy tak pevné tváři téměř sinalou

bledost a nesmírnou únavu, úplné vyčerpání prozrazující

utrpení snad krutější než utrpení odsouzence k smrti, jemuž

písař právě oznámil zamítnutí žádosti o milost. Podle soudních

zvyklostí znamená tato četba: „Připravte se, udeřila vaše

poslední hodina.“

„Já přijdu jindy, pane vévodo,“ řekl Camusot, „ačkoli to

dost spěchá…“

„Jen zůstaňte,“ odpověděl generální prokurátor důstojně.

„Pravý prokurátor, pane, musí nést své úzkosti tak, aby to

nebylo znát. Udělal jsem chybu, jestliže jste u mne zpozoroval

nějaký zmatek…“

Camusot posunkem tu myšlenku odmítl.

„Dej Bůh, abyste se nedostal do některé z nevyhnutelných

situací našeho života, pane Camusote! Člověk by podlehl

i menšímu náporu! Strávil jsem noc se svými nejbližšími

přáteli, mám nejbližší přátele jen dva. Jsou to hrabě Octave de

Bauvan a hrabě de Sérizy. Od šesti hodin večer do šesté ráno

jsme se, pan de Sérizy, hrabě Octave a já, střídali a chodili ze

salónu k lůžku paní de Sérizy, pokaždé se strachem, že ji

nalezneme mrtvou nebo navždy šílenou! Desplein, Bianchon

a Sinard a dvě ošetřovatelky se nehnuli z ložnice. Hrabě

zbožňuje svou ženu. Pomyslete na tu noc, kterou jsem strávil

mezi ženou šílící z lásky a svým přítelem, který šílel

zoufalstvím. Státník si nezoufá jako nějaký pitomec! Pan de

Sérizy, stejně klidný jako na svém místě ve státní radě, kroutil

se na svém křesle, aby před námi zachoval klidnou tvář… a na

jeho čele skloněném nad tolikerými úkoly se perlil pot. Spal

jsem od pěti do půl osmé, přemožen únavou, a měl jsem být

zde v půl deváté, abych dal příkaz k popravě. Věřte mi, pane

Camusote, když se soudce po celou noc zmítal uprostřed žalu,

kdy cítil ruku boží, spočívající plnou vahou na lidských

starostech a krutě bičující ušlechtilá srdce, je mu zatěžko si

sednout sem, k psacímu stolu a chladně říci: „Ve čtyři hodiny

mu srazte hlavu! Zničte bytost boží, plnou života, síly, zdraví!“

A přece to byla moje povinnost!… Zdrcen bolestí musím dát

příkaz k postavení popraviště…

Odsouzenec netuší, že soudce prožívá stejné úzkosti jako

on. V této chvíli, připoutáni k sobě listem papíru, já jakožto

společnost, která odplácí, on jakožto zločin, který musí být

potrestám, jsem jedna povinnost o dvou tvářích, dva životy na

okamžik stmelené ostřím zákona. Kdo polituje, kdo utěší tyto

kruté bolesti soudcovy…? Naší chloubou je, že je pohřbíváme

hluboko v srdci! Kněz, který zasvětil život Bohu, voják, který

tisíckrát položil život za vlast, připadají mi šťastnější než

soudce se svými pochybnostmi, svými slabostmi, svou

strašlivou zodpovědností.

Víte, kdo má být popraven?“ pokračoval generální

prokurátor. „Sedmadvacetiletý mladík, krásný jako náš včerejší

mrtvý, právě tak zlatovlasý, jehož hlavu jsme dostali proti

svému očekávání. Neměli jsme totiž proti němu nic než důkazy

o přechovávání. Když byl odsouzen, ten hoch se k ničemu

nepřiznal. Už sedmdesát dní vzdoruje všem nástrahám a tvrdí

neustále, že je nevinen. Za poslední dva měsíce už mám na

ramenou dvě hlavy! Však bych za jeho přiznání dal rok života,

protože je nutno uklidnit svědomí poroty!… Jen posuďte, jaká

by to byla rána pro spravedlnost, kdyby se někdy zjistilo, že

zločin, pro který zemře, spáchal někdo jiný!

V Paříži nabývá všechno na závažnosti, nejmenší soudní

příhody se stávají politickými událostmi.

Porota, tato instituce, kterou revoluční zákonodárci

považovali za tak silnou, je prvkem společenského rozkladu.

Míjí se totiž svým posláním, nechrání dostatečně společnost.

Porota si hraje se svou funkcí, porotci se rozdělují na dva

tábory, z nichž jeden odmítá trest smrti, z čehož vyplývá totální

popření myšlenky rovnosti před zákonem. Takovému

strašnému zločinu, jako je otcovražda, se dostává rozsudku

nevinen v jednom departementu, zatímco v jiném se takzvaně

sprostý zločin trestá smrtí! Co by z toho bylo, kdyby byl

v Paříži v naší kompetenci popraven nevinný člověk!“

„Je to uprchlý trestanec,“ poznamenal nesměle pan

Camusot.

Ve věznicích je dnes třiadvacet otcovrahů, kteří získali

výhodu „polehčujících okolností“. (Pozn. Balzacova.)

„V rukou opozice a tisku by se z něho stal beránek!“ zvolal

pan de Granville, „a opozice by si ho pak snadno obílila,

protože je to Korsičan, fanatický zastánce ideologie své země,

jeho vraždy jsou pouhým plodem vendety…! Na tomto ostrově

lidé zabíjejí své nepřátele, a každý vrah se považuje a je

považován za naprosto počestného člověka. – Ah, opravdoví

soudcové jsou vskutku nešťastní! Měli by totiž žít odděleně od

společnosti, jako kdysi žili pontifikové. Byli by viděni jen

v určité hodiny, kdy vycházejí ze svých cel jako vážní, ctihodní

starci, soudí jako veleknězi antické společnosti, spojují v sobě

moc soudní a moc církevní!… Vídali by nás jen při zasedání

soudu… Dnes nás vidí, jak se trápíme nebo jak se bavíme jako

ostatní smrtelníci! Vidí nás v salónech, v rodině, jako občany

podléhající vášním, a tak často místo abychom vypadali přísně,

vypadáme spíš groteskně…“

Při tomto zoufalém výkřiku přerušovaném pomlkami

a citoslovci a doprovázeném gesty, jež jej činily podivně

výmluvným, naskočila Camusotovi husí kůže.

Co dělat?

„Já, pane,“ řekl Camusot, „jsem včera rovněž okusil

trápení, jež přináší náš stav!… Ze smrti toho mladíka jsem

málem měl sám smrt, ten chudák nepochopil, že mu straním,

a sám si naběhl na ostří…“

„Ach, toho jste neměl vyslýchat,“ zvolal pan de Granville,

„lze se přece stát užitečným i tím, že se nepodnikne nic…“

„A co zákon?“ odpověděl Camusot. „Vždyť už byl ve

vazbě dva dny!…“

„Neštěstí se už stalo,“ pokračoval generální prokurátor.

„Napravil jsem co nejlépe to, co je vlastně nenapravitelné. Můj

kočár a moji lidé budou v pohřebním průvodu toho nešťastného

básnického slabocha. Sérizy to udělal stejně. Ba i víc, neboť

přijal úkol, jímž ho pověřil ten nebohý mladík, a bude

vykonavatelem jeho poslední vůle. Tímto slibem získal od své

ženy pohled, v němž zasvitla jiskřička rozumu. A konečně

hrabě Octave se osobně účastní pohřbu.“

„Nuže, pane hrabě,“ řekl Camusot, „dokončíme své dílo.

Zbývá nám ještě velice nebezpečný vězeň. Je to, víte to stejně

dobře jako já, Jacques Collin. Ten darebák bude odhalen ve své

pravé podobě…“

„Potom jsme ztraceni!“ zvolal pan de Granville.

„V tomto okamžiku je právě u vašeho odsouzence k smrti,

který pro něho kdysi býval na galejích tím, čím mu byl Lucien

v Paříži… Jeho chráněncem! Bibi-Lupin se přestrojil za

strážníka, aby mohl být tomu setkání přítomen.“

„Do čeho se to plete soudní policie?“ řekl generální

prokurátor. „Ta má jednat jen na můj příkaz!…“

„Celá Conciergerie se dozví, že držíme Jacquese Collina…

A tak jsem vám přišel říci, že tento velký a odvážný zločinec

má

patrně

v rukou

nejvíce

kompromitující

dopisy

z korespondence paní de Sérizy, vévodkyně de Maufrigneuse

a slečny Klotyldy de Grandlieu.“

„Jste si tím jist?“ otázal se pan de Granville a jeho tvář

vyjadřovala bolestný údiv. „Posuďte tedy, pane hrabě, zda

nemám pravdu, když se obávám nějakého neštěstí. Když jsem

rozbalil ten svazek dopisů zabavených u toho nebohého

mladíka, Jacques Collin po nich šlehl pronikavým pohledem

a unikl mu spokojený úsměv, o jehož významu nemohl být

vyšetřující soudce na pochybách. Tak prohnaný darebák jako

Jacques Collin si dává velký pozor, aby nepustil z rukou

podobné zbraně. Co byste řekl, kdyby se takové dokumenty

dostaly do rukou obhájce, kterého si ten lump vybere mezi

nepřáteli vlády a šlechty! Moje žena, které je vévodkyně de

Maufrigneuse přátelsky nakloněna, zašla za ní, aby ji varovala,

a v tuto chvíli už jsou obě u Grandlieuových na společné

poradě…“

„Proces s tímto člověkem nemůžeme připustit!“ zvolal

generální prokurátor, vstal a jal se rychle přecházet po

pracovně. „Určitě ty papíry uklidil na bezpečné místo…“

„Já vím kam,“ řekl Camusot.

Tímto jediným slovem smazal vyšetřující soudce všechny

výhrady, které byly proti němu vzneseny.

„Povídejte!…“ řekl pan de Granville a zase se posadil.

„Když jsem se vracel domů od soudu, důkladně jsem se nad

tímto politováníhodným případem zamyslel. Jacques

Collin má tetu, pravou tetu, nikoli falešnou osobu, o které

politická policie poslala na prefektům záznam. Jacques Collin

je žákem i bohem pro tuto ženu, sestru jeho otce, která se

jmenuje Jacquelina Collinová. Ta babka má vetešnický krámek

a pomocí styků, které si tím obchodem vytvořila, pronikla do

nejednoho rodinného tajemství. Jestliže Jacques Collin někomu

svěřil tyto pro něho spásonosné papíry, pak je to tahle kreatura.

Zatkněte ji…“

Generální prokurátor vrhl na Camusota zklamaný pohled,

jako by říkal: „Ten člověk není tak hloupý, jak jsem si včera

myslel;

jenže

je

mladý,

neumí

zacházet

s otěžemi

spravedlnosti.“

„Ale,“ pokračoval Camusot, „aby se to podařilo, musíme

změnit všechna opatření, jež jsme včera učinili, a přišel jsem

vás požádat o radu a o příkazy…“

Generální prokurátor vzal nůž na papír a jal se jím pomalu

klepat na okraj stolu oním pohybem příznačným pro lidi

hluboce zamyšlené.

„Tři velké rodiny v nebezpečí!“ zvolal. „Teď nesmíme

udělat jediný chybný krok!… Máte pravdu. Musíme se v první

řadě řídit heslem Fouchého: Zatknout! Jacquese Collina

musíme okamžitě poslat zpět do izolace.“

„Tak přiznáme, že je to trestanec! Poskvrnili bychom tím

Lucienovu památku…“

„Tohle je příšerná aféra!“ řekl pan Granville. „Všechno je

ohrožené.“

V tom okamžiku vstoupil ředitel Conciergerie, ovšem po

předchozím zaklepání. Ale místnost, jako je pracovna

generálního prokurátora, je tak dobře hlídaná, že na dveře

smějí zaklepat jen lidé na prokuratuře dobře známí.

„Pane hrabě,“ řekl pan Gault, „vězeň jménem Herrera si

přeje s vámi mluvit.“

„Nesetkal se s nikým?“ otázal se generální prokurátor.

„Jen se spoluvězni, protože asi od půl osmé se prochází po

dvoře. Setkal se s odsouzeným k smrti, a s tím zřejmě mluvil.“

Pan de Granville si vzpomněl na slova pana Camusota

a jako by se mu v hlavě rozbřesklo, jaký zisk z nich lze vytěžit

pro vrácení dopisů za předpokladu, že Jacques Collin se přizná

k svému přátelství s Teodorem Calvim.

Překvapivé zjištění

Prokurátor byl rád, že má důvod k odložení popravy, a kývl

na pana Gaulta, aby přistoupil blíž.

„Mám v úmyslu,“ řekl, „odložit popravu na zítřek. Ale

v Conciergerii o tom nesmí mít nikdo ani tušení. Naprosté

mlčení. Ať se zdá, že popravčí dohlíží na přípravy. Pošlete mi

sem pod silnou ochranou toho španělského kněze, vyžádalo si

ho od nás španělské velvyslanectví. Stráže přivedou váženého

pana Carlose spojovacím schodištěm tak, aby nikoho nemohl

vidět. Upozorněte své lidi, aby ho dva drželi, každý za jedno

rameno, a ať ho nepustí dřív než před dveřmi mé pracovny…

Jste si opravdu jist, pane Gaulte, že tento nebezpečný cizinec

nemohl mít styk s ostatními vězni?“

„Ach, právě když vycházel z cely odsouzencovy, přišla ho

navštívit nějaká paní…“

Oba soudcové si vyměnili pohledy, a jaké pohledy!

„Jaká paní?“ řekl Camusot.

„Jedna z jeho oveček… nějaká markýza,“ odpověděl pan

Gault.

„Čím dál tím hůř!“ zvolal pan de Granville a podíval se na

Camusota.

„Strážníci

a dozorci

z ní

měli

zamotanou

hlavu,“

pokračoval zaraženě pan Gault.

„Ve vaší funkci není nic nedůležitého,“ řekl přísně

generální prokurátor. „Conciergerie není takhle obezděná pro

nic za nic. Jak se tam ta paní dostala?“

„Měla řádné povolení, pane,“ odpověděl ředitel. „Ta paní

byla dokonale oblečená a doprovázel ji podkoní a lokaj v plné

parádě. Přišla za svým zpovědníkem, než půjde na pohřeb

tomu nebohému chlapci, kterého jste dal odnést…“

„Přineste mi to povolení prefektury,“ řekl pan de Granville.

„Bylo vydáno na doporučení Jeho Excelence hraběte de

Sérizy.“

„Jak vypadala ta žena?“

„Připadala nám jako spořádaná osoba.“

„Viděl jste její obličej?“

„Měla černý závoj.“

„Co si řekli?“

„No přece taková zbožná paní s modlitební knížkou… co

asi mohla říkat… Požádala abbého o požehnání, klekla si…“

„Mluvili spolu dlouho?“ zeptal se soudce.

„Ani ne pět minut. Ale nikdo nerozuměl, co si říkají, patrně

mluvili španělsky.“

„Řekněte nám všechno, pane,“ pokračoval generální

prokurátor. „Opakuji, že sebemenší maličkost má pro nás

obrovský význam. Tak na příklad?“

„Ona plakala, pane.“

„To plakala doopravdy?“

„To jsme nemohli vidět, schovávala si obličej do

kapesníku. Nechala tu tři sta franků ve zlatě pro vězně.“

„To není ona!“ zvolal Camusot.

„Bibi-Lupin,“ pokračoval pan Gault, „vykřikl: ,Je to

zlodějka!‘“

„A ten se v tom vyzná,“ řekl pan de Granville. „Vydejte

zatykač,“ dodal, hledě na Camusota, „a rychle u ní dejte

všechno zapečetit!… Ale jak získala doporučení pana de

Sérizy?… Přineste mi to povolení z prefektury… Jděte, pane

Gaulte! A pošlete mi sem ihned toho abbé. Dokud ho budeme

mít zde, další nebezpečí nehrozí. A za dvě hodiny při rozmluvě

urazíte v duši člověka hezký kus cesty.“

„Hlavně takový generální prokurátor, jako jste vy,“ řekl

významně pan Camusot.

