Evžen Boček

Deník kastelána

Středa 1. listopadu

Hodiny na vzdáleném vesnickém kostele před chvilkou odbily jedenáct. Je ticho. Jako v hrobce.

Sedím za barokním psacím stolem v kanceláři zámku, kde jsem ode dneška kastelánem a kde před necelým měsícem zemřel můj předchůdce Konrad Wilczke. Infarkt. Ještě mu prý nebylo ani padesát.

Jsem úplně sám ve tři sta roků staré budově, která má určitě přes padesát místností, a mám spát na posteli, kde nedávno ležel nebožtík. Dobrý začátek.

Ale jak jsem vlastně přišel na to, že tam ležel?

V jednom kuse čumím na tu odřenou pohovku a cosi mě neustále nutí, abych se tam díval. Cítím se, jako by mi někdo rajboval střeva. Ještě ke všemu od rána nejde proud.

V jednom šuplíku jsem našel dvě ohořelé svíčky. V jejich světle vypadá celá místnost až přízračně.

Ten chlap musel být totálně ustřelený!

Kromě psacího stolu, několika židlí a té neblahé pohovky jsou tady už jenom zrcadla. Několikrát jsem je zkoušel spočítat, ale pokaždé docházím k jinému výsledku. Každopádně je jich kolem čtyřiceti, včetně obrovského zrcadla v pozlaceném rámu, které je pověšené na stropě. Slyšel jsem, že každý kastelán je tak trochu pošuk, ale tohle teda opravdu musela být třída. Vidět pořád sám sebe ze všech možných úhlů, a dokonce i zezadu…

Pěkných pár hodin si lámu hlavu, k čemu je to dobrý. Je to pozůstatek nějakýho bizarního happeningu, nebo ten člověk zkoušel, jak rychle se z něj stane schizofrenik?

Tohle je přímý expres na nejbližší psychinu.

Leze mi to pěkně na mozek.

Je to, jako by mě někdo naklonoval.

Několikrát se dokonce přistihnu, jak zvedám hlavu, abych se podíval do benátského zrcadla na čelní stěně, jestli za mnou někdo nestojí.

Pod oknem prošel noční strážný. Jmenuje se tuším Svoboda (křestní jméno jsem si nezapamatoval), kulhá na pravou nohu a je obdařen tikem, při němž nejdřív fantasticky vypoulí oči a vzápětí prudce trhne hlavou, jako by dostal neviditelnou facku. V té chvíli vypadá příšerně. Kužel světla z jeho baterky se na okamžik zastavil přímo uprostřed stropního zrcadla a ozářil celou místnost. Ještě ho slyším, jak svým skřehotavým hlasem něco vztekle volá na služebního německého ovčáka s podivuhodným jménem Rago, ale slovům nejde rozumět.

Večer jsem volal Ivance. Je to špatné. Ne a ne se s tím smířit. Stejně jako všichni ostatní, také ona to bere jako nějakou nemoc, třeba žloutenku nebo zápal plic, ze které se časem vyléčím. Všichni jsou přesvědčeni, že je to jenom chvilkový úlet, něco podobného jako Valdova patnáctiletá milenka nebo Mikinův roční pobyt v pravoslavném klášteře kdesi v Rusku.

Je mi pětatřicet a moje nasranost na celý vesmír dosáhla vrcholu. Jsem v malé moravské vesnici, tři sta kilometrů od Prahy, ze které jsem nikdy předtím nevytáhl paty, a nemám ani páru, co takový kastelán dělá. Ale než se vrátit, tak raději chcípnu.

Pak jsem mluvil chvilku s Evičkou. Nemůže se dočkat, až bude bydlet na zámku, ačkoliv hlavně proto, že jsem jí slíbil koupit psa. Při loučení měla smutný hlas.

Z útrob zámku se začínají ozývat zvuky. Jako by se ten starý barák probouzel k životu.

Do prdele, to je ale nepříjemný.

Čas od času se ozve nějaké bouchnutí nebo zapraskání. V nepravidelných intervalech je slyšet něco jako klepání na vzdálené dveře. Ale nejpůsobivější jsou kroky. To pravidelné vrzání parket. Před chvilkou se to ozvalo v místnosti nade mnou.

Začínají se mi klížit oči, ale nevím, jestli se mi podaří usnout. Bude půlnoc. Stejně je to neuvěřitelný. Končí den, ve kterém jsem se stal kastelánem.

Čtvrtek 2. listopadu

Ráno

Je půl šesté. Probudil jsem se zimou. Akumulační kamna jsou studený jako psí čumák. Jeden z velkých reflektorů, které v noci osvětlují zámek, svítí přímo do okna mé kanceláře a všechna ta zrcadla jeho účinek ještě násobí. Přes noc zřejmě zapnuli proud a Svoboda je rozsvítil.

Připadám si jako v mikrovlnce.

Šok při probuzení. Sotva jsem otevřel oči, přímo nad sebou spatřím chlapa připíchnutýho na stropě. Než mi došlo, že se dívám sám na sebe, byl jsem z postele venku. To byl fofr. Tak rychlý jsem nebyl ani na vojně. Sny žádné, nebo si alespoň nevzpomínám. Cítím se nezvykle odpočinutý a kupodivu nemám pravidelnou ranní migrénu. A to je co říct.

V sousední místnosti, která slouží jako archiv písemností, jsem si uvařil kafe. Mimochodem, je tam pyramidální bordel. Ježišmarjá, tam je bordel. Myslím, že bych měl začít právě odtud. V rámci možností se do toho pokusím vnést nějaký systém a přitom snad zjistím, co práce kastelána vlastně obnáší.

Ačkoliv — nebylo by lepší polít to benzínem a zapálit?

Večer

Nevím proč, ale vždycky jsem si myslel, že na jižní Moravě je pořád teplo. Není to pravda. Je tu strašná zima. Je tu kurevská zima. A zámek je velká lednička, kde je ještě mnohem chladněji než venku. Už dobrou hodinu sedím u obstarožního teplometu z roku raz dva, popíjím horký čaj a jsem tak utahaný, že mi nevadí ani zrcadla.

Já si na ně snad i zvyknu!

Obloha je nádherně jasná. Do rána bude určitě mráz.

Už v osm ráno přijel Forman dělat předávací inventuru kulturního mobiliáře. Forman je vedoucí odboru kultury na okresním úřadě.

Je to samolibý, ješitný blbeček.

Je to můj šéf.

Od prvního okamžiku bylo jasné, že nám dvěma to spolu nepůjde. Copak se dá vycházet s člověkem, který má na krku tři zlaté řetízky a vlasy stažené do copánku? Vypadá jak maník od kolotočů. Když si představím, že mě bude buzerovat polovzdělaný debil, naskakují mi pupence. Takže zas taková idylka to tady asi nebude. Ale stejně by mě zajímalo, jak se do takové funkce dostal.

V inventarizační komisi je kromě nás dvou ještě uklízečka Valerie Ottová.

A to je divná ženská. Nevím, co si mám o ní myslet. Na uklízečku má udivující kunsthistorické znalosti a nebýt jí, tak s tím nebudeme hotovi ani do Silvestra. V těch seznamech je nepředstavitelný chaos (Forman říká mrdník a taky říká shit, aby bylo vidět, že je „in“, ubožák). Normální smrtelník nemá šanci se v tom vyznat. Valerie se v tom vyzná.

Abych byl přesný; vyzná se v tom výborně. Mám velice silné podezření, že to zná zpaměti. Já sám jsem byl už ve třetí místnosti dočista zpitomělý a Forman na tom byl podobně, takže jsme se oba omezili na mechanické odškrtávání v knize evidence (říká se jí „černá“ podle černé vazby; to je přece geniální) a identifikaci předmětů nechali na Valerii. Po dvou hodinách jsem byl tak promrzlý, že jsem nemohl skoro mluvit a veškerý ten míšeňský a vídeňský porcelán bych vyměnil za talíř horké polívky a velkýho panáka.

Asi to není úplně nejlepší přístup, ale nebudu si přece namlouvat, že mě rozněžňuje staré harampádí. Když mě včera okresní hejtman (teď se vlastně říká přednosta) uváděl do funkce a mluvil o „náročném poslání a odpovědnosti za svěřené hodnoty“, měl jsem co dělat, abych z těch kydů nezačal zvracet.

Kdyby mohlo být úplně po mým, tak bych nejradši někde pásl ovce, ale to by Ivanka asi nerozdýchala. A to mně pořád vyčítá, že jsem sobec. Taky jsme se mohli stěhovat někam na salaš.

Na oběd jsme šli s Formanem do místní hospody, která se jmenuje „Nový svět“. Je to odporná, špinavá špeluňka.

Z pěti jídel na jídelním lístku neměli tři. Dali jsme si guláš. Byl připálený. Chlápek, co nás obsluhoval, byl opilý, a když jsem si objednal čaj, zatvářil se, jako by to slovo slyšel poprvé v životě.

Nový svět.

Na zpáteční cestě přes zámecký park jsme se zastavili v zámeckém zahradnictví. Zahradník se jmenuje Fiala. Zrovna opravoval motorovou pilu. Je to buď alkoholik, nebo narkoman. Anebo obojí. Skelný pohled upřený kamsi do neurčita, třesoucí se ruce a zajímavě nekoordinované pohyby… Forman mi potom řekl, že za ty prachy nikoho lepšího neseženu. Zkusil jsem si představit toho chlapa s rozjetou motorovou pilou v rukách.

Ovšem park je celkem udržovaný, aspoň na první pohled.

Valerie na nás už čekala.

Nevím proč, ale jsem z ní nesvůj. Kdykoliv se setkáme očima, rychle uhne, jako by měla strach, že ji uhranu nebo co. Přitom jsem si všiml, že si mě v jednom kuse prohlíží tím svým podezíravým pohledem. Ještě jsem od ní neslyšel souvislou větu. Bydlí v malém domku na konci hospodářského nádvoří. Její manžel Alexandr tady dělá nočního hlídače (dnes má službu) a nápadně připomíná Bélu Lugosiho v Upírovi Nosferatu. Oba mají přes sedmdesát, ale hádal bych jim tak o deset míň. Na zámku prý pracovali ještě za posledního hraběte.

Skončili jsme ve čtyři odpoledne. V zámku už bylo šero. Pokud to dobře půjde, zítra doděláme návštěvnickou trasu a od pondělka začneme depozitáře ve druhém patře. Už aby to bylo.

Chtěl jsem zavolat Ivance, ale nefunguje telefon. Ani mě to nepřekvapuje. Tohle je opravdu Nový svět.

Pátek 3. listopadu

Inventuru prvního patra jsme zakončili v „mojí“ kanceláři. Zrcadel je třicet sedm. Když jsem se Valerie zeptal, co tím Wilczke sledoval, pokrčila rameny a řekla: „To nevím.“

Ale abych řekl pravdu, nic jinýho jsem od ní ani nečekal. Babka nemluvná.

Komická příhoda. Forman si opět hrál na Pana důležitého a nedošlo mu, že ta zrcadla dělají místnost větší, než ve skutečnosti je, takže když se rozběhl ke stěně, aby nám hlásil čísla, prudce do jednoho narazil hlavou a začal hrozně nadávat. Na Wilczka. Kretén, paranoik, úchylák…

Asi ho neměl moc rád.

Celý ten výstup zakončil tím, že mi velice výhružně sdělil: „Urychleně to tady musíte dát všechno do pořádku.“

Nechápu sice úplně přesně, co myslel tím „všechno“, nicméně jsem mu řekl, že se o to pokusím.

Je mi ho trochu líto. Úředníček.

Odpoledne jsem si přinesl z „archivu“ půlmetrový stoh směrnic a nařízení. Když to všechno přečtu, zůstanu normální?

Později

Kristepane, to je čtivo. Tak na zánět mozkových blan. Chvilkama je to zmatený jak všechny postmoderní romány dohromady a chvilkama to připomíná hlášení Rádia Jerevan. Kdo tohle píše? Šílenci? Nebo si ti lidi dělají srandu? Já z toho snad vypelichám. Bez příslušného školení se tady nesmí člověk ani vykadit.

Neměl náhodou Kafka nějakou stáž na okresním úřadě?

Dnes už naposledy

Směrnice o výkonu strážní služby obsahuje dodatek, kterému ale vůbec nerozumím:

S účinností od 1. 7. 1995 se nočním strážným zakazuje provádět pochůzky uvnitř objektu. Od tohoto data budou noční strážní provádět kontrolu objektu pouze zvenčí. Podepsán Konrad Wilczke. To přece nedává smysl. On jim v podstatě zakazuje hlídat.

Zítra se musím zeptat Otta, jak jim takovou blbost zdůvodnil. Snad proboha nechtěl, aby to někdo vykradl. Nebo jo?

Asi to byl fakt cvok.

Sobota 4. listopadu

Napsal jsem dopis Míťovi, ale nevím, kam ho mám poslat. Už tři měsíce o něm nemám žádnou zprávu. Na tak dlouhou dobu se ještě nikdy neodmlčel. Poslední pohled přišel z Laosu. Už jsem ho neviděl skoro dva roky.

Stýská se mi po něm.

Hned ráno jsem se byl projít v parku, který je mnohem větší, než jsem si myslel. Všude je plno vran. Nikdy jsem si nevšiml, že se jim leskne peří.

Odkud sem vlastně přilétají?

A co tady přes zimu ty mrchy žerou?

Vyšel jsem do táhlého svahu, odkud je vidět skoro celý zámek. Díval jsem se na tu starou budovu s opršenou fasádou a oprýskanými okenicemi a ptal se sám sebe, co tady kurva vlastně budu dělat. Podpírat tu starou barabiznu vidlema, aby nespadla?

Když nic jinýho, je tady klid a čistý vzduch.

Probloumal jsem bezcílně celé dopoledne. Za tu dobu mě ani jednou nenapadlo, abych se podíval na hodinky, a nebýt kostelních zvonů vyzvánějících poledne, kdoví jak dlouho bych tam ještě chodil.

Moje roztěkané myšlenky se postupně začínaly uklidňovat a já jsem vnímal jenom zvuky a obrazy, které mě bezprostředně obklopovaly. Listí šustící pod nohama, krákorání vran, popraskanou kůru stromů, zčernalé dřevo lávek přes vodní kanály…

Když jsem se vracel po hlavní cestě k zámku, někdo stál na východní terase. Najednou, nevím proč, jsem měl pocit, že mě pozoruje, přestože na tu dálku nebylo možné poznat, jestli stojí čelem nebo zády. Je to úplná blbost, ale v tu chvíli mi to bylo nepochopitelně nepříjemné a já jsem přidal do kroku. Předchozí klid byl ten tam. Nechápu, proč mi připadalo tak důležité vědět, o koho jde a jestli se opravdu dívá na mě. Pořád jsem zrychloval. Skutečně se díval do parku, což jenom potvrzovalo, že se dívá na mě. Pak se otočil a byl fuč. Obešel jsem celý zámek. Samozřejmě že jsem ho nepotkal.

Připadal jsem si jako dokonalý pitomec. Jenomže pak jsem chtěl odemknout bránu do vnitřního nádvoří, a zjistil jsem, že není zamčená. A to už mi ujížděly nervy, protože bylo jasné, že jsem ji určitě zamykal. Stál jsem tam a měl strach ty vrata otevřít.

Já jsem měl opravdu strach! Ale z čeho, do hajzlu, z čeho? (Jestli už mně nezasekává z té mojí „pohádkové“ kanceláře.)

Prostě debilní iracionální strach. Jediná věc, která mě napadla, bylo jít se zeptat k Ottům, jestli nebyli na vnitřním nádvoří. Zrovna obědvali.

Tvářili se, jako by mě viděli poprvé v životě. Přesto si Alexandr obul boty a bez ohledu na mé protesty se tam šel se mnou podívat. Vzal za kliku, otevřel ty posraný vrata a ukázal na vystrčenou zamykací západku. Znovu je zavřel a zamkl. Zalomcoval jsem s nimi. Byly zamčený.

„Je to starý mechanismus. Musíte zamknout na dva západy,“ řekl lhostejně a já jsem měl chuť jít se spláchnout do záchodu. To byl trapas jak kráva. Kastelán, co neumí zamknout vrata.

Naštěstí to nijak nekomentoval a odešel si dojíst ten oběd.

Všechno bylo v pořádku.

Tak proč se sakra potím v podpaždí?

Odpoledne jsem se trochu hrabal v „archivu“ a v jedné skříni jsem objevil kompletní počítačový hardware včetně instalačních disket. Všechno zabalené. Na dodacím listu je datum 5. 10. 1995. Wilczke umřel šestého. To si teda kompjútru moc neužil.

Natahal jsem to do kanceláře a nepůjdu spát, dokud to nerozjedu.

Ostatně, takovou laserovou tiskárnu jsme neměli ani na fakultě.

Neděle 5. listopadu

Jsou čtyři hodiny ráno. Před chvilkou jsem se probudil vlastním křikem. Přestože je tady dost chladno, byl jsem úplně zmáchaný potem a musel jsem se převléct. Kouřím už pátou cigaretu a cítím se jak po srážce s rychlíkem.

Usnul jsem za stolem, na kterém svítí obrazovka monitoru. Takže se mi to podařilo rozjet, ale závěr instalace windows jsem už musel dělat úplně mechanicky, protože si to vůbec nepamatuju. Dokonce jsem si otevřel soubor s názvem Deník kastelána. To jsou věci.

Venku je silný vítr a zámek vydává zvuky jako stará parní mlátička, která se musí každou chvilku rozpadnout. Je mi z toho nanic. I tak jsem slušně vyděšený, a teď ještě tahle zvuková kulisa.

Myslím, že…

O pět minut později

Já se z toho snad poseru. Byl tady Ott. Viděl, že jsem rozsvítil, a přišel se zeptat, jestli něco nepotřebuju. Já toho chlapa žeru. Přes den málem ani neodpoví na pozdrav a ve čtyři hodiny ráno má o mě starost. Když se ozvalo zaklepání na dveře, byl jsem tak zpitomělý, že jsem řekl dále, a snad mi ani nepřišlo divné, že za mnou jde v tuto dobu někdo na návštěvu.

Jak je ale možné, že jsem ho neslyšel jít po schodech?

Otevřel dveře, podíval se na mě a výraz v jeho obličeji byl ustaraný.

Vlastně si nejsem jistý, jestli se mi to taky nezdálo.

Na spánek ani pomyšlení. Už aby bylo ráno.

Pořád mi to běží před očima, vidím to jako film, který si pamatuju do nejmenších detailů, a to mě na tom zaráží asi nejvíc. Když se mi něco zdá, po probuzení jsou to jenom nesouvislé útržky, většinou nesmysly… Ale tohle bylo tak obludně skutečné, tak sugestivní.

Sedím za psacím stolem a píšu na počítači dopis Míťovi. Odněkud ze zámku se ozývají strašné rány. Jinak je úplné ticho. Ty rány se v tom tichu rozléhají jako výstřely. Snažím se tomu nevěnovat pozornost, ale nakonec vstanu a jdu se tam podívat. Dveře do předsálí jsou zamčené a já se musím vrátit do kanceláře pro klíče. Chvilku mi trvá, než najdu ten správný a odemknu. V mosazném svícnu na stole hoří svíčky. Beru ho do ruky, ale je strašně horký. Rány se ozývají z vedlejšího sálu. Jedna okenice se otevřela a mlátí do zdi, přestože venku je bezvětří. (To je ale krávovina.) Otevřu okno a nakláním se ven, abych ji zachytil.

Na terase pod schodištěm sedí Rago a dívá se na mě. Je nehybný a vypadá to, že ani nedýchá. Najednou slyším z parku kroky. Někdo jde po cestě směrem k zámku. Nevidím ho, protože reflektor mi svítí přímo do očí. Rago mě pořád pozoruje. Ke křupání písku se přidává občasné sípavé nadechnutí. Zavírám okenici, ale přes pootevřené žaluzie se dívám ven. Nevím, jestli mě víc znervózňují ty kroky nebo Rago. Objevuje se postava a míří ke schodišti do sálu. Má skloněnou hlavu, takže jí není vidět do obličeje. Kráčí kolem Raga, který se ani nepohne. To sípání je pořád namáhavější. Pod schodištěm se na chvilku zastaví. Cítím, jak se mi scvrkává prdel. Jsem úplně ochromený a nemůžu se pohnout. Těžce vystupuje do schodů. Stojí přede dveřmi do sálu. Přestávám dýchat. Je to nekonečné. A pak slyším zarachocení klíčů. Nohy mám jako z olova, ale přesto se, šílený hrůzou, rozbíhám do knihovny a dál, pryč…

Jsem totálně dezorientovaný, ale ty kroky jsou uvnitř a já vím, že musím dopředu, v té tmě narážím do nábytku, padám, zase vstávám, kupodivu vždycky najdu dveře do další místnosti, ale ten náskok je pořád menší.

Je to beznadějné. Jenomže právě v té chvíli uvidím světlo. Pruh světla pode dveřmi. Vrhám se k nim. Jsem na chodbě. V té tmě jsem proběhl celou instalaci až do hraběcího předpokoje, kde je další východ. Na konci chodby je kancelář.

Když běžím kolem oratoře, všimnu si, že jsou otevřené dveře. Někdo tam stojí. Připomíná mi Alexandra Otta, ale má chlapeckou postavu a černé havraní vlasy. Do obličeje mu v té tmě není skoro vidět.

Zastavím se a volám na něho.

Nereaguje. Jako by mě neslyšel. Ale já moc dobře cítím, že mě pozoruje.

Najednou z ničeho nic zmizí. Prostě se rozplyne. Není tam.

Jak jsem se dostal do kanceláře, nevím. (Tak asi dveřma, vole.) Zhroutil jsem se na židli. Na stole svítil namodralým světlem monitor s rozepsaným dopisem pro Míťu. Chtěl jsem si zapálit cigaretu, ale strašně se mi třásly ruce. Zlomil jsem několik sirek. Konečně se mi to podařilo, jenomže právě v tom okamžiku jsem uslyšel to sípavé nadechnutí.

Stál za mnou. Zvedl jsem hlavu a v zrcadle uviděl odporně bledý ksicht.

To už jsem ječel jak pominutý a ten křik mě probudil.

Venku je boží dopuštění. Co chvíli je slyšet, jak se v nádvoří tříští taška, kterou vítr serval ze střechy. Jen aby nezačalo pršet.

Večer

Po té noční můře jsem usnul jak zabitý a probudil se až odpoledne. Měl jsem chuť na chvilku vypadnout. Sedl jsem do auta a zajel do okresního města na velmi pozdní oběd. Na zpáteční cestě jsem zaslechl z rádia, že včera v noci zavraždil nějaký židovský šílenec izraelského premiéra Rabina. Když jsem přijížděl k zámku, byla už tma, ale reflektory ještě nesvítily. U brány jsem zatroubil na hlídače, protože s Ragem se tak úplně intimně neznáme, a je dost pravděpodobné, že by mě považoval za někoho, kdo sem nepatří. No to je jedno, za co by mě považoval, prostě by mě určitě pokousal. Jenomže se neobjevil ani Svoboda, ani pes. Všude tma jak v pytli. Vjel jsem dovnitř, zhasl světla a čekal. Jak po vymření. Na vrátnici taky nikdo. Vzal jsem baterku a šel se po něm podívat. Bydlí v ubytovně na severní terase.

V jednom okně se svítilo. Vešel jsem dovnitř a obrátil se mi žaludek, jaký tam byl smrad. Nechápu, jak v tom může ten člověk bydlet. Zavolal jsem jeho jméno. Nic.

Podle toho světla byl jeho pokoj na konci chodby. Udělal jsem pár kroků a zavolal znovu.

Neozval se. Naštvalo mě to. Už jsem ho viděl, jak tam chrápe zpitý do němoty. Každým krokem ve mně narůstal vztek. Po předešlé noci jsem byl ještě pořád hodně podrážděný a Svoboda to měl odskákat, protože byl po ruce. Odněkud vyběhla rezavá kočka tlustá jako prase, otřela se mi o nohy, předběhla mě a začala škrábat na dveře.

Zabušil jsem, a aniž bych čekal nějakou odezvu, vešel jsem dovnitř. Vlastně jsem tam vtrhl.

Už jsem viděl jednoho oběšenýho spolužáka, pár nechutných bouraček, nemluvě o tom chlápkovi, co skočil loni v metru pod vlak, a já jsem přišel zrovna ve chvíli, kdy tu kejdu nabírali do igelitových pytlů. Nijak zvlášť mě to nerozhodilo.

Ale tohle byl teda sešup. Svoboda ležel na zemi. Obličej měl znetvořený jakousi křečí, takže vypadal jako karikatura sebe sama. Občas sebou škubl. Ze zaťatých zubů mu tekla krev. Přerývaně dýchal. Musel jsem se opřít o zeď, protože jsem se úplně rozklepal. Celou tu dobu se ta rezavá kočka otírala o jeho nohy a spokojeně předla. Bylo jí jedno, že páníček vibruje, jako kdyby seděl na elektrickém křesle. Po chvilce jsem se přece jenom vzpamatoval.

Z vrátnice jsem zavolal záchranku. Přijeli celkem rychle.

„Epileptický záchvat, dáme seduxen,“ řekl doktor, hned jak ho uviděl. Zvedli jsme ho na postel a dostal injekci.

„Co na to bere?“ zeptal se mě.

Nechápal jsem, co po mně chce. Naštěstí se v místnosti objevil Ott. Ten chlap se zjevuje jako duch.

„Užívá sanepil,“ řekl a doktor jenom kývl hlavou.

Potom vypsal nějaké papíry, jeden z nich dal Ottovi a dodal, že Svoboda má zítra přijet do nemocnice na vyšetření.

Mezitím přišel ten nešťastník k sobě. Doktor se k němu naklonil a ptal se ho na jméno. Svoboda mu nezřetelně, se ztěžklým jazykem odpověděl.

„No, myslím, že to bude v pořádku, ale pro jistotu se na něj běžte v noci občas podívat. A udělejte něco s tím smradem. Je to tu horší jak v kravíně.“

Vyprovázel jsem ho k bráně. Po cestě mi řekl, že psal Wilczkovi úmrtní list.

„To byl tyátr. Ráno ho objevila holka, co tady dělala průvodkyni. Šla otvírat okenice a zakopla o něj. Dostala z toho takový šok, že byla pár dní ve špitále.“

Rozloučil se a nasedl do sanitky.

Takže Wilczke neumřel v kanceláři, ale v zámecké knihovně. Podle doktora ho to kleplo mezi druhou a třetí ráno. Ale co tam dělal?

Já tady opravdu ničemu nerozumím. Když jsem se na to o chvilku později zeptal Otta, který ještě pořád seděl u Svobodovy postele, řekl mi, že ten člověk (jako by ani nechtěl vyslovit jeho jméno) byl nevyzpytatelný podivín. Přitom se díval na Svobodu, který mezitím usnul, a já jsem cítil, že nemá chuť se vybavovat. Zvedl jsem se a odešel, přestože bych se ho chtěl zeptat na spoustu věcí.

Pondělí 6. listopadu

Celý den mě příšerně bolí hlava. Asi z toho včerejška.

Od rána s Valerií a Formanem v depozitářích. Hrůza.

Obrazy, nábytek, porcelán, koberce, zbraně. Všechno naházené bez ladu a skladu. Zatuchlina a stoletý prach.

Forman je z toho zuřivostí bez sebe. Slízla to Valerie. Bránila se tím, že Wilczke tam nikoho nechtěl pustit.

Svoboda mně přišel poděkovat. Byl velice rozpačitý.

Z jeho drmolení jsem pochopil, že se bojí, abych ho nepropustil. Přišlo mi ho líto. Otta jsem neviděl. Hlídal dvě noci za sebou a má toho zřejmě plné zuby. Já taky.

Úterý 7. listopadu

Po ránu přišel člověk, který se představil jako Jan Walter. Je zdejším údržbářem. Minulý týden byl nemocný a dnes přišel do práce. Bydlí ve vesnici.

Hned po našem seznámení mi řekl, že je potřeba naočkovat Raga proti vzteklině a objednat uhlí. A že nemusím mít starost, prý to zařídí. Opatrně jsem se zeptal, jestli nezná nějakého malíře pokojů.

Řekl, že zná. Sebe. Úplný brouk Pytlík. Toho člověka mi posílá samo nebe.

„Vy určitě chcete vymalovat ten byt ve druhým, že?“

Náš nový byt. Je ve druhém patře. Tři obrovské místnosti se štukovými stropy a kachlovými kamny. Kuchyň je stejně velká jako celý náš pražský byt. Okna s výhledem do parku. Když jsem ho poprvé uviděl, málem jsem omdlel.

Už nikdy žádní Lukasovi, kteří si to každý den rozdávali takovým způsobem, že o tom věděla půlka sídliště, už nikdy chrchlání starého Váchy, po kterém se musel obracet žaludek i našemu křečkovi, už nikdy nekonečná houslová cvičení ani poblitý výtah.

Tohle až uvidí Ivanka, tak se zjančí. Schválně jsem jí to v telefonu popsal velice mlhavě. Tato rezidence má jedinou nevýhodu: že koupelna (velká jako náš panelákový obývák) a záchod jsou přes strašlivě studenou chodbu, což je nepříjemné hlavně kvůli Evičce.

Od šarmantní personalistky z okresního úřadu jsem se dozvěděl, že Wilczke tady bydlel jenom dva roky. Potom od něj odešla žena se synkem a on se přestěhoval do malého bytu v přízemí. Po Wilczkově smrti jej policie zapečetila a vzhledem k tomu, že syn, jako nejbližší příbuzný, žije prý v Austrálii, může trvat vyřízení pozůstalosti i několik let. Vždycky když jdu kolem těch dveří, mám sto chutí pečetě sloupnout (už jsem to zkoušel) a jít se podívat dovnitř. Třináctá komnata. No není to absurdní?

Ten chlap byl notorický potížista. Walter o něm prohlásil, že to byl magor jak javor.

Slíbil, že byt bude do pátku vymalovaný. Zvládne to sám.

Ivance jsem řekl, aby pomalu začala balit.

Středa 8. listopadu

Jsem tady teprve týden, ale připadá mi to jako věčnost.

Forman, Valerie, depozitáře. Všichni jsme z toho už pěkně otrávení. Skoro vůbec nemluvíme. Venku mrzne a v zámku je čím dál větší zima.

Čtvrtek 9. listopadu

Forman onemocněl. Pokračujeme sami s Valerií. Pokojem Marie-Arnošty. A to jsem si začínal myslet, že už mě tady nemůže nic překvapit.

Wilczke byl regulérní cvok, který měl být podle mého názoru už dávno v blázinci, ale ta jeho zrcadlová kancelář, noční bloumání po zámku a nesmyslné příkazy jsou v porovnání s Marií-Arnoštou jen zanedbatelné podivnůstky.

Jenom ještě pořád nevím, jestli zámek ty pošahance přitahuje, nebo produkuje. Dyť to ani není možný, aby se na tak miniaturním prostoru sešlo naráz tolik obskurních figurek — epileptický hlídač, zfetovaný (nebo ožralý) zahradník a manželé Ottovi, kteří jsou prostě bez komentáře. A samozřejmě Wilczke.

Jediný normální člověk je tady Walter a já (alespoň si tak zatím připadám).

Když jsme s Valerií odemkli další depozitář a já jsem šel otevřít okenice (v zámku není kromě našeho bytu a kanceláře elektřina), překvapilo mě, že jsem do ničeho nenarazil a o nic nezakopl. Nebyl tady ani takový pach zatuchliny jako v ostatních místnostech.

Přes nádvoří šel Ott s hrncem, ve kterém nosí žrádlo pro Raga. Vzhlédl ke mně, ale rychle zase otočil hlavu. Z vedlejší místnosti spojovacími dveřmi pronikalo rádio, kde zrovna hráli jakousi příšernou odrhovačku, a mlaskavé zvuky štětky. Octli jsme se vedle našeho bytu.

Místnost je na rozdíl od těch předchozích zařízená. Na stěnách visí jakési kýčovité romantické krajinky, v jednom rohu stojí prosklený sekretář s porcelánovým servisem na kávu, ze stropu trčí křišťálový lustr. Parkety pokrývá ohromný červenomodrý orientální koberec. Naproti oknům jsou dvě velké dubové skříně a červený brokátový paraván. Černé koncertní křídlo (úplně stejné jako v hlavním sále) stojí uprostřed místnosti. Malířský stojan se skicou vzdáleně připomínající zámecký park, proutěný kočárek pro panenky, ve kterém leží velký olysalý plyšový medvěd. Na malém stolku u dveří spojujících tuto místnost s naším bytem je starý gramofon na kliku.

A nakonec ta postel. Velká, černá, vyřezávaná barokní postel s nebesy a zataženými červenými závěsy ze stejné látky jako paraván. U postele na zemi leží vycpaná skvrnitá doga, velká jako tele. Úplně jako živá. Tomu psovi snad píchali anabolika, jinak to ani není možný. Rago je hovado, ale vedle tohoto monstra by vypadal jako ratlíček.

Nasadil jsem na gramofon troubu a natočil ho. Z uširvoucího skřípání se občas vynořil lidský hlas. Enrico Caruso.

Valerie stála ve dveřích a tvářila se, jako by právě slezla z centrifugy. Vypnul jsem ty příšerné zvuky a popošel k ní.

„Nezlobte se, už dlouho jsem tady nebyla,“ řekla po chvilce skoro omluvně.

Vešla dovnitř, ale dveře za sebou nezavřela. Otevřel jsem černou knihu a podíval se na hodinky tak, aby si toho určitě všimla. Pochopila a svým strojovým, nezúčastněným hlasem mi začala diktovat evidenční čísla. U každé druhé věci se spletla. To už jsem nevydržel.

„Děje se něco, paní Ottová?“

„Možná byste měl vědět, že tady nejsme zas tak úplně sami.“

„Tomu nerozumím.“

Ukázala směrem k posteli.

Zhluboka jsem se nadechl a soucitně se na ni podíval. Myslel jsem, že jí přeskočilo.

„No, pokud míníte toho hafana,“ řekl jsem ironicky, „tak máte moje čestné slovo, že je mu úplně jedno, co se tady děje.“

Neurazila se, jenom se chabě zasmála. Jako by na chvilku odložila tu svoji masku. Ale trvalo to jen okamžik.

„Podívejte se na postel,“ přikázala celkem dost rezolutně.

To mě pobavilo.

„Poslyšte, paní Ottová, co je tohle za šaškárnu? Někdo se tam schoval a udělá na mě baf?“

Jenomže ta babka nežertovala.

Odhrnul jsem brokátový závěs a dolní čelist mi spadla až na hrudník. Leželo tam asi tak patnáctileté děvče v bílé krajkové noční košili. Dlouhé světlé vlasy mělo rozhozené po polštáři a vypadalo, že spí. V pravé ruce drželo knížku Novalisových veršů.

„Ježišmarjá, co to je?“ vykoktal jsem a obrátil se na Valerii.

„Marie-Arnošta. Když zemřela, nechal její otec udělat z vosku tuhle figurínu. Měl jenom ji.“

Ani jednomu z nás nebylo moc do řeči. Pro dnešek jsme skončili.

Zamkli jsme a já jsem se šel podívat za Walterem, jak je daleko s tím malováním.

Řekl, že zítra to dorazí.

Venku padá déšť se sněhem a já před sebou pořád vidím obličej toho děvčete. Mám silně nepříjemný pocit a tisíckrát si můžu namlouvat, že je to jenom figurína.

Moc by mě zajímalo, jak se bude tvářit Ivanka, až zjistí, že máme vedle ložnice mauzoleum.

Pátek 10. listopadu

Dodělali jsme inventuru. Konečně. Kupodivu nic nechybí.

Odpoledne přijel veterinář, aby naočkoval Raga proti vzteklině. Řekl bych, že je to takový zvířecí Mengele. Rago byl asi stejného názoru, protože si nechal sice píchnout injekci, ale potom se Ottovi vysmekl, jakýmsi záhadným grifem si shodil náhubek a zakousl se tomu chlapovi do ruky. Měli jsme co dělat, abychom ho z něj dostali. Strašně nám vynadal. Řekl jsem mu, ať je rád, že neočkoval medvěda. To ho rozlítilo a začal mi vyhrožovat soudem. Poslal jsem ho do háje.

Alexandr Ott mě pozval na návštěvu!

Doslova řekl: „Budeme rádi, když k nám zítra přijdete na oběd.“

No toto.

Později

Nemůžu usnout. V místnosti nade mnou pořád slyším nějaké zvuky, ale nejsou to kroky, spíš jakési tupé údery. Asi bych se tam měl jít podívat.

Jenomže to už si říkám dobrou půlhodinu, a pořád se k tomu nemůžu odhodlat. Jsem směšný. Ležím a myslím jenom na to, až se to znovu ozve. Chvilku je klid a znovu. Už jsem vymyslel několik teorií o původu těch zvuků, ale všechny jsem je postupně zavrhl. Dal jsem si ultimátum: ještě pětkrát to uslyším a jdu tam. Zlatý oči. Pořád ležím a nadávám si do pitomců a debilů.

Já se prostě nepoznávám. Celý život se vrtám sám v sobě, pitvám každou myšlenku, abych vždycky nakonec přišel k názoru, že nic nemá smysl a všechno je úplně na hovno. Laura mi kdysi řekla: „Jsi nechutný, cynický chechtal.“

Jenomže teď civím v obrovské staré ratejně a můj humor vysychá.

Později

Tak jsem se tam byl podívat.

Pomalu jsem stoupal po dřevěném schodišti, které neskutečně vrže (tady vrže všechno — dveře, okna, židle, podlaha…), a srdce jsem cítil až v krku. Tohle jsem naposledy zažil snad na táboře v páté třídě při stezce odvahy. Schodiště má čtyřicet jedna schodů a už na pátém jsem měl co dělat, abych se neotočil a nešel zpátky. Já to nechápu.

Zdráhám se uvěřit, že bych se nechal ovládat něčím tak směšným, jako je strach. Kdyby to byl alespoň strach z něčeho konkrétního.

Na prvním odpočívadle jsem si vzpomněl na Marii-Arnoštu. A pak už to jelo a já jsem nebyl schopný tomu zabránit. Svobodův epileptický záchvat, ten astmatický šašek z toho snu, přízračný Ott, ještě že nevím, jak vypadal Wilczke.

Těch pár desítek vteřin, než jsem vyšel nahoru, mi připadalo nekonečných. Takhle možná vypadá cesta na popraviště.

Zastavil jsem se před dveřmi do pětašedesátky. Ticho.

A najednou ten úder, který mi připadal jako rána z kanónu.

Odemkl jsem dveře a vešel dovnitř. Zůstal jsem stát na prahu a baterkou zmateně těkal po místnosti. Nikde nic. Udělal jsem pár kroků a zastavil se. Polykal jsem nasucho. Tep jako sbíječka v plném výkonu.

Byl jsem v obrazovém depozitáři, místnosti, kde jsme dneska ukončili inventuru. Portréty šlechticů s trojitými bradami, šilhavýma očima a obludně odulými tvářemi mi už vůbec nepřipadaly směšné, ale naopak ještě umocňovaly moji úzkost. V tom rozpoložení by mě děsil snad i obrázek kačera Donalda.

„Je tady někdo?“ houkl jsem (kupodivu dost razantně, nebo mi to tak připadalo) naprosto nesmyslnou otázku, abych alespoň na chvilku rozbil to nesnesitelné ticho. Přitom jsem pořád klouzal kuželem světla po místnosti z jednoho zdegenerovanýho ksichtu na druhý.

Otočil jsem se ke dveřím, že půjdu pryč, když jsem spíš vytušil, než zaslechl, jakýsi pohyb po své pravé ruce. Ještě jsem stačil zaznamenat prudké máchnutí a pak mi náraz vyrazil z ruky baterku, která odletěla a při dopadu na zem zhasla. Totálně ochromený ocitl jsem se v naprosté tmě.

Ale hned vzápětí jsem v úrovni svého obličeje spatřil dvě nažloutlá světýlka, která se rychle přibližovala. Instinktivně jsem si zakryl hlavu a ucítil, jak se o mě něco otřelo. Hrůzou jsem byl úplně bez sebe. Spustil jsem se na čtyři a začal postupovat směrem, kde jsem předpokládal dveře. Co chvíli mi nad hlavou prošustilo to velké něco. Myslím, že jsem v těch okamžicích nebyl daleko od mrtvice. Konečně jsem našel východ a zavřel za sebou dveře.

Nevím, jak dlouho jsem seděl na chodbě, zády opřený o zeď. Každopádně jsem se za tu dobu ve tmě docela slušně rozhleděl a zpáteční cestu jsem zvládl bez problémů, ačkoliv jsem cítil, jak se pode mnou podlamují kolena. Zamířil jsem rovnou na vrátnici. Studený vzduch mě nepatrně uklidnil.

Svoboda spal jako dřevo, a když jsem ho probudil, výraz zděšení v jeho obličeji byl tak upřímný, že jsem nebyl ani schopný mu vynadat.

Řekl jsem mu, aby vzal baterku a psa a šel se mnou do zámku. Trhl sebou, udělal ten svůj tik a zaskřehotal: „Co, co se děje?“

Vypadal velmi nepokojně. Nicméně si oblékl (zdálo se mi, že dost neochotně) zamaštěný prošívaný kabát, pískl na Raga a šel.

Snažil jsem se mu popsat, co se mi stalo, ale zřejmě jsem mluvil dost zmateně, protože se na mě díval hodně nedůvěřivě.

Rago vyběhl po schodišti a zastavil se před těmi dveřmi. Zježil srst a začal temně vrčet. Svoboda se na mě tázavě podíval a já jsem si všiml, že se mu klepou ruce. Hlavou mi blesklo — Ježiš, co když se tady složí?

Uvnitř se ozvala rána a Rago začal zběsile štěkat. Ten štěkot byl ohlušující.

To už jsem nevydržel. Pootevřel jsem dveře a pustil ho dovnitř.

Svoboda vypadal nepříčetně. Škubal hlavou, poulil oči a já nabyl dojmu, že mě vůbec nevnímá. Ten chlap byl úplně mimo výseč. Ale já jsem na tom nebyl o moc líp. Dost šílená situace. Rago uvnitř štěká, co štěká, on přímo řve jako o život a já stojím venku s pološíleným zoufalcem, který to tady má hlídat. Vzal jsem mu z ruky baterku a nohou otevřel dveře. Stejně jako předtím jsem zůstal trčet na prahu. Byl jsem tak vynervovaný, že se mi chtělo zvracet.

Rago stál u vyřezávané barokní skříně v arkýři a vytrvale štěkal. Na skříni seděla sova a tvářila se naprosto lhostejně. Jak se dostala dovnitř, nevím (možná tam vletěla, když jsme měli polední pauzu a nechali otevřené okno), ale sotva jsem otevřel okno, neomylně k němu zamířila a vyletěla ven. Rago se mohl zbláznit. Za předvedený výkon jsem ho pochválil.

Svoboda stál pořád na chodbě a opíral se o zeď. Hrdina. Naštěstí se tvářil provinile.

Teprve v kanceláři jsem si uvědomil, že tam někde leží moje baterka. A taky že celý ten nervák byl kvůli trochu přerostlýmu ptákovi. Ta mrcha mě k smrti vyděsila a ještě mě škrábla do ruky, která začíná dost pálit.

Zatím se tady rozhodně nenudím.

Sobota 11. listopadu

Celou noc jsem bolestí nespal, chladil jsem si ruku pod vodovodem a proklínal všechny sovy na světě.

Kolem sedmé ráno se začalo rozednívat a já jsem se od toho věčného pochodování do koupelny a zase zpět sotva držel na nohách.

Sedl jsem do auta a jel na pohotovost. Co si ta mladá doktorka asi tak myslela, když jsem jí řekl, že mě poškrábala sova? Dostal jsem tetanovku, prášky od bolesti, odporně páchnoucí mast a doporučení, abych přišel v pondělí na kožní.

No to určitě.

Hodinový rozhovor s Ivankou. Je zlatá. Všechno zařídila a já nemusím do Prahy. Stěhováky objednala na čtvrtek. Evička je zase nemocná. Letos snad podvacáté. Nikdo mi nevymluví, že je to tím zkurveným městem.

Obě mi strašně chybí. Nechápu, jak jsem mohl uvažovat, že odejdu bez nich.

Oběd u Ottů. Kostelní hodiny odbíjely poledne, když jsem zaklepal na jejich dveře. Otevřít přišla Valerie. Vrazil jsem jí do ruky kytku, kterou jsem koupil dopoledne ve městě. Růže. Usmála se! a pozvala mě dál. Nemusí se u nich zouvat.

Alexandr seděl u stolu a četl noviny. Rychle vstal a podal mi ruku.

Sedl jsem si ke stolu a Valerie přinesla polívku. Nudlovou. Před jídlem se pomodlili. Snědli jsme polívku a na řadu přišly řízky. Během oběda konverzace typu Jak se vám tady líbí, Není vám v noci zima atd.

Bla-bla-bla. Podřídil jsem se tomu křečovitému rozhovoru a rychle jsem jídlo zhltl, abych mohl co nejdřív vypadnout. Jenomže potom uvařila Valerie kafe, Alexandr si zapálil dýmku, chvilku se mi díval do očí (ten pohled byl hodně zpytavý, ale já jsem to vydržel a neuhnul jsem) a pak začal mluvit. Byl to dlouhý monolog. Mluvil zřetelně a já jenom tiše žasl. Přednášel jak na divadle, ale nebylo to teatrální, nedělal žádná gesta, jenom občas ztlumil hlas. Ta řeč byla prostě famózní a já jsem cítil, jak si mě ten člověk podmaňuje.

Začal tím, že se mi omluvil.

„Nezlobte se prosím za naše řekněme přezíravé chování vůči vám, ale naučili jsme se být velmi opatrní.“ Odmlčel se. To byl slibně tajuplný úvod.

„Váš předchůdce byl zlý člověk (slovní spojení jako vystřižené z nějaké mayovky, ale fakt to takhle řekl) a spoustě lidem ublížil. Je dobře, že je po smrti.“

To bylo poměrně šokující. Úplně mě však dorazil, když dodal:

„Myslím, že vy budete dobrý kastelán.“

Na lidi, kteří mi mažou med kolem huby, jsem neskonale alergický, protože je mi jasné, že za to budou něco chtít. Tohle bylo ovšem něco jiného. Ten chlap mi nelichotil. Ono to spíš znělo jako příkaz.

Drze jsem se zeptal, jak to může s takovou jistotou tvrdit, když mě zná sotva pár dní. Myslím, že tón té otázky byl značně výsměšný.

Neurazil se. Podíval se na Valerii, a když jsme se znovu setkali očima, ucítil jsem, jak se mi do hlavy hrne krev. V jeho pohledu bylo něco tak zoufale silného, tak zvláštního, že se to prostě slovy nedá popsat.

„Poznám to.“

Na to se už nedalo nic říct.

Co to sakra je, říkal jsem si. Chce mě ten dědek zhypnotizovat nebo co? Nebo je to nějaký iniciační obřad, oni se navlečou do pomalovaných hábitů, přinutí mě sežrat netopýra a potom mě pasují na kastelána?

Byl jsem pěkně naježený, ale Ott se usmál a tím mě dokonale odzbrojil.

„Na zámek jsem přišel v roce 1941,“ úplně přehodil výhybku, „chodil jsem s mladým hrabětem na univerzitu, a když Němci zavřeli vysoké školy, starý hrabě mě zachránil před nasazením v Říši. Oficiálně jsem byl jeho tajemník, ale ve skutečnosti jsem se tady jenom tak poflakoval.“

Při vzpomínkách typu Jak to bylo krásné, když jsem byl mladý se mi chce obvykle akutně zvracet, ale Ottovo vyprávění bylo fascinující. Ten chlap má prostě talent. Ale když nad tím přemýšlím, vůbec mi neleze do hlavy, proč mi to všechno říkal. Nezdá se mi, že by tyhle věci vykládal na potkání.

Každopádně mám teď celkem solidní obraz o zámku v posledních padesáti letech. V pětačtyřicátým zámek zdevastovali Rusové s místní chátrou a hraběcí rodina byla „odsunuta“ do Německa, přestože údajně spousta lidí svědčila o jejich protinacistickém postoji. Hraběnka během transportu zemřela. Alexandr byl jmenován správcem, ale po komunistickém puči se dostal na pět let do kriminálu, protože si s hrabětem dopisoval. Ještě předtím se ale oženil s Valerií, která přijela na zámek těsně po válce dělat soupis kulturního mobiliáře. (Pak se divím, že to má v malíku.) Po Alexandrově zatčení dostal zámek nového národního správce, který se po pár letech uchlastal k smrti.

Na začátku padesátých let udělali komouši z části zámku polepšovnu, a co nezlikvidovali Rusové, dodělali malí grázlíci. Asi to zde muselo být tehdy dost hustý, protože se prý dokonce uvažovalo o tom, že se zámek zboří a z materiálu se postaví kravín. Jenomže pak se o zámek začal zajímat německý velvyslanec (mladý hrabě v Mnichově zapracoval), v německých novinách vyšlo pár článků o devastaci kulturních památek v Československu a partajní hošani z toho znervózněli. Vystěhovali polepšovnu a začali do zámku horem dolem strkat prachy, takže koncem šedesátých let z něj byla výkladní skříň komunistické památkové péče.

V padesátých a šedesátých letech se stal kastelánem bývalý pacholek hraběcího velkostatku, plachý, pologramotný trotl, který zavčas vstoupil do strany.

Po návratu z kriminálu pracoval Alexandr v lese a v osmašedesátým ho znovu jmenovali kastelánem. Jenomže pak přijeli Rusáci a šel zase od válu. Stal se nočním hlídačem.

Ředitelkou objektu byla jmenována baba, kterou zřejmě šukal nějaký okresní pantáta, ale pak ji někdo zbouchl a 17. 5. 1976 nastoupil Konrad Wilczke. Chlap bez maturity, prý spolupracovník Státní bezpečnosti, kovaný komunistický hajzl, který předtím dělal kulturního referenta v nějaké fabrice. Na zámku se pořádaly bezuzdné papalášské pitky.

Nabyl jsem dojmu, že Alexandr je po tom, co prožil, neskutečně velkorysý člověk, ovšem jeho nenávist k Wilczkovi jde opravdu až za hrob. Když o něm mluvil, bylo patrné, s jakým úsilím se snaží ovládat.

Muselo to být peklo. Wilczke byl podle všeho hotový gestapák a pouštěl kolem sebe hrůzu, kudy chodil. Zkurvil, na co sáhl. Alexandr mi odříkal seznam jeho neuvěřitelných rozhodnutí a nařízení. Je to k zblití. K nadřízeným se choval jako servilní hulibrk a do podřízených mlátil hlava nehlava. Všechno mu prošlo. Dokonce prý dostal i vyznamenání za vynikající práci. Po listopadovém převratu obrátil kabát a udržel se. Díky bývalým kamarádíčkům.

„Pokud jde o tu zrcadlovou kancelář, zákaz vstupu nočních hlídačů a spoustu dalších nesmyslů, na které jste zatím ještě nenarazil. Ten člověk (zase neřekl jeho jméno) trpěl poslední dobou stihomamem, utkvělou představou, že ho někdo neustále sleduje.“

Alexandr skončil. Vstal od stolu a z vedlejší místnosti přinesl staré album. Prohlížením fotek jsme strávili další hodinu.

Byl jsem už na odchodu, když mě Alexandr poprosil o shovívavost ke Svobodovi.

„Víte, pracoval tady jako zedník, ale předloni měl vážný úraz hlavy a od té doby mívá epileptické záchvaty. Žena se s ním rozvedla a žije teď v jeho domě s někým jiným. Nemá kam jít.“

Rozloučili jsme se.

Mám toho plnou hlavu.

Abych nezapomněl: u Ottů v knihovně mají spoustu knížek v latině a francouzštině. Pane jo.

Neděle 12. listopadu

Sny neklidné a bizarní, plné postaviček, které jsem včera viděl na těch fotkách. Venku slabě mrholí, ale nemrzne. V rádiu zpívá Edith Piaf.

Dopoledne se mi stala zvláštní věc. Hrabal jsem se v archivu, abych si alespoň částečně ověřil, co jsem slyšel od Otta. Ten chlap fakt asi nelhal a to mi určitě neřekl všechno. Zvlášť povedený je zápis o škodě z 11. 6. 1979:

Během návštěvy bulharských kulturních pracovníků byly nešťastnou náhodou drobně poškozeny dva barokní obrazy z poloviny 18. století. Bulharští soudruzi se za neúmyslné poškození omluvili.

Podepsán K. Wilczke.

Restaurátor, který ty obrazy potom opravoval, ocenil to „drobné poškození“ na sedmatřicet tisíc, což byly v té době nějaký peníze. Taky bych rád věděl, jestli ti bulharští kulturní soudruzi ty obrazy poblili, nebo rozstříleli ze svých makarovů.

Pak jsem našel krabici novinových výstřižků z okresního plátku. Strašný sračky. Probíral jsem se tím úplně bezmyšlenkovitě a naráz jsem měl pocit, že se na mě zřítil strop. Článek se jmenoval Kastelán hodnotí uplynulou sezonu a vyšel v listopadu 1984. Vedle je velká fotka s popisem Kastelán Konrad Wilczke je s uplynulou sezonou spokojen.

Musel jsem se několikrát zhluboka nadechnout. Na té fotce byl totiž chlap z toho šílenýho snu z minulého týdne. Dodneška jsem nevěděl, jak vypadal, a on mě minulou sobotu honí ve snu po zámku, až z toho uchcávám strachy. Pořád hledám nějaké vysvětlení, ačkoliv vím, že neexistuje.

Pondělí 13. listopadu

Ráno přijeli chlápci z firmy, která vyhrála v létě konkurz na elektronické zabezpečovací zařízení. Přivezli si náklaďák materiálu, ukázali mi projektovou dokumentaci a hned začali bušit. Chtěli by to stihnout do Vánoc. Nejhorší na tom ale je, že nemůžou zůstat v zámku samotní. Dnes je hlídala Valerie.

Odpoledne mě navštívil starosta. Bodrý vesnický křupan. Půl hodiny jsme tlachali o ničem, načež se zvedl a odešel. Chtěl zjistit, co jsem zač.

Do zahrady přivezli koks na topení ve sklenících a Fiala s Walterem ho začali sklízet.

Středa 15. listopadu

V noci z pondělí na úterý vykradli zámek Jaroměřice nad Rokytnou nedaleko Třebíče. Ti dacani odnesli dva obrazy za pět milionů a třetí zničili. Na zámku je sice bezpečnostní zařízení, ale než tam přiběhl kastelán a přijeli policajti, byli lapkové v prachu.

Takže všechna ta čidla a detektory, které u nás hoši zrovna přidělávají, jsou možná úplně na hovno. Raději na to vůbec nemyslet.

Zítra přijede Ivanka s Evičkou. Konečně. Valerie umyla sama od sebe v našem bytě všechna okna a uklidila po malování. Na všech je vidět, že jsou hrozně zvědaví.

Čtvrtek 16. listopadu

Ivanka v kuchyni vybaluje nádobí, sleduje přitom v televizi M. A. S. H. a občas se nahlas zasměje. Evička usnula už v půl sedmé večer. Byla k smrti utahaná. Naše první noc v novém bytě.

Už od rána jsem nebyl schopný se na nic soustředit a hodinu před jejich příjezdem jsem prostepoval na nádvoří, přestože venku vytrvale mrholilo.

Když se konečně objevilo ohromné stěhovácké auto a obě z něho vystoupily, chtělo se mi brečet.

Netrvalo to snad ani pět minut a přišli všichni. Ottovi, Svoboda, Walter a dokonce i Fiala. Silně to připomínalo příjezd babičky na Staré bělidlo. Evička byla okouzlující. Všichni se točili jenom kolem ní a byli k uzoufání zjihlí. Já jsem ty lidi nepoznával.

Pak jsme začali nosit naše věci nahoru. Připadalo mi to zničující. Já, Walter a Fiala jsme tahali ty nejtěžší kusy, ostatní kdo co unesl. Bylo až dojemné vidět Svobodu, jak pajdá po schodech s košem Eviččiných hraček a za ním jde Valerie s reprobednami od naší hi-fi věže.

Měl jsem z toho stěhování hrůzu, ale za necelé tři hodiny jsme byli hotovi.

Pátek 17. listopadu

Možná že se opravdu dá něco změnit.

Ivance se tady líbí, i když to nedává najevo. Poznám to na ní. A Evička je šťastná. Dopoledne jsem jim ukázal zámek a pak jsme se prošli parkem a oborou.

„Nevím, čím to je, ale jsi jiný,“ řekla mi večer Ivanka.

Poslední rok nám oběma už bylo jasné, že se musíme rozvést, ale ani jeden nenašel odvahu říct to nahlas. Všechno bylo dávno pryč a jediné, co nás spojovalo, byla Evička, před kterou jsme hráli se zaťatými zuby divadlo na vzájemně se milující rodiče. Ale šlo to čím dál hůř. Přestali jsme si být lhostejní a pomalu jsme začínali jeden druhého nenávidět. Bylo to na spadnutí. A potom přišla tahle nabídka. Vlastně se teď už vůbec nedivím, že je tady Ivanka se mnou, že přijela, ačkoliv zprvu byla tak hrozně proti této „vidlákovské anabázi“. Věděla, že tohle je poslední možnost, jak něco zachránit. Po dnešku už to vím taky, přestože při svém úprku z Prahy jsem na to vůbec nepomyslel.

Možná že se opravdu dá něco změnit.

Sobota 18. listopadu

Od rána jsme s Ivankou vytahovali z depozitářů zachovalé kousky a zařizovali si byt. Valerie mi totiž včera poradila, abych zavolal Formanovi a zeptal se, jestli by se dal kvartýr „dovybavit“ nějakým kulturním mobiliářem. Prý to tak dělají skoro všichni kasteláni. Bohužel to řekla před Ivankou. Představa, že bych měl být tomu člověku zavázaný, mně byla strašně proti srsti, ale když jsem viděl ty Ivančiny psí oči, musel jsem zvednout telefon. Přitom jsem tajně doufal, že mi to nepovolí. Jenomže on to povolil. Možná mu udělal dobře můj prosebný tón, možná je trochu naměkko z finanční kontroly, která u nich zrovna probíhá.

„Pokud nerozeberete instalaci, tak si tam pro mě za mě dejte, co chcete. Ale říkat to nikomu nemusíte.“

Nemám z toho dvakrát příjemný pocit, ale uznávám, že náš skrovný majeteček, který jsme si přivezli, působí v těch monumentálních prostorách až komicky nepatřičně, nehledě na to, že s tím, co máme, jsme vybavili jenom jeden pokoj.

Ivanka byla v sedmém nebi.

Prohrabovali jsme se tím starým zaprášeným haraburdím, vynášeli jsme to na chodbu a znova se vrhali dovnitř. Postupně jsem začal podléhat jejímu nadšení, navzájem jsme si hodnotili úlovky, některé jsme zavrhli, abychom se pro ně zase vrátili. Za hodinu se na chodbě už málem nedalo pohnout…

K obědu jsme snědli míchaný vajíčka a pokračovali v rabování. Do večera jsme všechny věci vyčistili a natahali do bytu. Ivanka byla v takovým laufu, že by snad sama přestěhovala i klavír.

Evička už dávno spala, ale my jsme pořád natloukali do zdí skoby, věšeli na ně obrazy, přetahovali komody, stoly, stolky, židle, křesla, lampy a svícny.

Skončili jsme v jedenáct.

Neděle 19. listopadu

Předešlou noc Evička pořád něco volala ze spaní, takže jsme ji nakonec museli vzít mezi sebe. Když jsme se ráno ptali, co se jí zdálo, nevěděla. Možná si to opravdu nepamatuje, ale já mám spíš pocit, že to nechtěla říct, ačkoliv nedokážu vysvětlit proč. Celý den byla taková zamyšlená. Ale možná že na ni opravdu zase leze nějaká nemoc, jak si myslí Ivanka.

Pořád mi v hlavě vrtá ta neuvěřitelná pitomost s Wilczkem. Ivance jsem to neřekl. Určitě by to brala jako fór. Koneckonců, kdyby tohle někdo vyprávěl mně, taky bych se mu vysmál.

Pondělí 20. listopadu

Dvě hodiny ráno

Tak já teda nevím.

Ivanka s Evičkou už zase spí, venku padá sníh a všechno je v pořádku.

U Ottů se svítí.

Zajímalo by mě, kolik takových nočních probuzení musím ještě absolvovat, než se ze mě stane neurotik.

A kdy si zvyknu, že si zámek žije svým životem? A co Ivanka? Před chvilkou jsem to ukecal, ale vyděšená byla dost.

Stejně je to jako naschvál. Večer jsme o tom mluvili. Říkala, že se tu cítí nesvá. Přesvědčoval jsem ji, že to je jenom otázka času. Celý život jsme v paneláku, kde není soukromí ani na záchodě, a naráz taková haluzna.

„Kdybys bydlela úplně sama ve velkým činžáku, taky bys byla z každýho zvuku podělaná strachy.“

„No jo, jenomže činžák se nevymyká mým představám o bydlení pro normálního člověka, není tři sta roků starý a nacpaný krámama bůhvíodkud.“

Měla pravdu, jenomže já teď musím pořád hrát toho tvrdýho hocha. Občas je to dost namáhavé. Na každý pád jsem od jejich příjezdu mnohem klidnější.

Přiznávám, že nocovat úplně sám v tomhle prostředí je dost silný kafe i na mě. Ovšem takový šoky jako před chvilkou teda rozhodně nemusím.

Spal jsem jako dřevo. Zdálo se mi, že jdu s Laurou a Míťou po Karlově mostě, na kterém byl kromě nás jenom jeden pouliční zpěvák. Když nás uviděl, začal zpívat árii z Rigoletta. Nevím proč, ale Lauru to strašně rozzuřilo, začala se mnou cloumat a ječela, abych toho pokryteckýho zpívajícího hajzla hodil do Vltavy, která se s hlasitým hukotem valila pod mostem. Míťa se tvářil smutně.

Probudil jsem se a jako obvykle jsem nechápal, co se děje.

„Viku, probuď se, proboha.“

Ivanka se mnou třásla a výraz v jejím obličeji byl vcelku nepříčetný. Myslel jsem, že se mi to pořád zdá.

„Někde tady hraje rádio, Viku.“

„No tak ho běž vypnout.“

„Viku, ježišmarjá, probuď se konečně, to není naše rádio.“

Posadil jsem se na posteli. Zámkem se rozléhala árie z Rigoletta doprovázená praskáním. Ivanka se třásla jako osika.

Visela na mně svýma vytřeštěnýma očima a na digitálním budíku svítilo dvacet šest minut po půlnoci. Došlo mi to v okamžiku, kdy jsem si bral z nočního stolku baterku.

Enrico Caruso. To přece hraje ten zasraný gramofon ve vedlejším pokoji. V pokoji Marie-Arnošty!

„To bude v pořádku, Ivulko.“

Ale v pořádku bylo tak akorát moje hovno, protože jsem si myslel, že se poseru.

Než jsem se oblékl, přišla z vedlejšího pokoje Evička, která vypadala stejně vyplašeně jako její matka.

Vzal jsem si z věšáku klíče a vyšel na chodbu. Hned se mi vybavila ta kratochvilná historka se sovou. Křečovitě jsem stiskl baterku.

Pokoj Marie-Arnošty byl zamčený. Čekal jsem snad něco jiného?

Otevřel jsem dveře. Moje představivost jela na plné obrátky, takže když jsem dovnitř posvítil, byl jsem připravený v podstatě na cokoliv. Na Marii-Arnoštu stojící u malířského stojanu, na dávku ze samopalu, na ránu sekerou, na Wilczka. Během několika vteřin jsem vytvořil desítky nejbizarnějších situací, ve kterých jsem se v příštím okamžiku mohl ocitnout.

Udělal jsem pár kroků, zastavil se a nervózně švenkoval světlem po místnosti. Byla mi zima. Všechno se zdálo být na svém místě, ale zároveň mi všechno připadalo úplně jiné. Začaly mě pálit oči. Napětí pořád rostlo, až jsem měl pocit, že se musím rozletět na milion kusů. V puse lepkavo. Jako bych se napil asfaltu. Oči na zemi ležícího psa se leskly. Z plechové trouby zněl přízračný Caruso.

Pomalu jsem přešel ke gramofonu a odklopil přenosku. Přitom jsem nepřestal pozorovat pokoj. Ticho. Deska se pořád točila.

Z vedlejšího pokoje jsem slyšel Ivanku.

„Viku, Viku.“

„Jsem v pořádku, nic se neděje,“ houkl jsem směrem ke zdi.

Celou dobu jsem věděl, že kvůli klidu musím odhrnout závěs na posteli, ale teprve teď jsem k tomu sebral odvahu. Kdybych to neudělal, celou noc bych na to musel myslet a stejně bych se tam dřív nebo později šel podívat. To vím určitě. Jako když se celý večer přesvědčuju, že jsem auto před barákem zamkl, ale nakonec je stejně jdu v pyžamu zkontrolovat.

Marie-Arnošta ležela přirozeně úplně stejně, jako když jsem ji viděl naposledy, ale její obličej vypadal v tom nažloutlém světle mnohem bledší. Dotkl jsem se její ruky. Nebyla studená.

„Proboha, Viku, co se děje?“ začínala být Ivanka hysterická.

Než jsem stačil něco říct, ozvalo se klapnutí spouštěcího mechanismu a Caruso začal nanovo. To byla poslední kapka. Stál jsem snad dva kroky od gramofonu a byl jsem na odchodu. Leknutí bylo kolosální.

„Co tam děláš, Viku?“

Přenosku jsem doslova urval, troubu vytáhl, gramofon jsem zastavil a desku dal nazpět do obalu. Byl jsem tak vystresovaný, že se mi klepaly ruce. Dveře jsem zamkl na dva západy a neodpustil jsem si, abych do nich ještě nekopl.

Netrvalo to ani pět minut, ale Ivanka s Evičkou se tvářily, jako by mě neviděly dvacet let.

„Co to bylo, Viku?“

„Gramofon. Minulý týden jsem ho natočil a ten křáp sám od sebe spustil.“

Můj hlas zněl tak znuděně, jako by se podobné věci stávaly docela běžně. Ivanka jenom nevěřícně kroutila hlavou.

Na záchod jsem musel jít s nimi.

Douška: Ještě že jsem nenatáhl zámecké hodiny na půdě. To by byl teprve kravál.

Úterý 21. listopadu

Mám horečku. Celé dopoledne jsem byl v zámku a hlídal řemeslníky. Po obědě mě musela vystřídat Valerie, protože jsem dostal zimnici. V krku mě bolí tak, že nemůžu ani polknout. Určitě se na tom podepsala ta včerejší noc. Ivanka má kruhy pod očima a bolí ji hlava.

Byl za mnou Alexandr a přinesl mi bylinkový čaj vlastní výroby.

Řekl jsem mu o tom gramofonu. Usmál se a mávl rukou, jako že to nestojí za řeč.

Teď už si to myslím taky.

Točí se mi hlava. Zítra budu muset zajít k doktorovi, aby mi napsal nějaký prášky.