„Budeme na to dva,“ odpověděl zdvořile generální

prokurátor.

A zamyslel se.

„Ve všech vězeňských hovornách by se mělo zřídit místo

pro dozorce, které by za dobrý plat dostávali jako výslužné

nejoddanější policejní úředníci,“ řekl po dlouhé odmlce. „Tam

by měl dožít svůj život Bibi-Lupin. Měli bychom oko a ucho

na místě, které by potřebovalo lepší dozor, než jaký má. Pan

Gault nám nemohl říci nic určitého.“

„Je velice zaměstnán,“ řekl Camusot. „Ale čistě mezi námi,

je tu mezera, která by tu neměla být. Po cestě z Conciergerie

k našim pracovnám se prochází chodbami, dvory, schodišti.

Naši strážci nejsou ustavičně ve střehu, kdežto vězeň myslí na

své věci neustále.“

„Prý se už vyskytla nějaká paní, když Jacquese Collina

vedli ze samovazby k výslechu. Ta žena se dostala až do

strážnice nad tím malým schodištěm ze Souriciěre, říkali mi to

zřízenci, a strážím jsem proto vyhuboval.“

„Oh, Justiční palác by potřeboval celý přestavět,“ řekl pan

de Granville. „Ale přišlo by to na takových dvacet až třicet

miliónů!… Zkuste žádat sněmovnu o fondy na lepší podmínky

pro spravedlnost!“

Ozval se hluk kroků několika osob a zvuk zbraní. Patrně to

bude Jacques Collin.

Generální prokurátor si nasadil vážnou masku, pod níž

zmizel člověk. Camusot ho napodobil.

Vskutku, zřízenec otevřel dveře a zjevil se Jacques Collin,

klidný a ani trochu překvapený.

„Přál jste si se mnou mluvit,“ řekl generální prokurátor.

„Poslouchám vás.“

„Pane hrabě, jsem Jacques Collin a vzdávám se.“

Camusot strnul, generální prokurátor zůstal klidný.

Zločin a spravedlnost mezi čtyřma očima

„Asi si myslíte, že mám pro své počínání nějaký důvod,“

pokračoval Jacques Collin, zahrnuje oba soudce ironickým

pohledem. „Asi vás přivádím do hrozných rozpaků. Kdybych

totiž zůstal španělským knězem, dali byste mě pod eskortou

odvést na španělskou hranici a tam už by vás mne španělské

bodáky zbavily!“ Oba soudcové mlčeli, ledově klidní.

„Pane hrabě,“ pokračoval trestanec, „důvody mého

počínání jsou ještě daleko závažnější, ačkoli jsou zatraceně

osobní. Ale mohu to říct jen vám… Kdybyste měl strach, že…

„Strach z koho, z čeho?“ řekl hrabě Granville.

Postoj tohoto velkého generálního prokurátora, jeho výraz,

držení hlavy, pohyby a pohled činily z něho v tom okamžiku

živoucí obraz soudcovského stavu, který má dávat nejkrásnější

příklad občanské statečnosti. V tom kratičkém okamžiku se

vyrovnal oněm soudcům bývalého parlamentu z dob

občanských válek, kdy se předsedové ocitali tváří v tvář smrti

a zůstávali přitom jako z mramoru, právě tak jako sochy, které

se později stavěly jejich památce.

„No přece strach z toho, že jste zůstal o samotě s uprchlým

trestancem.“

„Nechte nás, pane Camusote,“ řekl rychle hrabě.

„Chtěl jsem vám navrhnout, abyste mě dal spoutat na rukou

i na nohou,“ pokračoval chladně Jacques Collin a vrhl na oba

soudce hrozivý pohled.

Po krátké odmlce pak pokračoval vážně:

„Pane hrabě, dosud jsem si vás vážil, ale teď se vám

obdivuji…“

„Vy si tedy myslíte, že jste obávaný člověk?“ otázal se

hrabě tónem plným opovržení.

„Že si to myslím?“ řekl trestanec. „Já to totiž vím.“

Jacques Collin vzal židli a sedl si s dokonalým klidem

člověka, který se cítí rovným svému protivníku v rozhovoru,

v němž jedná jako mocnost s mocností.

V tom okamžiku se pan Camusot, který byl již ve dveřích

a chystal se je zavřít, vrátil k panu de Granville a podal mu dva

složené listy.

„Podívejte se,“ řekl Camusot generálnímu prokurátorovi,

ukazuje mu jeden z listů.

„Zavolejte pana Gaulta,“ zvolal hrabě Granville, jakmile si

přečetl jméno komorné paní de Maufrigneuse, kterou znal.

Ředitel Conciergerie se dostavil.

„Popište nám,“ pošeptal mu do ucha generální prokurátor,

„tu ženu, která přišla navštívit vězně.“

„Malá, silná, tlustá, zavalitá,“ odpověděl pan Gault.

„Osoba, na kterou byla tato propustka vystavena, je vysoká

a štíhlá,“ řekl pan de Granville. „A jak je asi stará?“

„Šedesát let.“

„To jde o mě, pane?“ řekl Jacques Collin. „Jen se

nenamáhejte,“ řekl dobromyslně. „Ta žena je moje teta,

věrohodná teta, stará paní. Mohu vám ušetřit rozpaky… Mou

tetu najdete, jen když budu chtít… Když budeme takto

přešlapovat, nehneme se z místa.“

„Pan abbé už nemluví španělskou francouzštinou,“ řekl pan

Gault. „Už nezadrhává.“

„To proto, že už je to všechno dost a dost popletené, drahý

Gaulte!“ odpověděl Jacques Collin s trpkým úsměvem,

nazývaje ředitele jen jeho jménem.

Nato pan Gault přiskočil ke generálnímu prokurátorovi

a pošeptal mu:

„Dejte si pozor, pane hrabě, ten člověk je zuřivec!“

Pan de Granville se pomalu podíval na Jacquese Collina

a shledal ho klidným. Ale brzy poznal, kolik pravdy je v tom,

co ředitel říkal. Ten klamný postoj skrýval nesmírné zlověstné

nervové podráždění divocha. Oči Jacquese Collina tajily

sopečný výbuch, pěsti byly křečovitě sevřené. Byl to vskutku

tygr, chystající se ke skoku na kořist.

„Nechte nás,“ pokračoval chmurně generální prokurátor

k řediteli Conciergerie a k soudci.

„Dobře jste udělal, že jste Lucienova vraha poslal pryč!…“

řekl Jacques Collin, nedbaje toho, zda ho Camusot slyší, „už

jsem to nemohl vydržet, byl bych ho zardousil…“

Pan de Granville se zachvěl. Nikdy dosud neviděl u nikoho

oči tak podlité krví, takovou bledost na lících, tolik potu na

čele ani takové napětí svalů.

„K čemu by vám taková vražda byla?“ zeptal se klidně

generální prokurátor.

„Vy dnes a denně mstíte – nebo si myslíte, že mstíte –

společnost, pane, a ptáte se mne, proč se chci mstít?… To jste

nikdy nepocítil v žilách, jak se vám bouří krev?… Copak

nevíte, že ten pitomec soudce nám ho zabil? Vy jste ho přece

měl rád, mého Luciena, a on vás měl také rád. Znám vás skrz

naskrz, pane. Ten drahý chlapec mi vždy večer, když se vrátil

domů, o všem vyprávěl. A já jsem ho ukládal, jako chůva

ukládá děcko, a on mi všechno vyprávěl…

Svěřoval se mi se vším, i s nejbezvýznamnějšími pocity…

Ach, žádná dobrá matka nikdy nemilovala tak něžně jediného

syna, jako já jsem miloval toho anděla. Kdybyste věděl! V tom

srdci se rodilo dobro jako květiny na louce. Ale byl slabý, a to

byla jeho jediná vada, byl slabý jako struna na lyře, která je tak

pevná, když se napne… To jsou právě ty nejkrásnější duše,

jejich slabostí je stejně něha jako obdiv, schopnost se rozvíjet

na slunci umění, lásky, krásna, které Bůh stvořil pro člověka

v tisíci různých podobách!… Lucien měl vlastně být ženou.

Ach, co jsem všechno řekl tomu surovci, který právě odešel…

Pane, učinil jsem ve svém postavení vězně před soudem to, co

by učinil Bůh pro svého syna, kdyby ho ve snaze zachránit

doprovázel před Piláta!…“

Teodorova nevina

Z jasně žlutých trestancových očí, jež kdysi plály jako oči

hladového vlka, který půl roku hladověl na zasněžené Ukrajině,

vytryskly slzy. Pokračoval:

„Ten pitomec mě nechtěl poslechnout a toho chlapce

zahubil!… Pane, omyl jsem mrtvolu svého synáčka vlastními

slzami a vzýval jsem toho, jehož neznám a který je nad námi!

Já, který nevěřím v Boha!… (Kdybych nebyl materialistou,

nebyl bych to já!…) Řekl jsem vám vše jedním slovem! Vy

nevíte, nikdo na světě neví, co je to bolest; jen já jediný ji

znám. Žár bolesti tak vysušil mé slzy, že jsem v noci nemohl

plakat. Pláču teď, protože cítím, že mi rozumíte. Viděl jsem

vás před chvílí v póze Spravedlnosti… Ach, pane, kéž Bůh…

(začínám v něho věřit!) kéž vás chrání, abyste na tom nebyl

jako já… Ten zatracený soudce mě připravil o duši. Pane!

Pane! Právě pohřbívají můj život, moji krásu, moji ctnost, moje

svědomí, všechnu moji sílu! Představte si psa, kterému

odčerpávají krev… Tak já jsem ten pes!… Proto jsem vám

přišel říct, že jsem Jacques Collin a že se vzdávám!… Rozhodl

jsem se k tomu ráno, když mi přišli vyrvat tělo, které jsem líbal

jako smyslů zbavený, jako matka, jako Panna Maria líbala

Ježíše

u hrobu…

Chtěl

jsem

nabídnout

své

služby

spravedlnosti bezpodmínečně… Nyní to musím udělat,

a dozvíte se proč…“

„Mluvíte teď s panem de Granville nebo s generálním

prokurátorem?“ řekl hrabě.

Oba muži, Zločin a spravedlnost, hleděli na sebe. Trestanec

prokurátora hluboce dojal, takže pocítil s nebožákem božský

soucit, uhodl jeho život a jeho city. Nakonec prokurátor

(prokurátor zůstává vždy prokurátorem), který nevěděl nic

chování Jacquese Collina od jeho útěku, si pomyslel, že by

tomuto zločinci, který se ostatně dopustil pouze falšování,

mohl vnutit svou vůli. A chtěl zkusit účinek velkodušnosti na

jeho povahu, složenou jako bronz z různých kovů, z dobra

zla. A pak, pan de Granville, který dospěl do věku

třiapadesáti let, aniž kdy dokázal v někom vzbudit lásku,

obdivoval se něžným duším, jako všichni muži, kteří nebyli

nikdy milováni. Možná že právě toto zoufalství, úděl mnoha

mužů, jimž ženy věnují jen svou úctu a své přátelství, bylo

tajným pojítkem hlubokého přátelství pánů de Bauvan, de

Granville a de Sérizy. Stejné neštěstí, právě tak jako společné

štěstí, ladí duše do stejné tóniny.

„Máte budoucnost!“ řekl generální prokurátor a vrhl na

zdrceného zločince pohled hodný inkvizitora.

Ten naznačil svým gestem, jak hluboce je lhostejný

k vlastnímu osudu.

„Lucien zanechal závěť, v níž vám odkázal tři sta tisíc

franků…“

„Chudáček malý, chudáček malý!“ zvolal Jacques Collin.

„Byl vždycky až příliš poctivý! Já jsem představoval všechnu

špatnost; on představoval dobro, ušlechtilost, krásu, vrchol

všeho! Tak krásnou duši nic nezmění! Ode mne měl jen peníze,

pane!“

Ta neskonalá odevzdanost, to zapření vlastní osobnosti,

kterou hrabě nedokázal vzkřísit, dokazovaly tak dokonale

pravdivost slov toho hrozného člověka, že zločinec získal pana

de Granville na svou stranu. Zbýval generální prokurátor!

„Jestliže už nemáte o nic zájem,“ řekl pan de Granville, „co

jste mi tedy přišel vlastně říci?“

„Copak snad nestačí, že jsem se vzdal? Už přihořívalo, ale

ještě jste mě neměl. Ostatně bych vám byl jenom na obtíž!…“

„To je ale protivník!“ pomyslel si generální prokurátor.

„Pane generální prokurátore, chystáte se useknout hlavu

nevinnému, a já jsem našel pravého zločince,“ pokračoval

vážně Jacques Collin, osušiv si slzy. „Nejsem tu kvůli němu,

ale kvůli vám. Přišel jsem vás zbavit výčitek svědomí, protože

mám rád každého, kdo se nějak zajímal o Luciena, právě tak

jako budu pronásledovat svou nenávistí všechny ty, kdo mu

zabránili žít…“ Po krátké odmlce pak pokračoval: „Co mi

záleží na nějakém trestanci! Takový trestanec je pro mne asi

tím, čím je pro vás mravenec. Jsem jako italští loupežníci, což

jsou znamenití lidé! Pokud jim cestující nevynese víc, než

kolik stojí jeden výstřel, zabijí ho! Myslel jsem jen na vás.

Vyzpovídal jsem toho mladíka, který mohl důvěřovat jen mně,

protože je to můj spoluvězeň! Teodor je dobrák. Myslel, že

prokáže službu milence, když se nabídne, že prodá nebo

zastaví ukradené předměty; ale v nanterrském případu není

vinen o nic víc než vy. Je to Korsičan a ti mají ve zvyku se

mstít, navzájem se zabíjet jako mouchy.

V Itálii a ve Španělsku nemají úctu k lidskému životu a je

to zcela prosté. Věří tomu, že máme duši, cosi, jakýsi náš

obraz, co nás přežívá a žije snad věčně. Vykládejte tyhle

hlouposti vašim materialistům! Jen v zemích nevěřících nebo

filozofických draze platí za lidský život ti, kdo ho porušují,

a mají tam pravdu, protože věří jen ve hmotu, v přítomnost!

Kdyby vám byl Calvi označil ženu, od níž ukradené předměty

pocházejí, byl byste našel nikoli pravého pachatele, neboť ten

je ve vašich rukou, nýbrž komplice, kterého nebohý Teodor

nechce zahubit, neboť je to žena… Marná sláva, každý stav má

svou čest, a tak ji mají i trestanci a darebáci! Nyní znám vraha

obou žen a pachatele toho podivného nevšedního a odvážného

zločinu, který mi Calvi vylíčil do všech podrobností. Zadržte

Calviho popravu, a všechno se dozvíte. Ale dejte mi čestné

slovo, že mu změníte trest a pošlete ho zpět na galeje…

V bolesti, jakou prožívám, nemá nikdo náladu, aby lhal, a vy to

víte. To, co vám říkám, je pravda…“

„Ačkoli je to snižování spravedlnosti, která by nemohla

připustit podobný kompromis, myslím si, že ve vašem případě,

Jacquesi Colline, mohu poněkud slevit z přísnosti své funkce

a obrátit se na kompetentní osobu.“

„Darujete mu tedy život?“

„Možná…“

„Pane, snažně vás prosím, zaručte se mi svým slovem, to

mi postačí.“

Pan de Granville se zatvářil uraženě.

Písemnosti vznešených dam

„Mám v rukou čest tří vznešených rodin, kdežto vy jen

život tří trestanců,“ pokračoval Jacques Collin. „Jsem silnější

než vy.“

„Mohu vás poslat zpět do izolace. Co byste pak dělal?…“

otázal se generální prokurátor.