Středa 22. listopadu

Zápal plic. Doktor mě chtěl dokonce poslat do špitálu, ale slíbil jsem mu, že se týden nehnu z postele. Zámkem se rozléhá rachot vrtaček a pokřikování montérů. Jak tam ti chlapi můžou v takové zimě vydržet? Přijedou ráno v osm hodin a jsou tady až do večera. Pořád tvrdí, že to zvládnou do Vánoc, ale zdá se mi, že tomu sami nevěří.

Kdyby tam mohli zůstat sami, prosím, ale takhle? Pořád jim někdo musí stát za zadkem. Valerie a Walter nic neříkají, ale určitě toho mají tak akorát.

Odpoledne je chodí vystřídat Alexandr nebo Svoboda. Taky by se na to mohli vykašlat.

Jsem pořád unavený a skoro celý den spím. Ivanka s Evičkou jely do města nakupovat.

Čtvrtek 23. listopadu

Nudím se. Strašně se nudím. V televizi běží buď dementní americké seriály nebo soutěže pro idioty a všechny svoje desky už jsem si pustil nejmíň dvakrát. Ze zámecké knihovny jsem si nechal přinést hromadu „krváků“ z minulého století a musím sportovně přiznat, že mě tohle čtivo bere daleko víc než Kafka a Dostojevskij, které jsem si alibisticky položil na noční stolek. Ale i tak mě po chvilce čtení začnou nesnesitelně pálit oči a musím toho nechat. Nerozumím tomu. Dřív jsem mohl číst ve dne v noci. Asi to nějak souvisí s tou nemocí.

Od toho ležení jsem celý polámaný a na záchod chodím, i když se mi nechce; jenom abych se trochu prošel a neměl z toho výčitky svědomí. Ten doktor se tvářil příliš nekompromisně a představa, že bych měl ležet v nemocnici, mě děsí.

Dopoledne tady byl hlavní ekonom okresu, aby mě zasvětil do tajemství vedení účetních dokladů. Nepamatuju si z toho nic. Vlastně jednu věc ano. Na zámeckém účtu je přes čtyři sta tisíc, které musím do konce roku vyčerpat, protože se nedají převést do příštího roku. „Pokud tak neučiníte, bude vám o tuto částku zkrácen rozpočet na příští rok.“ To je jak v Blbákově.

Odpoledne jsem se o tom radil s Alexandrem. Řekl mi, že je potřeba vyměnit okapy na severní a jižní fasádě.

Evička se bojí spát sama v pokoji. Prý se jí zdají ošklivé sny. Ale i tak ji musíme několikrát za noc utěšovat, protože křičí ze spaní. Po ránu je vždycky zakřiknutá a Ivanka mě sjíždí vyčítavým pohledem, jako kdybych za to mohl já. Naštěstí z toho zatím neděláme vědu a připisujeme to změně prostředí.

Od oné gramofonové noci byl klid, ale s přicházejícím večerem mně připadá, že obě jakoby trochu znejistí. Evička naštěstí velice rychle usne. Každé odpoledne chodí se Svobodou a Ragem do parku. Je to pro mě (a pro Ivanku tuplem) naprosto nepochopitelné, jak si toho člověka za pár dní doslova zamilovala. Ta chorobně nedůvěřivá Evička, kterou jsme museli po dvou hodinách strávených ve školce odvést domů a slíbit jí, že už tam nikdy nemusí.

Říká mu strejdo a on se může přerazit, aby splnil jakékoliv její přání. Vypadají dojemně a komicky zároveň — malá holka, přihrblý pajdající chlap v umaštěném vaťáku, s nemožným kulichem na hlavě, a velký pes, který blázní radostí, že s ním jde někdo ven.

Zpočátku jsem měl z Raga trochu obavy. Váží určitě půl metráku a jsou s Evičkou skoro stejně velcí. Navíc jsem měl před očima, jak zacvičil s tím hňupem veterinářem, který rozhodně nebyl žádný drobek. Proto mi pořádně zatrnulo, když si Svoboda Evičku poprvé vyzvedl a vzápětí na mě volala Ivanka z kuchyně, že jdou parkem a kolem nich poskakuje ten hrozný pes. Byla z toho úplně vedle a chtěla běžet za nimi.

„Tomu chlapovi snad úplně přeskočilo. Dyť ten pes je zabiják.“

Jenomže právě v té chvíli přiběhl zabiják k naší dceři, ona ho objala kolem krku a začala ho líbat na čumák. Ivanka vykulila oči a zdálo se, že omdlí.

Rago vrtěl ocasem. Svoboda vytáhl z kapsy míček a hodil jej. Rago se pomalu vyprostil z Eviččina sevření a rozběhl se za ním. Vzal ho do zubů a přinesl zpátky. Běžel strašně rychle, jako by se nemohl dočkat, až mu ho Svoboda zase hodí. Jenomže Evička na něj zřejmě zavolala a on změnil směr a blížil se k ní.

Už jsem viděl, jak do ní ta hora masa naráží a ona bezvládně padá k zemi. Nebylo pochyb, že v té rychlosti by srazil na zem koně, natož takový děcko. Sevřel se mi žaludek.

Ale Rago pár metrů před Evičkou zabrzdil a krokem jí přinesl míček. Zvířatům vůbec nerozumím, ale nikdo mi nevymluví, že ten pes si moc dobře uvědomuje svou obrovskou sílu a vůči tak slabému tvorečkovi ji drží na uzdě. Ještě chvilku jsme je s Ivankou pozorovali. Kdykoliv se Rago přiblížil k Evičce, všechny jeho pohyby se tak ukáznily a zmírnily, že jsem se nestačil divit. Než nám zmizeli z dohledu, sedla si Evička Ragovi na hřbet, chytla se ho kolem krku a on s ní šel krokem pomalým jako velbloud.

Ivanka jenom kroutila hlavou.

„Stejně se mi to moc nelíbí.“

Večer nám dalo hodně práce vymluvit Evičce, že Rago s ní v posteli v noci spát nemůže, protože hlídá zámek.

Hned jak se po obědě vzbudí, ptá se, kdy přijde strejda. To se mi snad jenom zdá. Svoboda je taky jako vyměněný. Každý den se holí a snad si začal i čistit zuby, protože už mu nepáchne z pusy. Je k nám hrozně zdvořilý a občas se dokonce pokouší o žert. Moc mu to nejde. S bývalou ženou děti neměl a já mám podezření, že se u něj projevuje něco jako syndrom nenaplněného otcovství. Ať je to jak chce, Evička je spokojená a my si od ní aspoň na chvilku odpočineme. Ivance jsem o té jeho epilepsii radši neřekl, ale hrozím se pomyšlení, že by dostal záchvat, když jsou sami ve dvacetihektarové oboře.

Pátek 24. listopadu

Konečně zpráva od Míťi. Poslal jenom pohled, pacholek, ale i tak mě to potěšilo. Je v Indii a chce tam zůstat několik měsíců. Dokonce připsal i jakousi adresu, na kterou mu můžu psát. Myslím, že bude pěkně překvapený, až se dozví, že už nejsem v Praze.

Napsal jsem mu pětistránkový dopis, který mi Walter odnesl na poštu, kde z toho prý bylo hotové pozdvižení. Baba u přepážky musela telefonovat na všechny strany, aby zjistila, kolik se má vlastně zaplatit.

Žije v nějakém ášramu nedaleko Kalkaty a medituje. Bože, chlapče. Už tě vidím, jak tam sedíš naproti nějakýmu zarostlýmu rachitickýmu Indovi, který to určitě nedělá zadarmo. Matka se musí v hrobě obracet.

Taky jsem mu napsal, že jestli přijede s vyholenou hlavou a zabalený v oranžovým prostěradle, nakopu mu prdel.

„Nechápu, proč se tak rozčiluješ, Viku, vy dva jste úplně stejní,“ řekla mi Ivanka.

Pohádali jsme se. Trochu. Ale asi má pravdu. Jenomže já tyhle duchovní kašpary nemůžu ani cítit. Všechno jsou to jenom vyčuránci, kteří tahají z ulítlých Evropanů a Amíků peníze. Ti zmatení nešťastníci tam s blaženým výrazem čistí latríny a žerou otrubový placky, zatímco jejich guru bágruje v nějaké luxusní restauraci za jejich dolary. Sere mě to, protože vím, jak snadno je Míťa zmanipulovatelný. Musím ho přesvědčit, aby rychle vypadl, nebo tam zmagoří.

Volal mi Forman. Do konce listopadu mám udělat plán oprav na příští rok.

Nevím, odkud mám začít. Taky musím nechat udělat revizi elektriky, hasicích přístrojů a hromosvodů. Do konce roku.

Fiala už druhý den není v práci. Není ani doma.

„Asi má zas ty svoje dny,“ řekl trochu škodolibě Walter, který za něj musí topit ve sklenících. Ti dva jsou jak pes a kočka.

Pomalu mi to začíná být jasné. Alexandr je kápo a jeho slovo je tady svaté. Všichni ho uznávají a nikdo mu neodporuje. Má charisma. Myslím, že jeho postavení je neotřesitelné. Tohle zjištění pro mě není dvakrát příjemné, ale je to tak. Má však tolik taktu a noblesy, že mi nezavdává příčinu, abych se cítil jako nastrčená figurka. Bez něj bych v tom pěkně lítal.

S Valerií je to jiné. Netváří se sice už tak nedůvěřivě jako ze začátku, ale je pořád chladná a udržuje si odstup. Možná se pletu, ale mám takový dojem, že se nijak vřele nechová ani ke svému manželovi.

Svobody je mi čím dál víc líto. Je to Alexandrův chráněnec a dost často k nim chodí na večeři. Přesto je strašně osamělý. Samozřejmě je proti zdravému lidskému rozumu, aby takový člověk hlídal zámek, ale propustit ho je nepřijatelné a nemožné. Ať to tady radši vykradou. S příchodem Evičky přece jen ožil. Kdykoliv s ním mluvím, je tak nepředstíraně pokorný a rozpačitý, že je mi do breku.

Fiala je samorostlý solitér, se kterým nikdo nic nenadělá. Je to hulvát a násoska, ale už mi není tak strašně nesympatický. Minulý týden jsem ho nechtěně překvapil ve skleníku. Zrovna zalíval. Nejdřív jsem myslel, že tam s ním někdo je, protože jsem ho slyšel mluvit, ale pak mi došlo, že si povídá s těma kvítkama. Ustavičně se hádá s Walterem, ale řekl bych, že je to jenom taková hra a jeden bez druhého nemůže být. Kdyby nechtěli, tak se vůbec nemusí vidět. Jenomže oni si pořád vymýšlí nějaké záminky, aby se mohli několikrát za den potkat a vynadat si. Když jsem tu jejich hádku slyšel poprvé, myslel jsem si, že už spolu do smrti nepromluví.

Jenomže za chvilku přišel Walter s tím, že musí v zahradě odvzdušnit topení. A tak to jde pořád dokola.

Ale jedné věci pořád ještě nerozumím. Proč jsou tak přehnaně ostražití a nedůvěřiví ke všemu cizímu? Každý z nich je úplně jiný, ale vůči okolnímu světu se chovají jako kompaktní monolit, jako nějaká kasta. Kromě Waltera se nestýkají z vesnice vlastně s nikým, nikam nechodí a nikdo je nenavštěvuje. Je to zarážející.

A já? Před měsícem jsem neměl o existenci tohoto zámku ani ponětí, a dnes mi připadá, že jsem tady sto let.

Sobota 25. listopadu

Tak Evička už je taky nemocná. Ivanka s ní ráno jela na pohotovost, protože měla celou noc vysokou horečku. Přes devětatřicet.

Sotva se vrátili, Evička usnula a pořád ještě spí. Mám o ni strach. Je hrozně křehká. Odpoledne tady byl Svoboda a přinesl jí bonboniéru.

Venku se právě rozsvítily reflektory. Je šest hodin.

Neděle 26. listopadu

Noc byla nekonečná a oba jsme totálně vyčerpaní.

Kolem půlnoci začala Evička z horečky blouznit. Pořád od sebe někoho odháněla a křičela, ať jde pryč. Dávali jsme jí studené zábaly. Uklidnila se až k ránu.

Zažil jsem to už tolikrát, ale nikdy si na to nezvyknu. Pohled na její rozpálené tělo a skelné oči mi trhá srdce, protože jsem úplně bezmocný.

Ještě teď slyším ten její zalykavý křik.

V jednu chvíli se na nás podívala a plačtivě zaprosila, ať řekneme té paní s klukem, že se jich bojí a aby šli pryč. Ivanka se rozbrečela a já jsem k tomu neměl daleko. A Rago jako by to cítil, vyl celou noc a neutišil ho ani Svoboda ani Alexandr Ott.

Nerad bych to zakřikl, ale zdá se, že nejhorší máme za sebou. Evička se probudila kolem poledne, snědla talíř hovězí polívky a kousek kuřete a zase usnula.

Ivanka klimbá v křesle a v televizi běží adventní koncert z Lobkovického paláce, věnovaný dětskému autismu.

Evička dýchá pravidelně a klidně a mně se zavírají oči.

Pondělí 27. listopadu

Hned ráno se přišel zkroušený Fiala omluvit za tu dvoudenní absenci a prosil mě, abych mu to napsal jako dovolenou. Vypadal strašně. Musel mít hroznou kocovinu. Ruce se mu třásly mnohem víc než obvykle a pod očima měl kruhy. Táhlo z něj jak z palírny. Po jeho odchodu jsem musel vyvětrat. Nic bych za to nedal, že zbytek dne prochrápal v kotelně.

Poprvé od minulé středy jsem byl v kanceláři. Na stole hromada pošty, kterou mi tam dává Valerie. Začal jsem se tím štítivě probírat. Já se z toho pominu.

Papíry, papíry, jenom samý papíry. Nedělám pomalu nic jinýho, než že tlemím do nějakých lejster. Myslím, že to začnu velice brzo dělat jako Wilczke, který měl v krabici došlé pošty asi sedmdesát nerozlepených obálek, některé z nich i rok staré. Vždyť už teď se to dá přehazovat vidlema a furt to přibývá. A jedna hovadina větší než druhá. Už se tomu nedokážu ani smát.

Nevěřil jsem svým očím, když jsem četl interní sdělení jakéhosi ing. Straky z referátu civilní obrany, podle kterého mám vypracovat evakuační plán a následné úložiště pro umělecké předměty v případě válečného konfliktu.

Obratem jsem mu zavolal, abych se ujistil, že si ze mě nedělá srandu.

Nedělal. Myslí to smrtelně vážně. Hňup.

Pak přišel šéf od toho bezpečnostního zařízení kvůli změně v projektu. Původně se počítalo s tím, že druhý ovládací panel (první bude na vrátnici) se umístí do Wilczkova bytu. Jenomže to je teď passé. Takže jsme se dohodli, že tu věcičku dají do naší kuchyně. Už se nemůžu dočkat, až se mi několikrát za noc rozječí v bytě siréna. Chlapík sice přísahá, že se nemusím obávat falešných poplachů, ale o tomhle vím svoje. Kvakin si nechal do vily namontovat něco podobnýho a houkalo mu to v jednom kuse. Pokud to zde bude chtít někdo vybrabčit, tak to udělá i s bezpečnostním zařízením. Podle mě se jedná stejně jenom o alibismus. Má to být napojený na policajty, ale když někdo odstřihne telefon, tak jsme stejně v prdeli.

A už vidím Svobodu nebo Alexandra, jak s gumovým pendrekem honí nějaký zloděje vyzbrojený automatickýma puškama.

A co bych dělal já? Vždyť já, na rozdíl od nich, ani nemám kam utéct.

Měl bych si koupit pistoli.

Evička má pořád zvýšenou teplotu, ale zdá se, že ustupuje. Chválabohu.

Úterý 28. listopadu

První velký průser. Možná ani ne tak můj, ale každopádně průser.

Kolem desáté hodiny dopoledne se z oltáře v kapli utrhla ohromná mramorová deska a spadla na zem. Po cestě s sebou vzala sochu Panny Marie v životní velikosti a všechno se to propadlo do zámecké hrobky pod podlahou. Ležel jsem zrovna v posteli a četl si noviny, když se ozvala děsná detonace a zámek se otřásl v základech. Hodil jsem na sebe bundu a běžel dolů. V prvním patře už nebylo přes mračno prachu vidět. Myslel jsem si, že se zřítil strop na oratoři, ale nedostal jsem se tam, protože jsem se strašně rozkašlal a pálení v očích se nedalo vydržet. Vyběhl jsem na nádvoří, abych se nadechl čerstvého vzduchu.

Před kaplí stál Walter s partou těch drátařů. Vypadali, jako by týden rubali uhlí. Byli v šoku. Jednomu z nich se třásla brada. Z otevřených dveří se valily chuchvalce černého dýmu.

Ptal jsem se jich, co se stalo, ale zdálo se, že mě vůbec nevnímají. Pak se jeden z toho sousoší probral. „Dělali jsme průraz vedle v zákristii a pak to bouchlo. Vyběhli jsme ven.“

Zarazil se a rychle se rozhlídl kolem sebe. Viditelně se mu ulevilo.

„Jsme tady všichni.“

Mezitím vyšla ze zámku Valerie. Zaklapla za sebou vchodové dveře, opřela se zády o zeď a dusivě se rozkašlala.

Stál jsem tam jak jojo.

Valerie dokašlala a pokynula mi rukou, abych šel k ní.

„V kapli spadl oltář.“

Rozhostilo se takové ticho, že jsem slyšel rádio z našeho bytu.

Vrátil jsem se ke kapli. V hlavě mi hučelo, jako bych ji strčil do mixéru. Prach už se rozptýlil. Nakoukl jsem dovnitř. V podlaze vězel ohromný kráter. Zmizela dobrá třetina oltáře a s ní i socha Panny Marie. Celkově to působilo, jako by tam vybuchla bomba. Zbylá část oltáře se tvářila, že co nevidět spadne taky.

Bylo to hodně špatný.

„Kurev tisíc a každá jiná.“

Byl to Walter. Nikdy předtím jsem ho neslyšel mluvit sprostě. Všichni postupně nahlíželi do kaple a pomalu jim to začínalo docházet. Ti lidi se před chvilkou znova narodili. Někdo přinesl flašku vodky. Pořádně jsem si cvakl a bylo mi úplně fuk, že jím prášky.

Přišel Alexandr. Valerie už mu to musela říct, protože byl bílý jako stěna a kousal se do rtu. Já jsem z toho byl taky pěkně rozhozený, ale on vypadal jak pár vteřin před infarktem. Nepřirozeně rychle dýchal a v očích měl šílený výraz. Chvilku nepřítomně civěl do díry, pak se otočil a zmizel. Samozřejmě že je to kurevsky hustý průšvih, ale proč to brát tak tragicky? Všechno mohlo dopadnout mnohem hůř. Kdyby pod tím někdo stál, byl by na sračky. Jenomže on měl ve tváři cosi fatálního, jako by vytušil nějaké zlé znamení, něco podobného, jako když se rozbije zrcadlo nebo tak nějak. Vrtá mi to hlavou a mám z toho dost nepříjemný pocit, ale že by byl pověrčivý, to zásadně odmítám.

Zavolal jsem Formanovi. Přijel za dvacet minut. Prohlídl si to ze všech stran a vyslechl montéry. „Myslím, že je to jasný. Oltář byl už načatý a dřív nebo později by stejně spadl. Vibrace to jenom uspíšily. Můžeme být jenom rádi, že to dopadlo takto.“

Pak volal nějakýho restaurátora. Chlap slíbil, že se na to zítra přijede podívat.

„Teď už nic nevymyslíme, zamkněte to, aby se tam nikdo nedostal. Uvidíme se zítra.“

Nasedl do služební mazdy a odjel.

Jenom doufám, že se během noci neurve ten zbytek.

Středa 29. listopadu

Dlouho jsem nemohl usnout. Pořád jsem měl před očima ten kráter a Alexandra. Je mi z toho nějak divně. Na zámku je nálada jak v márnici. Všichni jsou rozpačití a cosi visí ve vzduchu. Silně to připomíná chandru po nějakým hodně divokým večírku.

Celý den prší.

Už od rána jsem nervózní jak prase. Při holení jsem se pořezal takovým způsobem, že jsem skoro vykrvácel.

V devět přijel Forman s restaurátorem. Jmenuje se Rýdl a měří skoro dva metry. Je z Brna. Když to spatřil, hvízdl a prohlásil: „To je ale kósanec.“ Po žebříku vylezl nahoru, podle mě dost hazardérsky si to proklepal a řekl, že to půjde přikotvit. „Ale bude to vo dršku, chlapi.“

Poté co škodu předběžně odhadl na půl milionu, zalapal jsem po dechu. Forman zůstal klidný. Ta drátařská firma je proti podobným nehodám pojištěná, takže my to prý platit v žádném případě nebudeme.

Šéf drátařů přijel kolem desáté a byl furt stejně sebevědomý. Společně jsme sepsali hlášení pro pojišťovnu a dál se o to prý nemusíme starat.

Jeho mládenci teď buší v druhém patře. To jsem zvědavý, co jim zase spadne.

Alexandra jsem dnes vůbec neviděl.

Evička má zase zvýšenou teplotu. Zdá se, že všechno je úplně na hovno.

Čtvrtek 30. listopadu

Ráno jsem byl na kontrole u doktora. Ještě týden mám ležet. Copak můžu?

V kapli už Rýdl s partou chlapů stavěl lešení. Když jsem viděl, jak se ochomýtají kolem toho několikatunovýho kvádru, který tam drží na čestné slovo, naskakovala mi husí kůže. Musel jsem jít pryč, protože jsem nechtěl riskovat pohled na masakr. Asi jsem byl opravdu přesvědčený, že to na ně spadne.

V osm večer mi Rýdl přišel oznámit, že nejhorší je za nimi. To byla úleva. Celý den jsem nemyslel na nic jiného a jen jsem čekal, až se ozve zas ta strašná pecka. Dali jsme si panáka. Ani mi nepřišlo, že by z toho byl nějak vystresovaný. Já bych na to lešení nevylezl ani za milion.

A to jsem si myslel, bůhvíjaký tady bude přes zimu klid.

Aby toho nebylo málo, přišli dneska klempíři, kterým jsem volal minulý týden. Půl hodiny chodili po střeše a pak mi řekli, že na to můžou od pondělka vletět.

Po sepsání smlouvy se jeden z nich zeptal, jestli mi budou stačit tři procenta provize.

Tomu jsem ale vůbec nerozuměl. Vysvětlili mi, že z každé státní zakázky se dává tři až pět procent provize. Takže já bych měl dostat nějakých dvanáct papírů. Je to prý normální.

Když jsem je ujistil, že v tomhle rozhodně nepojedu, dívali se na mě jak na blba. Odporoučeli se úplně zmatení.

Ale zachoval bych se stejně, kdyby to byla zakázka za stovky milionů?

Svíravý pocit, který mám od toho neblahého úterka, jaksi pořád neustupuje. Takový divný tlak kolem žaludku. Dneska jsem pod hromadou suti, co zbyla z oltáře a podlahy, poprvé spatřil kovovou rakev. Je z ní vidět jenom kousek.

Existuje snad nějaký důvod, proč by mě měla taková volovina znervózňovat?

Pátek 1. prosince

S Evičkou jsme byli zase u doktora. Dostala silnější antibiotika než předtím.

Je pořád zamlklejší. Svoboda ji chodí denně navštěvovat, ale je taky nějak nesvůj. Vždycky se zdrží maximálně deset minut. Včera s sebou vzal Raga, ale ten štěkal tak strašně, že ho musel hned odvést.

Mám čím dál větší strach.

Předešlou noc jsem se probudil (vůbec poslední dny spím jako na jehlách) a slyšel jsem z vedlejšího pokoje Eviččin hlas. Myslel jsem si, že zase mluví ze spaní, a šel jsem se tam podívat. Seděla v posteli a byla vzhůru. Ona byla vzhůru! Ptal jsem se jí, s kým mluvila. Prý s nějakým chlapečkem.

Lehl jsem si vedle ní a oba jsme za chvilku usnuli.

V jejím věku jsem snad byl taky lehce ustřelený, ale tohle se mi nelíbí. Ivance taky ne. Až se uzdraví, zajdeme s ní k dětskýmu psychologovi.

Jsem tady pořád v takovým ajfru, že jsem zapomněl na svoje narozeniny. Odpoledne volal Mikin, abych se připravil, že zítra přijedou. Mluvili jsme spolu ani ne pět minut. Nějak jsme si neměli co říct.

Večer oslava s dortem. Pětatřicet svíček. Od Evičky jsem dostal namalovaný zámek. Bouchli jsme šampaňské, ale ani jsme ho nedopili.

Ivanka se dívá na televizi.

Zpočátku se zdálo, že se to zlepší, ale už zase jedeme ve starých kolejích. Chodíme kolem sebe a nic. A já mám přitom pocit, že se snažím. Ale ono to nějak nejde. Ivanka ještě nic nahlas neřekla, ale já moc dobře vím, že to považuje za neskutečný omyl. Prvotní nadšení z ní velice rychle vyprchalo. Vidím, jak se začíná trápit. A co tady bude dělat, s doktorátem ze sociologie? Prodávat v pokladně vstupenky?

Příští rok měla nastoupit na fakultu.

Často telefonuje do Prahy a potom je vždycky hrozně podrážděná.

Zatím se nehádáme.

Neděle 3. prosince

Je vůbec možné, abych se za jediný měsíc tolik změnil?

Přijeli včera navečer Mikinovým firemním mikrobusem. Byla to jedna velká křeč. Chlastat začali už v Praze a podle toho taky vypadali. Valda sebou praštil, sotva vystoupil z auta. Na nádvoří začali hulákat Happy birthday a Lika k tomu děsně falešně troubila na trubku. Službu měl Ott, kterého jsem od té havárky v kapli viděl poprvé. Styděl jsem se mu podívat do očí.

Kvůli Evičce jsme slavili u mě v kanceláři, přestože jsem celou dobu trnul, že rozbijou nějaký zrcadlo. Dárek mi vyrazil dech. Už při rozbalování krabice jsem věděl, že to bude pěkná hovadina, protože všichni se debilně pochechtávali. Myslel jsem, že mě nemůžou ničím překvapit, jenomže ti pitomci splašili bůhvíkde samopal. Originál Kalašnikov a k tomu bedničku nábojů. A hned ho chtěli jít do parku vyzkoušet. Prý jsou tam i svítící náboje. Radši jsem to hned zamkl v archivu do plechové skříně.

Kromě samopalu byly v krabici ještě infračervené brýle na noční vidění. Fungují úplně bezvadně. Dal jsem si je na hlavu a hned se mi vybavila závěrečná scéna z Mlčení jehňátek, jak do toho úchyla nasype Fosterová celý zásobník. Na rozdíl od samopalu dárek celkem praktický.

Nikdo mi nechtěl říct, kde to vzali, až potom z Réziny vylezlo, že Mikin nakupoval u nějakých Rusů. A že mají doma ještě nějaký pistole a granáty.

Bylo to stejné, tak zoufale stejné jako stovky předchozích společných večírků. S přibývajícím časem a vzrůstající opilostí jsem cítil, jak jsou mi ti lidi vzdálení, a v podstatě jsem čekal jenom na to, až jeden po druhém usnou. Táhlo se to, hrozně se to táhlo.

Valda se zpil do němoty, ale ještě než usnul na pohovce, zapištěl tím svým odporným kastrátským hlasem: „Lidi, Vik už s náma nechlastá, Vik je aristokrat.“ Naštěstí mu nikdo nevěnoval pozornost.

Okolo jedenácté někdo navrhl noční zámeckou prohlídku. Nechápu proč, ale docela mě to pobouřilo. Jenomže Ivanka, která už byla taky piclá, se zvedla, a mně nezbývalo nic jiného, než jít taky. Kočíroval jsem ten opilecký hlouček jednotlivými sály a strašně jsem je nenáviděl. Ivanku především.

Jejich poznámky byly nevýslovně trapné a ve mně se pěnila krev. Alexandr nás musel určitě zaregistrovat a to mě na tom, sám nevím proč, žralo asi nejvíc.

Vybuchl jsem ve chvíli, kdy nás Mikin vyzval, abysme je tam s Rézinou nechali o samotě, že by si to chtěli rozdat. Začal jsem na ně ječet a to je rozesmálo.

„Poslouchej, Viku, nejsi nějak nebezpečně přecitlivělý?“ řekla mi Lika, když jsem konečně dostal všechny na chodbu. Vzteky jsem nemohl ani mluvit. Přitom před měsícem bych to možná považoval za výborný nápad.

Dnes ráno jsem jim uvařil kafe a oni odjeli. Skoro bez rozloučení. Byla to úleva.

„Nepoznávám tě, Viku, jsi dost divný,“ řekl mi Valda, než nastoupil do auta.

Pak ještě stáhl okýnko a zopakoval: „Dost divný.“

Ivanka má kocovinu a tváří se, jako bych za to mohl já.

Pondělí 4. prosince

Klempíři, drátaři, restaurátoři.

Rachot, bordel a zmatky.

Venku mlha.

Fiala kácí v oboře suché stromy, Valerie začala uklízet zasviněnou instalaci a Walter pobíhá od jedné party řemeslníků k druhé, protože pořád někdo něco potřebuje.

Evička byla po dlouhé době venku. Se Svobodou a Ragem. Vrátila se hrozně unavená a večer měla zvýšenou teplotu.

V obchodě jsem se dal do řeči s místním farářem. Řekl bych, že je přibližně stejně starý jako já. Vypadá celkem inteligentně. Měl na sobě šusťákovku adidas a koupil si karton marlborek. Nic bych za to nedal, že mu tady chvilkama hrabe.

Je Polák, ale česky mluví dost dobře. Působí tu od loňska. Když se potřetí zmínil, že na zámku ještě nebyl, pochopil jsem, že chce přijít na návštěvu. Pozval jsem ho na sobotní oběd. Bude se těšit. Já koneckonců taky.

Večer za mnou přišel do kanceláře Alexandr. Kvůli předvčerejší oslavě jsem před ním cítil cosi jako provinění. Ptal se, kdy přijedou vyklízet sutiny ze zámecké hrobky v kapli. Chtěl by u toho být.

Nechápu, proč mu to pořád tak leží v hlavě.

Úterý 5. prosince

Je sedm hodin ráno. Všude klid. Před chvilkou jsem vyplnil absolutně nesmyslný dotazník, který chce mít přednosta zítra na stole. Včera už jsem na něj neměl náladu, tak jsem kvůli tomu dnes vstával v půl šesté. Má asi třicet stránek a jedna otázka je blbější než druhá.

Na dvacátou stranu jsem napsal: Kdo to dočte až sem, má u mě flašku vodky.

To jsem zvědavý, jestli se někdo přihlásí.

Večer

Svoboda si šel odpoledne vyzvednout Evičku a složil se v kuchyni. Záchvat.

Zčistajasna, uprostřed řeči, začal drmolit jakési nesmysly a jeho tik přecházel postupně až do neskutečně obludného šklebu. Příšerně vypoulil oči, na okamžik ztuhl a pak sebou praštil. Přestože už jsem to jednou zažil, byl jsem zase dost vedle. Svoboda sebou škubal a chroptěl jako v posledním tažení. Dusil se. Skočil jsem k němu a chtěl jsem mu otevřít pusu a vytáhnout zapadlý jazyk. Nešlo to. Měl křečovitě sevřené čelisti. Ivanka v ložnici převlíkala postele. Křičel jsem (možná zbytečně hystericky), aby zavolala sanitku. Slyšel jsem, jak se pomalu šourá z ložnice přes obývák. Svoboda začal modrat.

„Co je…“ Nedořekla. Skláněl jsem se nad Svobodou a kvedlačkou, kterou jsem mezitím popadl v šuplíku, mu páčil čelisti. Pot se ze mě jen lil a kapal na jeho znetvořený obličej.

„Zavolej sanitku!“

Ohlédl jsem se. Opírala se rukou o kuchyňskou linku a byla hrozně bledá.

„Sanitku, sakra, nebo nám tady zařve! Řekni jim, že je to epileptický záchvat.“

Nehýbala se.

„Viku, od včerejška nejde telefon.“ Řekla to potichu a hlas se jí trochu třásl.

No jistě, ten kurevský telefon byl zase hluchý a ještě dopoledne jsem si říkal, že to nahlásím až v pátek, aby mě nikdo neotravoval.

V té chvíli jsem si všiml Evičky. Seděla na posteli ve svém pokoji a otevřenými dveřmi to nejspíš celou dobu pozorovala. Setkali jsme se očima. V jejím pohledu nebylo vůbec nic. Prostě se jenom dívala.

Blesklo mi hlavou, že s ní musíme zajít k tomu psychologovi.

Konečně jsem mu kvedlačku vrazil mezi zuby. Strčil jsem mu ruku do krku a vytáhl jazyk. Ivanka se mezitím sesbírala a běžela k Ottům. Přišel Alexandr i Valerie. Snesli jsme Svobodu se schodů a naložili do auta. Alexandr jel se mnou.

Když jsem vjížděl do brány špitálu, napadlo mě, že jsem tady nějak moc často.

Svobodu si tam nechali. Prý nám dají vědět.

Vraceli jsme se jak z funusu. Domluvili jsme se, že za ním zítra pojedeme.

Středa 6. prosince

V noci se mi v jednom kuse zdálo o Svobodovi a do toho se motala Marie-Arnošta, Wilczke a nevím kdo ještě. Nepamatuju si z toho skoro nic.

První výplata. Po stržení nájmu a inkasa to připomíná trochu větší kapesné.

Chlápci z Telecomu přijeli opravit telefon. Sotva za nimi zaklaply dveře, volal hlavní ekonom. Zuřil. Jak jsem mohl uzavřít smlouvu na tu klempířinu bez výběrového řízení. Opáčil jsem, že velice jednoduše, protože o zadávání veřejných zakázek nemám ani páru. Domluvili jsme se, že seženu ještě dvě firmy jako křoví a uděláme to dodatečně. Určitě si myslí, že jsem za to shrábl nějaký prachy.

Odpoledne jsme jeli s Alexandrem za Svobodou. Evička chtěla jet taky, ale podařilo se nám ji přesvědčit, že by ji tam nepustili.

Svoboda leží na interně. Vypadal jako přešlý mrazem a extra radost z naší návštěvy určitě neměl. Celou dobu byl jaksi zaražený.

Doktor nám řekl, že si ho tam nechají do konce týdne na pozorování.

Dlouhý rozhovor s Ivankou. Chce odtud pryč. Chce zpátky do Prahy. Jestli zde míním zůstat, odejde sama s Evičkou. Ani mě to nepřekvapilo. Myslím, že to tady začíná nenávidět. Nechává si posílat programy pražských divadel. Řekl jsem jí, že já odsud neodejdu.

„Jak myslíš, Viku, ale my se v lednu stěhujeme.“

Přesvědčoval jsem ji, aby vydržela do jara, že to bude lepší, že ji určitě deprimuje ta zima. Nechce ani slyšet. Neměl jsem chuť se s ní hádat.

„Evičce se tady líbí.“ To byl blbý argument.

„No to snad ani nemůžeš myslet vážně. Dyť se z ní stává neurotik. V noci křičí v jednom kuse ze spaní, přes den je někde zalezlá a povídá si sama se sebou. Co jsme přijeli, je pořád nemocná.“

„Nemocná byla i v Praze.“

„Jo, to máš pravdu, jenomže v Praze se chovala jako normální pětiletý děcko. Copak jsi slepý, nebo to nechceš vidět?“

Samozřejmě měla pravdu. Z Evičky se tady stává samotářka a podivínka a návrat do Prahy by pro ni byl asi opravdu nejlepší.

Čtvrtek 7. prosince

A to jsem si myslel, že už mě tady nemůže nic překvapit.

Byl jsem na obecním úřadě, abych se konečně přihlásil k trvalému pobytu. Na chodbě jsem potkal starostu. Musel jsem jít k němu do kanceláře „trochu pokecat“. Byl to spíš výslech. Ten člověk má v sobě cosi fízlovského.

Po deseti minutách jsem toho měl plné zuby a vymluvil jsem se na spoustu práce. Vstal jsem z prosezeného křesla a podal mu ruku, abych se co nejrychleji rozloučil.

„Prý se vám propadla podlaha v kapli.“

„Jo, propadla.“

„Tak to se starýmu Ottovi moc nelíbí, že ne?“

Okamžitě se mi vybavilo Alexandrovo zvláštní chování v posledních dnech.

„Proč myslíte?“

„Má tam pochovanýho kluka, to nevíte?“ Znělo to hodně škodolibě.

Vyvalil jsem na něho oči. Postřehl, že to na mě udělalo dojem, a udělal dramatickou pomlku.

Pak z něj vylezlo, že Ottův syn se jmenoval Jan. Studoval medicínu. Ve druhém ročníku mu zjistili rakovinu. Bylo to v osmašedesátým. Ott domluvil léčení s mladým hrabětem v Mnichově. Jenomže už bylo pozdě. Janík tam umřel. Alexandr podle starostových slov vypadal jako smyslů zbavený, a nebýt Valerie, určitě by se zbláznil. Hrozně na něm visel.

Vyběhal si povolení, že ho může pochovat v zámecké kapli. Pohřeb byl v květnu. Vykládalo se, že po příjezdu Rusáků mu hrabě několikrát nabízel, aby za ním odjel i s Valerií do Německa, že se o ně postará. Odmítl. Z místa kastelána ho vykopli a on zůstal na zámku jako noční hlídač.

„Být na vašem místě, dával bych si na něj sakramentský pozor.“

„A to jako proč?“

Starosta vstal, přešel k plechové skříni a začal se v ní přehrabovat. Po chvíli vytáhl nějaký papír a teatrálně mi ho podal.

„Ale nikomu to neříkejte.“

Nikdy předtím jsem nečetl udavačský dopis.

Antisocialistický živel, zastánce starých pořádků, chová nenávist vůči komunistické straně a naší společnosti. Zapamatoval jsem si větu: Alexandr Ott svojí přítomností znehodnocuje význam této památky celostátního významu. Přesně takhle to tam bylo. Kdybych to neviděl černý na bílým, nikdo by mě nepřesvědčil, že se dá něco takového napsat. To nebylo na vyhazov z práce, ale spíš na popravu.

Ani jsem se nemusel dívat na podpis, abych věděl, že to psal Wilczke. Bylo to k zblití. Ten hajzl to rozeslal na všechny myslitelný instituce a udělal kolem Otta strašnou můru.

Jenomže jsem jaksi furt nechápal, jak ten dopis souvisí s radou, abych si na Otta dával pozor. Ale starosta se nenechal přerušit a jenom zvedl vztyčený ukazovák a přivřel oči — jako že hned uvidím. Pokračoval.

Otta si pozvali k pohovoru na okres, ale bylo to jenom pro formu, protože už se stejně rozhodli, že ho vyhodí nejenom z práce, ale i z bytu. Jenomže pár dnů před oním inkvizičním soudem Wilczke úplně nepochopitelně obrátil. Zajel za okresním komunistickým tajemníkem a přesvědčil ho, že to tak nemyslel, že se unáhlil, že Ott má neocenitelné zkušenosti.

To mi přišlo jako hodně přitažené za vlasy a taky jsem to starostovi řekl.

„To je nějaká místní anekdota, ne?“

Pokrčil rameny.

„Myslet si o tom můžete, co chcete, ale je fakt, že Ott na zámku zůstal. Wilczke byl ranař, který nehleděl dopředu dozadu, ale Otta se bál.“

Tak aspoň mám o čem přemýšlet.

Ale pochovat syna v zámecké hrobce je úlet. (Pokud je to ovšem pravda.)

Pátek 8. prosince

Svobodu pustili z nemocnice. Přijel ráno autobusem a hned zalezl na ubytovnu.

Ohlásit se přišel až odpoledne. Vypadal jako nadopovaný. Mluvil jsem s ním ani ne pět minut a celou tu dobu byl roztržitý. Pořád se díval na všechny strany, jako by někoho vyhlížel. U mě v kanceláři!

Nelíbí se mi. Ten jeho tik se zhoršuje. Dělá ho skoro nepřetržitě.

Ott je zamlklý, nemluvný a jsem stoprocentně přesvědčený, že se s Valerií pohádali a nemluví spolu. Ale nenapadá mě, kvůli čemu.

Co se to tady děje?

Odpoledne jsme si vzali s Evičkou Raga a šli se projít. Byla rozpustilá a celou cestu nezavřela pusu.

Proč mám ale pocit, že to jenom hrála?

Jsem přetažený a přemýšlím jako paranoik. Ještě že už je zítra sobota. Bude klid a já se dám trochu dohromady. Je toho na mě moc a sere mě, že si to tak beru. Po ránu mě bolívá žaludek. Teď mi už opravdu chybí jen to, aby mě zase chytly vředy. Musím se uklidnit. Možná je to taky trochu tím zasraným počasím. Kdyby byla aspoň pořádná zima.

Prošli jsme s Evičkou celou oboru a pokračovali dál až k velkému statku, který stojí uprostřed polí. Byli jsme od něj asi dvě stě metrů, když Rago zavětřil, celý se naježil a rozběhl se. Volali jsme na něj, já jsem pískal, ale bylo to k ničemu.

Přiběhl k drátěnému plotu a začal štěkat. Bál jsem se nějaké nepříjemnosti, tak jsem vzal Evičku do náručí a běžel k němu. Rago pobíhal kolem plotu a byl pořád zuřivější. Doběhl jsem k němu a chytil ho za obojek. Připínal jsem ho na vodítko, když se odněkud se strašným štěkotem vyřítila smečka rotvajlerů a vrhla se z druhé strany na plot. Bylo jich určitě nejmíň patnáct.

Evička se mě chytla křečovitě za ruku a začala křičet. Rago vyváděl jako šílený a měl jsem co dělat, abych ho udržel. Psi se vrhali znovu a znovu se strašným řevem na plot. Ani vteřinu jsem nepochyboval, že by nás na místě roztrhali.

Po chvilce se ozval ostrý hvizd a ti hajzlové zmizeli stejně rychle, jako se objevili. Ze vrat stodoly vyšla ženská tak kolem padesátky a hulvátským chraplavým hlasem se ptala, co chceme. Řekl jsem, že se jenom tak procházíme.

„Tak radši hodně rychle padejte pryč.“

Než jsem jí na to stačil něco říct, zmizela zpátky ve stodole.

Vzal jsem Evičku znovu do náručí. Celou cestu se třásla a nemohl jsem ji uklidnit. Vrátili jsme se za tmy. Svoboda právě zapínal světla. Předal jsem mu Raga, jemuž z čumáku tekla krev. Některý z těch vrahů ho kousl i přes plot. Řekl mi, abych tam už nechodil. Ta baba prý psy cvičí dost brutálním způsobem a dělá z nich vraždící maniaky. Pak je prodává za těžký peníze do zahraničí. „Nemá to v hlavě v pořádku.“

No od něj to skutečně sedí. Vypadal ještě roztěkaněji než odpoledne. Měl jsem chuť se ho zeptat, jestli nepovečeřel nějaký muchomůrky.

Sobota 9. prosince

Píšu jsa lehce ovíněn a svět mi přijde o něco veselejší.

Na oběd přišel farář a přinesl mešní víno. Každý jsme vypili jednu sedmičku. Potykali jsme si. Jmenuje se Zbigniew. Zbyněk.

Má doktorát z teologie a je fakt dost dobrý. Někdy musím zajít do kostela. Kam se na něj hrabu. Ten člověk snad přečetl úplně všechno a všechno si to pamatuje. Přitom je neokázalý a jako by se za svoje znalosti styděl. Má fenomenální paměť — cituje jak na běžícím pásu.

Je expert na staroslověnštinu, ale vyzná se ve všem. Nechápu, jak může církev lidi jeho kalibru posílat do takovýchhle prdelí.

Skoro hodinu jsme se bavili o Rilkovi. Samozřejmě že ho četl v originále. Jenom jsem tiše žasl.

Není to žádný prvoplánový katolický náborář, ale o víře a všech těch věcech okolo mluví úchvatně. Přitom je třeskutě vtipný. Ptal jsem se ho na posmrtný život. Mávl rukou a řekl: „No to mně ani nepřipomínej.“

Jsem z něj celkem dost odvázaný a mám pocit, že je mu taky milejší mluvit o něčem jiném, než je špatná úroda řepy nebo mixomatóza králíků. Musí chudák asi vyslechnout pěkný hovadiny, ale nestěžuje si.

Když jsem ho provedl zámkem, řekl, že na něj působí tísnivě. No prosím.

Domluvili jsme se, že až opravíme kapli, přijde ji znovu vysvětit.

Ukázal jsem mu taky Marii-Arnoštu. Připadalo mu to zrůdné.

Ptal se mě, jestli se tady nebojíme.

„Zvykli jsme si.“ (Ale zas tak úplně pravda to není.)

Před šestou přišel Alexandr. Na vrátnici přestaly topit akumulačky, tak si chtěl vypůjčit teplomet z kanceláře. Když uviděl Zbyňka, zatvářil se hodně překvapeně, ale neřekl nic.

„Tak to byl ten pan Ott?“ zeptal se Zbyněk, když Alexandr odešel. „Místní tetiny si o něm šuškají, že tady pořádá duchařské dýchánky. Vizáž na to má.“ Zatvářil se rádoby přísně a pak se bohapustě (to snad ne) rozchechtal. „A taky se povídá, že tě sem dosadil hrabě, protože jsi jeho nevlastní syn. A já jsem se prý v Polsku bláznivě zamiloval, tak mě museli uklidit.“

Byl už trochu piclý a řehtal se jako kůň.

Příští týden půjdu na návštěvu já k němu.

Neděle 10. prosince

Celý den jsem ležel v posteli. Nechtělo se mi vůbec nic.

Evička se už vzpamatovala z včerejšího šoku a od rána si prozpěvuje jakýsi popěvek beze slov. Pořád dokola. Leze mi to na nervy. Ani ona sama neví, kde k němu přišla.

Nechce se mi myslet.

Pondělí 11. prosince

Ráno přijel jeřáb, zastavil na nádvoří a rameno vsunul dveřmi do kaple. Hodinu trvalo Rýdlovi a jeho pomocníkům, než upevnili ten několikatunový žulový blok.

Alexandr stál vedle mě a bylo na něm vidět, jak strašně je nervózní. Určitě tušil, že už vím o jeho synovi, ale zřejmě necítil potřebu něco mi vysvětlovat. Valerie si vzala dovolenou.

Rýdl vylezl z hrobky a houkl na jeřábníka, aby začal zvedat.

Zrychlil se mi tep. Celé to vypadalo krkolomně. Nádvoří se naplnilo černým smradlavým kouřem z výfuku. Walter s Fialou stáli na oratoři a sledovali vše shora. Svobodu jsem neviděl. Rýdl stál na okraji kráteru a dával znamení jeřábníkovi.

Konečně se to pohnulo. Podíval jsem se na Alexandra. Během několika vteřin zbledl. Zdál se mi skoro průsvitný.

Jsem tady ze všeho tak zblblý, že by mě snad vůbec nepřekvapilo, kdyby prasklo lano nebo jeřábníka ranila mrtvice. Ale nestalo se nic. Kvádr se objevil nad kráterem, jeřáb začal popojíždět a Rýdlovi hoši ten žulový kolos usměrňovali železnými tyčemi. V jednu chvíli to vypadalo, že vybourají kamenná futra, ale nějakým zázrakem jej vystrkali ven bez nejmenšího štrejchnutí.

Kvádr naložili na náklaďák vysypaný pískem. Pak ještě vytáhli sochu Panny Marie, respektive to, co z ní zbylo.

Rýdl se přišel rozloučit.

„Příští týden vám sem pošlu chlapy na opravu té podlahy. Teď už to půjde jak po másle.“ Podíval se do hrobky. „Možná by bylo lepší, kdybyste tohle…“ zarazil se a hledal výraz, „kdybyste si to přebrali sami.“

Nasedl do náklaďáku a odjel. Na dně kráteru bylo vidět několik kovových rakví. Nedalo se přesně určit, kolik jich je, protože tam napadala spousta suti z rozbité podlahy.

Z hromady trčely kusy zpráchnivělých desek z dřevěných rakví. A sem tam nějaká kost. Byla to poměrně nechutná podívaná.

Po obědě přistavil Fiala ke kapli traktor s vlečkou a začali jsme to vyklízet. Alexandr nabíral suť lopatou a prohazoval ji přes jemné pletivo. Hnidopišsky vybíral sebemenší úlomky kostí a dával je do velké papírové krabice. Já jsem tu „prověřenou“ suť nabíral do kýblů a podával nahoru Walterovi a Fialovi, kteří je vynášeli ven a sypali na vlečku. Bylo to zdlouhavé a nepraktické, ale ani obvykle tlamatý Fiala se neodvážil nic říct. Ve čtyři přinesl Walter přenosné halogenové světlo a jeli jsme dál.

Ramena jsem měl od toho zdvíhání už skoro vykloubený.

V půl sedmé jsem řekl Ottovi, že bychom toho mohli pro dnešek nechat.

Podíval se na mě tím divným pohledem a řekl: „Ano, je pozdě, běžte domů, já tady ještě chvíli zůstanu.“

Za chvilku bude deset a on je pořád v kapli.

Úterý 12. prosince

Exhumace, den druhý. Neskonale morbidní. Kostí pořád přibývá. Alexandr neúnavně prosívá a já se nemůžu zbavit dojmu, že něco hledá.

Zajímalo by mě, co se honí hlavou člověku, který se přehrabuje v hrobě vlastního děcka.

Odpoledne za námi přišel Svoboda. Sedl si do dřevěné lavice a hodinu nás s nepřítomným výrazem mlčky pozoroval. Vypadal jak na tripu. Podle mě ten člověk už definitivně ulítl. Přestal k nám chodit. Evička se po něm sice pořád ptá, ale pustit ji s ním ven je pro nás nyní nepřijatelné. Možná časem. Ale pomalu přestávám věřit, že se to dá zase do pořádku.

A každý další den mě jenom utvrzuje v tom, že Svoboda je někde jinde. Chtěl bych mu pomoct, strašně bych mu chtěl pomoct, ale nevím jak a bojím se, že on už ani žádnou pomoc nechce. Jako by vyhořel.

Valerie je nervózní a podrážděná. Celé dny je zalezlá v instalaci a uklízí. Pokud se nepletu, v kapli se ještě podívat nebyla.

Sinatra dneska slaví osmdesát.

Středa 13. prosince

Tak přece mě tušení nezklamalo. Alexandr opravdu něco hledal a dneska to konečně našel. Prstýnek, spíš kroužek, tenký, bez jakékoliv ozdoby.

Vlastně jsem ho našel já. Vytahoval jsem mosaznou tabulku s nečitelným jménem nějakého nebožtíka a přitom jsem jej objevil. Ani jsem si ho nestačil pořádně prohlídnout a Ott, který se na mě díval, už mi prstýnek rval z ruky.

Na nic jsem se ho neptal. Podle všeho patřil jeho synovi. Ovšem na můj vkus s tím dělá dost velký ciráty. Ale kdo ví, co bych na jeho místě dělal já.

Kdyby nechal kluka spálit, mohl mít teď klidný spaní (a já koneckonců taky). Dal si prsten do kapsy a pokračoval v práci. Bylo na něm vidět, že se uklidnil. Přijde mi to dětinské. Když mu na tom kroužku tak záleží, proč mu ho dával do rakve?

Čtvrtek 14. prosince

Drátaři dnes odpoledne dokončili zabezpečovací zařízení. Odzkoušeli je a pak mně hodinu vysvětlovali, jak se s tím zachází, přestože je to jednoduchý jak facka. Na policajty signalizaci ještě nezapojili, protože čtrnáct dní musí běžet zkušební provoz, aby se „vychytaly mouchy“. Rovnou jsem jim řekl, že jestli se to několikrát za noc rozhouká, nebudu to zapínat. Siréna má příšerný zvuk.

Večer jsem na vrátnici učil Svobodu s Ottem, jak s tím zacházet. Myslím, že to radši budu obsluhovat sám. Svoboda se tvářil, jako bych po něm chtěl, aby řídil jadernou elektrárnu. Když odešel (tutově vím, že si nezapamatoval ani svůj vstupní kód), zůstal jsem na vrátnici s Alexandrem, který má dnes službu. Přestože o jeho inteligenci není pochyb, bude mu asi nějakou dobu trvat, než to zvládne.

„Víte, na ty mašinky jsem už přece jenom starý.“

Mluvili jsme o Svobodovi. Alexandrovi to jeho chování taky dělá starosti.

„Musíme věřit, že se to zlepší.“

„Nenápadně“ jsem zabrousil na kapli. Kupodivu se chytil. Hned. Určitě mi to chtěl říct a čekal na vhodnou příležitost. V podstatě řekl totéž, co jsem už slyšel od starosty. Zeptal jsem se, proč ho nepohřbili na hřbitově.

„Nemohl jsem uvěřit, že je mrtvý. Chtěl jsem ho mít u sebe. Trvalo několik týdnů, než jsem pochopil, že je pryč. Za tu dobu mi zbělely vlasy.“

Mluvil úplně klidně a mírně se přitom usmíval. Viděl, jak mi postupně tuhnou rysy v obličeji, a omluvně dodal: „Chtěli mě dát do blázince, a kdyby nepřišla ta okupace, tak jsem tam skončil. Je to paradoxní, ale dostal jsem se z toho díky Rusům. Po srpnu jsem měl jiný starosti.“

Nakonec ještě řekl, že by to nikomu nepřál. No bodejť.

Na jazyku mě pálila otázka, co znamená ten prstýnek, ale zdálo se mi, že by to už nebylo moc košer. Přešli jsme na jiné téma.

„Vaší ženě se tady moc nelíbí a chtěla by jít pryč, nemám pravdu?“

Pokýval jsem souhlasně hlavou.

Zabodl do mě oči a zeptal se: „A vy?“

Rozmýšlel jsem se, co mu mám odpovědět. Dívali jsme se jeden druhému do očí. Trvalo to několik vteřin.

„Já bych tady chtěl zůstat, ale…“

„Dcera, že?“

„Jo. Půjde s matkou.“

„Bude to těžké rozhodování.“

Pak jsem se mu zmínil o Evičce, o jejím chování, o nočních můrách.

Poslouchal mě hodně pozorně, a když jsem skončil, nějakou dobu mlčel. Potom utrousil, že je velice citlivá.

To vím i bez něho.

Později

Před dvaceti minutami volal státní notář (jméno jsem okamžitě zapomněl) a omlouval se, že volá tak pozdě (bylo půl deváté), ale že se nemůže od rána dovolat (aby taky mohl, když jsem v kryptě s nebožtíkama) a je to velice důležité. Jeho řeč byla košatá. Žvanil dobrých pět minut, než se dostal k tomu, že se našel mladý Wilczke. Žije v Sydney a příští týden přiletí do republiky převzít věci svého otce.

„Konkrétní datum přebrání pozůstalosti vám sdělím hned, jak mi bude známo. Děkuji vám za čas a ochotu. Na shledanou.“

Konečně jsem našel svoji mantru: Ničemu se tady nedivit.

Pátek 15. prosince

Ráno jsem, jak jinak, zapomněl, že musím vypnout signalizaci, a jakmile jsem vylezl z bytu na chodbu, už to hučelo. Ivanka s Evičkou měly hezké probuzení.

Byli jsme u toho psychologa. Seděli jsme s Ivankou před ordinací a čekali, až ji ten „odborník“ vyšetří. Byl to mladý klučina, řekl bych zrovna po fakultě. Moc důvěry ve mně nevzbuzoval. Potom si nás zavolal dovnitř. Evička má jenom hodně bujnou fantazii, což je v jejím věku normální. Jinak je po psychické stránce naprosto zdravá, takže nemusíme mít žádné obavy.

Nic jiného jsem ani nečekal. Psychologie je podle mého názoru stejná věda jako alchymie, astrologie nebo hádání z ruky. Překvapilo mě, že Ivanku ta diagnóza uklidnila.

Stavili jsme se na oběd v restauraci. Museli jsme vypadat jako šťastná bezproblémová rodinka, ale napětí se pořád zvyšuje.

Vybavil se mi verš: Všechno skončilo a všechno ještě zbývá. Myslím, že přesně vystihuje naši situaci.

Walter, Fiala a Ott dnes dokončili hrobku. Byly toho tři traktorové vlečky.

Walter vyrobil velkou dřevěnou bednu, do které se naskládaly všechny kosti. Kovových rakví je sedm a cedulky se jmény jsou nečitelné. Jedna rakev je menší než ostatní. Ptal jsem se Alexandra, jestli to není Marie-Arnošta. Přikývl.

S trochou šikovnosti bych ji určitě otevřel. Ale proč bych to dělal, že? Kostí a zetlelých látek jsem si za ty dva dny užil ažaž. Ledaže bych objevil její tělo nepoznamenané rozkladem a církev by mohla zahájit proces svatořečení. Srandičky.

Tak Valerie se přece s Alexandrem hádá. Večer jsem šel kolem jejich domku a ti dva na sebe úporně křičeli. Nerozuměl jsem ani slovu, ale určitě to nebylo kvůli připálené večeři.

Jsem zvědavý na mladého Wilczka, ale ještě mnohem víc na byt jeho otce.

Sobota 16. prosince

Je půl třetí ráno. Dvě hodiny jsem se převaloval na posteli, ale před chvilkou jsem to vzdal. Měl bych si sehnat nějaký prášky na spaní. Tyhle nenadálé noční šoky jsou pěkný fičák na můj biorytmus.

Dívali jsme se s Ivankou na bednu, když se ozvala siréna. Přesně ve dvacet tři sedmnáct. Letěl jsem k displeji. Blikala červená kontrolka. Když naskočila místnost, ve které je poplach, pokoušely se o mě mrákoty. Bez nadsázky. Bylo to v kapli. Vypnul jsem poplach, ale systém jsem nechal v hlídacím režimu. Začalo to ječet znovu. Někdo tam byl. Znovu jsem vypnul sirénu a potom i celý systém. To už z vrátnice telefonoval Svoboda. Hlas se mu zadrhával. Určitě spal jak dřevo a tenhle budíček ho musel náramně vyděsit.

Přikázal jsem mu, aby zvenčí zkontroloval okno do kaple. Nic jiného mě nenapadlo, ačkoliv jsem si vzápětí uvědomil, že jsou tam tlusté železné mříže. Neměl jsem chuť si hrát na hrdinu, tak jsem zavolal policajty. Operační důstojník si nejdřív myslel, že si z něj dělá někdo srandu, ale pak mi řekl, že posílá hlídku. Přijela za deset minut. Vzal jsem klíče od kaple a odemkl.

Jeden z poldů vytáhl z pouzdra pistoli a odjistil ji. Otevřeli dveře a posvítili dovnitř baterkami. Já jsem stál za nimi a nakukoval jim přes rameno.

Ze zákristie se ozval šramot. Vzpomněl jsem si, že mám v kanceláři ve skříni samopal. Jenomže vytáhnout ho před policajtama?

Hoši malinko znervózněli. Šeptem jsem je upozornil, aby pokud možno nestříleli, a ukázal jsem hlavou na torzo oltáře. Ten menší kývl hlavou, jako že rozumí, a houkl: „Tady je policie.“

Odezva žádná, šramot ustal. Vešli do kaple. Pomalu postupovali dopředu, obešli kráter, posvítili dovnitř (jeden z nich se po mně otočil s nechápavým pohledem) a zamířili k zákristii. Stáli už skoro u dveří, když zevnitř vyběhla kočka. Svobodův Macek. Přiběhl ke mně, začal se mi otírat o nohy a spokojeně vrněl. Vzal jsem ji do náručí a bylo mi trapně.

Chlapi zkontrolovali zákristii a rozloučili se. Kupodivu nebyli naštvaní.

Zato operační důstojník zuřil. Obratem mi volal, že každý další zbytečný výjezd mi dají k úhradě. Chabě jsem se bránil, že jsem to nemohl vědět.

„Tak příště si nejdřív ověřte, že vám po zámku nepobíhají domácí zvířata. Dobrou noc, pane kasteláne.“ Praštil s telefonem. Takže příště zřejmě dojde i na ten samopal. Odevzdal jsem Macka Svobodovi, ale ani on nevěděl, jak se tam ta kočka dostala. Vzal si ji k sobě na vrátnici. Teď už snad bude klid.

Aspoň jsem se přesvědčil, že to funguje.

Večer

Po obědě jsem byl navštívit Zbyňka na faře. Má chřipku a popíjí červené svařené víno. Poprvé jsem viděl faráře v pyžamu. Mluvil jsem hlavně já a mluvil jsem hlavně o sobě. Jak se v tom plácám. Zeptal se mě, jestli bych se nechtěl vyzpovídat. To mě zaskočilo, ale řekl jsem mu, že o tom budu přemýšlet.

„Tys mi nerozuměl, já jsem se ptal, jestli se nechceš vyzpovídat teď hned. Mám pocit, že by ti to třeba pomohlo.“ A po krátké odmlce dodal: „Ale samozřejmě tě nenutím.“

Byl to tak šílený nápad, že jsem nakonec souhlasil. Zpočátku jsem se strašně styděl a některé věci nemínil vůbec říct (Lauřin potrat), ale postupně jsem se dostal do stavu, kdy to šlo úplně samo a vůbec jsem nad tím nepřemýšlel. Občas jsem měl pocit, že se hrabu rukama v hnoji.

Trvalo to skoro dvacet minut. Celou tu dobu jsem pozoroval Zbyňkův obličej. Netvářil se ani pohoršeně ani nadřazeně. Občas pokýval hlavou, jako že rozumí a chápe. Když jsem skončil, společně jsme se pomodlili Otčenáš a Zdrávas, Maria. Já česky, on polsky. Naposledy jsem se modlil na matčině pohřbu a připadal si jako šašek, jako součást bečícího stáda.

Tohle bylo jiné. Nedokážu to popsat, přijde mi to hloupé, nerozumím tomu, ale je to tak. Ulevilo se mi. Znatelně se mi ulevilo. Jako bych prodělal duševní klystýr.

Zeptal jsem se ho, jestli mu nejsem odporný. Rozesmál se a řekl, že hřích je ve své podstatě velice nudný.

Na zámek jsem se vracel s jakousi nejasnou touhou.

Neděle 17. prosince

Evička má dneska narozeniny. Dostala kolo, barbínu s tupým ksichtem a další kočárek pro panenky. Už má tři. Chtěl jsem jí koupit toho psa, ale řekla, že má Raga a jiného nechce. Prohlídla si dárky, ale obvzlášť silné nadšení na ní vidět nebylo.

Odpoledne přišel Svoboda. Koupil jí loutkové divadlo. Zavřeli se spolu do pokoje a hráli si tam až do večera. Svoboda roztál a Evička byla taky veselejší.

Ani mi nepřijde, že za týden budou Vánoce.

Středa 20. prosince

Rýdl dnes dodělal podlahu v kapli. Pracoval na ní od pondělka a v pět hodin odpoledne položil poslední dlaždici. Alexandr s Valerií stáli na oratoři.

Zbývá ještě opravit oltář a zrestaurovat sochu Panny Marie. Rýdl oznámil, že bude pokračovat v lednu, protože si potřebuje odpočinout. Popřáli jsme si šťastné a veselé a poté odjel do Brna.

Ottovi sešli z oratoře a sedli si do dřevěné lavice. Nechal jsem je tam o samotě. Loučení se synem na druhý pokus.

Počasí je odporné. Mrholí a nedá se jít ven.

Čtvrtek 21. prosince

Byl tady mladý Wilczke. Přijel s notářem a policajtem. Česky neumí.

Svému otci se ani trochu nepodobá. Je malý, při těle a má rezavé vlasy.

Nejdřív se stavili na hřbitově, ale bylo to jenom formální, protože si tatíka vůbec nepamatuje a žádné kontakty s ním neudržoval. Notář sloupl pečetě, policajt odemkl a vešli jsme do bytu. Je to tmavá, vlhká špeluňka. Vlastně ani nevím, co jsem čekal, ale cítil jsem zklamání. Takhle nějak si představuju noru staromládeneckého poustevníka. Kuchyňská linka, sporák, stůl a židle, v další místnosti postel, noční stolek a skříň, v obýváku ošuntělá sedačka, sešlapaný koberec, televize a prodřené kožené křeslo. Žádné obrazy, žádné záclony ani závěsy, žádné knížky.

Wilczke si evidentně na teplo domácího krbu nepotrpěl. Spíš než byt to připomínalo noclehárnu. Soupis věcí nezabral ani dvě stránky. Mladý Wilczke se tvářil otráveně a nakonec se mě zeptal, jestli bych ty věci tady nemohl nějak upotřebit. Řekl jsem mu, že se o to postarám, ačkoliv už teď se mi to ekluje. Hadry spálíme a použitelný nábytek dáme do ubytovny.

Podepsali jsme protokol, já jsem dostal klíče od bytu a tím to bylo vyřízený. Nechtěli se zdržet ani na kafe. Vyprovodil jsem je až k bráně a vrátil se zpátky do bytu. Přestože mi bylo velice chladno, sedl jsem si do křesla. Je to směšné, ale napadlo mě, že teprve v tomto okamžiku skončila Wilczkova éra a začíná ta moje. Ale dlouho jsem sedět nevydržel. Ne kvůli chladu, ale kvůli tísni, která byla v tom kvartýru skoro hmatatelná. Něco mě nutilo vstát a znovu pozotvírat všechny šuplíky, prohrabat skříň a dokonce i kapsy kabátů a sak (ale fuj!), prostě se přesvědčit, že tam není nic, co by mě mohlo zajímat. Probudila se ve mně chorobná zvědavost a já jsem ji musel stůj co stůj ukojit. Připadal jsem si jako zloděj, nebo lépe voyeur, drzý slídič. Nechápu, kde se ve mně vzala utkvělá představa, že tam něco najdu.

Ale přece. V koupelně za zrcadlem je ve zdi zabudovaný malý trezor, spíš železná skříňka, které si předtím nikdo nevšiml. Vyběhl jsem do kanceláře a snesl všechny klíče, o nichž jsem nevěděl, kam patří. Žádný nepasoval. Zkoušel jsem to páčit šroubovákem, ale zlomil se. Byl jsem tak posedlý, že jsem si šel vypůjčit od Waltera majzl a kladivo a chtěl to vysekat ven. Jenomže by to stejně nic neřešilo. Walter se za mnou přišel podívat a řekl, že zítra půjčí z místního zemědělskýho družstva autogen a že to odpálí.

Odpoledne jsme jeli nakupovat dárky. Za ty prachy žádná sláva.

Pátek 22. prosince

Je osm hodin ráno a venku padá déšť se sněhem. Šel jsem si koupit noviny. Všude je strašná břečka. Ivanka si balí věci. Vánoce chce strávit u rodičů v Praze. Evičku bere samozřejmě s sebou. Byla rozhodnutá už dřív, ale po tom, co se stalo dnes v noci, ji nemá smysl přesvědčovat.

Co se k tomu dá říct? Byla u toho Ivanka, viděl to Alexandr, takže si nemůžu nalhávat, že se mi to jenom zdálo.

Evička je náměsíčná.

V jedenáct hodin večer jsem si vzal prášek na spaní, zapnul signalizaci a lehl si do postele. Ivanka si ještě četla. Usnul jsem během několika minut, ale ještě v polospánku jsem stačil zaregistrovat, jak zhasíná světlo a říká dobrou noc.