„Tak tedy hrajem dál!“ řekl Jacques Collin. „Myslel jsem,

že tu hovoříme mezi námi! A že mluvím s panem de Granville.

Ale když je tu generální prokurátor, beru si karty zpět, a kryju

si je, aby mi do nich nikdo neviděl… Vždyť kdybyste mi byl

dal čestné slovo, byl jsem ochoten vám vrátit dopisy, které psal

Lucien slečně Klotyldě de Grandlieu!“

Ledový tón a pohled, s nímž to bylo řečeno, odhalily panu

de Granville protivníka, s nímž není radno se dopustit

sebemenší chyby.

„To je vše, co žádáte?“ řekl generální prokurátor.

„Budu s vámi mluvit za sebe,“ řekl Jacques Collin. „Čest

rodiny Grandlieuových je cena za zmírnění Teodorova trestu,

znamená to dát mnoho a dostat málo. Co je trestanec

odsouzený na doživotí?… Když uprchne, můžete se ho tak

snadno zbavit! Je to jako poukázka na gilotinu! Jenže protože

ho poslali do Rochefortu se špatnými úmysly, slibte mi, že vy

ho pošlete do Toulonu s doporučením, aby tam s ním slušně

zacházeli. Ale já, já chci něco víc. Mám korespondenci paní de

Sérizy a vévodkyně de Maufrigneuse, a to jsou mi, pane,

nějaké dopisy!… Něco vám povím: když píše lehká holka,

snaží se o pěkný styl a píše o ušlechtilých citech; kdežto

urozené dámy, které od rána do večera mluví ve vznešeném

stylu o ušlechtilých citech, píší tak, jako si počíná lehká holka.

Filozof objeví příčinu této čtverylky, já ji hledat nebudu. Žena

je méněcenný tvor, je příliš poslušná svých orgánů. Pro mne je

žena krásná, jen když se podobá muži. A tyhle vévodkyně,

které mají mužské myšlení, napsaly taková mistrovská díla…

Ach, je to krásné od začátku do konce, jako slavná Pironova

óda…“

„Skutečně?“

„Chcete je vidět?“ usmál se Jacques Collin. Prokurátor se

zastyděl.

„Mohu vám dát některé přečíst… Ale ne abyste mě

podfoukl! Hrajeme přece čistou hru, ne?… Vy mi ty dopisy

zase vrátíte a zakážete, aby mě špehovali a aby sledovali

a pozorovali osobu, která je přinese.“

„Bude to trvat dlouho?“ otázal se generální prokurátor.

„Ne, teď je půl desáté…“ řekl Jacques Collin, dívaje se na

hodiny. „Tak tedy za čtyři minuty tu máme dopisy obou těch

dam. Když si je přečtete, odvoláte gilotinu! Kdyby tomu

nebylo tak, jak říkám, nevypadal bych tak klidně… Ostatně

dámy o tom vědí…“

Pan de Granville užasl.

„Patrně se touto dobou velice činí, chtějí do věci zapojit

ministra spravedlnosti, a mohly by být schopny s tím jít až ke

králi… Tak co, dáte mi slovo, že se nebudete dívat, kdo to

přišel, že tu osobu po celou hodinu nedáte sledovat?“

„Slibuji vám to!“

„Dobrá, přece byste nechtěl oklamat uprchlého trestance.

Jste z těsta, z něhož se dělají Turennové, a dodržíte slovo dané

zloději… Tak tedy někde uprostřed velké dvorany se v tomto

okamžiku nalézá otrhaná žebrácká, taková stará babka. Patrně

tam hovoří s některým z veřejných písařů o nějaké při

o společnou zeď. Pošlete pro ni vašeho zřízence, a ať jí řekne

Dabor ti mandana, a ona přijde… Ale nebuďte zbytečně

krutý!… Buď přijímáte moje návrhy, nebo se nechcete

kompromitovat s trestancem… Nezapomeňte, že jsem jen

pouhý padělatel!… No tak, nenechávejte Calviho v tom

hrůzném očekávání pod gilotinou!…“

„Poprava už byla odvolána… Nechci,“ řekl pan de

Granville Jacquesi Collinovi, „aby justice stála níž než vy!“

Jacques Collin se podíval užasle na generálního

prokurátora, který zatáhl za šňůru zvonku.

„Neuprchnete mi? Dejte mi své slovo, mně to stačí. Dojděte

pro tu ženu…“

Vešel zřízenec.

„Felixi, pošlete četníky pryč…“ řekl pan de Granville.

Jacques Collin byl přemožen.

V tom souboji s prokurátorem chtěl být on tím mocnějším,

tím silnějším, tím velkodušnějším, a prokurátor ho rozdrtil.

Nicméně se trestanec cítil daleko silnější tím, jak podvádí

justici, když jí namluvil, že viník je nevinen, a přitom s ní

vnitřně zápasí o jeho hlavu. Jenže tato síla musela zůstat

utajena, skrytá, zatímco „čáp“ ho docela otevřeně a majestátně

drtil.

Collin vstupuje do hry

V okamžiku, kdy Jacques Collin opouštěl pracovnu pana de

Granville, dostavil se generální tajemník předsednictva vlády,

poslanec hrabě des Loupeaulx v doprovodu vetchého stařečka.

Tento stařeček, zabalený do vatovaného hedvábného kabátku,

jako kdyby ještě vládla zima, s napudrovanými vlasy a bledou

chladnou tváří, se pohyboval nejisté jako stižený dnou, na

nohách ve střevících z orleánské teletiny; opíral se

hůl se zlatou rukojetí, držel klobouk v ruce a na klopě měl

špendlík ozdobený sedmi křížky.

„Co je, drahý Loupeaulxi?“ otázal se generální prokurátor.

„Posílá mne princ,“ odpověděl šeptem hrabě. „Máte volné

ruce, abyste vyzvedl dopisy paní de Sérizy a de Maufrigneuse

dopisy slečny de Grandlieu. Můžete se o tom dohodnout

tady s panem…“

„Kdo to je?“ zeptal se šeptem generální prokurátor.

„Před vámi nemám tajností, drahý generální prokurátore. Je

to pověstný Corentin. Jeho Veličenstvo Vám vzkazuje, abyste

mně osobně přišel referovat o všech podrobnostech tohoto

případu a o okolnostech jeho úspěšného zakončení.“

„Prokažte mi laskavost,“ řekl generální prokurátor,

„a vyřiďte králi, že vše je ukončeno a že už tady pána

nepotřebuji,“ dodal, ukazuje na Corentina.

„Požádám Jeho Veličenstvo o rozkazy ohledně ukončení

případu, které je věcí ministra spravedlnosti, neboť tu půjde

o dvě omilostnění!“

„Moudře jste jednal, že jste nečekal,“ řekl des Loupeaulx

a stiskl generálnímu prokurátorovi ruku. „Princ si nepřeje, aby

v předvečer dne, kdy se hodlá pokusit o velkou věc, se pairové

nebo vysoká šlechta dostali do řečí a byli špiněni… Už tu nejde

o sprostý kriminální případ, je to státní záležitost…“

„Ale řekněte králi, že když jste přišel, všechno už bylo

skončeno!“

„Skutečně?“

„Jsem o tom přesvědčen.“

„V tom případě se, můj milý, stanete ministrem

spravedlnosti, jakmile se současný ministr stane kancléřem…“

„Nejsem ctižádostivý!“ odpověděl generální prokurátor.

Des Loupeaulx odešel se smíchem.

„Poproste prince, aby pro mne u krále vyžádal audienci asi

na půl druhou,“ dodal pan de Granville, když hraběte

vyprovázel.

„A pak, že nejste ctižádostivý!“ řekl des Loupeaulx

a spiklenecky pohleděl na pana de Granville. „Máte přece dvě

děti a rád byste byl jmenován nejméně francouzským

pairem…“

„Když má pan generální prokurátor ty dopisy, můj zásah je

zbytečný,“ poznamenal Corentin, když osaměl s panem de

Granville, který na něho hleděl se zcela pochopitelnou

zvědavostí.

„Člověk jako vy nepřekáží nikdy v případě tak

choulostivém,“ odpověděl generální prokurátor, když si všiml,

že Corentin všechno pochopil nebo všechno slyšel.

Corentin se lehce uklonil s téměř protektorským kývnutím

hlavy.

„Znáte, pane, člověka, o něhož jde?“

„Ano, pane hrabě, je to Jacques Collin, hlava spolku Desíti

tisíc, bankéř tří káznic, trestanec, který se po pět let dokázal

skrývat pod sutanou abbého Carlose Herrery. Jak mohl být

pověřen poselstvím španělského krále pro nebožtíka našeho

krále, na to všichni marně hledáme odpověď. Čekám co mi

napíší z Madridu, kam jsem poslal písemnou zprávu a svého

člověka. Tenhle trestanec zná tajemství dvou králů…“

„Je to chlap tvrdý jako kalená ocel! Máme jen dvě

možnosti: buď si ho připoutat, nebo se ho zbavit,“ řekl

generální prokurátor.

„Měli jsme stejný nápad jako vy, a je to pro mne veliká

čest,“ odpověděl Corentin. „Zatím jsem nucen mít tolik nápadů

a pro tolik lidí, že v tom množství musím nutně potkat někoho

důvtipného.“

Bylo to řečeno tak suše s tak ledovým výrazem, že

generální prokurátor se odmlčel a jal se vyřizovat naléhavé

záležitosti.

Těžko si lze představit údiv slečny Jacqueliny Collinové,

když se Jacques Collin objevil v hlavní dvoraně. Zůstala stát

rozkročená, s rukama v bok, neboť byla převlečena za

trhovkyni. Ačkoli byla zvyklá na silácké kousky svého

synovce, tenhle přesahoval všechno.

„No tak, jestli na mě budeš dál koukat jako na nějakou

raritu,“ řekl Jacques Collin a vzal svou tetu za ruku, aby ji

odvedl z hlavní dvorany, „budeme vypadat jako dva podivíni

a mohli by nás sebrat, čímž bychom ztratili čas.“

Sestoupil po schodišti z obchodní galérie, která vede do rue

de la Barillerie.

„Kde je Paccard?“

„Čeká na mě u Zrzky a prochází se po quai aux Fleurs.“

„A Prudence?“

„Ta je doma, jako moje kmotřenka.“

„Pojďme tam.“

„Podívej se, jestli nás nesledujou...“

Zrzčin příběh

Zrzka byla obchodnice mosazným nářadím v krámku na

quai aux Fleurs. Byla to vdova po slavném vrahovi, členu

Desíti tisíc. V roce 1819 Jacques Collin poctivě odevzdal této

osobě přes dvacet tisíc franků od jejího milence, když byl

popraven. Smrtiplách jediný věděl o důvěrných stycích této

osoby, tehdy modistky, s jeho fanandelem.

„Jsem dáb tvýho starýho,“ řekl tehdy nájemník paní

Vauquerové modistce, kterou si pozval do zoologické zahrady.

„Jistě ti o mně říkal, děvenko. Kdo mě zradí, do roka zemře;

kdo je mi věrný, nemusí se, co se mě týče, nikdy ničeho bát.

Jsem natolik přítel, že bych raději zemřel, než abych řekl

slovo, které by mohlo kompromitovat ty, které mám rád.

Odevzdej se mi jako duše ďáblu, a vyplatí se ti to. Slíbil jsem

tvému nebožtíku Augustovi, který chtěl, abys žila v bohatství,

že ti zajistím šťastný život, a on se kvůli tobě dal skosit. Neplač

a poslouchej mě! Nikdo jiný než já neví, že jsi byla milenkou

trestance a vraha, kterého v sobotu zakopali. Já o tom nikdy

neřeknu ani slovo. Je ti dvaadvacet let, jsi hezká a máš teď

dvacet šest tisíc franků; dej na mě, zapomeň na Augusta, vdej

se, ať je z tebe počestná žena, dokážeš-li to. Na oplátku za

tohle bezpečí tě žádám, abys mi bez váhání sloužila, mně

a těm, koho ti pošlu. Nikdy od tebe nebudu chtít nic

kompromitujícího pro tebe ani pro tvé děti ani pro tvého muže,

budeš-li nějakého mít, ani pro tvou rodinu. Při řemesle, které

provozuji, často potřebuji bezpečné místo, kde si mohu

pohovořit nebo se skrýt. Potřebuji diskrétní ženu, která by

doručila dopis, vyřídila vzkaz. Budeš jednou z mých

poštovních schránek, jednou z mých domovnic, budeš mým

poslem, nic víc, nic míň. Máš moc zlaté vlasy; August a já

jsme ti říkali Zrzka. Budeš si tak říkat dál. Moje teta, která má

krámek v Templu, se kterou tě spojím, bude jedinou osobou na

světě, kterou musíš poslouchat. Říkej jí všechno, co se ti

přihodí. Ona tě provdá a bude ti velice užitečná.“

Tak byla uzavřena ďábelská smlouva z rodu těch, jaké mu

po tak dlouhou dobu zavázaly Prudence Servienovou a kterou

tento člověk neustále upevňoval; měl totiž, podobně jako

ďábel, vášeň rozšiřovat okruh svých poddaných.

Jacques Collin provdal Zrzku kolem roku 1821 za hlavního

příručího bohatého obchodníka mosazí. Tento hlavní příručí se

později stal majitelem obchodu svého šéfa a začínalo se mu

dobře dařit, měl dvě děti a stal se náměstkem starosty ve své

čtvrti.

Zrzka, nyní paní Prélardová, neměla nikdy nejmenší důvod

si stěžovat ani na Jacquese Collina, ani na jeho tetu. Ale při

každé službě, o níž byla požádána, se paní Prélardová chvěla

strachem na celém těle. A tak když uviděla tyto dvě obávané

postavy, jak vstupují do jejího krámu, zbledla jako stěna.

„Mám s vámi obchodní jednání, madam,“ řekl Jacques

Collin.

„Je tu můj muž,“ odpověděla.

„Nu, prozatím vás tak moc nepotřebujeme; nikdy nikoho

zbytečně neobtěžuji.“

„Pošlete pro drožku, děvenko,“ řekla Jacquelina Collinová,

„a řekněte mé kmotřence, aby přišla dolů, ráda bych ji umístila

jako komornou u jedné velké dámy a správce domu si ji chce

rovnou odvést.“

Paccard, který vypadal jako četník v civilu, zatím hovořil

s panem Prélardem o velké dodávce drátu pro stavbu.

Příručí došel pro drožku a za pár minut už byli Evropa

neboli, abychom ji zbavili jména, pod nímž sloužila u Estery,

Prudence Servienová, Paccard, Jacques Collin a jeho teta

k velké radosti Zrzky všichni pohromadě v drožce, které

Smrtiplách přikázal, aby jela k bráně Ivry.

Prudence Servienová a Paccard se chvěli strachem před

šéfem jako provinilé duše před tváří boží.

„Kde je těch sedm set padesát tisíc franků?“ zeptal se jich

dáb, vrhaje na ně jeden z těch upřených a jasných pohledů,

které dovedly tak rozložit krev těchto ztracených duší, když

byly chyceny při činu, že měly pocit, jako by je bodalo tolik

špendlíků, kolik měly vlasů na hlavě.

„Těch sedm set třicet tisíc franků,“ odpověděla Jacquelina

Collinová svému synovci, „je v bezpečí. Ráno jsem je

odevzdala v zapečetěné obálce Romettce…“

„Kdybyste je nebyli odevzdali Jacquelině,“ řekl Smrtiplách,

„jeli jste teď rovnou tam…“ řekl a ukázal na pláce de Gréve,

k němuž se drožka právě blížila.

Prudence Servienová se podle zvyku svého kraje

pokřižovala, jako kdyby uhodil hrom.

„Odpouštím vám,“ pokračoval dáb, „pod podmínkou, že se

už podobných chyb nedopustíte, a když ode dneška budete

moji jako tyhle dva prsty mé pravé ruky,“ řekl a zvedl

ukazovák a prsteník, „protože palec, to je tahle skvělá ženská!“

A poklepal na rameno tetě.