Po nějaké době se mnou začala Ivanka lomcovat. Tahala mě za ruce, třásla mi hlavou a zřejmě jsem dostal i mírnou facku. Zároveň hrozně křičela a já jsem nechápal, co po mně chce. Po tom rohypnolu jsem byl totálně zblblý a netoužil jsem po ničem jiném, než znovu zavřít oči a spát. Pak mi do tváře chrstla hrnek studené vody.

„Zbláznila ses nebo co?“ Peřina hrozně studila a já jsem se na posteli posadil. Ze všeho nejdřív jsem uviděl její obličej, vzdálený od mého maximálně dvacet centimetrů. Byla nepříčetná.

„Tak co se zase stalo?“ řekl jsem ironicky, „noční hudební produkce, nebo něco nového?“

„Ty blbečku, není tady Eva.“ Chtěla ještě něco říct, ale začala hrozně bulit.

Myslel jsem si, že se zbláznila. Křečovitě mi zarývala nehty do zápěstí.

Venku fučel silný vítr a odněkud ze zámku bylo slyšet bouchání otevřené okenice. Ivanka se naráz zvedla a táhla mě za ruku do Eviččina pokoje. Pořád vzlykala. Cítil jsem se jako hadrová loutka. Schopnost myslet se mi vrátila v okamžiku, kdy jsem uviděl prázdnou postel. Sevřelo se mi hrdlo. Bylo půl třetí v noci.

„No tak asi usnula na záchodě, nebylo by to poprvé.“

Ivanka zuřivě kroutila hlavou a hystericky křičela: „Není tam, není tam!“

Vůbec nevěděla, co dělá. Bušila do mě pěstmi a vypadalo to, že se zhroutí. Vzal jsem ji kolem ramen a odvedl ji do obýváku. Sesunula se do křesla a já jsem ji přikryl dekou. Třásla se jako v zimnici. Pro jistotu jsem se šel podívat do koupelny, ačkoliv jsem věděl, že je to zbytečné. Když jsem míjel panel bezpečnostní signalizace, uvědomil jsem si, že musí být někde tady, protože systém byl zapnutý a žádný poplach nehlásil. Rozklepaly se mi ruce. Obešel jsem všechna okna v bytě. Naštěstí byla zavřená. Nahlédl jsem pod postele, otevřel všechny skříně a každý jenom trochu větší šuplík. Nakonec jsem zvedl telefon a zavolal Ottovi na vrátnici. Nechal jsem to vyzvánět dobré dvě minuty, ale nezvedal to.

Pak už jsem jednal jako stroj. Oblekl jsem se, obul si boty, z poličky v kuchyni si vzal baterku a vypnul signalizaci. Sešel jsem do prvního patra. Vlastně spíš seběhl. Rozsvítil jsem na chodbě.

Snažím se vzpomenout, na co jsem v tu chvíli myslel, ale nedokážu si vybavit vůbec nic. Prázdnota. Nebo přesněji — jakési zkraty.

Odemkl jsem kancelář a ze skříně vytáhl samopal. Těžko říct proč. V životě jsem z toho nestřílel.

Zdálo se mi, že z Wilczkova bytu pode mnou slyším kroky. Vzápětí se ozvalo tlumené bouchnutí dveří. Nepřemýšlel jsem nad tím. Vešel jsem do předsálí. V jedné ruce baterku, v druhé samopal. Musel jsem vypadat dost akčně.

Byl jsem v knihovně, když zaslechnu Eviččin hlas. Zavolal jsem na ni, ale neodpověděla. Bouchly vchodové dveře a na hlavním schodišti se ozvaly kroky. Zůstal jsem stát. Byl to Ott. Furt mi není jasný, jak to, že ten člověk ví hned o všem, co se tady šustne.

Evičku jsme našli v pracovně hraběte. Seděla na zemi a pobrukovala si ten debilní popěvek. Oči měla otevřené, ale zdálo se, že nás vůbec nevnímá. Byla jako v transu. Sevřelo se mi srdce a chytil jsem Otta za ruku. Měl ji úplně ledovou. Vzápětí jsem pustil samopal a baterku a vzal Evičku do náruče. Hladil jsem ji po vlasech a blábolil nějaké nesmysly. Mezitím jsem slyšel, jak po dřevěných schodech dupe Ivanka. Přiběhla k nám, vytrhla mi Evičku z náruče a začala se smát jakýmsi pološíleným smíchem. Myslel jsem, že ji umačká.

Evička se chytla. Z očí jí zmizel ten skelný výraz a začala drkotat zubama: „Je mi zima.“

Byla zpátky. Zabalil jsem ji do své bundy a Ivanka s ní běžela nahoru. Chtěl jsem jít za nimi, ale uvědomil jsem si, že je zde ještě Ott.

Seděl na rotangové židli v arkýři. Posvítil jsem mu baterkou do obličeje a skoro jsem se lekl. Vypadal, jako by ho právě odřízli ze šibenice. Pohnul se až ve chvíli, kdy jsem mu řekl, že jdu nahoru. Na kostele zrovna odbíjely tři. Cítil jsem se jak po amputaci mozku a nemohl jsem se na nic soustředit. Ott se ani nerozloučil. Ještě jsem si všiml, jak se na odpočívadle opřel o kamenné zábradlí schodiště a sklonil hlavu, jako by chtěl zvracet.

Evička ležela v posteli a pila horký čaj. Pomalu se jí vracela do tváří barva. Bůhví jak dlouho v té zimě seděla. Ptal jsem se jí, proč tam šla, ale nic si nepamatuje. Vypila čaj a usnula. Ivanka si lehla vedle ní. Viděl jsem, jak je vyčerpaná. Zamkl jsem dveře a klíče si strčil do kapsy od pyžama. Pro jistotu. Zapnul jsem signalizaci a vzal si další rohypnol. Musel jsem to zaspat.

V půl sedmé mě probudil telefon. Volal Alexandr, jestli je všechno v pořádku.

Už jsem neusnul. Slyšel jsem Evičku, jak kašle ze spaní. Chtěl jsem věřit, že se mi to jenom zdálo.

Před půlhodinou tady byla Valerie a přinesla mi z instalace kalašnikova. Opřela ho o psací stůl a odešla. Neříkala nic. Beztak všechno ví od Alexandra.

Ničemu se tady nedivit.

Ale copak je tohle možné? Copak je tohle vůbec možné?

Dobře, dobře, dobře.

Evička je náměsíčná. Odemkla si dveře od bytu (klíče byly v zámku), šla do instalace (dveře se nezamykají), sedla si tam na zem a v té strašné zimě si prozpěvovala. Nevěděla, co dělá. Nebyla při smyslech. Psycholog je na hovno, zkusíme psychiatra, třeba jí dá nějaký prášky.

Dobře, dobře, dobře.

Nějaký vzdálený Ivančin bratranec je maniodepresivní psychotik a dvacet roků už je zavřený v blázinci. Možná se začínají projevovat nějaký toulavý geny. Nevím.

Až potud dobře.

Ale jak se, kurva, mohla dostat do instalace, aniž by spustila poplach?

Dyť to chytlo i Svobodovu kočku, která je stokrát menší. Na trase, kterou musela projít, je dvacet šest čidel. Udělal jsem pochůzkový test. Jsou v pořádku. Siréna taky funguje. V paměti není zaznamenán žádný poplach. Dveře do předsálí stačí pootevřít pět centimetrů a už to ječí.

Tepelný čidla by se možná daly oklamat tak, že by se člověk navlekl do neoprenu (kde by vzala Evička neopren?), ale všude jsou ještě radary na pohyb. Na oknech jsou spínací magnety a ještě k tomu tříštiče skla, takže nepřipadá v úvahu, aby se tam dostala zvenku.

Ale nějaký rozumový vysvětlení přece existovat musí!

Večer

Po obědě jsme museli s Evičkou zajet k doktorovi. Zase jí vyletěla horečka a má něco na průduškách. Ostatně není divu. Po tom nočním extempore se to dalo čekat. Odjezd do Prahy se odkládá.

Obvoďák už je z naší dcery celý říčný. Během necelých dvou měsíců tam byla aspoň pětkrát. Příští týden s ní máme zajít do nemocnice na vyšetření. Prohlížel si její hustě popsanou kartu a říkal, že jsme to měli udělat už dávno.

Vzhledem k Eviččině nemoci to zatím vypadá na klid zbraní.

Celý den mi leží v hlavě ta věc s bezpečnostním zařízením. Probírám to ze všech stran, ale vysvětlení jsem zatím nenašel.

Volal jsem zabezpečovací firmě, jestli by nemohli přijet, že s tím mám nějaké problémy. Nakonec jsem musel vyklopit, o co šlo, ale přirozeně jsem vynechal tu obskurní část pravdy. Servisní technik mi řekl, že to není možný, a jeho reakce jasně naznačovaly, že s tím neumím zacházet. Nicméně slíbil, že zítra někoho pošle, přestože je sobota. (Ve smlouvě je zaručený nepřetržitý servis.)

Před třetí hodinou se u mě v kanceláři sešli všichni.

Alexandr, Valerie, Svoboda, Walter i Fiala. Něco jako loučení se starým rokem. Takhle pohromadě jsem je viděl zatím jenom jednou. Prvního listopadu. Když jsem nastupoval.

Koupil jsem zákusky a becherovku. Bylo to rozpačité. Vlastně jsem skoro pořád mluvil jenom já. Venku padal déšť se sněhem a nálada byla ponurá. Všichni už samozřejmě věděli o Evičce a z jejich obličejů vyzařovala přímo útrpnost. Jako bychom měli v rodině mor. Po dvaceti minutách jsem to rozpustil.

Málem bych zapomněl. Walter dnes rozpálil autogenem trezor. Nebylo v něm nic.

Ještě jedna věc. Ptal jsem se Alexandra, jestli čistě náhodou nebyl v noci ve Wilczkově bytě, že jsem odtamtud slyšel kroky, když jsem si bral z kanceláře ten samopal.

Řekl, že nebyl, ale zatvářil se jak posrané děcko.

Sobota 23. prosince

Ráno přinesl Fiala smrček, který uřízl v oboře. Nebylo ještě ani osm hodin, a on už měl draka jak vidle. Ten chlap bude naložený v lihu nepochybně až do Nového roku. Minulý týden se k němu nastěhovala nějaká ženská. Chybí jí přední zuby a na ksichtě má červený fleky. Řekl bych, že ti dva si v chlastu nezadají. Povedená dvojka.

Odnesl jsem stromek nahoru a chvilku pozoroval Fialu, jak šněruje parkem. U kašny sebou praštil na rozbahněnou cestu.

V deset přijeli zkontrolovat bezpečnostní zařízení. Všechno je v pořádku, jak jinak. Zdrželi se skoro dvě hodiny, a když odjížděli, byli naštvaní. Nedivím se jim.

Probrali jsme to několikrát.

Zapnutí systému: 21. 12. 1995, 22.58 hod — vstupní kód kastelán.

Vypnutí systému: 22. 12. 1995, 02.19 hod — vstupní kód kastelán.

Mezi tím není nic. Žádný poplach, žádná porucha, prostě nic. Zařízení fungovalo.

Takže co?

Odpoledne jsem byl na faře. Zbyněk si zrovna připravoval kázání na zítřejší půlnoční. Zval jsem ho k nám na štědrovečerní večeři, ale slíbil to už nějakým farníkům a ti by ho ukousali, kdyby Štědrý večer strávil mezi neznabohy.

Na druhou stranu musím přiznat, že jsou to první Vánoce, které neprožívám jako infarktovou honičku za žrádlem a dárkama. Ta zhovadile nasládlá konzumní masáž, která v Praze začíná už v listopadu, mě letos poprvé minula. Ale že bych to tím pádem prožíval nějak duchovně, to se říct nedá.

Mrzí mě, že nenapsal Míťa.

Evička užívá ampicilin, má teplotu a není s ní žádná řeč.

Příšerně jsme se pohádali s Ivankou. O blbost. Dívali jsme se na zprávy v televizi. Havel navštívil Sarajevo. Prohodil jsem, že tam místo toho měli poslat pár kamionů léků a oblečení. Ivanka se toho chytla a začala mi dokazovat, jaký má taková návštěva význam. Přitom používala stejný kydy o demokracii a občanském soužití jako ti šašci v novinách. Odporoval jsem jí a to ji rozzuřilo. Byla to jenom záminka, aby na mě mohla vychrlit všechno, co se v ní nastřádalo. Bylo to smutné.

Vzal jsem Raga a šel se projít do parku, abych se uklidnil. To budou Vánoce.

Neděle 24. prosince

Ráno jsme nazdobili stromek a Ivanka pak telefonovala hodinu! se svojí matkou. Kvůli Evičce jsme večeřeli už ve čtyři hodiny. Zazpívali jsme koledy, rozsvítili prskavky a vybalili dárky. Evička hned potom usnula.

S Ivankou jsme seděli u televize a střídavě přepínali z jednoho programu na druhý. Řekla mi, že až se Evička uzdraví, odjíždí do Prahy.

„Nechceš si to ještě rozmyslet?“

„Nechci, Viku.“

Pak už jsme oba mlčeli jak zařezaní.

Původně jsem si myslel, že se tady všechno dá do pořádku. Leda hovno. Je to ještě horší než předtím.

Ale já neodejdu. Nedokážu to vysvětlit, ale dospěl jsem k názoru, že sem patřím.

Pondělí 25. prosince

Svoboda měl včera další záchvat. Zmínil se o něm Alexandr, když dnes odpoledne přišel s Valerií na návštěvu. Štědrý večer trávil Svoboda u Ottů a přišlo to na něj kolem osmé hodiny večer. Nebylo to tak zlý jako posledně, takže ani nevolali doktora.

Je to smutný, ale já už to začínám vnímat jako místní folklór. Ale Svobodu to bere fest. Ottovi ho přemlouvali, aby šel s nimi, ale nechtěl. Je mu trapně a stydí se. Je čím dál uzavřenější. Večer jsem za ním byl na vrátnici. Snažil jsem se s ním mluvit, ale nevedlo to k ničemu. Byl duchem nepřítomný a já jsem měl pocit, že ho obtěžuju.

Beznaděj.

Úterý 26. prosince

Ráno jsem byl v kostele na mši. Všichni se po mně celou dobu dívali, až jsem se z toho červenal. Zbyněk je charismatický kněz. Byl to zážitek. Interiér kostela je honosně zařízený a je patrné, že měl kdysi hodně společného se zámkem.

Po mši jsem zašel do zákristie, abych Zbyňkovi za předvedený výkon vysekl poklonu. Myslím, že je první člověk, o kterém můžu říct, že si na nic nehraje. Vypili jsme sedmičku mešní burgundy. Dodatečně mi dal dárek k Vánocům. Následování Krista od Tomáše Kempenského.

S Evičkou je to horší. Během odpoledne se jí třikrát spustila z ničeho nic z nosu krev. Přitom rýmu nemá. Je hrozně bledá. Už druhý den skoro nic nejedla. Je unavená a malátná a nevstává z postele. Na záchod ji musíme nosit, protože by tam sama nedošla. Zdá se, že prášky vůbec nezabírají.

Později

V televizi běží koncert Raye Charlese. Je mi zima.

Usnul jsem v křesle a zdálo se mi o matce.

Stál jsem u jejího nemocničního lůžka a ona mě držela za ruku. Pohybovala rty, ale já jsem neslyšel, co říká. Sklonil jsem se těsně k jejímu obličeji, ale v té chvíli mě někdo chytil za ruku a táhl mě pryč. Byl to nějaký doktor. Snažil jsem se z toho stisku vyprostit, ale ten chlap měl obrovskou sílu. Viděl jsem na jejím vyhublém obličeji, jak mi chce něco říct, ale pohybovala jenom neslyšně rty.

Doktor mě vyvlekl na chodbu a zavřel dveře od pokoje. Neměly kliku. Zevnitř jsem uslyšel, jak matka volá moje jméno. Potom už se neozvalo nic.

Probudil jsem se s hrozně divným pocitem. Náhoda, ze které mně jde mráz po zádech. Zítra uplyne šestnáct roků od jejího pohřbu. Letos jsem na to poprvé zapomněl.

Tři hodiny ráno

Tak tuhle noc už neusnu, i kdybych spolykal tubu prášků na spaní. Evička dýchá rychle a neklidně. Je to k zbláznění. Před chvilkou jsem načal další balíček cigaret. Sedím v kuchyni a hypnotizuju telefon.

Píšu, ale bojím se, že to nedává smysl.

Když jsem vypnul televizi, lehl jsem si za Evičkou a Ivankou do postele, ale pořád jsem myslel na ten sen, a jakmile jsem zavřel oči, viděl jsem matku. Nešlo to zapudit.

Musel jsem vstát. Prohrabal jsem skříně v ložnici, ale nebylo to tam. Našel jsem to v kuchyni, v mým starým polorozpadlým kufru, hozeným za závěsem, na kterým byla naskládaná hromada svázaných Světových literatur. Album. Nepamatuju se, kdy jsem si na něj aspoň vzpomněl, natož abych se do něj díval. Fotky. Já, Míťa, matka, teta Karla, náš byt v Nuslích, Vánoce. Začalo se mi všechno vybavovat a já jsem bulil jak stará kurva. Dovolená ve Slapech, Míťa s naším opelichaným kocourem Vasilem (po okupaci přejmenovaným na Basila).

Zazvonil telefon. Podíval jsem se na hodiny. Bylo za pět minut čtvrt na tři.

Vlastně mě ani moc nepřekvapilo, že je to Míťa. Volal z Dillí. Bylo mu velice špatně rozumět a stačil mi akorát říct, abych o něj neměl strach, že je v pořádku a má se dobře. Popřál mi k narozeninám. Pak se to přerušilo.

Byl to opravdu Mítěnka.

Radši už toho nechám.

Středa 27. prosince

Takže se mi to nezdálo. Volal jsem na mezinárodní hovory. Potvrdili mi, že jsem měl v 02.13 hovor, který trval dvacet vteřin.

Celou noc jsem nespal a hned, jak se rozednilo, jsem šel do kaple.

Sedl jsem si do dřevěné lavice a snažil se modlit. Nešlo to. Byl jsem roztěkaný.

Zbyněk je na návštěvě u rodičů v Polsku, ale obávám se, že by mi nepomohl ani on.

Nějak divně se to nahromadilo.

Evička, Evička, Evička.

Myslíme na to oba, ale bojíme se to říct nahlas. Toto není obyčejná angína. Je skoro průsvitná, jako by v sobě neměla žádnou krev. Dnes odpoledne si Ivanka všimla, že její ruce a nohy jsou poseté jakýmisi miniaturními fialovými tečkami. Vyděsila se k smrti. Chtěla jet okamžitě do nemocnice, ale přemluvil jsem ji, ať to necháme na zítřek. Že se to třeba zlepší. Ale sám tomu nevěřím.

Přesto mi to nedalo a z kanceláře jsem volal do střešovické nemocnice, abych se zeptal Fardy. Řekli mi, že je na horách. Pochopil jsem to jako dobré znamení.

Nevím, co mě popadlo (ale vím to moc dobře — nechtěl jsem se vrátit do bytu a dívat se na trpící Evičku a taky jsem se potřeboval nějak rozptýlit), ale z ničeho nic jsem se rozhodl, že se projdu po noční instalaci. Baterku jsem měl nahoře, tak jsem si nasadil na hlavu ten bizarní přístroj na noční vidění. Byla to přízračná procházka a já jsem měl díky infračervenému světlu zpočátku pocit, že se procházím v úplně cizím prostředí. Jako bych se ocitl v jiné realitě. Celý den čekám, že znovu zavolá Míťa. Telefon jsem si přetáhl do ložnice.

Pátek 29. prosince

Překouřený, křeče v žaludku.

Nenávist, bezbřehá nenávist a bezmoc. Podlaha kuchyně plná střepů z rozbitého nádobí.

Kdy jsem vlastně naposledy jedl?

Později

Moc jsem toho nenaspal, ale jo, je to lepší. Aspoň o trochu.

Jsem v kanceláři, protože v bytě se to nedá vydržet. Takže pud sebezáchovy funguje.

Včera v sedm hodin ráno jsme naložili Evičku do auta a jeli s ní do okresní nemocnice. Když jsem ji nesl po schodech dolů, měl jsem pocit, že vůbec nic neváží. Přestože měla horečku, byla neskutečně bledá. Ty fialové skvrnky do rána nezmizely; bylo jich ještě víc, stovky fialových špendlíkových hlaviček. Cesta do nemocnice nám trvala snad čtyřicet minut. Silnice byla namrzlá a mohl jsem jet maximálně čtyřicítkou. Projeli jsme nemocniční bránou (pokolikáté letos?) a zaparkovali před dětským oddělením. V čekárně nikdo nebyl. Ivanka zaklepala na dveře ambulance. Vyšla sestra.

„Co máte?“

Ivanka jí vcelku nesouvisle popsala Eviččin stav.

Okamžitě nás vzala dovnitř. Službu měl primář. Vybalil jsem Evičku z deky a Ivanka ji vysvlekla. Primář se zeptal, jaké bere léky a jak dlouho má fialové skvrnky. Evička ležela apaticky na vyšetřovacím lehátku a mně krvácelo srdce.

Primář se tvářil ustaraně.

„Musíme si ji tady nechat.“

Pak zvedl telefon a zavolal na oddělení, aby připravili příjem.

Ivanka začala tlumeně vzlykat a já jsem k tomu neměl daleko.

Řekl nám, že musí udělat vyšetření krve, nějaké výtěry…

Zeptal jsem se ho, co je to teda za nemoc.

Nakvašeně mi odpověděl, že si ji tady nechávají proto, aby to zjistili.

Mezitím přišla jiná sestra, přinesla nemocniční pyžamo a Evičku oblekla. Bylo hodně velké a na koleně mělo díru.

Rozloučili jsme se s Evičkou (to se popsat nedá) a sestra ji odvedla. Začal jsem posmrkovat.

Ivanka si sedla na židli, dala si hlavu do dlaní a rozbrečela se.

Sestra ji začala uklidňovat.

Nechal jsem tam telefonní číslo a jeli jsme zpátky na zámek.

Doma si Ivanka lehla v kuchyni na gauč a usnula. Šel jsem do parku. Venku byl mráz a studený ostrý vzduch mi vyčistil hlavu. Moje myšlenky už zdaleka nebyly tak zoufalé a nakonec jsem přesvědčil sám sebe, že se takové věci stávají, že půjde o nějakou banální nemoc a Evičku jistě za pár dní pustí domů. A to, že musela zůstat v nemocnici, jsem už nevnímal jako neúprosný ortel a potvrzení neblahé, neurčité předtuchy, ale jako nejlepší možné řešení.

Sladká iluze — v tom jsem byl vždycky nepřekonatelný mistr. Na zámek jsem se vracel prokřehlý, ale jakžtakž vyrovnaný. Ivanka byla vzhůru. Měla červené ubrečené oči a myla nádobí. Nemusela nic říkat, ale poznal jsem, že se cítí taky mnohem líp. Do řeči nám ale nebylo. Zalezl jsem do kanceláře a hrál jsem na počítači karty.

Venku už bylo šero, když zazvonil telefon. Rychle jsem po něm hrábl, protože jsem pořád podvědomě doufal, že zavolá Míťa.

Volali z nemocnice, že máme hned přijet. Držel jsem v ruce sluchátko, ve kterém už zase zněl oznamovací tón, a třásla se mi brada.

Vypnul jsem počítač, zamkl kancelář a vyšel nahoru. Ivanka pila v kuchyni kafe a listovala v televizním programu.

„Volali z nemocnice. Máme hned přijet.“ Můj hlas byl přiškrcený.

Čekal jsem hysterický výbuch, ale nic.

Všechno šlo naráz nějak strašně rychle, jako bych si zrychleně přehrával záznam na videu. Zároveň je to útržkovité, spousta věcí mi tam chybí a naopak se mi vybavují naprosto směšné detaily.

Že je to špatné, bylo bez debat, ale ve chvíli, kdy jsme vjeli na nádvoří nemocnice, se ona neurčitá hrůza ještě vystupňovala. Stál tam vrtulník a já jsem věděl, že je pro Evičku. Primář seděl ve skleněném vestibulu pediatrického pavilonu a už na nás čekal. Zavedl nás do své pracovny. Vypadal unaveně.

„Udělali jsme vaší dceři krevní obraz a něco se nám tam nezdá. Posíláme ji na specializované pracoviště do Brna.“

Nezmohli jsme se vůbec na nic. Dokonce ani na žádnou otázku, prostě na nic. Myslím, že jsme nechápali, co nám ten člověk říká. Já osobně jsem měl pocit, že je to jenom omyl, který se musí velice rychle vysvětlit.

Jenomže pak jsme spatřili Evičku. Vezli ji na vozíku. Uviděla nás a neznatelně se pousmála. Na kovovém stojánku u své hlavy měla flašku s hadičkou, která se ztrácela někde pod hromadou přikrývek, v nichž byla zabalená. Jako v transu jsme běželi podél toho vozíku až k vrtulníku. Ivanka chtěla letět s nimi. Dalo mi hroznou práci ji odtáhnout. Helikoptéra se odlepila od země a Ivanka se dočista sesypala. V náručí jsem ji odnesl do čekárny a posadil ji na vypolstrovaný pogumovaný stůl k přebalování kojenců.

Z ordinace vyšel primář, chápavě se na nás podíval a zavolal sestru. Píchl Ivance nějakou uklidňující injekci a dal mi adresu brněnské nemocnice.

Naložil jsem Ivanku do auta a vracel jsem se na zámek. Hučelo mi v hlavě a pálily mě oči. Pořád jsem nemohl uvěřit, že s Evičkou se děje něco strašného, a bylo jasné, že je to něco strašného, protože ten vrtulník a Dětská nemocnice v Brně… Byl kolem toho děsný mumraj, a jak jsme se blížili k zámku, všechno nabývalo na intenzitě: představil jsem si náš obrovský byt, kde budu muset strávit noc, představil jsem si Ivanku, až přestanou účinkovat prášky.

Dvě stě metrů před zámkem jsem to otočil a zamířil do Brna. Musel jsem něco udělat. Ivanka spala na zadním sedadle. Zvládl jsem to asi za hodinu a půl, jenomže pak jsem se ještě další půlhodinu zmateně motal po městě, než jsem našel Černá Pole.

Jak, kurva, můžou postavit dětskou nemocnici ve čtvrti, která se jmenuje Černá Pole?

Opatrně jsem probudil Ivanku.

Nejdřív jsem se pohádal s vrátným. Nechtěl nás pustit dovnitř. Měl jsem chuť ho zabít. Nakonec nám zavolal doktorku, jejíž jméno nám dal primář.

Přišla za čtvrt hodiny. Přívětivá starší dáma, která ve mně od pohledu budila důvěru. Stisk její ruky byl pevný a upřímný. Řekla nám, že Evička už spí a je v pořádku. Leží na hematologii.

Náhle jsem získal neodbytný pocit, že jsem špatně rozuměl:

„Cože? Na hematologii?“

„Ano, na hematologii, to vám v okresní nemocnici neřekli?“

Tak to nám teda opravdu neřekli. Polkl jsem nasucho a rozbušilo se mi srdce.

„Co jí je?“

„Vzali jsme jí krev a děláme standardní vyšetření, víc vám k tomu zatím neřeknu.“

Potom jsem podepsal jakýsi papír, že souhlasím s hospitalizací a nezbytnými vyšetřeními. Radši jsem si ani nezkusil představit, co jsou nezbytná vyšetření.

Ivanka stála celou dobu vedle mě, jako by se jí to ani netýkalo. Ta injekce musela být pěkný fičák.

Rozloučili jsme se s tím, že přijdeme v devět ráno.

Na zámek jsme se vrátili těsně před půlnocí. Službu měl Ott. Otevřel nám bránu. Na nic se neptal a já jsem neměl potřebu mu cokoliv říkat. Rago, který nás vždycky vítal radostným štěkotem a špinavýma prackama mi obvykle zasvinil bundu nebo alespoň kalhoty, zůstal ležet na svém místě pod oknem vrátnice.

Ten pes už to snad věděl.

Ivanka sebou praštila do postele a hned usnula. Já jsem na spánek neměl ani pomyšlení, přestože jsem byl utahaný k smrti a věděl jsem, že ráno zase pojedu sto kilometrů. Seděl jsem v křesle a odpaloval jednu cigaretu od druhé.

V televizi běžel nějaký dementní vědecko-fantastický film.

Zámek byl nezvykle tichý.

Nějak mi uniklo, jak jsem se ocitl v ložnici vedle Ivanky. Probudil jsem se deset minut před zvoněním budíku. Bylo skoro sedm. Hlava mě bolela, jako bych předešlou noc prochlastal. Sny byly zmatené a morbidní. Jeden si pamatuju.

Z pokoje Marie-Arnošty jsem slyšel zpěv. Zastřený tichý hlas. Byla to nějaká německá písnička.

Ivanka oddychovala vedle mě. Vyšel jsem na chodbu a odemkl dveře. Předtím, než jsem je otevřel, jsem si uvědomil, že je zapnutá signalizace. Vrátil jsem se do bytu a zadal vstupní kód, přešel do režimu high-security a odblokoval depozitární okruh. (Vidím, že mi bezpečnostní zařízení dokonale přešlo do krve — zvládám to i ve snu.) Vrátil jsem se zpátky na chodbu a vešel do pokoje. Na stropě blikalo červenou barvou čidlo. Zpěv na okamžik ustal, ale pak zase znova začal. Šel jsem k posteli, protože zpěv se ozýval odtamtud. Zakopl jsem o to vycpané zvíře na podlaze a nerozhodně zůstal stát před brokátovým závěsem postele.

Nakonec jsem se odhodlal a rozhrnul závěs. Marie-Arnošta ležela ve stejné pozici jako vždycky: zavřené oči, v ruce knížku Novalisových veršů. Akorát zpívala.

Zarazilo mě, že se vůbec nenadechuje, nepohyboval se jí hrudník, byla jako mluvící panna, které se otvírají jenom ústa. Měla sněhobílé zuby s dost velkou mezerou mezi jedničkou a dvojkou. Najednou zmlkla a pomalu otevřela oči.

Dívala se na mě a já jsem se od toho pohledu nemohl odtrhnout. Byl v něm nekonečný smutek.

Teď mě tak napadá — neměla ta písnička stejnou melodii, jakou si v poslední době Evička pořád pobrukovala?

Ivanku jsem probudil ve čtvrt na osm. Vypili jsme kafe a jeli. Bylo to jako křížová cesta. Kousek před Brnem jsme měli defekt předního kola. Jel jsem dost rychle, takže jsem měl co dělat, abych auto udržel na silnici. Výměna kola trvala skoro půl hodiny, a přestože mrzlo, pořádně jsem se zpotil.

Čekali jsme na nemocniční chodbě, až skončí vizita. Vzpomínám si, že jsem celou tu dobu hrál ty nesmyslné, obsedantní hry: když vyjde sestra, bude všechno v pořádku, když doktor…, když bude počet písmen na zdravotních plakátech visících na zdi dělitelný třemi, bude to v pořádku, jestliže nikdo nestoupne na červený flek uprostřed chodby, bude to v pořádku…

Ale stejně jsem to vždycky udělal tak, aby to vyšlo, jak jsem potřeboval.

Konečně přišla doktorka. Pozvala nás do inspekčního pokoje a zeptala se, jestli nechceme kafe. Bylo mimo jakoukoliv pochybnost, že je to špatné.

Myslím, že na ten rozhovor nikdy nezapomenu. Pamatuju si ho slovo od slova, slyším její hlas, každé hnutí tváře mám před očima, přestože se pořád nemůžu zbavit pocitu, že jde jenom o zlý sen.

„Udělali jsme vaší dceři diferenciální krevní obraz a bohužel jsme zjistili přítomnost blastů.“

Viseli jsme jí s Ivankou na rtech, ale ještě pořád jsme nic nechápali, ačkoliv ty odborné termíny, ostatně jako všechny medicínské termíny, zněly hrozivě.

„Co to znamená?“

Doktorka pokračovala, jako by tu otázku ani neslyšela.

„Blasty jsou buňky, které, laicky řečeno, zabraňují v kostní dřeni tvorbě normálních zdravých krvinek.“

Věděl jsem, že řekne něco takového, Ivanka určitě taky, ale ten šok byl obrovský. Bylo to jasné. Teď už zbývalo jenom to vyslovit. A ona to vyslovila. Dokonce s dvěma přívlastky.

„Evička má akutní myeloidní leukémii.“

Zatočila se mi hlava.

Okamžitě mi blesklo hlavou, co vyslovila, nebo spíš zakřičela Ivanka nahlas:

„To není možný!“

Vyskočila z křesla, chytla doktorku za ruce a ještě jednou to zařvala.

Doktorka se opatrně vyprostila z jejího sevření a tvářila se soucitně. Možná to má dokonce v popisu práce. Kolik tam už takových měla?

„Vím, jak vám je, ale bohužel je to tak. Sternální punkce nám to potvrdila.“

„Jaká sternální punkce, ježišikriste?“ Ivanka se už neovládala.

Ozvalo se zaklepání a do pokoje nakoukla sestra.

„Paní doktorko, potřebujeme vás na šestce.“

Doktorka se podívala na mě, pak na Ivanku a slíbila, že za chvilku přijde.

Jestli to nebyl nakonec fígl. Oznámit to a pak na chvilku vypadnout, aby nemusela snášet ten úvodní nápor. Jestli to byl opravdu záměr, tak vyšel dokonale. Ivanka přecházela po místnosti, hlavu v dlaních a dokola opakovala, že to není možný, že to nemůže být pravda, že se ti zasraní (opravdu řekla zasraní) doktoři spletli.

(Právě jsem si uvědomil, že všechno popisuju s klidem, jako by se mě to snad ani netýkalo. Nejsem zrůda? Anebo jsem už opravdu tak na dně, že jsem připravený na cokoliv? A může být ještě něco horšího, než co jsem viděl na tom oddělení?)

Potom se její zoufalství obrátilo proti mně: „Všechno je tvoje vina, ty tvoje nesmyslný kecy o novým životě, ten tvůj podělaný zámek, který nenávidím a kvůli kterýmu to takhle dopadlo. Kdybys imrvére neřešil ty svoje nekonečný existenciální krize, tak…“

Rozbrečela se.

Seděl jsem v křesle a nebyl schopný nic říct. Měla totiž pravdu. Alespoň v té chvíli jsem si myslel, že ji má.

Kdyby, kdyby, kdyby.

Začal jsem počítat plechové pásky na stažených žaluziích. Měl jsem jich padesát osm, když se vrátila doktorka. Ještě si ani nestačila sednout a Ivanka se jí zeptala hlasem, který jsem vůbec nepoznával: „Co je to sternální punkce? Než jste odešla, říkala jste, že vám něco potvrdila sternální punkce, a já chci vědět, co je sternální punkce.“

Mluvila rychle, plačtivě a bylo zřejmé, že se každou chvilku sesype. Ale málem jsem se sesypal já. Z mozku se odněkud vynořila gymnaziální hodina biologie a sternum — hrudní kost. Punkci jsem znal moc dobře. Předloňský zánět čelních dutin a jehla, kterou mi proráželi nosní chrupavky.

Zeptal jsem se, jestli bych mohl na chvilku otevřít okno. Najednou mi přišlo, že je v místnosti hrozné dusno. Dýchal jsem mrazivý vzduch a pozoroval tramvaj stoupající do kopce. Zdálo se mi, že jede hodně rychle.

„Sternální punkce je odběr kostní dřeně z hrudní kosti.“

Otočil jsem se zpátky do místnosti, abych zjistil, co to udělá s Ivankou.

Kupodivu se pořád držela. Zavřel jsem okno a vrátil se zpátky do svého křesla.

Doktorka mluvila dlouho a my jsme ji už nepřerušovali. Za každou druhou větou nás utěšovala a povzbuzovala, jenomže se to jaksi míjelo účinkem. Když nám vysvětlovala, co s Evičkou dělají a co s ní budou dělat, začal jsem brečet i já.

„Evička dostává nitrožilně antibiotika a zároveň provádíme v podstatě permanentní transfuzi. Dnes odpoledne jí nasadíme cytostatika. Míra úspěšnosti této první remise se pohybuje mezi šedesáti až devadesáti procenty. U takových mladých pacientů se blíží k té horní hranici.“

Pochopil jsem z toho, že nejdřív se musí zlikvidovat zhoubné buňky, a pak se bude hledat vhodný dárce kostní dřeně.

Šli jsme na oddělení.

Děcka s holýma lebkama a podivně vpadlýma očima. Všichni vypadají stejně. Jako malí androidi.

Za pár dnů tak bude vypadat i moje dcera.

Ivanka zůstala v nemocnici. Mají tam pokoje pro rodiče.

Sobota 30. prosince

Dívám se do zrcadla a vidím obličej jakési trosky. Kancelář je cela smrti, ve které čekám na popravu. Telefon nefunguje. Přijde telegram?

Dopoledne v nemocnici. Cytostatika. Evička zvrací a má průjem. Je slabá a apatická. Ivanka se od ní skoro nehne. Jak dlouho to může takhle vydržet?

Na zpáteční cestě mikrospánek. Vjel jsem do protisměru a pár metrů jsem dřel svodidla. Kdyby něco jelo proti mně, mohlo být po všem.

Ale něco mi říká, že tak jednoduché to mít nebudu.

Celé odpoledne v kapli. Přišel za mnou Alexandr. Seděli jsme mlčky v dřevěné lavici a mám takový pocit, že právě díky jeho přítomnosti jsem se trochu uklidnil.

Později

Copak už jsem se opravdu zbláznil, a nevím, co dělám? Nebo jsem stejně jako Evička náměsíčný?

Zapínal jsem signalizaci a jako vždycky si prolistoval všechny poslední záznamy v paměti. Provádím to už úplně automaticky. Je to pořád stejné. Zapnul kastelán, nový den, vypnul kastelán. Černá písmena na světle zeleném displeji. Jenomže tentokrát mě polilo horko.

Poslední událost v paměti: pátek 29. 12. 1995, high-security off, čas 03.54, kód kastelán.

Nejdřív mě napadlo, že někdo vypnul depozitáře mým kódem. Ale kdo, vždyť ho nezná ani Ivanka.

Vzal jsem si baterku a klíče a prošel nejdřív instalaci a pak depozitáře. Všechno se zdálo být v pořádku a na svém místě.

Vrátil jsem se do bytu a ještě jednou zkontroloval displej, jestli jsem se nesekl.

Nesekl. Včera někdo ve čtyři hodiny ráno vypnul depozitáře.

Začal jsem nadávat na celý ten pojebaný bezpečnostní systém, který si dělá, co chce. Sám jsem byl překvapený, jak mě taková blbost dokázala vytočit. Kdyby fungoval telefon, tak jsem jim snad zavolal, ať ten křáp přijedou okamžitě spravit.

Ta myšlenka přišla vzápětí po tom, co jsem praštil pěstí do ovládacího panelu.

Sen z minulé noci, zpívající Marie-Arnošta.

Musel jsem se jít opláchnout studenou vodou.

Takže jsem to vypínal já, z čehož vyplývá, že jsem pako. Chodím v noci po zámku, vypnu si bezpečnostní zařízení a nepamatuju si na to. Měl bych se sebou něco začít dělat.

Znovu jsem si přečetl v deníku ten sen, znovu jsem vypnul signalizaci a znovu se šel podívat k Marii-Arnoště.

Měl jsem husí kůži jak struhadlo, když jsem otevíral dveře od pokoje. Co jsem myslel, že tam najdu?

V televizi heká Van Damme a já si nadávám do debilů.

Ale stejně by mě zajímalo, jestli jsem tam opravdu byl.

Co Evička? Teď jsem na ni skoro hodinu nemyslel.

Neděle 31. prosince

Silvestr.

Co mám napsat? Třeba, že by mě nikdy nenapadlo, že konec roku bude právě takový.

Chtěl jsem všechno změnit, a teď bych chtěl všechno vrátit zpátky.

Byl za mnou Zbyněk. První člověk, se kterým jsem o tom mluvil. Naštěstí mě nijak extra neutěšoval. Řekl jen, že se bude za Evičku modlit.

A co můžu dělat já?

Každá další návštěva nemocnice jenom prohlubuje moji beznaděj. Evička se ztrácí před očima, dnes ráno ji dokonce přeložili na samostatný pokoj, protože jí hrozně vyletěla horečka, ze které začala blouznit.

Doktorka nás sice utěšuje a povzbuzuje, ale jsou to pořád jenom slova, zatímco Evička je na tom hůř a hůř — mění jí krev, lijou do ní litry nějakých sajrajtů, ale nic nezabírá.

A ke všemu ta horečka. Doktorka říká, že musíme být trpěliví, že léčba vlastně ještě ani nezačala, ale mám podezření, že už je z toho sama celkem dost nervózní.

Ivanka vypadá jako zombie; je nevyspalá, unavená.

Nejde mi do hlavy, odkud bere tolik síly, aby v té hrůze mohla fungovat.

Pondělí 1. ledna

Volal Míťa. Byl mírně podpálený. Velice rychle jsem ho ale zabrzdil, když jsem mu vylíčil, co je s Evičkou. Potom už to nestálo za nic. Samé hmm, hmm, on se bál něco říct a já jsem vlastně ani neměl chuť se s ním bavit.

V květnu se chce vrátit.

Kdoví co bude v květnu.

Úterý 2. ledna

V noci se mi zdálo, že se dusím.

Fiala, Walter, Alexandr s Valerií a Svoboda přišli ráno do kanceláře. Spíš než zahájení nového roku to připomínalo tryznu. Nikdo z nich nevěděl, jak se má chovat, a já jsem jim v tom nijak nepomohl.

Valerie se určitě zase pohádala s Alexandrem. Oba se tvářili nějak divně.

Dopoledne nemocnice.

Evičce už vypadávají vlasy. Zvrací, má průjem a horečka neklesá. Připadá mi jako někdo cizí.

Proč tu torturu nemůžu podstoupit místo ní?

Středa 3. ledna

Je to nekonečná spirála a každý den o něco níž.

Ani ne zoufalství, jako spíš apatie.

Bezbřehá samota.

Vyžádal jsem si všechny Eviččiny materiály a zafaxoval jsem je Fardovi do střešovické nemocnice. Trochu se kroutil, ale slíbil mi, že to ukáže jejich specialistům. Před chvilkou mi volal.

Chtěl jsem slyšet pravdu.

„Není to dobrý, Viku.“

Tušil jsem, že mi řekne něco podobného.

Později

Jak mám usnout?

Byl jsem se projít v parku. U kašny jsem potkal Alexandra. Byl s Ragem na pochůzce. Připouštím, že moje vnímání reality je v posledních dnech poněkud rozostřené, ale nemůžu se ubránit dojmu, že se s tím chlapem něco děje. Nedokážu říct co.

Prohodili jsme pár slov o ničem, a když jsme se rozcházeli, řekl, že by chtěl jet zítra se mnou do nemocnice. Neznělo to jako přání, bylo to spíš oznámení.

Překvapilo mě to, ale rozebírat to nemíním. Když chce, ať jede.

Teď mě zamrazilo — jsem ve stejné situaci jako on před sedmadvaceti lety.

Bravo. Nic lepšího mě napadnout nemohlo.

Sobota 6. ledna

„Nevím, co vám k tomu mám říct,“ zavrtěla doktorka několikrát hlavou. Držela v ruce výsledky Eviččiny krve z dnešního rána. Samozřejmě že měla radost, ale zároveň se s tím nějak nedokáže srovnat. A dokonce se už ani netváří tak vševědoucně. Prostě nechápe. Nechápe nikdo. Primář, doktoři, sestry.

A dá se k tomu vlastně něco říct?

Je to definitivní. Evička je z toho venku!!!

Tuhle větu jsem si snad zopakoval už tisíckrát.

Evička je z toho venku!!!

Sepisuju události posledních dnů. Žádné dohady, žádné pokusy o vysvětlení. Popis. Fakta. Je sobota šestého ledna, tisíc devět set devadesát šest, čtvrt na devět večer.

Ve čtvrtek ráno jsem vyšel na nádvoří a očistil námrazu ze skel auta.

Než jsem otočil klíčkem zapalování, všiml jsem si Otta, který nezvykle rychlým krokem vyšel ze svého domku a mával na mě rukou. Měl dlouhý černý kabát a na hlavě klobouk. Vypadal komicky.

Myslel jsem si, že mi chce něco říct, ale ve chvíli, kdy sáhl po klice dveří od auta, jsem si vzpomněl, že na vlastní žádost jede se mnou.

Nepřemýšlel jsem, co ho k tomu vede. Bylo mi to jedno. Nepřemýšlel jsem nad ničím. Pozdravili jsme se a on si zapnul bezpečnostní pás. Walter nám otevřel bránu a ještě jsem stačil zaregistrovat jeho udivený výraz, který patřil Alexandrovi.

Pustil jsem rádio, ale Ott mě požádal, abych ho vypnul. To byla jediná věta, kterou za celou cestu pronesl.

„Vypněte, prosím, to rádio.“

Zíral upřeně před sebe a byl duchem nepřítomný. Když jsem na chvilku zastavil, abych si protáhl záda, ani se nepohnul. Jako by si toho vůbec nevšiml.

Blížili jsme se k Brnu a mně se žaludek svíral víc a víc.

A to jsem netušil, co mě čeká. Vlastně co ji čeká.

Na schodech jsme potkali primáře. Místo pozdravu mi oznámil, že Ivanka se před chvilkou složila a je na kapačkách.

Bezmyšlenkovitě jsem se rozběhl po chodbě. Otta jsem si vůbec nevšímal.

Ze čtverky vyšla doktorka a zavolala na mě. Chtěl jsem vědět, co je s Ivankou, ale mávla jenom rukou a řekla, že do večera bude dobrá.

„Vaše dcera má zápal plic.“

To bylo moc. Žuchl jsem na koženkovou lavici u zdi. Doktorka si sedla vedle mě.

Ani mi nemusela říkat, že jde o velmi vážnou komplikaci. Tohle byl zřejmě onen okamžik, kdy se už nic nezastírá.

Pokud se dobře pamatuju, mechanicky jsem opakoval dokola: Proč ona, proč ona.

Pak jsem ji uviděl. Půlku obličeje jí zakrývala maska dýchacího přístroje. Neměla už skoro žádné vlasy. Držel jsem ji za ruku a strašně jsem brečel. Myslím, že se mě pokoušeli odvést.

Nedokážu odhadnout, jak dlouho jsem tam seděl. Deset minut? hodinu?

Najednou se v pokoji objevilo plno lidí. Doktorka, mladý doktor, kterého jsem předtím nikdy neviděl, a několik sester. Odstrčili mě od postele a vrhli se k Evičce.

Teprve potom jsem si uvědomil ten zvuk. Nepřerušované pískání. A hned vzápětí hlas doktorky: „Oběhová zástava, budeme resuscitovat.“

Z vozíku, který přivezla jedna sestra, vzala elektrody, něčím je potřela, několikrát s nimi štrejchla o sebe a řekla: Ustupte. Eviččino tělíčko na posteli nadskočilo. Doktor jí mačkal hrudník.

A zase elektrody a zase ustupte a masáž hrudníku. Pozoroval jsem to s neochvějným přesvědčením, že mám halucinace.

Pak si mě všimla sestra. „Musíte pryč.“ Všichni ke mně otočili hlavy. Byl konec. Věděl jsem to a oni to věděli taky. Možná líp než já.

Vyšel jsem na chodbu. Stál tam Ott. Byl stejně bílý jako okolní zdi. Zevnitř pronikal hlas doktorky: „Hlaste čas.“

„Osm minut.“

Nedokážu si vzpomenout, co jsem cítil. Věděl jsem, že Evička umírá.

Ott mě vzal za ruku a přinutil mě vstát. Nebránil jsem se. Jenomže mě neodváděl pryč, ale otevřel dveře do pokoje. Jemně a potichu. Nikdo si nás nevšímal. Evička měla fialové rty a mladý doktor se potil. Sestra-časomíra zrovna řekla čtyřicet devět minut. Evičce už skoro hodinu netlouklo srdce.

Alexandr mě nechal stát u dveří a přistoupil k lůžku. Vzal Eviččinu ruku do své. Nikdo mu v tom nezabránil. Byl to šílený obraz. Vysoký bělovlasý chlap sklánějící se nad děckem v klinické smrti a kolem vystresovaní doktoři s pusou dokořán.

Trvalo to jenom okamžik. Jenom několik vteřin.

Doktorka se z šoku probrala jako první.

„Co tady děláte, vy jste se snad zbláznil?“

Otočila se ke mně a zakřičela: „Okamžitě odsud zmizte, oba dva!“

Alexandr poodešel od Eviččiny postele. Jakási sestra nás strkala ke dveřím pokoje. Doktorka zašudlila elektrodami o sebe, ale ustupte už říct nestačila. Evička naskočila a na monitoru se objevil rytmus jejího srdce, doprovázený uklidňujícím pípáním.

Vyšli jsme s Ottem na chodbu.

Nutkání, abych k tomu napsal něco víc, je velké. Zatím odolávám.

Z pokoje vyšla doktorka a unaveně se na mě usmála.

Po chvilce mi Alexandr řekl, že pojede domů vlakem. „Ne aby vás napadlo v tomhle stavu řídit. Zůstaňte dnes tady.“

Zašel jsem si do nejbližší hospody a kopl do sebe dva velký panáky. Zatočila se mi hlava a myslím, že jsem na chvilku ztratil vědomí. Byl jsem úplně grogy.

Do nemocnice jsem se vracel otupělý.

Během necelé hodiny, co jsem byl pryč, začala Evička sama dýchat, ale pro jistotu jí ještě nechali tu kyslíkovou masku. Zároveň mizela teplota.

Sestra mi dala klíče od Ivančina pokoje a já jsem usnul jako dřevo.

Probudil jsem se kolem deváté večer. Službu měl ten mladý doktor.

Pozval mě k sobě na kafe. Byl jsem ještě dost mimo, ale že Evičce ustoupil zápal plic, jsem pochopil. Řekl ustoupil, jenomže pak se na chvilku zamyslel, srkl si kafe a podíval se mi do očí: „Víte, ta bronchopneumónie ani tak neustoupila, jako spíš zmizela. Jako by nikdy nebyla.“

Zazvonil telefon. Volala doktorka. Řekl jí v podstatě to stejné co mně, jenomže to prošpikoval spoustou nesrozumitelných odborných výrazů.

Doktorka zřejmě bydlí někde blízko, protože se v nemocnici objevila za dvacet minut.

Ivanka už to věděla, ale pořád tomu nechtěla věřit. Myslela si, že Evička nežije a všichni to před ní tají a snaží se ji uklidnit, aby jí to mohli říct, až bude v pořádku. Nechala si odpojit infuzi a šli jsme se na ni podívat. Evička spala a klidně oddychovala.

Druhý den po vizitě si mě zavolal primář. Byla u toho i doktorka.

Bolela mě hlava, ale přesto jsem se cítil jako znovuzrozený.

„V noci jsme udělali vaší dcerce krevní obraz. Bylo by předčasné jásat, nicméně i dodatečné vyšetření (určitě zas ta sternální punkce) nám potvrdilo, že (zamyslel se a hledal výraz), že její krev je v pořádku.“

„Co tím chcete říct?“

Primář se podíval na doktorku.

„Vypadá to, že v Eviččině kostní dřeni nejsou zhoubné buňky.“

Zalapal jsem po dechu.

„Ale to snad není možný…“

„Tak to si říkáme taky.“

Oba byli zaražení.

„Doufám, že něco nezakřiknu, ale Evička je podle všeho mimo nebezpečí.“

Evička nebyla mimo nebezpečí, Evička z toho byla venku! Seděla na posteli, hltala oběd a ptala se, co dělá Rago. Nebýt její holé hlavy, určitě bych si myslel, že se mi to jenom zdálo. Ivanka seděla v křesle v rohu pokoje a rádoby nezúčastněně si pilovala nehty. Měla skloněnou hlavu, ale ani jsem jí nemusel vidět do obličeje, abych věděl, že se usmívá.

Hned jak jsem se vrátil na zámek, volala Ivanka. Hlas jí přeskakoval.

„Viku, nikdo už tady nepochybuje, že Evulka je z toho venku.“

Příští týden ji zřejmě pustí domů.

Neděle 7. ledna

Dopoledne jsem byl na mši, ačkoliv si nemyslím, že Eviččino zmrtvýchvstání je úradkem Božím.

Vyprávěl jsem to Zbyňkovi. Zmateně a na přeskáčku, ale myslím, že jsem nic nevynechal. Určitě jsem nic nevynechal. Skončil jsem a on řekl potichu, spíš pro sebe, jako by přemýšlel nahlas (alespoň tak mi to připadalo): „Takže zázrak.“

Já bych tak silné slovo zřejmě nepoužil, nicméně ten výraz se jevil jako celkem logický závěr.

Ale souvisí nějak s tímhle „zázrakem“ (chraň Bůh, abych se rouhal — já to do uvozovek prostě dát musím) Alexandr Ott?

Připadal bych si jako debil, kdybych za tím viděl jeho. Byla to náhoda. A nikdo mi to nevyvrátí.

(Zajímavé. Ještě včera jsem si myslel něco jiného.)

Koneckonců ať je to jak chce. Evička je z toho venku a popravdě řečeno mě nezajímá, jak a proč, eventuelně díky komu.

(Ale stejně je to dost divný.)

Pondělí 8. ledna

Evička dobrý, Ivanka výborný a já v normálu.

(Tak jo, přiznávám, že taky výborný, stejně to na mně každý pozná.)

Valerie dělá pořádek v depozitářích a je nerudná. Ta je ale nerudná. Odsekává na půl huby a nemožně se ksichtí. Všichni se jí začínáme vyhýbat.

Walter s Fialou se dnes do krve pohádali, jak vyřešit válku v Jugoslávii, a já jsem jenom žasl, jaké pro ty svoje fantasmagorické teorie používají argumenty.

Copak asi dělá Alexandr Ott? Mám dojem, jako by se mi vyhýbal.

Problém, který mě trápí: Mám mu jít poděkovat? A jestli ano, tak za co?

Euforie z Eviččina „zázračného“ uzdravení je pořád silná, ale samotný fakt, že se to stalo, mi nějak přestává stačit. (Není to rouhání? Možná je, ale já si jednoduše nemůžu pomoct.)

Doktoři jsou z toho taky pořádně auf a ani se nesnaží maskovat, že celá medicína byla v tomto případě na prd. Někdo to holt vyřešil za ně. Alespoň jsou upřímní. Primář mi řekl, že se s něčím takovým ještě nesetkal. Vida.

Moje hypertrofovaná nedůvěra ke všemu, co nejde vysvětlit rozumem, dostává v těchto dnech pěkný záhul. Ivanku to vůbec nezajímá, a dokonce mě pokárala, že po tom pátrám.

„Buď tak hodný, Viku, a vykašli se na to.“

Zuby nehty se držím teorie neuvěřitelné náhody, ovšem jen si to, chlapče, přiznej, je to poměrně vysilující. Jako bych nechal ruku na rozpálených kamnech a říkal si, že to nepálí.

Auvajs.

Zbyněk má Boha, Ivanka nad tím neuvažuje, doktoři, když už něco řeknou, tak to svedou na přírodu (co si pod tím představujou, nevím), Walter se vyjádřil, že všechno je psáno v knize osudu (Walter fatalista) a já mám náhodu.

Auvajs.

Nejnovější výsledky jsem faxoval Fardovi do Střešovic.

Podle názoru jeho kolegů se takové věci občas stávají. Jenomže u nich v nemocnici ne. Chytráci.

Jak říkal hmotařský fyzikář Bartošek: Všechno se dá racionálně vysvětlit.

Náhoda je taky racionální vysvětlení, ne?

Auvajs.

Jsem hnusný.

Úterý 9. ledna

Probudil jsem se v půl sedmé, ale reflektory pořád svítily, přestože služba končí strážnému v šest. Sešel jsem na nádvoří, kde pobíhal Rago, sám zřejmě překvapen, že už není dávno zavřený ve své kleci. Na vrátnici pusto. Po Svobodovi ani památky, jenom otevřený pochůzkový sešit a rozsvícená lampička na stole.

S hodně nepříjemným pocitem jsem oběhl zámek a do ubytovny jsem vcházel už vysloveně polekaný. Svoboda ležel oblečený na posteli a vydával zvuky jak cirkulárka.

V ruce držel zpola vypitou flašku borovičky a pokoj připomínal palírnu. Ten chlap byl na mol!

Třásl jsem s ním dost dlouho, než se jakžtakž probral, ale nemělo smysl mu něco říkat, natož po něm cokoliv chtít. Nechal jsem ho a šel jsem vypnout reflektory.

Svobodu jsem nikdy neviděl pít, sám mi říkal, že kvůli padoucnici nesmí. A pokud si večer vzal ten svůj sanepil, nebo jak se ten drek jmenuje, není divu, že to s ním tak zacvičilo.

Odpoledne přijel přednosta s tím Japončíkem.

Totiž. Myslím, že to bylo pár dní po mém nástupu, když přišel na okres dotazník z japonského velvyslanectví (psaný anglicky), ve kterém se nabízí materiální pomoc při monitoringu památek. Přednosta jej poslal na zámek, abych si napsal svoje požadavky. (Sám se neumí anglicky ani vysmrkat a většina jeho podřízených je na tom stejně.) Bylo mi jasné, že to nikdo nebude číst, tak jsem psal, co mě právě napadlo. Že potřebujeme video, kameru, foťák, magneťák, diktafon, počítač, kopírku… Prostě všechno. Uvedl jsem tam něco o historii zámku, přiložil pár fotek a odeslal zpátky na okres s tím, že to skončí v těch jejich bezedných šanonech.

Ale ouha. Včera mi volal vyplašený přednosta, že si (kromě jiných) vybrali i nás a něco z toho seznamu přiveze osobně nějaký šikmooký tajemník.

Japonec byl milý a zdvořilý a přivezl kameru, foťák a vysílačky. Anglicky mluvil mizerně. Udělali jsme bleskovou prohlídku instalace (v jenom kuse opakoval — krásný, krásný — jiné české slovo jsem od něj neslyšel) a pak se tento šiřitel moderní techniky mezi východní křováky omluvil a odjel udělat radost někomu jinému.

Přednosta se lámal v pase a v jednom kuse omílal fenkjú very mač, jako by to bylo nějaké zaklínadlo. Než odjel, snad desetkrát mi zopakoval, abych s těmi věcmi zacházel opatrně.

Krásné nové hračky. Kameru snad zvládnu podle návodu, s nikonem to bude horší. Zatím ani nevím, jak se tam dává film. A už vůbec mě nenapadá, jak tady využiju tenhle druh vysílačky. Ještě než jsem to rozbalil, naivně jsem si představoval, že to rozdám zaměstnancům, abych se jim kdykoliv mohl dovolat (hlavně hlídačům). Jenomže tohle jsou takový ty walkmany s mikrofonem před pusou. Pro nás nepoužitelný. Kdo by to nosil. Dyť bysme vypadali jak herci v nějakým muzikálu. Nebo jako komando z nějaké americké akční sračky.

Vysílaček je deset a patří k nim něco jako základna se zabudovaným magneťákem, na který se dají všechny hovory nahrávat. Jak říkám, pro nás k ničemu.

Krátký hovor s Ivankou a posléze i s Evičkou. Je zdravá, podle hlasu bych si dokonce troufl tvrdit, že jako nikdy předtím. (No, teď možná trochu přeháním.) Beru to už jako samozřejmost, ačkoliv to samozřejmé není, ani co by se za nehet vešlo.

Poprvé od minulého čtvrtku jsem mluvil s Ottem. Kvůli Svobodovi. Prosil mě, abych to zbytečně nerozmazával, protože je na tom psychicky dost zle. Padoucnice ho v poslední době dost bere. „A kromě toho jsem mu už dal co proto.“

Slíbil jsem mu, že pro tentokrát to přejdu. Jakože jsem nic neviděl.

Kývl hlavou: „Děkuju vám.“

Zdálo se, že naše rozmluva je u konce. Nebyla.

Já jsem se už prostě musel zeptat, co znamenalo to jeho nemocniční extempore.

Odpověděl mi otázkou: „Co si o tom myslíte vy?“ Jeho pohled byl zpytavý.

„Já si o tom nemyslím vůbec nic.“

„Opravdu?“

„Podívejte se, pane Otte, Evička měla leukémii, podle všeho jednu z nejhorších, přidal se jí k tomu těžký zápal plic a vypadalo to hodně špatně. Shodou okolností jste se u ní ocitl v nejkritičtějším okamžiku. Za pár dní se díky jakési neuvěřitelné a nepochopitelné náhodě, které ovšem budu do smrti děkovat, uzdravila, jako by neměla smrtelnou nemoc, ale obyčejnou rýmu. Jde zřejmě o regulérní zázrak (po tom slově jsem se trochu zarazil), ale zázraky se občas stávají. Nebo snad máte nějakou jinou verzi?“

Možná jsem mluvil zbytečně ironicky, ale nic zlého jsem tím patrně nemyslel.

Chvilku bylo ticho. Ott se díval do země. Najednou zvedl rychle hlavu, propálil mě tím svým rentgenovým kukučem a skoro šeptem, ale přesto zřetelně pronesl: „Vím, že tomu nevěříte, ale možná jsem Evičce trochu pomohl.“

I když jsem se obával, že z něj vyleze něco podobnýho, neubránil jsem se soucitnému povzdechnutí: „To jako že jste léčitel nebo psychotronik nebo tak něco, jo?“

Divím se sám sobě, že jsem byl celkem klidný, přestože jakákoliv zmínka o téhle sortě lidí mě vždycky spolehlivě rozpalovala do běla. Nějak jsem nemohl uvěřit, že Ott jede v takových hovadinách. Svým způsobem mi imponoval, je svérázný, možná opravdu hodně podivínský, jenomže by mě nikdy nenapadlo, že by se mohl snížit k něčemu tak ubohému.

Všechny ty karmy, aury, čakry, všichni ti astrologové, jasnovidci a léčitelé, celý ten mišmaš new age, všechny ty ultrakrávoviny o bezskrupulózních vychcancích nebo neškodných pomatencích, kteří se ohánějí jakýmsi těžko definovatelným „nadpřirozenem“, ty zástupy hlupáků, co si čtou den co den horoskopy, jež vycházejí i v seriózních novinách, všichni ti popisovači zážitků ze setkání s „absolutnem“, všechny ty apokalyptické vize, přibývající s blížícím se koncem tisíciletí a pronášené s vlahým pohledem upřeným do dálky, všichni ti poutníci do jiných světů, celá ta mašinerie „duchařského“ průmyslu, všechny prachy utracené za možnost zmítat se na podlaze, chrčet u toho jako prase v posledním tažení a při tom zjistit, že v minulém životě jsem utýral sluhu, a proto mě teď bolí záda, všechny ty fabulace improvizované regimentem kartářek na základě obrázku lodi, pytle peněz nebo přeškrtnuté kolébky, všechna ta stáda pitomců sténajících pod knutou fatalistických znamení zvěrokruhu, ve kterých se narodili a která určují každý jejich krok, všechny ty staré budovy přecpané duchy od sklepa až na půdu tak, že si šlapou po hlavách, všichni ti „vyvolení“, kteří ty nešťastné duchy nejenom vidí, ale dokonce s nimi i mluví, všechny ty satanské, křesťanské, muslimské, židovské, buddhistické a jiné rekvizity…

Tohle mi běželo před očima, zatímco jsem se díval na Alexandra Otta a nevěděl, jestli se mám začít smát, nebo brečet.

Musel jsem se hodně ovládat, abych neřekl něco, čeho bych později litoval.

A taky šlo o Evičku.

Ocitl jsem se ve schizofrenní situaci. Popíral jsem něco, co jsem skutečně zažil. Kdykoliv jsem na to pomyslel (na nic jiného stejně nemyslím), vždycky jsem uviděl Otta u Eviččiny postele a říkal jsem si ano, ten chlap ji zachránil.

Jenomže vzápětí jsem se sám sobě vysmál, a dokonce jsem se za takový způsob uvažování i styděl. Nevedlo to k ničemu.

Jedno je jisté — Alexandrova přítomnost mi v teorii náhody kurevsky hapruje. Nebo ji potvrzuje. Já už se v tom sám nevyznám.

Zpátky k rozhovoru. Na moji otázku, jestli je léčitel, Ott kývl hlavou a celé té pakárně nasadil korunu, když odpověděl: „Dalo by se to říct i tak.“

Ježíšku na křížku, tak jestli tady něco chybělo, bylo to právě tohle. Zbývalo jenom vytočit číslo nejbližší odmašťovny a říct jim, aby si pro něj přijeli.

Měl jsem na jazyku slušnou palbu jízlivostí, ale Ott se tvářil tak vážně, že jsem je zase spolkl.

Připravoval jsem se na výcuc z nějaké obskurní spiritistické příručky — marně.

„Já vím, co si teď o mně myslíte, a zřejmě nemá cenu vám to vyvracet. Byl jsem stejný jako vy.“ Oblekl si vatovaný kabát a změněným hlasem dodal: „Dokončíme to někdy jindy.“

Pomyslel jsem si: ty jsi ale fikaný, nejdřív mě rozrajcuješ, a když to začne být zajímavý, vymluvíš se, že dneska to nejde.

Ale popravdě řečeno, byl jsem unavený a představa, že bych měl poslouchat žvásty o astrálním těle, mě děsila.

Nicméně se tomu chlapovi musí nechat, že smysl pro dramatickou pauzu má vyvinutý dokonale. Pěkně mě rozbrnkal. V hlavě mám úplný guláš.

Středa 10. ledna

V pátek pustí Evičku domů. Je zdravá. Onen hluboko zasutý strach, že by se vše mohlo zvrtnout, slábne. Nějak velice rychle jsem se z toho vzpamatoval. Rychle zapomínat — to umím.

Cítil jsem se jako blbeček, když jsem se doktorky ptal na Alexandra Otta. Koneckonců u toho byla taky.

Její odpověď mě překvapila. „Já už jsem ochotná věřit všemu.“

Ale já ne.

Podle toho, co jsem slyšel, je průběh Eviččiny nemoci bestsellerem v hematologických kruzích. Nikdo prý nic podobného nepamatuje. Jsem zvědavý, jak to zachytí v těch svých statistikách.

Evičce rostou znovu vlasy. Zatím vypadá jako Sinéad O’Connor.

Čtvrtek 11. ledna

Komplexní debordelizace depozitářů. Valerie, Walter a já.

Nevěřil bych, že je manuální práce tak uklidňující.

Pátek 12. ledna

Evičku s Ivankou jsem přivezl v jedenáct dopoledne.

Jestli je něco zázrak, tak to, že jsou zase tady. Když jsme vjížděli na nádvoří, Ivanka řekla: „To je dobře, že jsme zase doma.“

Taky si myslím.

Ze všeho nejdřív jsme museli jít za Ragem. Evička k němu vlezla do klece. Ten pes se málem zbláznil radostí a zaslintal ji od hlavy až k patě. Ivanka nic nenamítala, a dokonce ho i pohladila!