„Poslouchejte mě,“ pokračoval. „Ode dneška se už ty,

Paccarde, nemáš čeho bát, a můžeš si klidně chodit po Parízu!

A smíš se oženit s Prudencí.“

Jak se Paccard s Prudencí usadí

Paccard uchopil Jacquese Collina za ruku a uctivě mu ji

políbil.

„Co mám udělat?“ zeptal se.

„Nic, a budeš mít rentu a ženské, nepočítaje v to tu tvou,

protože jsi strašně starosvětský, kamaráde… To máš z toho, že

jsi takový hezoun!“

Paccard se začervenal, když mu jeho sultán uštědřil takovou

ironickou poklonu.

„Ty, Prudence,“ pokračoval Jacques, „ty potřebuješ

pořádný povolání, slušnej stav a budoucnost, a musíš zůstat

v mejch službách. Dobře mě poslouchej. V rue Sainte-Barbe je

jeden velice dobrej obchod, patřící tý paní de Saint-Estéve,

jejíž jméno si moje teta občas vypůjčuje… Je to znamenitej

dům, se značným zákaznictvem, a vynáší patnáct až dvacet

tisíc franků ročně. Ten obchod spravuje pro paní de Saint-

Estéve…“

„Gonora,“ řekla Jacquelina.

„Stará toho chudáka Parády,“ řekl Paccard. „Tam jsme se

zdejchli s Evropou ten den, co umřela naše ubohá paní Van

Bogsecková…“

„Když já mluvím, tak se do toho nežvaní,“ řekl Jacques

Collin.

V drožce zavládlo hluboké ticho a Prudence ani Paccard se

už ani neodvážili na sebe podívat.

„Tak tedy ten obchod vede Gonora,“ pokračoval Jacques

Collin. „Když ses tam, Paccarde, šel s Prudencí schovat, vidím,

že jsi dost chytrej, abys ,napálil chlupatý‘, ale že nejsi dost

mazanej, abys tahal za nos šéfku,“ řekl a pohladil tetu po bradě.

„Teď chápu, jak tě dokázala najít… Ono se to hodí. Teď se

vraťte ke Gonoře… Tak tedy Jacquelina projedná s paní

Nourissonovou koupi jejího podniku v rue Sainte-Barbe, a ty

tam, holka, se svým vystupováním můžeš udělat štěstí,“ řekl,

dívaje se na Prudenci. „Bejt abatyší v tvým věku, to je osud

hodnej dcery Francie,“ dodal ironicky.

Prudence se vrhla Smrtipláchovi kolem krku a políbila ho.

Dáb se však ohnal pohybem svědčícím o jeho neobyčejné síle

a odmrštil ji tak prudce, že nebýt Paccarda, byla by narazila

hlavou do okénka drožky a rozbila je.

„Ruce pryč! Tyhle způsoby nemám rád!“ řekl suše dáb. „Je

to projev neúcty.“

„Má pravdu, má milá,“ řekl Paccard. „Chápeš, je to jako

kdyby ti šéf dal sto tisíc franků. Ten krám má tu cenu. Je na

bulváru proti divadlu Gymnase. Po představení je tam živo…“

„Ještě to vylepším, koupím i celej dům,“ řekl Smrtiplách.

„A do šesti let jsme milionáři!“ zvolal Paccard.

Smrtiplách, rozmrzen tím stálým přerušováním, kopl

Paccarda do holeně, div mu ji nepřerazil. Ale Paccard měl

gumové nervy a kosti z ocele.

„Stačí, dábe, už jsme zticha,“ řekl nato.

„To si myslíte, že jen tak plácám?“ pokračoval Smrtiplách,

který si právě všiml, že Paccard vypil nějakou tu skleničku

navíc. „Poslouchejte! Ve sklepě toho domu je dvě stě padesát

tisíc franků ve zlatě…“

Znovu ve fiakru zavládlo hrobové ticho.

„Kde?“ zeptal se Paccard.

„Ve sklepě?“ otázala se Prudence. „Ticho!“ řekla

Jacquelina.

„Jo, ale pro převzetí tohohle zboží musíme mít povolení od

chlupatejch,“ namítl Paccard.

„Dostaneme je,“ řekl suše Smrtiplách. „Nepleť se do

toho…“

Jacquelina se podívala na synovce a užasla nad změnou

v jeho tváři, která byla znát pod nehybnou maskou, za níž tento

tak chytrý člověk obvykle skrýval své city.

„Tobě, holka,“ řekl Jacques Collin Prudenci Servienové,

„odevzdá moje teta těch sedm set padesát tisíc franků.“

„Sedm set třicet,“ řekl Paccard.

„No budiž, sedm set třicet,“ pokračoval Jacques Collin.

„Dnes v noci se pod nějakou záminkou musíš vrátit do domu

Lucienovy paní. Vylezeš vikýřem na střechu. Komínem se

spustíš do ložnice své paní a strčíš do matrace na její posteli

balíček, kterej připravila…“

„Proč ne dveřma?“ řekla Prudence Servienová.

„Jsou zapečetěný, ty huso!“ odpověděl Jacques Collin. „Za

pár dní budou sepisovat inventář, a vy nebudete vinni žádnou

krádeží…“

„Ať žije dáb!…“ zvolal Paccard. „Jak je laskavěj!“

„Kočí, zastavte!…“ křikl mocným hlasem Jacques Collin.

Fiakr právě jel kolem stanoviště drožek u zoologické

zahrady.

„Teď běžte, děti!“ řekl Jacques Collin, „a žádný hlouposti!

Budete v pět hodin večer na Pont des Arts, tam vám moje teta

řekne, jestli příkaz trvá. – Musíme všechno předvídat,“ dodal

šeptem tetě, „Jacquelina vám zítra vysvětlí, jak dostanete

bezpečně to zlato ze sklepa. Bude to velice choulostivý.“

„Že je náš dáb ale hodnej člověk!“ řekl Paccard.

„Byl by to král mezi chlapy, kdyby nebyl tak přezíravej

k ženskejm!“

„Ale je to roztomilej člověk!“ zvolal Paccard, „vidělas

přece, jak mě kopl? Patřilo by nám, aby nás poslal hryzat hlínu,

protože jsme ho my dva dostali do bryndy…“

„Jen aby nás nezapletl do nějakého zločinu,“ řekla důvtipná

a prozíravá Prudence, „Aby nás pak nedostal do basy…“

„Ten? Kdyby se mu zachtělo to udělat, řekl by to, to ho

neznáš!… Jakou ti připravil pěknou budoucnost! Budou z nás

měšťani. Máme štěstí! Když si takhle člověk někoho oblíbí,

nikdo se mu v dobrotě nevyrovná!…“

Zvěř se stává lovcem

„Kočičko,“ řekl Jacques Collin tetě, „postarej se o Gonoru,

musíme ji uspat. Ode dneška do pěti dnů ji seberou, a v její

ložnici najdou sto padesát tisíc franků ve zlatě, což je zbytek

peněz z vraždy starých Crottatových, otce a matky toho

notáře.“

„Vynese jí to pět let u Madelonetek,“ řekla Jacquelina.

„Asi tak,“ dodal Jacques Collin. „A proto je to důvod pro

Nourissonovou, aby se zbavila svýho podniku. Nemůže obchod

vést sama, nenajdou se vedoucí, jaký by člověk chtěl. Tohle ty

docela dobře vyřídíš. Budeme tam mít očko… Ale všechny

tyhle tři operace jsou závislý na jednání, který jsem zahájil

ohledně těch dopisů. Tak mi dej vzorek, kterej máš zašitej

v šatech. Kde jsou ty tři balíčky?“

„Samozřejmě u Zrzky!“

„Kočí,“ křikl Jacques Collin, „zpátky do Justičního paláce,

a trapem!… Slíbil jsem, že si pospíším, a už jsem pryč půl

hodiny, a to je moc! Zůstaň u Zrzky a dej jeden z těch balíčků

úřednímu poslíčkovi, kterej se bude ptát po paní de Saint-

Estéve. Právě to de bude heslem, a to ti musí říct: „Madam,

přicházím od pana generálního prokurátora pro, však víte pro

co.“ Hlídej před Zrzčinejma dveřma a rozhlížej se po

květinovým trhu, abys nevzbudila Prélardovu pozornost.

Jakmile odevzdáš dopisy, můžeš poslat Paccarda a Prudenci do

akce.“

„Já tuším, co máš za lubem, ty chceš nastoupit na místo

Bibi-Lupina. Smrt toho kluka ti popletla hlavu!“

„A co Teodor, kterýmu měli ostříhat vlasy a ve čtyři hodiny

ho popravit!“ zvolal Jacques Collin.

„Koneckonců, proč ne? Skončíme jako počestní občané na

pěkným venkovským panství v pěkným tourainským podnebí.“

„A co se mnou? Lucien si odnesl mou duši a všechno mý

štěstí; ještě třicet let by se mi stejskalo, a k tomu nemám

odvahu. Místo abych byl dábem na galejích, stanu se Figarem

spravedlnosti a pomstím Luciena. Jen v kůži chlupatýho

můžeme bezpečně oddělat Corentina. Bude to, jako bych se

znovu narodil, když budu moct někoho sežrat. Postavení, který

si lidi dělají ve společnosti, je jen zdání. Ve skutečnosti platí

myšlenka!“ dodal a pleskl se do čela. „Kolik máme teď

v pokladně?“

„Nic,“ řekla teta, zděšená tónem a chováním svého

synovce. „Všechno jsem ti už dala pro toho tvýho miláčka.

Romettka má sotva dvacet tisíc franků do obchodu. Paní

Nourissonový jsem všechno vzala, měla asi šedesát tisíc

franků… Jsme teď v pěkný bryndě… Tvůj miláček spolykal

všechny prachy fanandelů, naši pokladnu a všechno, co měla

Nourissonová.

„Kolik dohromady?“

„Pět set šedesát tisíc…“

„Máme sto padesát ve zlatě, který nám dluží Paccard

a Prudence. Povím ti, kde získáš dalších dvě stě… zbytek

získáme

z Esteřiny

pozůstalosti.

Je

třeba

odměnit

Nourissonovou.

S Teodorem,

Paccardem,

Prudencí,

Nourissonovou a s tebou si brzy vytvořím ,svatý vojsko‘, jaký

potřebuju. Poslyš, už tam budeme…“

„Tady jsou ty tři dopisy,“ řekla Jacquelina, když rozpárala

poslední stehy podšívky u šatů.

„Dobrá,“ řekl Jacques Collin, bera ty tři vzácné autogramy,

tři dosud navoněné listy velínového papíru. „Ten kousek

v Nanterre provedl Teodor.“

„Tak to tedy on?…“

„Mlč, máme málo času. Potřeboval něco do zobáčku pro

korsickýho ptáčka jménem Ginetta… Ať ti ji Nourissonová

najde, pošlu ti patřičný informace v dopise, kterej ti doručí

Gault. Za dvě hodiny se dostavíš do vrátnice Conciergerie.

Musíme tu holčičku dostat do prádelny, která patří Godetově

sestře, a ať se tam zabydlí… Godet a Ruffard jsou Parádovi

komplicové při loupeži a vraždě Crottatových. Čtyři sta

padesát tisíc franků je nedotčenejch, jedna třetina v Gonořině

sklepě, druhá třetina v Gonořině ložnici je podíl Ruffardův.

Třetí je ukrytá u Godetovy sestry. Nejdřív si vezmeme sto

padesát tisíc franků z Ruffardova podílu. Jakmile budou

Ruffard a Godet v base, svede se na ně, že někam ulili to, co

bude chybět z jejich podílu. Namluvím Godetovi, že jsme pro

něho dali stranou sto tisíc franků… a Ruffardovi a Parádovi, že

jim to schovala Gonora!… Prudence a Paccard budou

zaměstnaný u Gonory. Ty a Ginettka, která je zřejmě pěkně

vykutálená, budete manévrovat u Godetovy sestry. Já zahájím

svou komedii tím, že navedu chlupatý, kde najdou těch čtyři sta

tisíc franků z loupeže u Crottatových i pachatele. Bude to

vypadat, že jsem objasnil nanterrskou vraždu. Získáme zpět

svoje prachy, a přitom budeme v samým středu chlupatejch!

Zkrátka, byli jsme zvěří, teď se stáváme lovci! Dej kočímu tři

franky…“

Fiakr dorazil k Justičnínu paláci. Žasnoucí Jacquelina

zaplatila. Smrtiplách vystoupil po schodech ke generálnímu

prokurátorovi.

Páni Angličané, střílejte první

Naprostá změna způsobu života je tak silná krize, že

Jacques Collin přes svou rozhodnost stoupal jen pomalu po

stupních schodiště, které vede z rue de la Barillerie do

Obchodní galérie, v níž pod sloupovím porotního soudu že je

ponurý vchod do prokuratury. U paty dvojitého schodiště

způsobil jakýsi politický proces shluk lidí, takže trestanec,

pohroužený ve svých myšlenkách, byl davem na chvíli

zastaven. Vlevo od tohoto dvojitého schodiště, se jako

obrovský pilíř zvedá jedna z opěrných zdí paláce, a v té zdi je

vidět malá dvířka. Tato malá dvířka vedou k točitým schodům,

jimiž lze projít do Conciergerie. Tudy procházejí generální

prokurátor, ředitel Conciergerie, předsedové porotního soudu,

státní návladní a šéf bezpečnostní policie. Dnes již zrušeným

ramenem tohoto schodiště vedli francouzskou královnu Marii

Antoinettu před revoluční tribunál, který, jak známo, zasedal

ve velkém audienčním sále kasačního dvora.

Při pohledu na toto strašlivé schodiště se svírá srdce,

pomyslíme-li, že tudy procházela dcera Marie Terezie, jejíž

doprovod, účesy a krinolíny zabíraly kdysi celou šířku velkého

schodiště ve Versailles!… Možná že tím odpykávala matčin

zločin, ono surové rozdělení Polska. Panovníci, kteří se

dopouštějí podobných zločinů, zřejně nepomyslí na cenu, jakou

za ně bude žádat Prozřetelnost.

V okamžiku, kdy Jacques Collin vstupoval pod klenbou

schodiště cestou ke generálnímu prokurátorovi, vyšel těmito

dveřmi skrytými ve zdi Bibi-Lupin.

Šéf bezpečnostní policie přecházel z Conciergerie a mířil

rovněž k panu de Granville.

Lze pochopit údiv Bibi-Lupina, když poznal před sebou

redingot Carlose Herrery, který si ráno tak pečlivě prohlížel.

Rozběhl se, aby ho zadržel. Jacques Collin se otočil. Oba

nepřátelé se octli tváří v tvář. Oba zůstali stát a z jejich očí, tak

odlišných jako dvě pistole při souboji, které současně vystřelí,

šlehl stejný pohled.

„Tentokrát tě mám, darebáku!“ řekl náčelník bezpečnostní

služby.

„Ale, ale!…“ odpověděl Jacques Collin ironicky.

Napadlo ho, že ho dal pan de Granville sledovat. Kupodivu

ho zamrzelo, že ten člověk je menší formát, než si

představoval.

Bibi-Lupin se odvážně vrhl na Jacquese Collina, aby ho

chytil za krk, ale ten ho nespustil z očí a suchým úderem ho

srazil k zemi, takže zůstal ležet naznak na tři kroky od něho.

Pak Smrtiplách klidně přistoupil k Bibi-Lupinovi a podal mu

ruku, aby mu pomohl vstát, přesně jako anglický boxer, který

jist svou převahou je ochoten ihned zase pokračovat. Bibi-

Lupin byl příliš chytrý, než aby začal křičet. Pouze vstal,

rozběhl se k ústí chodby a kývl na četníka, aby si tam stoupl.