K obědu jsem vlastnoručně udělal řízky a bramborový salát. Stejné jídlo jsme měli o Eviččiných křtinách.

Evička usnula a Ivanka se pustila do uklízení. Když si uvědomím, že jsem během čtrnácti dnů skoro na nic nesáhl, nejde zas o takovou tragédii. Až na to prádlo. Hora.

Evička se probudila před třetí a do parku jsme šli samozřejmě i s Ragem. Vzal jsem s sebou dvě vysílačky a hráli jsme na schovávanou. Evička byla k neutahání. Rago jakbysmet. Prostě nádhera. Když vzal Rago Evičku zezadu za bundu a nosil ji jako nějakou trofej, myslel jsem, že prasknu smíchy. Tvářil se při tom hrozně důležitě a Evička ječela blahem. Hotové cirkusové číslo. Ten pes prostě nemá chybu.

Možná to byl jeden z nejšťastnějších dnů v mém životě.

Sobota 13. ledna

Bude půlnoc. Ivanka si šla před chvilkou lehnout. Ještě nikdy jsme spolu tak dlouho nemluvili. Skoro čtyři hodiny! O všem. O nás, o zámku, o tom, co bylo, a hlavně o Eviččině nemoci. Návrat do Prahy se ruší. Zatím.

Službu má „čaroděj“ Ott. Poslouchám Eviččino klidné oddychování, ale zároveň cítím neklid. Proč musím být tak děsně komplikovaný?

Neděle 14. ledna

Ráno jsme byli všichni v kostele. Zbyněk veřejně děkoval Bohu za Eviččino uzdravení. Byl jsem z toho rozpačitý. Lidi po nás přímo bezostyšně pokukovali a ve vesnici se zřejmě nemluví o ničem jiném.

Na oběd jsme jeli do okresního města. Připadá mi čím dál odpornější.

Úterý 16. ledna

Včera jsme se rozhodli a dneska máme sbaleno. Zítra ráno jedeme lyžovat do Tater. Na týden. Potřebujeme vypadnout. Nějak nebezpečně to na nás zase začíná padat.

Pátek 26. ledna

Bylo to krásné, ale bylo toho dost. Přestože jsem se před odjezdem zařekl, že na zámek si ani nevzpomenu, už druhý večer našeho pobytu v Liptovském Mikuláši jsem to nevydržel a musel jsem telefonovat. Marně jsem se přesvědčoval, že když to beze mě vydrželo tři sta roků, vydrží to i tenhle týden.

Nechápu, kde se ve mně bere najednou taková zodpovědnost, nebo co to do prčic vlastně je. Na sjezdovce to ještě jakžtakž ušlo, ale večer jsem lehce znervózněl, a nebýt blahodárné únavy, asi bych byl pěkně nevrlý.

Nicméně ten týden byl skutečně idylický.

Vrátili jsme se včera odpoledne. Zámek stojí.

Sobota 27. ledna

Rago leží rozvalený přes půl kuchyně a občas otevře oči. Vím, že je to zvrhlé a animální, ale za jeho dnešní výkon jsem na něj pyšný. A on to nepochybně cítí.

Odpoledne k nám přišla Valerie, že její manžel má chřipku a nemůže dnes hlídat.

Hned jsem si pomyslel: Tak proč si ji nevyléčí, když má ty „schopnosti“? (Ale to není vůbec pěkné!)

Vzkázal jsem mu brzké uzdravení, řekl jsem, že to beru na vědomí, a Valerie se odporoučela.

V půl šesté jsem rozsvítil světla, vypustil Raga a šel zamknout hlavní bránu. Na parkovišti před zámkem stálo auto. Velká terénní toyota. Vzal jsem Raga na vodítko. Napadlo mě, že se někdo zapomněl v parku, ačkoliv už byla tma a k tomu mínus tři. Na hospodářském nádvoří jsem potkal Svobodu, který šel k Ottům. Asi na večeři. Taktak že mi odpověděl na pozdrav.

Cigaretové ohýnky na konci parku byly vidět už z dálky.

Rago začal tlumeně vrčet. Baterku jsem rozsvítil až pár metrů před nimi. Současně jsem ucítil nezaměnitelný odér konopí.

Zaclonili si rukou oči a jeden z nich řekl: „Zhasni to, vole.“

Byli čtyři. Tři kluci a holka. Mohlo jim být tak kolem osmnácti, maximálně dvacet. Seděli na dřevěné lavičce a byli zhulení.

Hned po úvodním „přivítání“ se ve mně vzpěnila krev, ale ještě jsem se ovládal.

„Tak, mládeži, pro dnešek končíme.“

Rozchechtali se.

Rago se rozštěkal a začal na ně dorážet.

Z míry je to nevyvedlo. „Přestaň prudit a odveď si toho čokla, ty hajzle.“

Bez váhání jsem chytil toho smrada pod krkem a praštil s ním o zem. Klučina se pomalu sesbíral a velice nejistým krokem poodešel pár desítek metrů, směrem k zámecké zdi. Ostatní mě propalovali nenávistnými pohledy. Za chvilku se ten kluk vrátil s bílým bulteriérem, který měl kolem krku omotaný červený šátek. Musel ho mít uvázanýho někde u zadní brány. To malé bílé sele začalo vydávat zvuky vzdáleně připomínající štěkot a trhalo vodítkem. Začínalo být husto. Nebál jsem se o sebe. Bál jsem se o Raga.

Psi nejsou moje parketa, ale o těchto módních osvalených prasatech s hlavou jako policejní obušek vím, že jsou to většinou agresivní mrchy, které si pořizuje kdejaký vágus, aby si dodal sebevědomí. A tenhle trhač k nim patřil. Bylo vidět, že se jenom třese, až dostane povel.

Rago štěkal a nebylo ho možné utišit. Zalitoval jsem, že s sebou nemám ten samopal. Kdybych tu svini zastřelil, měl bych asi velice nepříjemný oplétačky, ale kvůli Ragovi bych určitě neváhal ani vteřinu.

Kluka jsem varoval, ať si tu bestii odvede, nebo zavolám policajty.

Nevnímal mě. Byl v rauši.

Dal jsem se na ústup. Udělal jsem pár kroků a táhl běsnícího Raga za sebou. Za mými zády se ozval vítězoslavný řev. Bylo to potupné, ale nemohl jsem nic jiného dělat.

Jenomže mládeneček se rozhodl, že to tak nenechá. Odepnul psa z vodítka a pisklavým hláskem zaječel: „Zab ho, Hamide!“

Bulteriér v tu ránu visel Ragovi na krku. Rago zavyl bolestí a snažil se ho setřást. Marně. Párkrát jsem do zabijáka kopl, ale snad to ani necítil.

Mládež se bohovsky bavila a mohutně svého gladiátora povzbuzovala.

Byl jsem bezradný. Rago chroptěl a smýkal s tou obrovskou pijavicí na svém krku ze strany na stranu. Bylo vidět, že mu docházejí síly. Naprosto zoufalá podívaná. Zvedl jsem kus klacku a začal jsem do toho hajzla bušit. Bezvýsledně. Skočil jsem k tomu klukovi a zkroutil mu ruku za záda.

„Okamžitě toho psa odvolej, nebo ti tu pracku zlomím.“

Ale to už se z lavičky zvedli jeho dva kamarádi a zamířili k nám. Jeden z nich vytáhl z kožené bundy dva klacky spojené řetízkem a začal s tím točit.

Podíval jsem se na Raga. Vypadal, že mele z posledního, ale ještě se držel na nohách.

A pak to přišlo.

Rago ztuhl a pomalu sklonil hlavu. Otevřel svoji obrovskou tlamu a vzal do ní hlavu toho hajzla. Vzápětí se ozvalo praskání kostí. Hamid se svezl na zem a zůstal ležet. Bylo po kurvovi.

Smrádek, kterého jsem držel, v tu ránu změkl.

Rago temně zavrčel a vystartoval. Doslova sestřelil toho kluka s nunčakou a pak předvedl něco, při čem tuhla krev v žilách i mně. Hošík ležel na zádech a byl otřesený. Rago si stoupl tlapami na jeho břicho, sklonil hlavu a několikrát mu zacvakal strašně rychle zubama před ksichtem. Znělo to jak krátká dávka ze samopalu.

Kluk byl v šoku. Pomohl jsem jim ho dostat na nohy a vyprovodil jsem je k bráně. Prosili mě, ať nevolám policajty, že by je doma zabili.

Nebožtíka si vzali s sebou.

Pořádně jsem Raga prohlídl. Bude v pořádku.

Já toho psa miluju.

Později

Volal mi majitel té zdechliny. Nerozčiloval se. Nabídl mi za Raga šedesát tisíc. Čuráček.

Neděle 28. ledna

Chytá mě rapl. Pořádný. Snad vůbec poprvé od chvíle, co jsem přijel. Ani mi nepřijde, že to budou teprve tři měsíce. Jako bych tu byl věčnost.

Jaký má tohle smysl? Co tady dělám? Zase jenom otázky, na něž neexistují odpovědi.

Pochybnosti, samé pochybnosti.

Zámek mi začíná připadat jako železná koule, kterou jsem si dobrovolně přivázal na krk. Pomyšlení, že je to moje konečná stanice, je nesnesitelné. Zároveň už si nedokážu představit svůj život někde jinde. Jsem nechutně komplikovaný.

Jsem svým pánem, dělám si, co chci, v podstatě mě nikdo nekontroluje a neotravuje. Z Prahy jsem odcházel s tím, že po ničem netoužím, nemám žádné ambice, vlastně už mě skoro nic nezajímá. Jenom to někde na klidném místě doklepat. Jenomže ti moji běsi začínají zvedat hlavu a dny, jako byl tenhle, jsou pak k nepřečkání.

Neměl jsem se narodit.

Bezútěšné jsou neděle bezvěrcovy.

Pondělí 29. ledna

Zapojení bezpečnostního systému na telefonní linku k policajtům. Celé dopoledne jsem seděl s jakýmsi kapitánem Horkým v kanceláři a společně jsme dávali dohromady něco jako příručku „Jak se chovat v případě poplachu“. Hotová věda.

Ten chlap myslel na všechno. Dokonce i na případ, že budeme drženi jako rukojmí. Pěkná představa. Uklidňuju se, že když ten zámek nikdo nevybral doteď, tak se signalizací si to snad proboha rozmyslí.

Nakonec mi poradil, abych si podal žádost o zbrojní pas. Že dohlídne na rychlý průběh.

„Vy tu zbraň mít musíte.“

Kdyby tak tušil. Nutí mě koupit si dětskou stříkačku, a já mám o patro výš kropicí konev. Vlastně ani nevím, jestli ta věc vůbec střílí.

Zima na zámku asi fakt není žádná výhra. Propadám pravidelné zimní melancholii, která je tady ještě silnější než kde jinde. Já se snad dokonce začnu těšit, až sem budou chodit návštěvníci, přestože mě tahle věc děsila ze všeho nejvíc.

Je tu vlezlo a ponuro. Už aby bylo jaro.

Úterý 30. ledna

Ráno jsem se musel dlouho přemlouvat, abych vylezl z postele. Dny jsou si čím dál podobnější.

Vždycky jsem si představoval, jak to bude úžasné, až nebudu muset nosit hodinky. Teď je nosit nemusím.

Vždycky jsem si představoval, jak to bude úžasné, až nebudu muset nikam a s ničím spěchat. Teď nemusím.

Nejsem náhodou po smrti?

Čtvrtek 1. února

Dnes jsem si po čtrnácti dnech koupil noviny. Stačilo si přečíst titulky jako Čeští vojáci v Bosně jsou v oblasti masových hrobů. Vedle fotka zkrvavených lidí po teroristickém útoku na Srí Lance. A pod tím otlemený „Magic“ Johnson, který se vrací i s ajdou do té jejich slavné ligy.

To má opravdu celá Amerika místo mozku košíkářský balón?

Hnus.

V televizi jsem schopný rozdýchat už akorát Večerníček, a když si Ivanka v kuchyni naladí na rádiu „FM“ a já slyším tuc tuc tuc, občas přerušované slovním průjmem nějakého pičumpajdy, mám pocit, že se z toho otelím.

Zase jsem se zbytečně rozčílil. Ovšem ani zdaleka mě to nesere tak jako dřív.

Vlastně, když to vezmu kolem a kolem, věci odehrávající se za zámeckou zdí se mě dotýkají čím dál míň. On se mi snad ten útěk před světem přece jenom podaří. Ještě zbývá ochočit ta divoká zvířata ve svém nitru.

ZÁMEK. ZÁMEK. ZÁMEK. ZÁMEK. ZÁMEK.

Je mimo veškerou pochybnost, že začínám nekontrolovatelně podléhat té zvláštní atmosféře, která je v určitých chvílích skoro hmatatelná. Pořád si říkám, že je to jenom starý barák plný harampádí, ale nefunguje to. Hrabu se v zámeckém archivu, pročítám účty a hlášení správců z osmnáctého a devatenáctého století, napsané krasopisným písmem, hltám desítky dopisů bývalých majitelů a listuju ve školních sešitech mladých aristokratů. Taková pěkná přehlídka marnosti.

Ale zámek je tady pořád. Jo, v té budově něco je. Cítím to, když usínám a vím, že tato místnost byla dvě stě roků ložnicí hraběnky.

Pátek 2. února

Ráno přišel Walter a bylo na něm vidět, že mi chce něco říct, jenom neví, jak do toho. Nakonec to z něj vylezlo. Dává výpověď. Chápu ho. Tři děcka, manželka na mateřské, a za ty prachy, co tady dostává. Dohodli jsme se, že odejde k patnáctému. Má pracovní nabídku do Německa.

Řekl jsem mu, že pro něho budu místo půl roku držet. Kdyby se chtěl náhodou vrátit. Myslím, že ho to potěšilo.

Mě to ale trochu zaskočilo.

Sobota 3. února

To zas byla noc.

Ve dvě ráno spustila signalizace, a než jsem se stačil obléct, stáli na nádvoří policajti. Poplach přicházel z knihovny. Prolezli jsme celý zámek. Zaplaťpánbu zbytečně. Znovu jsem to zapnul.

Ještě jsem byl vzhůru, když se to opět rozječelo. V knihovně. Policajti, prohlídka — nic. Nechtěl jsem riskovat další planý poplach, tak jsem čidlo v knihovně vypnul. Jenomže v půl čtvrté to spustilo do třetice. Policajti už byli pěkně otrávení a já taky. Radši jsem už nic nezapínal.

Asi technická závada. Volal jsem firmu, ale je tam jenom záznamník. Hlavně že měli plnou hubu keců o nepřetržitém servisu.

Ta siréna má zvuk přímo nechutný. Zvlášť když člověk spí. A potom ta následná představa — co když tam fakt někdo je?

Evička se po nemoci změnila. Připadá mi taková dospělejší.

Řešíme s Ivankou otázku, jestli jí máme říct, že utekla hrobníkovi z lopaty. Zatím jsme ji nechali při tom, že byla hodně nemocná.

Po setmění jsme hráli v instalaci na slepou bábu. Střídavě jsme si nasazovali infrák a navzájem se chytali. Evička byla ve svém živlu, ale já se asi nikdy nezbavím tísně, která na mě v té tmě padá. Trochu mě udivuje, že se to děcko vůbec nebojí.

Taková blbost: Byl to Eviččin nápad, najít potmě východ na chodbu. Pokoušel jsem se jí to vymluvit, ale přesvědčila mě. Stoupli jsme si do společenského salonu, který je přímo uprostřed instalace, a vyšli jsme hledat dveře opačnými směry. Já do předsálí, Evička do hraběcího předpokoje. Tma byla absolutní. Reflektory ještě nesvítily (bylo teprve půl šesté). Nejdřív jsem se zaposlouchal do jejích vzdalujících se krůčků, pod nimiž skoro nevrzaly parkety, a přišlo mi to jako čiré bláznovství. Nicméně jsem ji nechtěl zklamat, a vyrazil jsem kupředu. Říkal jsem si, že místnosti rychle proběhnu a půjdu jí z druhé strany naproti.

Jenomže už asi po třech krocích jsem narazil do stolu a málem jsem spadl. Po dalších pár metrech jsem byl totálně dezorientovaný. A to se furt holedbám, že tudy můžu chodit se zavřenýma očima. Za chvilku jsem toho měl dost. Hra nehra, nasadil jsem si infrák, který jsem nesl v ruce, a udiveně jsem zjistil, že stojím v knihovně a v opačném rohu, než jsou dveře. Cítil jsem se trapně. Vešel jsem do sálu a zůstal jako opařený. Na protější straně, ve dveřích do předsálí, stála Evička.

„Vyhrála jsem, tak ti jdu naproti.“

Zřejmě se v té tmě docela dobře rozkoukala. Vzápětí mi oznámila, že hra neplatí, když mám na očích baterku.

Ale jak je možný, že to stihla takovým fofrem? Ona snad vidí potmě jako kočka nebo co.

Abych nezapomněl, když je sama, pořád si prozpěvuje ten song. Že by se jí zdály stejné sny jako mně?

Před bránou přešlapuje hlouček opilců a pořvává na Raga. Stojí opřený tlapama o bránu a řve jako tygr. Mám sto chutí ho mezi ně pustit, aby jim trochu provětral faldy.

Co ten Ott na vrátnici dělá? Ohluchl, nebo chrápe?

Neděle 4. února

Zbyněk se vrací zpátky do Polska. Zřejmě natrvalo. Přímo do Varšavy. Je rád. Kdo přijde po něm, neví.

Takže tu nebudu mít vůbec nikoho.

Středa 7. února

Byl tady „mladý“ hrabě. Vypadá přesně jako jeho otec na fotkách v Ottově albu. Poznal jsem ho okamžitě a trochu se mi rozklepala kolena.

Častokrát jsem přemýšlel, jak se k tomu člověku mám tváří v tvář chovat. Věděl jsem, že k našemu setkání dříve či později dojde, protože od revoluce sem hrabě jezdí pravidelně. Kupodivu se tentokrát neohlásil dopředu ani Alexandrovi.

Pokouším se vžít do jeho kůže: Vezmou mi barák, vyženou mě ze země, prohlásí za zločince a kolaboranta (přitom z archivu vím, jak to s tou kolaborací bylo), a když mi potom milostivě dovolí podívat se domů, musím si koupit vstupenku za čtyřicet ká, abych se mohl projít po vlastním, zhuntovaným kvartýru.

Zajímalo by mě, jestli ti nesmiřitelní bijci proti navracení majetku pomysleli i na tohle.

Hrabě je formát. Česky mluví naprosto dokonale, bez jakéhokoliv přízvuku. Šlechta na konci dvacátého století mi vždycky přišla jako spolek kašparů, kteří si libují v oslovských maškarádách, ale po setkání s tímto člověkem jsem nucen svůj názor korigovat. Jsa pouhým plebejcem, nezbývá mi než konstatovat, že tohle je opravdový šlechtic.

Ale kdybych měl napsat proč, tak nevím.

(Ostatně, když jsem se ho na to zeptal, odpověděl mi slovy svého otce: „Buď to v tobě je, anebo není. A když to v tobě není, tak se to nenaučíš.“)

Procházeli jsme instalací (A jsem zase u toho — jakápak instalace, dyť je to jeho byt.) a on mi říkal, jak to tam vypadalo, kde co měli, kde co dělali.

Občas se na něco zeptal Alexandra, který šel s námi, ale spíš než zeptal, je lepší napsat ujistil, protože si pamatoval snad každý detail, jako by ho odsud nevykopli před padesáti lety, ale včera.

Byla to příjemně nostalgická procházka. Od Alexandra jsem se potom dověděl, že v zámku byl skutečně poprvé od pětačtyřicátýho, protože s Wilczkem nechtěl mít nic společného, takže vždycky navštívil jenom Ottovy v jejich domku.

A ještě nejlépe tak, aby Wilczke nic nevěděl, přestože prý byl na setkání s hrabětem celý říčný.

V knihovně vytáhl hrabě jeden ze svazků, pomalu v něm listoval a pak ukázal Alexandrovi nějaký odstavec zatržený fialovou inkoustovou tužkou. Oba se zasmáli.

Pořád mi to vrtá hlavou. Uvědomujou si ty tisíce turistů z dvojposchoďových autobusů, že se promenujou v cizím obýváku?

Pátek 9. února

V noci hrál někdo v sále na klavír. Přirozeně, že signálka byla zapnutá.

Slyšela to i Ivanka. Jenom jsme se na sebe mlčky podívali. Nás už by snad nerozházelo, ani kdyby tam hrála celá filharmonie.

Když se v televizi vysílají pořady o „paranormálních jevech“, stávám se agresivním. Včera tady hrál nějaký poltergeist na piano a je mi to celkem fuk.

Možná vysvětlení:

a) kolektivní halucinace;

b) zvuk přinesl vítr z vesnice;

c) myš běhající po klávesách;

d) jsme přetažení.

Sobota 10. února

Evička vzlyká ze spaní a volá Raga. Ivanka má od pláče opuchlý celý obličej a o sobě radši ani nemluvím. Je půl dvanácté v noci a Rago leží ve své kleci mrtvý.

Píšu a bulím u toho jako kráva. Rago je opravdu mrtvý a ani mi nepřipadá směšné napsat, že mi puká srdce. Pořád dokola si přehrávám všechny ty historky, naše seznámení, společné vycházky se Svobodou a Evičkou, příhodu s veterinářem, zápas s bulteriérem. Náš Rago je mrtvý a u nás to vypadá, jako kdyby nám umřelo děcko.

A nesebralo to jenom nás. Plakal Alexandr, Valerie se držela, ale bylo vidět, že má na krajíčku, a Svoboda ho v jednom kuse líbal na čumák, až jsme ho museli odtáhnout. Mám obavy, aby ho v noci nesklátil záchvat.

Já si prostě nedokážu představit, že ho zítra neuvidím. (Vlastně uvidím, musíme ho pohřbít.)

Ale ty slzy, které mi tečou po tvářích a které se nedají zastavit, jsou zároveň pojistným ventilem, nepatrně upouštějícím ten brutální vztek a nenávist. Brečím, abych nemusel zabít toho hajzla. A já bych to udělal. Udělal bych to, i kdyby si přede mnou klekl na kolena.

Na tento den nezapomenu do nejdelší smrti.

Evička nás probudila brzy, snad v sedm hodin. Včera jsme jí slíbili, že půjdeme i s Ragem na delší výlet. Vyrazili jsme hned po snídani. Venku sice mrzlo, ale nijak drasticky. Vzali jsme si vysílačky (jednu jsme dokonce nasadili i Ragovi, ale ten zatřásl hlavou a vysílačka byla na zemi). Vypadalo to na povedený slunečný zimní den. Prošli jsme park a oboru a zamířili přes pole ke vzdálenému lesu, kde jsme ještě nebyli. Evička házela Ragovi klacek a on se té hry nemohl nabažit, ačkoliv ho nikdy nehodila dál než tři metry. Tak jsme šli asi hodinu, možná hodinu a půl. Jednu chvíli jsem se s Ragem o ten klacek zkusil přetahovat, ale musel jsem ho pustit, protože by mi utrhl ruku. Pak jsem si posadil Evičku za krk a ona „sekýrovala“ Raga jako z letištní věže. Rago lehni, Rago sedni, Rago zůstaň, Rago běž. Říkal jsem jí, aby ho nechala chvilku na pokoji, ale ona ne, že se mu to líbí. A jemu se to asi fakt líbilo. Ivanka šla kus za námi a trhala na mezi nějaké šáší (jak říká Fiala) do vázy.

Kráčeli jsme tak sto metrů od lesa, Rago byl kousek vepředu a usilovně hrabal ve zmrzlé hlíně. Otočil jsem se po Ivance, abych zjistil, jak je od nás daleko, když se ozval výstřel. A hned vzápětí Ragovo srdcervoucí zavytí. Postavil jsem Evičku na zem a během pár vteřin jsem stál u něho. Byl na něj strašný pohled. Všude kolem plno krve. Skoro neslyšně chrčel a hrabal předníma tlapama, jako by se chtěl postavit. Než jsem stačil křiknout na Evičku, aby sem nechodila, byla u něj. Vzala mu hlavu do dlaní a Rago se na ni díval svýma velkýma hnědýma očima. Měl v nich slzy. (Teď se mi ruka klepe tak, že už to po sobě nemůžu ani přečíst.) Evička se k němu sklonila a on jí s vypětím všech sil olízl obličej. Mezitím přiběhla Ivanka. Vzal jsem Raga do náruče a požádal jsem ji, ať běží na zámek zavolat veterináře. Rozplakala se, ale poslechla. Rago musel příšerně trpět. Stál jsem s ním uprostřed pole a byl jsem bezradný. Pak jsem uviděl toho hajzla. Slezl z posedu na kraji lesa. Řval jsem na něj jako pominutý, aby mi šel pomoct, ale dělal, že mě neslyší.

Za chvilku se objevil v černém Jeepu Cherokee a projel kousek od nás, jako by se nechumelilo. Opatrně jsem položil Raga a rozběhl se za ním. Jel dál. Pomalu a klidně.

Vrátil jsem se k Ragovi a klopýtal s ním v náručí přes zaorané pole. Jednou jsem spadl, ale Raga jsem nepustil. Jenom jsem si odřel obličej. Evička běžela vedle mě a plakala. Pořád jsem meldoval: vydrž, Rago, vydrž, zvládneš to. Ale Rago to nezvládl. Umřel mi v náručí na začátku obory. Přes loket mi bezvládně spadla jeho hlava a byl konec. Ruce a záda už jsem necítil, ale přesto jsem šel dál. Z nosu mi tekla krev, brečel jsem a Evička brečela se mnou.

Parkem nám autem jela naproti Ivanka s veterinářkou. Podívala se na Raga a řekla, je mi líto. Já jsem věděl, že Rago je mrtvý, věděl jsem to moc dobře, ale když to vyřkla ona, kdosi úplně cizí a totálně nezúčastněný — teprve v tom okamžiku, při těch slovech — je mi líto — pronesených s profesionální účastí, teprve tehdy jsem si naplno uvědomil, že Rago už není. Sedl jsem si na zem vedle něj a hladil jsem ho. Veterinářka odešla a ani si neřekla o peníze. Ivanka se opírala zády o mohutný dub a střídavě smrkala a otírala si slzy do kapesníku. Evička už neplakala. Stála a měla pevně stisknuté rty. Do chvíle, než jsem odnesl Raga do klece, neřekl nikdo z nás ani slovo.

Pak se objevili Ottovi se Svobodou. Řekl jsem jim, co se stalo, a cítil jsem, jak ve mně narůstá nenávist.

Opláchl jsem si obličej, vyměnil zakrvácené šaty a zamířil na policejní okrsek do města. Oznámil jsem jim, že mi nějaká svině zastřelila psa. Přímo před očima.

Tlustý, plešatý polda se na mě znuděně podíval. Asi byl právě po obědě a já jsem mu narušil siestu. „A dál?“

Vyvalil jsem na něj oči: „Co dál, jak dál, říkám vám, že mi někdo zabil psa, a já chci, abyste toho dobytka našli.“

Nadiktoval jsem mu číslo džípu, které jsem si dobře zapamatoval.

„Můžete jít, my ho najdeme.“

„Moment, tak snad sepíšeme něco jako protokol, ne?“

Policajt zvedl oči ke stropu a zhluboka vydechl. Kývl na mladíka s enormně odstávajícíma ušima, který celou dobu seděl v rohu místnosti u psacího stroje a tvářil se stejně otráveně jako jeho kolega.

Byl jsem napěněný a pohled na jejich blazeované ksichty mě rozpaloval.

Plešoun začal diktovat a ušatec psal. Dvěma prsty s množstvím kuriózních překlepů, jak jsem zjistil, když jsem „dílo“ podepisoval. Bylo žalostně trapné, napsané v jakémsi úředním jazyce, a přestože jsem se snažil do toho zamontovat normální lidskou větu, nebylo to k ničemu. Policajt ji vždycky přetlumočil do bizarně ohavného tvaru, který ani v nejmenším nevystihoval tu hrůzu.

Asi jde o úřední postup, ale když se mě zeptal, jakou měl ten pes cenu, udělalo se mi vyloženě zle a jedovatě jsem opáčil, na kolik si cení svého života.

To ho nasralo.

Řekl mi, že jsem drzý, že asi nevím, s kým mluvím, že si pletu pojem a průjem, blá-blá-blá.

Podepsal jsem protokol a ještě ve dveřích jsem zdůraznil, aby nezapomněli, že mají espézetku auta té kurvy (tu kurvu jsem si jenom myslel).

Dveře jsem možná zavřel moc hlasitě.

Na zámek jsem se vracel v náladě hodně podobné jako po návštěvách Evičky v nemocnici. Nejdřív jsem zašel k Ragovi. Párkrát jsem ho pohladil po hlavě a znovu jsem byl naměkko. V kanceláři jsem si uvařil kafe a dal se trochu dohromady.

Evička naštěstí spala. Ivance jsem řekl, že tu kurvu dostanu před soud, i kdyby na to měly padnout poslední prachy. Souhlasila.

„Mohl vás zabít, Viku, tebe nebo Evulu, Rago od vás nebyl daleko.“

To mě až do té chvíle nenapadlo. Byl to sice nedůstojný argument, ale tomu střelci by pěkně přitížil, zvlášť když neměl žádné svědky.

Soustředit jsem se nemohl na nic. Sešel jsem znovu do kanceláře a skládal na počítači pasiáns.

U večeře jsme se snažili přijatelnou formou vysvětlit Ragovu nesmyslnou smrt Evičce. Šlo nám to všelijak a Evička nás co chvíli dostala nějakou otázkou do úzkých.

Neděle 11. února

Raga jsme pohřbili na hospodářském nádvoří. Ráno přijel Walter a udělal mu rakev. V kopání hrobu jsem se střídal s Fialou. Zem byla zmrzlá a tvrdá jako beton. Než jsme ho začali zahrabávat, přinesl Svoboda jeho vodítko, obojek, náhubek a průkaz původu. Hodil to na dřevěné víko bedny, která už ležela na dně hrobu. Pak ještě Alexandr přinesl jeho misky na žrádlo a na vodu a hodil je tam taky. Fiala s Walterem zahrnuli hrob.

Odpoledne jsem si musel lehnout. Byl jsem hrozně unavený. Po půlhodině mě Ivanka probudila: „Viku, je tady ten chlap.“

Na nádvoří stál černý džíp. Opláchl jsem se studenou vodou a vyšel ven. Bušilo mi srdce a viděl jsem červeně.

Na to, co následovalo, jsem připravený nebyl. Asi padesátiletý chlap s červeným nařvaným ksichtem stál opřený o chromovaný nárazník svého auta a kouřil. Uviděl mě, zahodil cigaretu a čekal, až k němu přijdu. A pak spustil: Co si to dovoluješ, ty nulo, podávat na mě trestní oznámení kvůli nějakýmu zasranýmu psovi, kterej nám v revíru strhává zvěř.

Do hlavy se mi nahrnula krev a nebyl jsem schopný slova.

Mezitím pokračoval: Ty chudáku, ty ubožáku, kdo si myslíš, že jsi.

Popošel jsem k němu a dal mu facku. Spadl na zem a v očích měl výraz překvapení. Zvedl jsem ho za klopy kožené bundy a vrazil mu druhou.

Vzpamatoval se a začal křičet o pomoc. Byl posraný strachy. Kdyby nepřiběhla Ivanka, tak jsem ho možná umlátil. Nasedl do auta a odjel. Třásl jsem se jako osika. Přišli Ottovi, kteří slyšeli jeho křik.

„Dosvědčíme vám, že vás napadl a vy jste se bránil,“ řekl Alexandr.

Sedli jsme si v kanceláři a Ott zavolal Fialovi do zahrady. Přišel skoro okamžitě. Alexandr mu vysvětlil, co se stalo a co po něm chce. Fiala kývl hlavou.

Byl jsem pořád dost rozparáděný a nechápal jsem, co to má znamenat.

„O co tady do prdele jde? Ten hajzl zabil Raga, a kdybyste slyšeli, co mi řekl, tak byste mu tu dršku rozbili taky.“

Chtěl jsem pokračovat, ale Ott mě pohybem ruky umlčel.

„Ten chlap se jmenuje Kalenda a do devětaosmdesátýho byl okresním šéfem komunistů. Potom zprivatizoval největší místní fabriku. Myslím, že jsme (opravdu řekl jsme) v pěkné patálii.“

Fiala ještě dodal, že je členem mysliveckého sdružení ve vesnici a je známý tím, že střílí po všem, co se hýbe. Prý už zastřelil spoustu psů a vždycky mu to prošlo.

„A co tím jako chcete říct? Abych se mu šel omluvit a poprosil ho o odpuštění?“

Alexandr zavrtěl hlavou.

„Musíme jednat takticky. Kalenda vás přijel vyprovokovat a podařilo se mu to. Teď se už nebude mluvit o Ragovi, ale o tom, že jste ho zbil.“

Měl pravdu. Za hodinu přijeli dva policajti s psacím strojem a začali mě vyslýchat. Naštěstí byl u toho i Alexandr, takže jsem se ovládal. On, Valerie, Ivanka i Fiala uvedli, že na mě ten člověk zaútočil a já jsem se musel bránit.

Připadalo mi, že jsem se ocitl v Kocourkově, a v jednom kuse jsem nevěřícně kroutil hlavou.

Policajty tahle verze případu znatelně zaskočila, zvlášť když ji podpořilo tolik svědků.

Měl jsem sto chutí jim říct, jak to bylo doopravdy, ale uznal jsem, že by šlo o zbytečné hrdinství. Zatínal jsem zuby a lhal, jako když tiskne. Facky nebyly čtyři, ale jenom jedna, a to ještě jako revanš za ránu pěstí do břicha.