Pak se bleskurychle vrátil k svému nepříteli, který na něho

klidně hleděl. Jacques Collin už byl rozhodnut. Řekl si: buď

generální prokurátor nedodržel slovo, které mi dal, nebo se

nesvěřil Bibi-Lupinovi se svými úmysly, a pak musím svou

situaci objasnit.

„Chceš mě zatknout?“ zeptal se Jacques Collin svého

nepřítele. „Tak mi to řekni rovnou. Copak nevím, že v lůně

,čápa‘ jsi silnější než já? Zabil bych tě ranou pěstí, ale četníky

a vojáky bych nezdolal. Nedělejme rámus. Kam mě chceš

zavést?“

„K panu Camusotovi.“

„Pojďme k panu Camusotovi,“ odpověděl Jacques Collin.

„Ale

proč

bychom

nešli

rovnou

ke

generálnímu

prokurátorovi?… Je to blíž,“ dodal.

Bibi-Lupinovi, který věděl, že je u vyšších justičních kruhů

v nemilosti a v podezření, že se obohatil na úkor zločinců

a jejich obětí, nebylo nikterak proti mysli, aby se objevil na

prokuratuře s podobným úlovkem.

„Pojďme tam,“ řekl. „Souhlasím! Ale protože se vzdáváš,

dovol, abych tě zajistil, bojím se tvejch facek!“ Vytáhl z kapsy

želízka.

Jacques Collin vytáhl ruce a Bibi-Lupin mu sevřel palce.

„Tak tedy když se chováš tak slušně,“ pokračoval, „pověz mi,

jak ses dostal z Conciergerie?“

„No přece stejně jako ty, tím malým schodištěm.“

„To jsi zase doběhl četníky?“

„Ba ne. Pan de Granville mě pustil na čestný slovo.“

„Nedělej si blázny!“

„Uvidíš… Třebas ty želízka nasadějí tobě.“

Starý známý

V té chvíli říkal právě Corentin generálnímu prokurátorovi:

„Tak vidíte, pane, je to právě hodina, co ten člověk odešel.

„Nebojíte se, že si z vás dělal legraci…? Možná, že už je na

cestě zpět do Španělska, a tam už ho víckrát nenajdeme,

protože Španělsko je země nevypočitatelná.“

„Vrátí se, nebo se nevyznám v lidech. Je to cele v jeho

zájmu. Může ode mne dostat víc, než mi sám dává…“

V tom se objevil Bibi-Lupin.

„Pane hrabě,“ řekl, „mám pro vás dobrou zprávu. Jacques

Collin, který uprchl, byl chycen.“

„Tak takhle jste držel dané slovo!“ zvolal Jacques Collin,

obraceje se na pana de Granville. „Zeptejte se svého agenta

s dvojí tváří, kde mě našel.“

„Kde?“ zeptal se generální prokurátor.

„Na dva kroky odtud, v klenuté chodbě,“ odpověděl Bibi-

Lupin.

„Sundejte mu ty vaše provázky,“ řekl přísně Bibi-Lupinovi

pan de Granville. „Dokud vám nenařídím, abyste ho znovu

zatkl, musíte toho člověka nechat na svobodě… A jděte!…

Zvykl jste si pohybovat se a jednat, jako kdybyste byl současně

spravedlností i policií.“

Generální prokurátor se obrátil k šéfovi bezpečnostní

policie zády. Ten zbledl jako stěna, zejména když zachytil

pohled Jacquese Collina, v němž vytušil svůj pád.

„Nevyšel jsem ze své pracovny, čekal jsem na vás,

a nepochybujte, že jsem dodržel slovo stejně jako vy,“ řekl pan

de Granville Jacquesu Collinovi.

„V první chvíli jsem o vás pochyboval, pane, a možná že na

mém místě byste vy uvažoval stejně. Ale pak jsem usoudil, že

jsem vám křivdil. Přináším vám víc, než vy mi dáváte. Neměl

jste tedy zájem na tom mě oklamat…“

Prokurátor si vyměnil rychlý pohled s Corentinem. Tento

pohled, který nemohl Smrtipláchovi uniknout, protože byla

jeho pozornost soustředěna na pana de Granville, způsobil, že

si poprvé povšiml podivného staříka, sedícího v křesle v koutě

místnosti. Bleskurychle varován oním tak břitkým a rychlým

pudem, který hlásí přítomnost nepřítele, Jacques Collin si

prohlédl neznámého. Na první pohled zjistil, že oči

neodpovídají věku předstíranému úborem, a poznal, že jde

o přestrojení. V okamžiku oplatil Jacques Collin Corentinovi

rychlost, s jakou ho Corentin demaskoval u Peyrada.

„Nejsme sami,“ řekl Jacques Collin panu de Granville.

„Ne,“ odpověděl generální prokurátor.

„A ten pán,“ pokračoval trestanec, „je, nemýlím-li se, starý

známý…?“

Učinil krok a poznal Corentina, skutečného a přiznaného

strůjce Lucienova pádu. Jacques Collin, jehož tvář byla cihlově

červená, na nepatrný okamžik zbledla, skoro zbělela. Měl tak

horoucí a zuřivou chuť vrhnout se na to nebezpečné zvíře

a rozdrtit je, že se mu všechna krev nahrnula k srdci. Ale

zapudil tu divokou touhu a potlačil ji onou silou, která ho činila

tak obávaným. Zatvářil se přívětivě a s obřadnou zdvořilostí,

kterou si navykl, když hrál úlohu vysokého duchovního

hodnostáře, staříka pozdravil.

„Pane Corentine,“ řekl, Jaké náhodě vděčím za potěšení se

s vámi setkat, nebo mám snad to velké štěstí, že jsem

předmětem vaší návštěvy na generální prokuratuře?“

Údiv generálního prokurátora neznal mezí a chtě nechtě

pozoroval tyto dva muže, kteří se octli tváří v tvář. Pohyby

Jacquese Collina a tón, jímž pronesl tato slova, svědčily o krizi

a byl by rád uhodl její příčinu. Při tomto náhlém a zázračném

poznání své osoby se Corentin napřímil, jako když hadovi

šlápnou na ocas.

„Ano, jsem to já, drahý abbé Carlosi Herrero.“

„To jste se přišel postavit mezi pana generálního

prokurátora a mě?…“ řekl Smrtiplách. „Mám snad to štěstí, že

jsem se stal předmětem jednoho z vašich kšeftů, v nichž tak

vynikáte? Víte co, pane,“ řekl trestanec, obraceje se ke

generálnímu prokurátorovi, „abyste s námi neztrácel svůj tak

cenný čas, přečtěte si tohle, to je vzorek mého zboží…“

A podal panu de Granville tři dopisy, které vytáhl z kapsy

u kabátu.

„Zatímco si je budete číst, já si s vaším dovolením

pohovořím tady s pánem.“

Vyhlídka na postavení

„Je to pro mne až příliš veliká čest,“ řekl Corentin a nechtě

se zachvěl.

„Dosáhl jste, pane, úplného úspěchu ve vaší věci,“ řekl

Jacques Collin. „Byl jsem poražen,“ dodal ležérně jako hráč,

který prohrál své jmění. „Ale vy jste nechal na bojišti pár svých

lidí… Je to drahé vítězství…“

„Ano,“ odpověděl Corentin, přijímaje žert. „Jestliže vy jste

ztratil svou královnu, já jsem přišel o dvě věže…“

„Copak Contenson, to byl jen pěšák,“ odpověděl posměšně

Jacques Collin. „Ten se dá nahradit. Vy jste, dovolte mi, abych

vám učinil tu poklonu, vy jste na mou duši neobyčejný

člověk.“

„Ne, ne, já se skláním před vaší převahou,“ odpověděl

Corentin, tváře se jako profesionální vtipálek, který říká: Když

legrace, tak legrace! „Jenže, já mám k dispozici všechno, a vy

jste, abych tak řekl, docela sám…“

„Ale, ale!“ řekl Jacques Collin.

„A vy jste málem vyhrál,“ řekl na to Corentin. „Jste

nejpodivuhodnější člověk, s jakým jsem se v životě setkal,

a viděl jsem jich hodně takových, protože lidé, s nimiž bojuji,

jsou všichni pozoruhodní svou odvahou a smělými nápady.

Bohužel jsem byl blízkým přítelem nebožtíka vévody

Otrantského. Pracoval jsem pro Ludvíka XVIII., pokud vládl,

a když odešel do vyhnanství, pro císaře a direktorium… Vy

máte formát Louvelův, což byl nejlepší politický nástroj, jaký

jsem kdy měl. Ale vy máte vznešenost dokonalého diplomata.

A jaké máte pomocníky!… Kolik hlav ke stěstí bych dal za to,

abych měl ve svých službách kuchařku té chudinky Estery…

Kam chodíte na ty krasavice, jako byla ta, která po nějaký čas

zastupovala pro pana de Nucingen tu židovičku?… Já nevím,

kde je vzít, když je potřebuji.“

„Ale pane, pane,“ řekl Jacques Collin, „příliš mi lichotíte…

Tolik chvály od vás by mi mohlo poplést hlavu…“

„Je zasloužená. Vždyť jste oklamal i Peyrada, takže vás

považoval za soudního úředníka!… Však kdybyste nemusel

chránit toho pitomečka, mohl jste nám to natřít…“

„Ale pane, zapomněl jste na to, jak se Contenson přestrojil

za barevného sluhu a Peyrade za Angličana. Herci mají

k dispozici divadelní možnosti. Ale vy jste byl před nedávnem

na denním světle tak dokonalý, jak to dokážete jen vy a vaši

lidé…“

„No tak co?“ řekl Corentin. „Jsme oba dva přesvědčeni

o svých schopnostech, o svých zásluhách. Teď jsme tu my dva

úplně sami; já jsem bez svého starého přítele, vy bez svého

mladého chráněnce. Já mám teď právě vrch, proč bychom to

neudělali jako v Adretské krčmě! Já vám podávám ruku a říkám

vám: Obejměme se, a ať už to skončí. Nabízím vám

v přítomnosti pana generálního prokurátora plné omilostnění

a stanete se jedním z mých lidí, prvním hned po mně, a možná

mým nástupcem.“

„Takže mi nabízíte postavení?…“ řekl Jacques Collin..

„Výhodné postavení! Zkrátka mám přejít od brunetky

k blondýnce…“

„Budete pracovat v oboru, v němž budou vaše vlohy po

zásluze oceněny a odměněny, a můžete jednat, jak se vám zlíbí.

Politická a vládní policie má svá úskalí. Tak, jak mě vidíte,

jsem byl dvakrát uvězněn… Ale zřejmě mi to neuškodilo.

Přitom člověk cestuje. A může být tím, kým se mu zachce…

Řídí politická dramata, velcí páni s vámi zacházejí zdvořile…

Tak co, milý Jacquesi Colline, co vy na to?…“

„Dostal jste v tomto směru příkazy?“ řekl na to trestanec.

„Mám plnou moc…“ odpověděl Corentin, nesmírně

spokojen svým nápadem.

„Žertujete, jste velice schopný člověk, a proto jistě

připustíte, že vám nemusím důvěřovat… Zradil jste nejednoho

člověka, když vám sám vlezl do pytle, do kterého jste ho pak

zavázal… Znám ty vaše slavné bitvy, případ Montauran…

případ Simeuse… Jsou to Pyrrhova vítězství špionáže.“

„A vážíte si tady pana generálního prokurátora?“ řekl

Corentin.

„Zajisté,“ řekl Jacques Collin s uctivou úklonou. „Obdivuji

se jeho skvělému charakteru, jeho ušlechtilosti, a pro jeho

blaho bych dal život. A proto bych začal tím, že bych zažehnal

nebezpečí hrozící paní de Sérizy.“

Generální prokurátor tím byl zřejmě velice potěšen.

„Tak se ho tedy zeptejte,“ řekl Corentin, „jestli mám plnou

moc, abych vás vyrval z toho neblahého postavení, v němž se

nalézáte, a vzal vás do svých služeb.“

„Je to pravda,“ řekl pan de Granville, zkoumavě hledě na

trestance.

„Svatá pravda? Bude smazána moje minulost a slíbíte mi,

že když osvědčím svoje schopnosti, stanu se vaším

nástupcem?“

„Mezi dvěma lidmi, jako jsme my, nemůže dojít k žádnému

nedorozumění,“ pokračoval Corentin s oním velkodušným

výrazem, na který se nachytalo tolik lidí.

„A cena za tuto transakci je zajisté odevzdání oněch tří

korespondencí?…“ řekl Jacques Collin.

„Myslel jsem, že není třeba vám to říkat…“

Zklamání

„Milý

pane

Corentine,“

řekl

Smrtiplách

s ironií

nezadávající v ničem oné ironii, za níž vděčil svému

triumfálnímu úspěchu Talma v roli Nikomeda, „děkuji vám

a jsem povinen vás seznámit s tím, jakou mám cenu, a s tím,

proč je pro vás tak důležité mě zbavit těchto zbraní… Nikdy

vám to nezapomenu… Budu vám k službám vždy a v každém

čase a místě, abych řekl jako Robert Macaire: ,Obejměme

se!…‘ Já vás objímám.“

Uchopil Corentina tak bleskurychle kolem pasu, že se

nestačil jeho objetí ubránit. Smrtiplách si ho přitiskl na srdce

jako loutku, políbil ho na obě tváře, jednou rukou ho zvedl jako

peříčko, druhou otevřel dveře pracovny a vysadil ho za ně

celého rozlámaného tím drsným objetím.

„Sbohem, kamaráde,“ zašeptal mu do ucha. „Dělí nás délka

tří mrtvol; změřili jsme zbraně, jsou stejné kvality, stejných

rozměrů… Važme si sebe navzájem; jenže já chci být vám

roven, nikoli vám podřízen… Jste tak vyzbrojen, že byste mi

připadal jako generál příliš nebezpečný pro svého pobočníka!

Ať je mezi námi příkop. A běda vám, vkročíte-li na moje

území!… Říkáte si Stát podobně, jako si lokajové říkají

jménem svého pána. Já se chci jmenovat Spravedlnost. Často

se budeme setkávat. Jednejme spolu s důstojností a slušností

o to větší, že oba budeme i napříště… hrozní lumpové,“

pošeptal mu. „Předvedl jsem vám to tím políbením…“

Poprvé v životě si Corentin nevěděl rady a dovolil svému

strašlivému protivníkovi, aby mu potřásl rukou.

„Když je to tak,“ řekl, „domnívám se, že je v zájmu nás

obou, abychom zůstali přáteli…“

„Budeme každý zvlášť silnější, ale zároveň nebezpečnější,“

dodal Jacques Collin šeptem. „A tak mi dovolte, abych vás

zítra požádal o zálohu na náš obchod…“

„Zkrátka,“ řekl Corentin dobromyslně, „berete svůj případ

z mých rukou a odevzdáváte ho generálnímu prokurátorovi.

Stanete se příčinou jeho povýšení. Ale stejně vám musím říct,

že jste se rozhodl správně… Bibi-Lupin je příliš znám, už

dosloužil. Když nastoupíte na jeho místo, budete žít jediným

způsobem, který vám vyhovuje. A nesmírně rád vás tam

uvidím… na mou duši…“

„Brzy na shledanou,“ řekl Jacques Collin.

Když se Smrtiplách vrátil do pracovny, zastal generálního

prokurátora za psacím stolem s hlavou v dlaních.

„Tak vy byste opravdu dokázal zabránit tomu, aby se

hraběnka de Sérizy zbláznila?…“ zeptal se pan de Granville.

„V pěti minutách,“ odvětil Jacques Collin.

„A můžete mi dát všechny dopisy těch dam?“

„Máte ty tři?…“

„To ano,“ řekl ihned generální prokurátor. „Je mi hanba za

ty, kdo je psali…“

„Dobrá, teď jsme sami; zajistěte dveře a začněme jednat,“

řekl Jacques Collin.

„Promiňte… Ale Spravedlnost musí především konat svou

povinnost, a pan Camusot má rozkaz, aby zatkl vaši tetu…“

„Tu jakživ nenajde,“ řekl Jacques Collin.

„Vykoná domovní prohlídku v Templu u jisté slečny

Paccardové, která jí vede obchod…“

„Najdou tam jen hadry, kostýmy, diamanty, uniformy. Ale

přesto je třeba snaživosti pana Camusota učinit přítrž.“

Pan de Granville zazvonil na zřízence a přikázal mu vyřídit

panu Camusotovi, aby ho navštívil.

„Tak už to skončeme!“ řekl Jacquesi Collinovi. „Už bych

rád věděl, jak chcete hraběnku uzdravit…“

Jacques Collin se vzdává dábského trůnu

„Pane generální prokurátore,“ řekl Jacques Collin

a zvážněl, „jak víte, byl jsem odsouzen na pět let nucených

prací za zločin padělatelství. Já mám rád svobodu!… Tato

láska, jako každá láska, šla přímo proti svému cíli; tím, že se

chtějí příliš milovat, milenci se pohněvají. Tím, že jsem uprchl

a byl znovu chycen, jsem si odpykal celkem sedm let. Stačí

tedy, když mi dáte milost jen na to zostření trestu, které jsem

schytal v base… (pardon, ve vězení). Ve skutečnosti jsem si

trest odpykal, a dokud se mi nedokáže něco ošklivého, vsadím

se, že ani Spravedlnost ani Corentin to nedokážou, měla by mi

být vrácena veškerá práva francouzského občana. Když je

člověk vyhoštěn z Paříže a podroben policejnímu dohledu, to

přece není žádný život! Kam bych mohl jít, co dělat? Znáte mé

schopnosti. Viděl jste, jak ta sbírka lstí a zrady, Corentin, přede

mnou zesinal strachem, čímž plně uznal mé schopnosti… Ten

člověk mě oloupil o všechno! Byl to totiž on, a jen on, kdo

bůhvíjak a bůhvíproč zbořil zámek Lucienova štěstí… Všechno

to udělali Corentin a Camusot…“

„Jen žádné rekriminace,“ řekl pan de Granville, „a přejděte

k faktům.“

„Tak tedy fakta jsou taková: Když jsem dnes v noci držel

v ruce ledovou ruku toho mrtvého mladíka, slíbil jsem si, že se

vzdám toho nesmyslného boje, který už dvacet let vedu proti

celé společnosti. Nemyslete si, že bych vám mohl, po tom, co

jsem vám už řekl o svých náboženských názorech, tady

přednášet nějaké pohřební řečičky… Zkrátka, za posledních

dvacet let jsem viděl rub světa, jeho podsvětí, a poznal jsem, že

běh věcí řídí jakási moc, které vy říkáte Prozřetelnost, kterou

bych já nazval náhodou, a moji kamarádi jí říkají šance. Každý

zlý skutek přivodí nějakou odplatu, ať se jí snaží jakkoli

uprchnout. Když má člověk v tomto povolání zápasníka štěstí,

trumfy v ruce a je jak se říká na forhontě, buď spadne svíčka

a karty shoří, nebo hráče raní mrtvice!… To se stalo Lucienovi.

Ten chlapec byl hotový anděl a nikdy nespáchal ani stín

zločinu; nechal sebou manipulovat a nikomu v ničem nebránil!

Měl se oženit se slečnou de Grandlieu, měl být jmenován

markýzem, měl peníze. A pak zničehonic se jedna holka otráví,

schová peníze získané za svou rentu, a stavba tohoto tak

namáhavě budovaného úspěchu se v okamžiku zhroutí. A kdo

nám zasadí první bodnou ránu? Člověk poskvrněný tajnými

ohavnostmi, zloduch, který napáchal v tomto světě osobních

zájmů takové zločiny, že každý peníz jeho jmění je skropen

slzami některé rodiny; Nucingen, který ve světě peněz byl

legálním Jacquesem Collinem. Ostatně znáte stejně dobře jako

já všechny ty likvidace a trestuhodné machinace tohoto

člověka. Všechny moje činy, i ty nejušlechtilejší, budou

navždy poznamenány mými okovy. Být míčkem mezi dvěma

pálkami, z nichž jedna se jmenuje galeje a druhá policie, to je

život, v němž vítězství znamená nikdy nekončící dřinu

a v němž bezpečí připadá nemožné. Jacques Collin, pane de

Granville, je tímto okamžikem pohřbíván s Lucienem, jehož

právě nyní kropí svěcenou vodou a vezou na Pére-Lachaise…

Já však potřebuji nějaké místo, kam bych se uchýlil nikoli

proto, abych tam žil, ale abych tam zemřel… Za současného

stavu věcí jste se vy, spravedlnost, nehodlal zabývat

občanským a sociálním zařazením propuštěného trestance.

I když je uspokojen zákon, společnost uspokojena není, její

nedůvěra trvá a dělá vše, aby sama sebe ospravedlnila; činí

z propuštěného trestance nemožnou bytost; měla by mu vrátit

všechna jeho práva, ale zakazuje mu žít v jistém pásmu.

Společnost říká tomu ubožákovi: „Nebudeš bydlet v Paříži ani

v jejím okolí do takové a takové vzdálenosti, neboť jedině na

tom místě se můžeš skrýt!“ A pak podrobí propuštěného

trestance policejnímu dozoru. Myslíte, že je možné žít za

takových podmínek? Aby člověk mohl žít, musí pracovat,

protože z káznice se neodchází s rentou. Dovedete se postarat

o to, aby byl trestanec zřetelně označen, poznán, poznamenán,

a pak si myslíte, že mu budou jeho spoluobčané důvěřovat,

když mu společnost, spravedlnost ani okolní svět nedůvěřují.

Odsuzujete ho k hladu a zločinu. Nenajde práci, a je osudově

hnán k tomu, aby znovu provozoval své staré řemeslo, které ho

dostane na popraviště. A tak i když jsem chtěl přestat bojovat

se zákonem, nenalezl jsem pro sebe místo na slunci. Jediné

místo je pro mě vhodné: stát se služebníkem té moci, která nás

všechny tíží, a když jsem dostal tento nápad, ta síla, o níž jsem

vám říkal, se jasně objevila kolem mě. Mám tady k dispozici tři

vznešené rodiny. Nemyslete si, že chci vydírat… Vydírání je to

nejzbabělejší zabití. Považuji je za zločin ještě hanebnější než

vražda. Vrah potřebuje strašlivou odvahu. Trvám na svých

názorech; neboť dopisy, které mi zaručují bezpečí, které mi

dovolují, abych s vámi takto mluvil, které mne v této chvíli

staví… mne, zločin, a vás spravedlnost, na stejnou úroveň, tyto

dopisy jsou vám k dispozici… Můžete si pro ně poslat

zřízence, a budou mu odevzdány… Nežádám za ně výkupné,

neprodávám je! Když jsem je ukládal do bezpečí, nemyslel

jsem na sebe, pane generální prokurátore, žel, myslel jsem na

možnost nebezpečí, v němž by se mohl někdy octnout Lucien!

Když nevyhovíte mé žádosti, mám víc odvahy a jsem víc

zhnusen životem, než je třeba k tomu, abych se sám zastřelil,

a tak vás sebe zbavil… Mohl bych s pasem odjet do Ameriky

a žít tam o samotě; mám všechny vlastnosti, nutné pro

primitivní život. Takovými myšlenkami jsem se v noci

zabýval. Váš tajemník vám patrně vyřídil můj vzkaz… Když

jsem viděl, že vám záleží na tom, abyste očistil Lucienovu

památku, daroval jsem vám svůj život, já vím, je to ubohý

dárek! Už mi na něm nezáleželo, připadal mi nemožný v tom

světle, které ho osvětlovalo, bez štěstí, které mu dávalo životní

sílu, bez toho pomyšlení, jež mu dávalo smysl, bez blaha toho

mladého básníka, který byl jeho sluncem, a chtěl jsem vám dát

předat ty tři svazky dopisů…“

Pan de Granville nachýlil hlavu.

Abdikace pokračuje

„Když jsem vstoupil na dvůr, nalezl jsem tam pachatele

zločinu v Nanterre a svého mladého kamaráda z galejí pod

hrozbou gilotiny za nechtěnou účast na tomto zločinu,“

pokračoval Jacques Collin. „Dověděl jsem se, že Bibi-Lupin

klame spravedlnost a že vrahem Crottatových je jeden z jeho

agentů; není to, jak vy říkáte, dílo Prozřetelnosti?… A tak se

mi naskytla možnost vykonat dobrý skutek, využít svých

vrozených vloh a dosavadních smutných zkušeností ve

prospěch spravedlnosti; možnost být užitečný, místo abych

škodil, a tak jsem vsadil na vaši moudrost a vaši laskavost.“

Při pohledu na upřímnou, prostou a naivní tvář tohoto

člověka, který se zpovídal slovy bez trpkosti, bez oné filozofie

zla, jež ho až dosud činila tak děsivým, bylo možno uvěřit

v jeho proměnu. Už to nebyl on.

„Tolik vám věřím, že vám chci být zcela k službám,“

pokračoval s pokorou kajícníka. „Vidíte mě na rozcestí tří cest:

jedna vede k sebevraždě, druhá do Ameriky a třetí na policejní

prefekturu. Bibi-Lupin je bohatý. Svoje si odsloužil. Je to

úředník s dvojí tváří, a když mi dovolíte, abych šel proti němu,

do týdne ho nachytám na švestkách. Když mi dáte místo toho

mizery, prokážete společnosti velkou službu. Já už teď budu

poctivý. Mám všechny schopnosti, kterých je pro to zaměstnání

třeba. Na rozdíl od Bibi-Lupina jsem vzdělaný. Měl jsem

možnost vystudovat nižší gymnázium. Nebyl bych tak hloupý

jako on, a když chci, umím se chovat. Mojí jedinou ctižádostí

je stát se člověkem pořádku a potlačovatelem nepořádku, místo

abych byl ztělesněním špatnosti. Už nebudu nikoho verbovat

do velké armády zla. Když ve válce padne nepřátelský generál

do zajetí, není zastřelen, je mu vrácen jeho meč a za věznění

dostane celé město. A tak já, pane, jsem generálem galejí,

a vzdávám se… Neskolila mě justice, to smrt mě tak

dorazila… Chci teď jednat a žít v té jediné oblasti, která mi

vyhovuje. A rozvinu v ní tu sílu, kterou v sobě cítím…

Rozhodně…“

A Jacques Collin zaujal pokorný a skromný postoj.

„Mám tedy ty dopisy k dispozici?…“ řekl prokurátor.

„Můžete si pro ně poslat, budou odevzdány osobě, kterou

pro ně pošlete…“

„A jak?“

Jacques Collin jako by četl v srdci generálního prokurátora,

pokračoval ve stejném duchu.

„Slíbil jste mi, že Calviho trest smrti bude změněn na

dvacet let nucených prací. Ne ne, nepřipomínám vám to, abych

s vámi uzavřel nějakou smlouvu,“ řekl rychle, když zahlédl

pohyb generálního prokurátora, „tento život musí být

zachráněn z jiných důvodů: ten chlapec je totiž nevinen…“

„Jak mohu ty dopisy získat?“ otázal se generální

prokurátor. „Mám právo i povinnost zjistit, zda jste ten, za

něhož se vydáváte. Chci vás bez jakýchkoli podmínek…“

„Pošlete spolehlivého člověka na quai aux Fleurs. Tam před

železářským krámkem U štítu Achillova…“

„Dům U štítu?“

„Ano, tam je to,“ řekl Jacques Collin s trpkým úsměvem.

„To je můj štít. Váš člověk tam nalezne stařenu, převlečenou,

jak už jsem řekl, za zámožnou obchodnici rybami,

s náušnicemi a ustrojenou jako bohatá trhovkyně. Ať se ptá po

paní de Saint-Estéve. Nezapomeňte na to de. Ať jí řekne:

přicházím od pana generálního prokurátora pro – však vy víte

pro co…’ V tu chvíli máte tři zapečetěné balíčky…“

„Jsou tam ty dopisy všechny?“ řekl pan de Granville.

„Vy jste ale mazaný! To své místo jste nezískal pro nic za

nic,“ řekl Jacques Collin s úsměvem. „Jak vidím, myslíte si, že

bych byl schopen vás zkoušet a dát vám jen čistý papír… To

mě neznáte!“ dodal. „Důvěřuji vám jako syn otci.“

„Budete odveden zpět do Conciergerie,“ řekl generální

prokurátor, „a tam vyčkáte rozhodnutí o svém osudu.“

Generální prokurátor zazvonil, a když vešel zřízenec, řekl

mu:

„Požádejte pana Garneryho, aby ke mně přišel.“

Kromě čtyřiceti osmi policejních komisařů, kteří bdí nad

Paříží jako čtyřicet osm menších prozřetelností, nepočítaje

bezpečnostní policii, z čehož pochází název čtyřočko, jejž

dostali v zlodějské hantýrce, protože jsou vždy čtyři na jeden

městský okruh, jsou tu ještě dva komisaři, přidělení současně

justici a policii pro vykonávání choulostivých úkolů, a v mnoha

případech nahrazují vyšetřující soudce. Úřad těchto dvou

úředníků – neboť policejní komisaři jsou úředníci – se nazývá

úřadem zplnomocněnců, neboť jsou vskutku pověřeni plnou

mocí pokaždé a pravidelně tehdy, když je třeba provést

domovní prohlídku nebo zatčení. Tento úřad si vyžaduje

spolehlivé, schopné a dokonale diskrétní lidi vysokých

morálních kvalit, a je jedním ze zázraků prozřetelnosti ve

prospěch Paříže, že má stále ještě možnost takovéto povahy

získat. Popis Justičního paláce by byl nepřesný, kdyby v něm

nebyla zmínka o těchto jaksi preventivních úřadech, jež jsou

nejmocnějšími

spojenci

spravedlnosti.

Neboť

jestliže

spravedlnost pod vlivem okolností ztratila svůj bývalý lesk

a honosnost, je nutno uznat, že získává materiálně. Zejména

v Paříži se její mechanismus obdivuhodně zdokonalil.

Pan de Granville poslal na Lucienův pohřeb svého

tajemníka, pana de Chargeboeuf. Bylo třeba ho pro tento úkol

nahradit spolehlivým člověkem. Pan Garnery byl jedním ze

dvou zplnomocněných komisařů.

Pohřeb

„Pane generální prokurátore,“ pokračoval Jacques Collin,

„už jsem vám podal důkaz, že mám svou čest… Dal jste mi

volnost, a já jsem se vrátil… Už bude jedenáct hodin…

Lucienova zádušní mše končí, za chvíli se průvod vydá na

hřbitov… Místo abyste mě posílal do Conciergerie, dovolte mi,

abych doprovodil toho chlapce až na Pére-Lachaise. Vrátím se

a budu se hlásit jako vězeň…“

„Jděte,“ řekl pan de Granville laskavým hlasem.

„Ještě slovíčko, pane generální prokurátore. Peníze té

holky, Lucienovy milenky, nebyly ukradeny… Za těch několik

okamžiků svobody, jež jste mi poskytl, se mi podařilo

vyslechnout své lidi… Jsem si jimi jist, jako vy jste si jist

svými dvěma zplnomocněnými komisaři. A tak naleznete

peníze za rentu, kterou slečna Ester Gobsecková prodala, v její

ložnici, až odstraníte pečetě ze dveří. Komorná mě upozornila,

že nebožka byla, jak se říká, velice nedůvěřivá tajnůstkářka,

a že patrně ukryla bankovky ve své posteli. Ať postel pečlivě

prohledají, ať ji rozeberou, ať rozpářou matrace, a najdou

peníze…“

„Jste si tím jist?“

„Jsem si jist relativní poctivostí těch darebáků, mě se nikdy

nepokusili napálit… Mám nad nimi právo života a smrti,

soudím a rozkazuji a provádím svá rozhodnutí bez vašich

formalit. Však vidíte výsledek mé moci. Najdu vám peníze,

ukradené u pana a paní Crottatových; strčím vám do rukou

jednoho z agentů Bibi-Lupina, jeho pravou ruku, a prozradím

vám tajemství zločinu spáchaného v Nanterre… To je

závdavek!… A vezmete-li mě do roka do služeb justice

a policie, budete si blahopřát k tomu, že jste mě objevil,

protože budu upřímně tím, čím mám být, a dokáži se úspěšně

zhostit všech úkolů, jež mi budou svěřeny.“

„Nemohu vám slíbit nic víc než svou přízeň. To, co žádáte,

nezáleží na mně. Jedině král má na podkladě zprávy ministra

spravedlnosti právo udělovat milost, a postavení, jež chcete

zastávat, vyžaduje jmenování od pana policejního prefekta.“

„Pan Garnery,“ ohlásil zřízenec.

Na pokyn generálního prokurátora vstoupil zplnomocněný

komisař, pohlédl na Jacquese Collina znaleckým okem

a potlačil překvapení, když pan de Granville pronesl

k Jacquesu Collinovi slovo Jděte!

„Dovolíte mi,“ odpověděl Jacques Collin, „abych neodešel,

dokud vám pan Garnery nepřinese to, v čem spočívá všechna

moje síla, abych byl svědkem vaší spokojenosti?“ Tato pokora,

tato naprostá upřímnost generálního prokurátora dojaly.

„Jděte,“ řekl prokurátor, „věřím vám.“

Jacques Collin se hluboce uklonil s dokonalou pokorou

podřízeného před nadřízeným. Deset minut na to měl pan de

Granville v rukou dopisy, obsažené ve třech nedotčených

zapečetěných balíčcích. Ale pro důležitost této věci, pro onu

zpověď Jacquese Collina zapomněl na slib o uzdravení paní de.

Sérizy.

Jakmile se ocitl venku, pocítil Jacques Collin přímo

neuvěřitelný pocit blaha. Cítil se svoboden a zrozen pro nový

život. Rychle zamířil od Justičního paláce ke kostelu Saint-

Germain-des-Prés. Tam už obřad skončil a lidé kropili rakev

svěcenou vodou. Dorazil však ještě včas, aby se mohl

křesťansky rozloučit s pozůstatky vroucně milovaného chlapce.

Pak nastoupil do kočáru a doprovodil mrtvého až na hřbitov.

Krom zcela výjimečných případů nebo oněch dosti řídkých

případů, kdy jde o některého slavného člověka, který umřel

přirozenou smrtí, při pařížských pohřbech zástup lidí, kteří

původně přišli do kostela, s přibližováním průvodu ke hřbitovu

postupně řidne. Lidé mají čas na to, aby se ukázali v kostele,

ale každý má svou práci a co nejdřív se k ní vrací. A tak ze

smutečních kočárů zbyly plné sotva čtyři. Když průvod dorazil

k Pére-Lachaise, za rakví šlo už jen tucet lidí, mezi nimi

Rastignac.

„To je dobře, že jste mu zůstal věrný,“ řekl Jacques Collin

svému dávnému známému.

Rastignac projevil údiv, že se tu setkává s Vautrinem.

„Jen klid,“ řekl mu bývalý nájemník z penziónu paní

Vauquerové. „Máte ve mně otroka už jen tím, že jste tady.

Moje podpora není k zahození, jsem nebo budu mocnější než

kdy předtím. Vy jste si šel svou cestou, a byl jste značně

šikovný. Ale budete mě možná potřebovat, a já jsem vám vždy

k službám.“

„Ale čím to budete?“

„Místo abych byl zákazníkem galejí,“ odpověděl Jacques

Collin, „budu jejich dodavatelem.“

Rastignac se štítivě odtáhl.

„Kdybyste radši někam zmizel…!“

A Rastignac se od Jacquese Collina rychlým krokem

vzdaloval.

„Nikdy nevíte, v jaké situaci se můžete octnout.“

Došli k hrobu, vykopanému vedle hrobu Esteřina.

„Dva lidé, kteří se milovali a byli šťastní!“ řekl Jacques

Collin. „Teď jsou zase spolu. I to je štěstí, zetlít spolu. Dám se

tu taky pochovat.“

Když spouštěli Lucienovo tělo do hrobu, padl Jacques

Collin jako podťatý. Omdlel. Ani tak silný člověk nesnesl ono

harašení hlíny na rakvi, již hrobníci házeli na mrtvého, aby si

pak mohli přijít pro spropitné. V tu chvíli se dostavili dva

členové bezpečnostní brigády, poznali Jacquese Collina,

popadli ho a odnesli do drožky.

Smrtiplách se dohodne s ,čápem‘

„Oč zase jde?…“ zeptal se Jacques Collin, když znovu

nabyl vědomí a rozhlédl se po drožce.

Zjistil, že sedí mezi dvěma policejními strážníky, z nichž

jeden byl právě onen již zmíněný Ruffard. A vrhl na něho

pohled, jímž pronikl až do hloubi vrahovy duše a Gonořina

tajemství.

„Jde o to, že vás chce vidět generální prokurátor,“

odpověděl Ruffard, „a že jsme vás všude hledali a našli vás až

na hřbitově, kde jste málem spadl po hlavě do hrobu toho

chlapečka.“

Jacques Collin chvíli mlčel.

„To vás pro mě poslal Bibi-Lupin?“ zeptal se druhého

strážníka.

„Ne, to pan Garnery nás o to požádal.“

„A nic vám neřekl?“

Oba strážníci se na sebe podívali a výraznou mimikou se

pohledem tázali.

„A jakpak vám ten příkaz dal?“

„On nám nařídil,“ řekl Ruffard, „abychom vás okamžitě

našli, že prý budete v kostele Saint-Germain-des-Prés, a jestli

už bude po obřadu, že vás najdeme na hřbitově.“

„Generální prokurátor chtěl se mnou mluvit?“

„Možná.“

„To bude ono,“ řekl Jacques Collin, „on mě potřebuje…“

A znovu se odmlčel, což oba strážníky velice znepokojilo.

Přibližně o půl třetí vstoupil Jacques Collin do pracovny pana

de Granville a uviděl tam další osobu: byl to hrabě Octave de

Bauvan, předchůdce pana de Granville a jeden z předsedů

kasačního soudu.

„Zapomněl jste na nebezpečí, které hrozí paní de Sérizy.

Slíbil jste mi přece, že ji zachráníte!“

„Zeptejte se, pane generální prokurátore,“ řekl Jacques

Collin, vybízeje oba strážníky, aby šli dál, „v jakém stavu mě

tihle dva pitomci našli.“

„V bezvědomí, pane generální prokurátore, u hrobu toho

mladýho pána, co ho pohřbívali.“

„Zachraňte paní de Sérizy,“ řekl pan de Bauvan,

„a dostanete všechno, co chcete!“

„Já nechci nic,“ řekl Jacques Collin, „vzdal jsem se na

milost a nemilost, a pan generální prokurátor už jistě má…“

„Všechny dopisy!“ řekl pan de Granville. „A vy jste slíbil,

že zachráníte paní de Sérizy, dokážete to? Nechvástal jste se

jen?“

„Doufám,“ řekl skromně Jacques Collin.

„Tak tedy pojďte se mnou,“ řekl hrabě Octave.

„Ne, pane,“ řekl Jacques Collin. „Přece nemohu sedět

v jednom voze s vámi… Jsem dosud trestanec. Když je mým

přáním sloužit spravedlnosti, nezačnu tím, že bych ji

znevážil… Jděte k paní hraběnce, přijdu tam chvilku po vás…

Ohlaste mě u ní jako nejlepšího Lucienova přítele abbého

Carlose Herreru… Předzvěst mé návštěvy na ni nutně zapůsobí

a uspíší krizi. Prominete mi, že si ještě jednou přisvojím

falešnou postavu španělského kanovníka: ale prokáži jí tím

velkou službu!“

„Budu vás tam čekat ve čtyři hodiny,“ řekl pan de

Granville. „Musím totiž ještě s ministrem spravedlnosti ke

králi.“

Jacques Collin vyhledal svou tetu, která na něho čekala na

quai aux Fleurs.

„Tak ty ses vzdal čápovi?“

„Jo.“

„Je to riskantní!“

„Ne, dlužil jsem život tomu chudákovi Teodorovi,

a dostane milost.“

„A co ty?“

„Já se stanu tím, čím mám bejt! Zase se přede mnou budou

všichni třást!… Ale je třeba se dát do práce. Řekni Paccardovi,

ať zapřáhne naplno, a Evropě řekni, ať udělá, co jsem jí

poručil.“

„To nic není, já už vím, jak na Gonoru!…“ řekla obávaná

Jacquelina. „Neztrácela jsem čas a neseděla jsem nečinně!“

„Ať se ta korsická holka Ginetta do zejtřka najde!“

pokračoval Jacques Collin, usmívaje se na tetu.

„To bysme museli vědět, kde je.“

„Dovíš se to od Plavý Manon,“ odpověděl Jacques.

„Do večera ji máme!“ odpověděla teta. „Máš naspěch víc

než kohout… Jsou v tom prachy?“

„Chci hned zkraje předstihnout Bibiho-Lupina v tom, co se

mu nejlíp povedlo. Kapku jsem si popovídal s tím neřádem, co

mi zabil Luciena, a žiju jen pro to, abych se mu pomstil! Dík

našemu postavení budeme oba mít stejný zbraně, stejnou

ochranu! Potrvá mi několik měsíců, než toho lumpa dostanu.

Ale vrazím mu nůž rovnou do srdce.“

„Asi ti slíbil stejnýho psa od svý feny,“ řekla teta. „Ujal se

totiž Peyradovy dcery, víš, tý holky, co jsme prodali paní

Nourissonový.“

„V první řadě mu musíme sehnat sluhu.“

„To bude těžký, v tom on se asi vyzná,“ řekla Jacquelina.

„Nu co, lidi žijou nenávistí! Do práce!“

Jacques Collin si vzal drožku a ihned se vypravil na quai

Malaquais, do pokojíku, v němž kdysi bydlel a který sousedil

s Lucienovým bytem. Domovník, velice překvapen, že ho zase

vidí, chtěl mu vyprávět o nedávných událostech.

„Vím všechno,“ řekl abbé. „Přes svůj kněžský stav jsem do

toho byl zapleten, ale díky intervenci španělského velvyslance

mě zase pustili.“

Rychle vystoupil po schodech do svého pokoje, kde z desek

brevíře vyňal Lucienův dopis adresovaný paní de Sérizy

v době, kdy u paní de Sérizy upadl do nemilosti, poté co ho

v divadle viděla s Ester.

Lékař

Ve svém zoufalství Lucien dopis neodeslal, protože se cítil

nadobro ztracen. Ale Jacques Collin si to veledílo přečetl

a protože všechno, co Lucien napsal, bylo pro něho svaté,

založil dopis do breviáře kvůli poetickým výrazům této ješitné

lásky. Když mu pan de Granville řekl o stavu paní de Sérizy,

tento moudrý člověk si ihned pomyslel, že zoufalství i šílenství

té vznešené dámy pocházejí patrně z toho, že dopustila, aby

roztržka mezi ní a Lucienem trvala tak dlouho. Vyznal se

v ženách, jako se soudce vyzná ve zločincích, a dovedl

uhodnout nejtajnější hnutí jejich mysli, pročež ho hned

napadlo, že hraběnka patrně připisuje Lucienovu smrt své

vlastní příkrosti a trpce si ji vyčítá. Přirozeně že člověk

zahrnutý její láskou by si nevzal život. Kdyby se dověděla, že

ji přes její strohé chování stále miloval, mohlo by jí to

dopomoci k znovunabytí rozumu.

Byl-li Jacques Collin pro galejníky velkým vojevůdcem,

nutno přiznat, že byl rovněž velkým lékařem duší. Příchod toho

člověka do komnat paláce Sérizových byl zároveň hanbou

i nadějí. Několik osob, hrabě, lékaři, bylo v salónku před

hraběnčinou ložnicí. Ale aby ušetřil její duši jakékoli poskvrny,

hrabě Bauvan poslal všechny přítomné pryč a zůstal tu sám se

svým přítelem. Už jen příchod této tajemné a zlověstné

osobnosti byl pro místopředsedu státní rady a člena tajné rady

citelnou ranou.

Jacques Collin se převlékl. Nyní měl na sobě kalhoty

a redingot z černého sukna a jeho chování, jeho pohledy i jeho

pohyby byly dokonale korektní. Uklonil se oběma státníkům

a otázal se, může-li vstoupit do hraběnčiny ložnice.

„Netrpělivě vás očekává,“ řekl pan de Bauvan.

„Netrpělivě?… Tak to je zachráněna, vysvobozena z toho

strašlivého okouzlení.“

Vskutku, po půlhodinovém rozhovoru Jacques Collin

otevřel dveře a řekl:

„Pojďte, pane hrabě, už se nemusíte bát žádné tragédie.“

Hraběnka tiskla dopis k srdci. Byla klidná, jakoby smířena

sama se sebou.

„Tak tohle jsou lidé, kteří rozhodují o našem osudu

a o osudu našich národů!“ pomyslel si Jacques Collin krče

rameny, když oba přátelé vstoupili. „Stačí, když si nějaká

panička křivě povzdechne, a obrátí je to naruby jako rukavici!

Pro jeden milostný pohled ztrácejí hlavu! Stačí více nebo méně

vykasaná sukně, a už v zoufalství běhají po Paříži. Rozmary

jedné ženské mají vliv na celý stát! A kolik síly získá člověk,

který se jako já dokázal vyhnout téhle dětinské tyranii, této

počestnosti, kterou vášeň dovede zvrátit, těmto nevinným

zlomyslnostem, těmto divošským lstím? Žena se svou

katanskou povahou, se svými vlohami k mučení je a vždycky

bude zkázou mužů. Generální prokurátor, ministr, všichni jsou

zaslepeni, dovedou všechno překroutit pro dopisy nějaké

hraběnky nebo nějaké holčičky, nebo pro rozum ženy, která

bude bláznivější při svém zdravém rozumu, než kdyby rozum

vůbec neměla.“ Povzneseně se usmál.

„A oni mi věří,“ říkal si, „řídí se tím, co jim odhalím,

nechají mě na mém místě. Budu dál vládnout tomuto světu,

který mě už pětadvacet let poslouchá…“

Jacques Collin použil této nesmírné moci, jíž tehdy

zapůsobil na nebohou Ester. Měl totiž, jak jsme již mnohokrát

viděli, onen dar slova, onen pohled a ony pohyby, jimiž se krotí

šílenci, a vylíčil Luciena tak, jako by si byl odnesl hraběnčin

obraz s sebou do hrobu.

Žádná žena neodolá představě, že je milována jako jediná.

„Už nemáte žádnou sokyni!“ byla poslední slova tohoto

chladného ironika.

Celou hodinu zůstal pak nepovšimnut v salóně. Když přišel

pan de Granville, zastal ho zachmuřeného, jak stojí, pohroužen

v myšlenkách, jaké znají ti, kdo někdy prožili svůj osmnáctý

brumaire.

Generální prokurátor došel až na práh hraběnčiny ložnice

a pár minut tam zůstal. Pak se vrátil k Jacquesu Collinovi a řekl

mu:

„Trváte na svém úmyslu?“

„Ano, pane.“

„Tak nastoupíte na místo Bibi-Lupina a odsouzenci Calvinu

bude zrušen rozsudek smrti.“

„A nepůjde do Rochefortu?“

„Ani do Toulonu, můžete ho zaměstnat ve svých službách.

Ale tato milost i jmenování závisí na vašem chování v příštím

půl roce, kdy budete zástupcem Bibi-Lupina.“

Zavěr

Do

týdne

zástupce

Bibi-Lupina

navrátil

rodině

Crottatových čtyři sta tisíc franků a vydal policii Ruffarda

a Godeta.

Výtěžek z renty, kterou prodala Ester Gobsecková, byl

nalezen v kurtizánině posteli a pan de Sérizy dal vyplatit

Jacquesi Collinovi tři sta tisíc franků, které mu v závěti odkázal

Lucien de Rubempré.

Náhrobek, který Lucien objednal pro Ester a pro sebe, platí

za jeden z nejkrásnějších na hřbitově Pére-Lachaise a parcela

hned pod ním patří Jacquesi Collinovi.

Jacques Collin vykonával svou funkci přibližně patnáct let

a v roce 1845 odešel do důchodu.

BALZACŮV DOBRODRUŽNÝ REALISTICKÝ ROMÁN

Lesk a bída kurtizán (Splendeurs et miséres des

courtisanes), román na pokračování, jehož jednotlivé díly byly

vydány v letech 1838, 1843, 1846 a 1847, je přímým

pokračováním osudů Luciena Chardona de Rubempré, jak byly

vylíčeny ve Ztracených iluzích, a jeho nového ochránce,

galejníka Vautrina (známého již z románu Otec Goriot),

vystupujícího v přestrojení za španělského kněze abbé Herreru.

Přitom však první část, která vznikala již od roku 1836,

předpokládá závěr Ztracených iluzí, napsaný a vydaný o řadu

let později! Je to obdivuhodný důkaz tuho, jak živě Balzac před

sebou viděl své postavy, jejich osudy a místo v pařížské

společnosti, takže mohl psát a publikovat chronologicky

pozdější epizody ze života svých hrdinů, zachovávaje přesně

jejich charakter, utvářený předchozími prožitky, událostmi

a zkušenostní, které zatím existovaly jen v autorově hlavě.

První scény na plese a cynicky duchaplné rozhovory žurnalistů

z počátku Lesku a bídy kurtizán předpokládají celou historii

druhého dílu Ztracených iluzí (který vyšel roku 1839) a celý

Lucien z Lesku a bídy kurtizán je nemyslitelný bez dočasné

závratné kariéry a tragického pádu tam líčeného a bez setkání

s Vautrinem-Herrerou, který ho při pokusu o sebevraždu vrátí

životu a strašnými ponaučeními o současné společnosti ho

vyvádí ze zbytku mladistvých iluzí; a k tomuto setkání dojde až

v závěru třetího dílu Ztracených iluzí, vydaného roku 1843!

Román Lesk a bída kurtizán zaujímá v celku Balzacovy

Lidské komedie zvláštní místo. Zdánlivě se vymyká charakteru

ostatních románů. Je to román dobrodružný, svým způsobem

senzační, v němž důležitou roli hrají náhody, tajemné intriky

a nečekané zvraty. Střídají se tu obrazy z vysoké společnosti

a ze zločineckého podsvětí, sledujeme činy vrahů a galejníků,

jsme svědky policejních akcí a soudního pátrání. Postavy se

vzájemně špehují, přestrojují, hlídají se a unikají si. Bylo

právem poukázáno na vztah románu a celé jeho stavby

k formujícímu se žánru detektivního, „policejního“ románu.

Téměř vůbec se tu nesetkáme s příznačnými Balzacovými

dlouhými popisy (prvním je vlastně až vylíčení soudní

a vězeňské budovy v třetí části románu), román vpadá

doprostřed děje, vyhrocené epizody se střídají a prolínají,

opuštěny často v nejnapínavějším okamžiku (do určité míry

nese román stále stopy svého původního uveřejňování po

částech na pokračování). To všechno však není pro Balzaca

samoúčelné. Naprosto to neznamená, že by se byl v letech

tvůrčí zralosti vrátil k „černým románům“ svého mládí. Lesk

a bída kurtizán má ve skutečnosti málo společného

s dobrodružnými romány na pokračování, jaké v těch letech

chrlil Alexandr Dumas se svými spolupracovníky nebo Eugéne

Sue, autor melodramatických Tajností Paříže. Balzac se chopil

dobrodružnosti,

protože

ji

potřeboval

k cílům

svého

realistického umění. Nemohl najít lepšího prostředku, jak

zachytit pařížský svět ve všech jeho sférách, jak vystihnout

vztahy, které mezi sebou poutají svět legálních lupičů typu

bankéře Nucingena a svět galejníků, zákony džungle, které jsou

stejné na vrcholcích i v temné hlubině odhalované společnosti.

Dlouhé popisy i předhistorie vystupujících postav, jiný

příznačný balzacovský postup, mohou odpadnout, protože

jejich funkci plní další romány Lidské komedie, s nimiž je

Lesk a bída kurtizán téměř se všemi spjat některým motivem

a postavou: s její psychologií a pohnutkami se v nich čtenář již

seznámil. Balzacovští statistikové napočítali v Lesku a bídě

kurtizán neméně než 155 (!) „vracejících se postav“ onoho

kompozičního objevu, na nějž byl Balzac právem tak hrdý

a který mu umožňoval v různých románech osvětlovat osudy,

charakter a historii týchž postav v různých souvislostech

a z rozličných zorných úhlů. Luciena, svět žurnalistů, důvody

antipatie markýzy d'Espard k Lucienovi jsme dokonale poznali

ve Ztracených iluzích. Vautrina a jeho postavení ve světě

galejníků,

ctižádostivého

Rastignaka

a Poiretovou-

Michonneauovou důvěrně známe z Otce Goriota. Špinavé

prameny Nucingenova jmění a historii Rastignakových vztahů

k baronce de Nucingen, rozené Goriotové, jsou nám známy též

z Bankovního domu Nucingen. Historii hanebného sporu

markýzy d'Espard, v němž významnou úlohu hrál soudce

Camusot, najdeme v Kuratele. S činností Corentina a jeho

politické policie nás Balzac seznámil již v Šuanech,

chronologicky prvním románu Lidské komedie, odehrávajícím

se o třicet let dříve než děj Lesku a bídy kurtizán, i v dalších

románech Temná záležitost a Rub současných dějin. Historii

miliónů, jichž se nebohé Ester dostane posmrtně dědictvím po

strýci lichváři, podává povídka Gobseck. V těchto i v řadě

dalších románů Lidské komedie vystupuje i advokát Derville,

slavný chirurg Desplein, doktor Bianchon, generální prokurátor

Granville, Grandlieuovi a Chaulieuovi, pan a paní de Sérizy,

vévodkyně de Maufrigneuse, bezohledný podnikatel-žurnalista

Finot a jiní. Ctižádostivá soudcová Camusotová bude jakožto

paní Camusot de Marville (její muž bude v té době již soudním

prezidentem) v Bratranci Ponsovi příčinou smrti titulní

postavy, jejíž miliónová sbírka starožitností zvábí její

nenasytnou hrabivost. Atd. atd.

Avšak román, i když je to román dobrodružný a dbá

zvláštností tohoto žánru, patří (a bez tohoto sepětí s jinými

romány Lidské komedie by to bylo nemyslitelné) mezi

mistrovská díla balzacovského realismu. Motivace postav

a dějů je balzacovsky založena na společenské podmíněnosti

a vnitřní logice střetajících se charakterů.

Tyto tři charaktery, Luciena, Estery a Nucingena, obratně

vedeny Vautrinem-Herrerou a dostávajíce se do víru událostí,

v nichž důležitou úlohu začnou mít policejní špiclové,

rozehrávají napínavé drama, jehož rozuzlení je dávno

výslednicí působících společenských sil, vzájemných vztahů

a individuálních povah; naznačená možnost výjimečné šťastné

náhody – získání dědictví – tím více podtrhuje zákonitost

tragického zakončení. Není možno být skutečně šťasten ve

společnosti, v níž člověk je něčím jiným svou vnitřní cenou,

svými city, svou krásou a nadáním – a něco jiného musí hrát

pro společnost, jíž právě těmito vlastnostmi má sloužit. Tato

společnost je Balzacem odhalena konkrétně a s bezohlednou

pravdivostí. Jestliže dobrodružné a detektivní romány se

začasté odehrávají v sociálním vzduchoprázdnu, u Balzaca jeho

agenti, soudci a vysocí hodnostáři nejsou nikdy abstraktními,

bezejmennými vykonavateli své funkce, ale mají své konkrétní

starosti, touží po kariéře, podléhají rodinným vlivům

a klikařským zájmům, jsou jednou z konkrétních součástí

celého odhalovaného společenského systému.

Balzac tedy použil kadlubu dobrodružného románu, ale

naplnil ho balzacovským obsahem. V zevšeobecňujícím

pohledu na společnost, jíž v jejích výšinách i nížinách vládnou

zločinci, důležitou roli opět – tak jako v Otci Goriotovi

i Ztracených iluzích – hraje postava Vautrina-Herrery, ve

skutečnosti galejníka Jacquesa Collina, která spíná tyto tři

romány v jeden celek, vytvářející jakousi volně spjatou trilogii

celé Lidské komedie. Realisté druhé poloviny 19. století

a naturalisté budou Balzacovi vytýkat fantazii, „romantičnost“.

Již Flaubert odmítal „nepravděpodobnost“ Balzacových

zápletek a Zola proti nim dával za příklad „vědeckého“

realismu Flaubertovu „přesnou reprodukci života, postrádající

jakékoli románové prvky“, zobrazující „obyčejnou existenci,

běžnou prostřednost života“; z takto chápaného realismu měl

být především vyhnán hrdina jako postava prý nadmíru

zveličená.

Denní

pravděpodobnost

bude

naturalistům

synonymem pravdy. Balzac však vytváří postavy silné, nadané

vášní a energií, a v jeho velkorysém realismu nelze realistickou

typizaci naprosto ztotožnit s šedivým průměrem. Právě postava

Vautrina připadala Zolovi výplodem bezuzdné fantazie,

„Balzacovou fantasmagorií“.

Není rozhodujícím argumentem pro balzacovský realismus

a pro postavu Vautrina, že pro ni existovaly reálné prototypy

v čele s Vidocqem, oním šéfem bezpečnosti, který opravdu byl

uprchlým galejníkem a po desítkách let byl z policejní služby

propuštěn, když vyšlo najevo, že krádež, kterou vyšetřoval,

sám zorganizoval. Především jde o motivaci Vautrinovy

postavy v balzacovském realismu. Vautrin přichází na scénu

vždy ve chvíli, kdy je třeba individuální zkušenosti hrdinů

zevšeobecnit, shrnout, pojmout jako dílčí ilustraci k obecně

vládnoucím zákonitostem, vystihnout celou filozofii panujících

vztahů, celé ono zrůdné předivo legální zločinnosti, které

Vautrin do nejmenších detailů prohlédl a svým mladým

„žákům“

odhaloval.

Měla-li

Vautrinova

postava

v balzacovském realismu plnit tuto úlohu, nemohla být

pouhým komentujícím rezonérem. Pro pouhé rezonéry není

u Balzaca, kde každá sebemenší epizodní postavička má svůj

přesný lidský a společenský charakter, místa. Postava musela

mít svůj konkrétní lidský a společenský profil, od galejnické

předhistorie až snad po osobní vztahy k mladým svým

učedníkům. Určitým předobrazem Vautrina byla již postava

Gobsecka, orientovaná však ještě na jediný aspekt – na moc

peněz v jejich nejmateriálnější, lichvářské podobě, nikoli ještě

v celkovém filozofickém zobecnění celého soudobého světa –,

a zvláště postava tajemně všemocného Ferraguse z Historie

třinácti, který však byl ještě příliš lidský, a upjat celou duší

k citovým vztahům, stal se ne mstitelem, ale obětí. Vautrin

nepodlehne, protože se neprodyšným krunýřem obrní proti

citům, protože pochopí, že jedině cynismem může jednotlivec

v daných společenských vztazích urvat něco pro sebe. Vautrin

není jen bystrým komentátorem, ale panující zákony si

bytostně osvojil a uplatňuje je s přímostí a otevřeností daleko

větší než ti, jejichž společnost je zplodila a kdo je hledí pečlivě

skrýt. Neváhá vraždit lásku a zabíjet lidi pro dosažení cíle.

Dělá a cynicky říká přímo to, co se ve vznešené společnosti

koná zaobaleně. Je nadán rysy odpornými, ale i svým

způsobem přitažlivými – právě pro tu přímost a sílu. Má

jakousi nadlidskou a nelidsky ďábelskou schopnost potlačit

v sobě všechno lidské a stát se ztělesněním panujícího zla.

Silnější tu vítězí, slaboch je pohlcen. Před zákony

společenského systému je možno uhýbat, je možno nějaký čas

kličkovat, unikat jim, dočasně se těšit z úspěchů a kariéry, až je

nakonec člověk sevřen ve spárech pravidel, jež odmítal

dodržovat.

Je

v tom

cosi

hrozného,

tajemného,

nepochopitelného. Právě proto bylo možno dobrodružné

fantastiky tak vhodně použít k vystižení těchto vztahů.

Román o vztazích mezi policií a trestanci, bankéři

a kurtizánami, ministry a soudci vyústí v triumf galejníka, jenž

těchto vztahů dokonale dovedl využít, kdekoho měl v hrsti

a bylo mu nabídnuto místo šéfa bezpečnostní služby

(„Vautrinovo poslední převtělení“ je názvem závěrečného dílu

románu). V tom, že Vautrin, zradiv své důvěrné kumpány, se

„ze zvěře stává lovcem“, jak sám říká, není nic nelogického

a protismyslného, jak by se mohlo zdát. Je v tom naopak

dovršena logika Vautrinovy postavy. Muž, který v „boji proti

společnosti“ dokonale poznal a ovládl její tajné pružiny, nebyl

pouhým pozorovatelem a naprosto ne jejím rozhořčeným

kritikem, ale jejím dobyvatelem a stal se velmi výrazným

představitelem její morálky. Současný marxistický kritik André

Wurmser mohl právem označit Vautrina za nejtypičtější

„individuum individualismu“, za „filozofa individualismu“,

a takto

vystihl

jednotu

charakteru

Vautrina-galejníka

a Vautrina-šéfa policie: „Jeho Poslední vtělení uzavírá tuto

velikou fresku, která počala sněním Dvou přátel z Angoulému,

uvedla na scénu tři hlavní moci naší éry, éry kapitalistické: tisk,

finance a policii a končí touto lekcí: skutečná hraniční čára

neprochází mezi spravedlivým a nespravedlivým, ani mezi

dobrem a zlem, a ještě méně mezi policií a zločinci, prochází

mezi silnými a slabými.“

Veliká znalost lidí a života, světa zákonů a nezákonnosti,

lidských citů a panující bezcitnosti umožnila Balzacovi napsat

strhující dobrodružný román, který je velkolepým shrnutím

jeho pohledu na celou společnost, které vládnou gangsteři,

vzájemně se mezi sebou požírající, společnost, v níž se

obchoduje

s láskou

a s uměním,

s úředními

místy

a s milostnými dopisy, se ctí a se spravedlností.

Jan O. Fischer

Honoré de Balzac

Lesk a bída kurtizán

klub čtenářů

Svazek 530

Z francouzského originálu Splendeurs et miséres des

courtisanes, vydaného nakladatelstvím Garnier, Paris 1966,

přeložila Eva Outratová.

Obálku, vazbu a grafickou úpravu navrhl Bohuslav Blažej.

Doslov napsal Jan O. Fischer.

Vydal Odeon, nakladatelství krásné literatury a umění, n. p.,

jako svou 4296. publikaci v redakci krásné literatury.

Praha 1985.

Odpovědní redaktoři Jan Binder a Ludmila Dušková.

Vysadila Svoboda, graf. závody, n. p., Praha.

Vytiskl Tisk, knižní výroba, n. p., Brno, závod 3, Český Těšín.

29,98 autorských archů, 30,55 vydavatelských archů.

605 22 856

Vydání sedmé, v Odeonu čtvrté. Náklad 82 000 výtisků. 13/32.

01-007-85. Cena váz. 34 Kčs