Bylo to přesně tak, jak Alexandr předpovídal. O Ragovi nepadlo ani slovo. Nic o tom, že ho zastřelil a potom ujel.

Rozbolelo mě břicho. Vředy se probudily.

Večer ještě přišel starosta a nasadil tomu korunu. Ten chlap mi zcela bezostyšně přikazoval, abych se šel Kalendovi omluvit. Je to prý vesnický rodák, sponzoruje místní fotbalisty a obci pomáhá, kde může. „Jenom díky němu tady máme vodovod a plyn.“

Měl jsem co dělat, abych neprofackoval taky jeho.

Ničemu se tady nedivit!

Starostovi jsem řekl, že ten komunistický grázl nám zastřelil psa a je mi šumafuk, jestli sponzoruje Real Madrid nebo záhumenkovou ligu.

Starosta se zvedl ze židle, nehezky se zašklebil a na rozloučenou prohlásil: „Jedete v pěkným průšvihu.“

Tohle je prostě neuvěřitelný. Oni mi snad začnou tvrdit, že to hovado udělalo dobrý skutek a já bych mu měl líbat ruce a ještě uhradit náboj, který roztrhl nebohému Ragovi břicho.

Alexandr mě varuje, abych se držel při zdi, nebo mě to rozšmelcuje: „Uvědomte si, že nejste v Praze, tady jsou úplně jiné poměry.“

Na jednu stranu to chápu, ale já to takhle přece nemůžu nechat. Kvůli Ragovi.

Co je to tady vlastně za lidi? Jakýsi vychcaný militantní komár v zelené kamizole zastřelí z rozmaru nebo z nudy psa a přijde mi vynadat, že jsem to ohlásil policajtům. Takovou svini by musel zpráskat i svatý František.

Pondělí 12. února

No ovšem, jak jinak. Nabírá to pěkné obrátky.

Ráno mi volal přednosta, abych mu okamžitě přijel vysvětlit incident s Kalendou.

Byl nabroušený a sjel mě jako malýho kluka.

Klidně jsem mu řekl, co se stalo, ale jako by to vůbec neslyšel, nebo možná slyšet nechtěl.

„Ať to bylo jakkoliv, v každém případě se musíte inženýru Kalendovi omluvit.“

Cítil jsem, jak mi duří mandle. Odpověděl jsem mu, že si nechám radši vytrhnout jazyk.

„Ostatně o tom, kdo se komu bude omlouvat, rozhodne soud. A nepochybně rozhodne spravedlivě.“

„Vy se chcete soudit?“

A pak mě napadla ta úžasná věta, po které hlavní okresní čert zkoprněl.

„Ne já, pane přednosto, ale vy musíte žádat náhradu škody, Rago byl majetkem okresního úřadu.“

Čuměl nad tou nehoráznou drzostí s otevřenou hubou a já jsem se na něm pásl. Potom pevně stiskl rty a procedil mezi zuby, abych odešel.

V prvním patře mě na chodbě odchytil Forman, který natuty věděl, že jsem na koberečku, a čekal, až půjdu zpátky.

„Udělal jste pěkný záser. Starý chodí s Kalendou střílet kačeny.“

Pak se ke mně spiklenecky naklonil, ostentativně se rozhlídl kolem sebe, jestli někdo neposlouchá, a zašeptal, že Kalenda daroval přednostově partaji nějaký kačky na předvolební kampaň.

Je mi z toho všeho na blití.

Walter mi na zámku řekl, že místní myslivci organizují petici za moje odvolání. Pak ještě přijeli policajti vyslýchat Ivanku, Alexandra, Valerii a Fialu, protože Kalenda je obvinil z křivého svědectví. Ten hajzl si nechal vystavit na tři týdny neschopenku.

Ivanka chce, abych to vzdal.

Pořád přesvědčuju sám sebe, že tohle přece není možný. O té naší slavné demokracii si nedělám iluze, ale tohle přece fakt není možný.

Řekl jsem jí, že to klidně poženu až k Nejvyššímu soudu.

Ale co vlastně? Že zabil psa, nebo že mi kvůli tomu přišel vyspílat, nebo že mě možná odvolají z nějakého vymyšleného důvodu z funkce?

Jsem na dně a bojím se, že se z toho stal během dvou dní spletenec, který už nikdo nerozmotá, i kdyby se náhodou pokusil. Je to absurdní, ovšem je to tak.

Ale já se přece nemůžu smířit s tím, že to tady má propachtovaný vysloužilý bolševik a dělá si, co chce.

A co kdyby, nedej Bože, opravdu trefil Evičku nebo mě?

? propos — už se ke mně doneslo, že „prý“ na tom posedu s ním byli další dva lidi, kteří tvrdí, že Rago se honil za srnkama. Peníze, Peníze, Peníze.

Večer tady byl Zbyněk. Přišel se rozloučit. Odjíždí ve čtvrtek. Původně přišel jenom na chvilku, ale zdržel se až do půl dvanácté. Nahlas to neřekl, ale určitě si myslí, že dostanu padáka. Já si to myslím taky, ale budu kolem sebe kopat.

Úterý 13. února

Necítím zadostiučinění, jde o něco jiného, jen obtížně definovatelného. Ale není to ani pocit viny. Spíš jako by mi do vnitřností stříkli tekutý dusík. To je ono. Chlad. Cítím chlad v celém těle. Mrazivý chlad. A co ještě? Třeba že spravedlnost existuje? Anebo že takové věci se stávají?

Ničemu se tady nedivit?

Ráno s tím přišel Walter. Měl oči navrch hlavy. Kalenda je mrtvý. Včera odpoledne čistil doma v obýváku brokovnici a ustřelil si hlavu.

To je ale situace.

Odpoledne jsem si šel koupit do hospody cigarety. Na dveřích už viselo Kalendovo parte. Zemřel náhle v pondělí 12. února 1996 ve věku nedožitých čtyřiapadesáti let.

Hospoda byla plná. Sotva jsem vešel, všichni zmlkli. Strašně by mě zajímalo, co si ti lidi teď o mně myslí. Ale nic dobrýho to rozhodně nebude.

Čtvrtek 15. února

Walter přinesl kořalku a chlebíčky. Zítra odjíždí do Německa.

Kalenda má pohřeb taky zítra. V místním kostele. Zbyněk je naštěstí pryč, takže oslavné řeči nad rakví bude pronášet farář z vedlejší vesnice.

Už jsem se z toho trochu otřepal. Ivanka ne. Prosila mě, ať to tady zabalíme a vrátíme se zpátky do Prahy. Je to jedna velká chmura.

Evička se bůhvíjak dověděla o Kalendově smrti a šokovala nás prohlášením, že se dostal do pekla. Já si to myslím taky, ovšem slyšet něco takovýho od pětiletýho děcka je celkem dusný.

V dnešních novinách je článek o myslivcích, kteří zabili kvůli zobáku chráněného jestřába.

Bravo, hoši. Jenom dejte bacha, až si budete čistit brokovnice.

Později

Nemůžu usnout. Chybí mi občasné noční Ragovo zaštěkání, které jsem slýchával ve spánku a působilo na mě jako anestetikum.

Ten chlap si to zasloužil, to je mimo veškerou pochybnost, ale mám nepříjemný pocit. Je pořád dost silný.

Napadá mě ledasco.

Sobota 17. února

Od rána padá déšť, nebo spíš mokrý sníh, všude je plno břečky a nikam se nedá jít. Včera mi konečně přišel počítačový program na evidenci knížek v zámecké knihovně.

Celý den sedím u počítače a buším do něj údaje. Je to otročina, ale příjemná. Knihovna má asi deset tisíc svazků a já jsem za celý den (s přestávkou na oběd) zpracoval ani ne sto. Původní seznam, psaný na stroji na průklepovém papíře, je chaotický a neúplný, takže co chvíli musím odbíhat s baterkou do knihovny, abych tam nepsal blbosti. Při tomhle tempu mám práci na léta.

Ale já přece nemusím nikam spěchat.

Knížky v kožených vazbách s pozlaceným písmem na hřbetech, autoři, o nichž jsem v životě neslyšel a po kterých dnes neštěkne ani pes. Beru ty knížky do ruky, listuju v nich a dělá mi dobře pomyšlení, že jsem na hodně dlouhou dobu (možná navždycky) jediným člověkem, který se o ně zajímá, který o nich ví. Je to jako zalívat suchý strom.

Podle všeho dělám naprosto zbytečnou věc.

Neděle 18. února

Celý den jsem strávil na střídačku v kanceláři a knihovně. Evička byla se mnou. Vyhrabal jsem jí spoustu německých obrázkových knížek z počátku století a ona v tom vydržela ležet celý den. Dokonce se naučila zpaměti i dvě německé říkačky.

Možná právě proto, že to nemá žádný význam, mě tenhle soupis začíná víc a víc bavit. Třeba takové Voltairovy paměti v šestnácti svazcích. Francouzsky. Existuje člověk, který by to byl schopný přečíst? Nebo třeba Oeuvres jakéhosi Jacquesa Dellila ve dvaceti svazcích, vydaných v Paříži v letech 1803 až 1812.

Vedle stolu se mi začínají vršit knihy, které bych si chtěl přečíst. Hlavně cestopisy z 18. století. Turecko, Egypt, Persie.

Zatím jsem ještě nenarazil na žádné pojednání o architektuře.

Evička se povalovala na pohovce, potichu si slabikovala slova v řeči, které nerozumí, já jsem klepal do klávesnice, občas jsem si taky něco přečetl a všude kolem byl klid.

Večer přišel Ott. Uviděl ty hromady knížek a zatvářil se velice překvapeně.

„Hledáte něco?“

Řekl jsem mu, že nehledám nic, že už se jenom bavím.

A je to pravda. Já už vůbec nic nehledám.

Přišel jen tak. Uvařili jsme si kafe a řeč šla hlavně o Kalendovi a celém tom humbuku, který, jak se zdá (musím to zaklepat), definitivně utichl.

Potom přišla Ivanka, že jí v kuchyni praskla žárovka, abych ji šel vyměnit. „A taky je večeře.“

Ott se rozloučil a odešel.

Půl dvanácté

Je to hotová věc. Evička je náměsíčná. To loňský prosincový extempore asi nebylo náhodný.

Seděli jsme s Ivankou u televize a dívali se na Tajemnou záři nad Pacifikem s Martinem Sheenem. Hrozná sračka, ale na čtení jsem teda sílu neměl.

Asi tak v půl desáté jsem z naší ložnice zaslechl několikrát cvaknout kliku. Ivanka podřimovala. Šel jsem se tam podívat. Evička v bílé noční košili stála u dveří do pokoje Marie-Arnošty a pokoušela se je otevřít. Naštěstí je zamykáme a klíč mám v nočním stolku.

Polilo mě horko.

„Kam jdeš, Evičko?“

„Pro kočárek.“

Vzal jsem ji do náručí a odnesl zpátky do postele. Oči měla sice otevřené, ale bylo jasné, že spí.

Musím se někde zeptat, jestli se to dá léčit.

Pondělí 19. února

Bez Waltera to bude těžké. Na vrátnici teče bojler, Valerii se porouchala leštička na parkety a v sále se zasekl zámek na dveřích.

Ivanka s Evičkou odjely na tři dny do Prahy. K Ivančiným rodičům. Neodvažuju se pomyslet, s jakou se vrátí. To bude nalejvárna. O Evičku strach nemám, ona je proti těm starým upírům imunní, ale o Ivanku se bojím. Beztak je už dost načatá, a když teď v jednom kuse uslyší ty lamentace a „dobré rodičovské rady“, dokážu si představit, co to s ní udělá. Vymluvit si to však nedala, přestože počasí je příšerné a na silnicích je to o hubu. Mám o ně strach. Cestu tam mají naštěstí za sebou. Hned po příjezdu mi Ivanka volala, že jsou v pořádku. Aspoň že tak.

Evičce se do Prahy moc nechtělo.

Jestli jsem nakonec neměl jet s nimi. K psychiatrovi ale nepůjdu.

Sedím u počítače, píšu kartu Geschichte des Tridentinischen Conciliums, Augsburg 1835, zvednu na okamžik hlavu a v zrcadle před sebou vidím Marii-Arnoštu. Zastavuje se mi srdce, díváme se jeden druhému do očí, ale když se otočím, nikdo tam není. Halucinace jak prase. Ačkoliv spíš než halucinace to bude autosugesce.

Nervy mám nadranc. Dost mě to sere. Nebudu náhodou zralý pro cvokhaus?

Vždycky když jsem delší dobu sám, vsugeruju si, že mě někdo pozoruje nebo tady se mnou je nebo co já vím. Že by Wilczkův syndrom?

Dnes budu spát při rozsvíceném světle.

Úterý 20. února

Dopoledne tady byl Forman. Kvůli rozpočtu na tento rok. Budeme dělat fasády.

„Připravte se na pěkný frmol.“

Okresní úřad uvolnil pět milionů a Forman se tvářil, jako by to byla jeho zásluha. Já toho chlapa nemůžu ani cítit.

Samozřejmě že zabrousil i na Kalendu a jeho amputovanou hlavu. Kafral, kafral a nakonec řekl, že jsem měl štěstí. Blbec.

Valerie přišla s tím, že si bere do pondělka volno a jede za sestrou do Prahy.

Nevěděl jsem, že má sestru.

Taky volala Ivanka, jestli by mi nevadilo, kdyby v Praze zůstaly až do pátku.

Jistěže nevadilo.

Ani se nepokoušela maskovat, jak se jí tam líbí, a z hlasu bylo patrné, že úplně pookřála. Byla v divadle, byla v kině, byla na výstavě, na fakultě, v hospodě se známýma.

Tak jestli mi něco opravdu nechybí, je to právě tohle.

V jedné archivní listině z osmnáctého století zmiňují, že zámecký areál je insula — ostrov. Můj svět je zámek. Můj svět je insula.

Evička se v Praze nudí. Staří s ní byli v zoo, na Petříně a bůhvíkde ještě, ale prý furt mele jen o zámku. Tu do Prahy dlouho nikdo nedostane.

Jo, abych nezapomněl: Ivanka ji odtáhla na vyšetření do Motola, aby se ujistila, že je všechno v pořádku. (Nejela do té Prahy hlavně kvůli tomu?)

Všechno je v pořádku. Doktoři si dokonce mysleli, že je Ivanka trhlá a tu leukémii si jenom vymyslela. Když jim potom ukázala kopie lékařských zpráv a vyšetření z Brna, byli z toho dost odvázaní, a dokonce snad volali i „naší“ doktorce do Černých Polí.

Pátek 23. února

Možná jsem to podvědomě tušil a možná jsem se toho podvědomě obával.

Svoboda se zhroutil. Včera ho odvezli do blázince. Poslední dobou to s ním bylo pořád horší, pil, pořád jako by se něčeho bál, byl nervózní, vyplašený a od Ragovy smrti už s ním nebyla žádná řeč. Vypadal jako troska, nemluvil a vytáhnout ho nedokázal ani Ott.

Je to špatný. Cítím se provinile. Pořád si vyčítám, že jsem mu měl nějak pomoct. Bojím se, že jsme to urychlili (nemůžu napsat zavinili) my dva s Ivankou, protože po jeho epileptickém záchvatu u nás v kuchyni jsme se oba proti němu, možná nevědomky, zatvrdili, přestože jsme vnímali, jak na Evičce visí a co pro něj znamená. Jenomže jsme strašně zpanikařili, on to vycítil a stáhl se do sebe. A pak ta Eviččina nemoc, od Alexandra vím, jak strašně ji prožíval, a nakonec Rago.

Nejradši bych se neviděl.

Včera večer jsem jako obvykle seděl v kanceláři a jako obvykle jsem dělal na počítači knihovní kartotéku. Mimochodem, ta práce mě baví víc a víc, přestože jde pořád pomaleji — každou knížku beru do ruky a zběžně prolistuju, často se ovšem stává, že se do ní začtu třeba i na hodinu. Vážně uvažuju, že se naučím latinsky.

Ale zpět ke včerejšku. Asi v půl desáté za mnou přišel Alexandr Ott, že nemůže najít Svobodu. Už byl na vrátnici, v pokoji na ubytovně a prošel celý park.

Svoboda měl včera službu (nebo měl mít, slušelo by se napsat) a Alexandr s ním mluvil, když zapínal v šest hodin reflektory.

Venku byl dost silný mráz a představa, že Svobodu skosil záchvat a on tam někde leží, mě velice rychle přinutila hodit na sebe bundu a boty a jít ho s Alexandrem hledat. Znovu jsme prošli celou ubytovnu, znovu jsme ho hledali na vrátnici (baterka chyběla, takže ji musel mít s sebou) a znovu jsme pročesali celý park. Přitom jsme ho volali tak hlasitě, že nás musela slyšet celá vesnice. Marně. Vzpomněl jsem si na Raga — kdyby žil, tak jsme tenhle problém řešit nemuseli. Byl jsem se zeptat v hospodě, jestli tam náhodou nebyl nebo ho někdo neviděl. Zbytečně. Místní ožralové se jenom pochechtávali a pronášeli „třeskutě vtipné“ poznámky na moji a Svobodovu adresu.

Alexandr mezitím probudil Fialu, aby nám pomohl hledat. Hodinu jsme ve třech bezvýsledně chodili oborou. Blížila se půlnoc. Byli jsme promrzlí, ale vzrůstající nervozita nám nedovolovala skončit.

Rozhodl jsem se, že zavolám policii. Bylo nám jasné, že sami to nezvládneme. Po Svobodovi jako by se slehla zem. V zámku být nemohl — signalizace byla zapnutá. Ještě jednou jsme se vrátili na ubytovnu a potom prošli konírny, dílnu a sklepy.

Pak jsme ho našli. Seděl na předposledním stupni kamenného schodiště, které vede z terasy do hlavního sálu. Když na nás Fiala zavolal, že ho má, pocítil jsem úlevu. Ale jenom do okamžiku, než jsem ho uviděl.

Fiala stál u něj a říkal: Vojto, vstávej, tady zostat nemožeš. Svoboda ho nevnímal. Svoboda nevnímal nikoho. Dělal ten svůj tik a obličej měl bílý jako křída. Zvedli jsme ho. Vůbec se nebránil. Podpírali jsme ho s Fialou každý z jedné strany a Alexandr nám svítil na cestu. V kanceláři jsme ho položili na pohovku, ale hned se posadil a zaujal stejnou polohu jako na těch schodech.

Zavolal jsem sanitku.

Mluvili jsme na něj, Fiala se do něj pokoušel nalít panáka ze své příruční butylky, aby se trochu rozehřál. Nereagoval. Jako by pro něj okolní svět přestal existovat. Žalostný pohled. Alexandr seděl vedle něho a držel ho za ruku. Já a Fiala jsme nervózně přecházeli po místnosti a nespouštěli z něho oči.

Před bránou zatroubila sanitka.

Za hodinu mi volali z nemocnice, že ho převážejí do psychiatrické léčebny v Brně-Černovicích.

Nějak se mi ten zámek začíná vylidňovat. Kdo bude další na řadě? Já?

Dnes dopoledne jsem to byl říct jeho bývalé ženě. Absolutně ji to nezajímá.

A proč by taky mělo?

Pořád ho vidím před sebou, jak sedí na té pohovce a jeho obličej nevyjadřuje absolutně nic.

Pěkně to s náma zamávalo a každý to řešíme po svém. Fiala se opil, Alexandr nevychází z domu (jsem zvědavý, jestli bude dnes v noci hlídat) a já si namlouvám, že dělám inventuru knihovny. Stejně mi to nejde, nedokážu se soustředit.

Sobota 24. února

Ivanka s Evičkou přijely odpoledne a já jsem si oddechl, protože noviny jsou plné dálničních nehod.

Ivanka má dost mizernou náladu a vůbec se nesnaží zastírat, že by nejraději zůstala v Praze. Věděl jsem, že to dopadne přesně takhle. Je otrávená a znechucená. Očekávám, že se znovu vytasí s návratem do Prahy. Vidím na ní, jak se tady užírá, jak jí to leze na nervy.

Zmínil jsem se o Svobodovi. Jedno jí to určitě nebylo, ale nijak to nekomentovala. Jenom párkrát zavrtěla hlavou. Nechtěl jsem ji zbytečně dráždit.

Neděle 25. února

Tak dneska to přišlo. Ivanka počkala, až Evička usne, a uvařila nám kafe.

„Takhle už to dál nejde, Viku.“ Její hlas byl pevný a odhodlaný. „Zkus aspoň chvilku nemyslet jenom na sebe. Tobě se tady možná líbí, ale já zde prostě nevydržím. Jsme tady zavření jako v kriminálu, s nikým se nestýkáme, nikam nechodíme.“ Odmlčela se a čekala, co jí na to řeknu. Nebylo co. Měla totiž pravdu. Pokračovala.

„Změnil ses, Viku, hodně ses změnil. S tebou to nikdy nebylo jednoduchý, ale tohle je na mě moc.“

Pak mi ještě řekla, že se odmítá zahrabat zaživa.

„Kromě zámku tě nic jinýho nezajímá.“

„Sama musíš vědět, že to není pravda.“

Rozpalovala se a začínala být nespravedlivá.

„Tak co tě zajímá, řekni co, kdyby ve vesnici vybuchla bomba, tak to snad ani nezaregistruješ, a pokud ano, bude ti to úplně fuk.“

„Přeháníš, Ivko.“

„Jo, přeháním? Tak mi řekni, kdy jsme byli naposledy v kině, o divadle nemluvím, kdy jsme naposledy mluvili s někým normálním, vždyť my dva už nemluvíme o ničem jiným než o tom tvým zámku. Zámek sem, zámek tam, copak pro tebe opravdu nic jinýho neexistuje?“

Dávala mi sice otázky, ale odpovídala si na ně sama. Nemělo smysl jí odporovat.

„Od prvního června nastupuju v Praze na fakultu.“

Byla řada na mně. Nebyl jsem ani ironický, ani zlý, dokonce ani naštvaný. Byl jsem smutný.

Odvětil jsem jí, že nechci ztratit je ani zámek.

„Ale do Prahy se vrátit nemůžu.“

Víc jsem jí k tomu říct nedokázal a přesvědčování nemělo v takové atmosféře smysl.

Ale proč, sakra, pořád nemůže pochopit, že to, co jí chybí, jsou totálně zbytečné věci? K čemu to všechno je? Celá tahle kvazikultura, veškeré to trdlování beznohých umělců, vůbec všechny ty žvásty o hovně?

Ano, měla pravdu, změnil jsem se. Já už v tomhle prostě nejedu!

A její argumenty, že duševně krním, jsou směšné. Že nečtu noviny a nezajímá mě, na kterém konci světa si nějaká nula uprdla, že nechodím do kina na stupidní americké braky, že se nedívám na karcinogenní televizi, že neposlouchám ty kleštěnce v rádiu, že odmítám obdivovat hromadu písku nebo tele v láku jako umělecké dílo, že nečtu současnou literaturu, která mě děsí stejně jako rakovina prostaty, že mi přijde zbytečné mít na každou volovinu názor, že radši opravím hajzl, který nesplachuje, než abych poslouchal žvásty o postmoderní globální civilizaci, že desetiminutový rozhovor s Fialou je mi stokrát milejší než semestr o funkcionalismu, že se nikam netlačím a nederu…

Jestli tohle představuje duchovní rozvoj, tak ano, přiznávám, že krním. A rozhodně chci v tom krnění pokračovat.

Pondělí 26. února

„Tak co se to tam u vás děje?“

Přednosta mi volal hned ráno, protože už od nějaké dobré duše věděl, že Svoboda je v blázinci. Ptal se mě, jestli budu hledat nového hlídače.

Řekl jsem mu, že Svoboda je zatím v pracovní neschopnosti, a já nevidím důvod, proč bych ho měl odepisovat.

A neopomněl jsem mu připomenout, že podle Zákoníku práce ho stejně nesmíme propustit. Od té „výměny názorů“ kvůli Kalendovi se vyloženě nesnášíme.

„To je sice pravda, ale nějak vyřešit to musíte. U-ry-chle-ně.“

Trhni si, debile, pomyslel jsem si.

„Nemusíte mít obavy, pane přednosto, já to nějak zařídím.“

„To jsem potřeboval slyšet. Nascheanou.“

Takže to bysme měli. Jsem v nemilosti u Nejvyššího a on ví o všem, co se na zámku šustne. A každý přešlap (však on se nějaký vždycky najde) mně dá určitě hezky vyžrat.

Měl bych se tím trápit?

Trhni si, debile.

Mluvil jsem o tom s Alexandrem a názor máme stejný. Nového strážného nepřijmeme, ačkoliv o Svobodově stavu si neděláme iluze. Každá druhá noc bude bez hlídače, Ott dostane kapesní hlásič poplachu a mě probudí siréna. A je to zařízený raz dva.

Ivanka se po včerejší rozmluvě tváří celý den jak boží umučení. Nevím, kde se ve mně bere jistota, že si to ještě rozmyslí. Každopádně mám na své straně jednu velice silnou páku — Evičku. Poznala, že se něco děje, a při večeři prohlásila, že ze zámku nikam nepůjde. Nic bych nedal za to, že v Praze do ní hučeli horem dolem.

Úterý 27. února

Stavil se tady kolega kastelán z východních Čech. Jede lyžovat do Alp.

Protáhl jsem ho zámkem a pak jsme seděli v kanceláři a tlachali. Dělá to už jedenáct roků a prý toho má plný zuby. Nadával, hudroval, ale nakonec řekl, že by bez zámku být nemohl.

„Ty teprve začínáš, ale počkej za pár let, jak ti to poleze na mozek. Kastelán není povolání, kastelán je stav. A ty starý baráky jsou jako droga.“

Jsem ještě zelenáč, ale v tomhle jsem mu musel dát za pravdu.

„Loni jsem s tím chtěl praštit, měl jsem dokonce napsanou i výpověď, ale nakonec jsem ji stáhl. Nedovedu si představit, co bych dělal, a tohle ti řekne každý kastelán.“

Tak já si pořád lámu hlavu, čím je ten můj zámek tak výjimečný a co mě tady vlastně drží, a teď se dovídám, že jsou na tom všichni stejně.

A ještě něco: kvůli „duchům“ se musel přestěhovat z bytu. Původně bydlel v nejstarší části zámku, ale nedalo se tam prý vydržet.

„Pomalu každou noc nám někdo chodil po kuchyni, naši kluci se hrozně báli, nechali jsme to vykropit farářem, ale bylo to na nic. Museli jsme zrenovovat byt v předzámčí. Je to trochu z ruky, ale máme klid.“

Řekl jsem mu, že já takové problémy nemám.

„Tak to jsi teda absolutní výjimka.“

Přece jsem mu nemohl vykládat všechny ty šílené příhody a úkazy, kterých jsem tady byl za čtyři měsíce svědkem. Ačkoliv — možná mohl. Zřejmě by mu přišly naprosto normální.

Neměl bych se pomalu smiřovat s tím, že nejsem blázen, ani nemám halucinace, ale že ty věci tady prostě jsou?

Wittgenstein: Wovon man nicht sprechen kann, darüber muß man schweigen.

Středa 28. února

Američani by tady chtěli v létě natáčet nějaký uhozený historický film z doby Ludvíka XIV. Přijel režisér, kameraman, architekt a hromada jejich nohsledů. Brouzdali jsme po instalaci, všechno si fotili, bylo to samé „grejt“ a „iksajtynk“.

Jejich znalosti evropské historie byly taky „iksajtynk“. Když jsem nesměle podotkl, že empírový nábytek by tam dávat neměli, protože v oné době ještě neexistoval, mávli nad tím jenom rukou a ten jejich „architekt“ řekl, že by byla škoda ho nepoužít, když je tak pěkný.

Pak už jsem držel hubu. Baroko, klasicismus, třicetiletá válka, Francouzská revoluce — všechno jedno — hlavně když to bude vypadat dobře na plátně. Ani bych se nedivil, kdyby v tom hrál Švarcnégr nebo Brús Vilis.

A jak byli suverénní. Bože, ti byli suverénní.

„Tady to vyklidíme, tady zapálíme v krbu oheň, sem položíme kolejnice na pojezd kamery, odtud uděláme umělý dým, v sále bude sto padesát komparsistů, tyhle obrazy sundáme a přivezeme si svoje.“

Chovali se, jako by jim to patřilo.

Nakonec za mnou přišel režisér, jestli by mi vadilo, kdyby po hlavním schodišti vyšel nahoru kůň s chlapem na hřbetě.

Myslel jsem, že mu špatně rozumím, tak jsem si to nechal zopakovat.

Rozuměl jsem dobře. Ten hollywoodský umělec skutečně chtěl prohnat po schodišti z osmnáctého století živého koně!

Opáčil jsem mu, že jako džouk je to dobrý, ale to je asi tak všechno.

Zatvářil se velice uraženě a odešel to požalovat českýmu produkčnímu. Hned přiběhl za mnou a začal mě lámat.

Řekl jsem mu, že tento zámek tady stál v době, kdy vrcholem severoamerické architektury bylo pět klacků potažených kůží z bizona, a že jsem tady mimo jiné i proto, abych bránil takovým šílencům udělat z něho kůlničku na dříví.

„Ale my bysme vám to všechno zaplatili.“

„No tak si najděte jinýho vola, zničte mu zámek a pak mu to zaplaťte.“

Pak za mnou přišli všichni společně, že to tak nemysleli a že tu scénu natočí ve studiu.

„Tak vidíte, že to jde.“

Ale jestli tady budou točit, jako že asi ano, tak to bude super záhul. Štáb má prý sto padesát lidí, komparsistů je dvě stě. Když si představím, jak se všichni motají po zámku, dělá se mi mdlo.

Jenom jestli oněch osmdesát tisíc za den bude za ten bordel stát.

Pátek 1. března

Je s podivem, jak se nám všem zlepšila nálada jenom tím, že se v kalendáři ukázal březen. Počasí nic moc, ale psychologická bariéra zimy je prolomená.

Za měsíc otvíráme zámek. Dneska jsem objednával tři zájezdy.

Zatím si ještě pořád nepřipouštím, že se nádvoří, park a zámek naplní lidma, všude bude nepochybně spousta hluku.

Ale hlavně když bude jaro.

Sobota 2. března

Ivanka se dneska v hádce prořekla, že v Praze byla s Evičkou u psychiatra.

Ten „odborník“ jí pověděl, že Evička je na svůj věk velice vážná a že by to mohlo souviset s prostředím, ve kterém žije. Hrozně mě naštvala.

„Řekl ti přesně to, cos chtěla slyšet, že?“

Jednalo se o podpásovku, ale kdyby mi to aspoň řekla normálně. Tohle byla opravdu poslední kapka. Neudržel jsem se a křičel jsem na ni. Teď je mi z toho zle.

Jenomže v tomhle se neshodneme nikdy. Psychiatr prý říkal, že je nedětská a morbidní. Prodělala leukémii, nenechává si vymývat mozek disneyovkama, nehraje si na sídlišti s bezprizornýma děckama na pískovišti plném psích hoven a prezervativů, nechodí do baletu ani do krasobruslení a nedožaduje se vycházek po obchodních domech. Je jiná. Snažil jsem se Ivance vysvětlit, ať ji necháme na pokoji, ať tomu dáme volný průběh.

„Ty snad chceš, aby se z ní tady stal magor?“

Já o koze, ona o voze.

Je přece její matka a nejlíp ví, co potřebuje.

Neděle 3. března

V noci jsme měli poplach a policajti vůbec nepřijeli!

Vzal jsem si samopal a šel dovnitř. Alexandr čekal u brány, kdyby se strážci zákona náhodou uráčili.

Byl to netopýr. Zmateně poletoval v kabinetu hraběte a byl myslím vyděšenější než já. Otevřel jsem okno a počkal, až vyletí. Prošel jsem pro sichr celou instalaci, ale žádná další zvířata jsem neobjevil.

Poslal jsem Alexandra do postele, nahodil signalizaci a zavolal operačního důstojníka. Žádný poplach jim nepřišel.

„Chyba bude někde u vás,“ řekl ospalým hlasem policajt.

No jenom aby.

Odpoledne jsme byli s Evičkou v kanceláři. Koupil jsem jí německý obrázkový slovník a ona teď nedělá nic jiného, než si opakuje německý slovíčka. Umí jich tak kolem třiceti. Jde jí to dost rychle.

Pondělí 4. března

Sezona se neúprosně blíží. Dopoledne se přijely představit čtyři průvodkyně. Jsou to sedmnáctileté dívčiny ze střední školy cestovního ruchu a provázení na zámku mají jako praxi.

Vybavil jsem s nimi nástupní formality, rozdal jim průvodcovské texty, aby je mohly nastudovat, a trochu jsem se jich vyptával, co je zajímá. Až na Kláru to jsou bezduché nanynky. Budou bydlet na ubytovně. Tu jsem jim radši neukázal, než ji aspoň minimálně zcivilizujeme.

Zrovna jsem jim oznamoval, že nebudu trpět noční pánské návštěvy, když se ozval ten zvuk. Jako když praská sklo. Zmlkl jsem uprostřed věty a holky se na mě tázavě podívaly.

Ozvalo se to znovu. Přímo nad námi. Zvedl jsem hlavu, holky taky, vzápětí začaly pištět a odskakovat od stolu. Na velkém stropním zrcadle se objevila prasklina, která postupovala, jako by tam někdo neviditelný kreslil štětcem tenkou černou čáru.

Pomalu jsem vstal ze židle a popošel mimo dosah zrcadla. Křupání se pořád zrychlovalo a prasklina běžela před mýma očima na druhý konec tabule. Cítil jsem, jak mi po zádech přebíhá mráz. Holky stály u dveří a ani nedutaly.

Pak se objevilo několik prasklin najednou a nepříjemný zvuk zesílil. Trvalo to několik vteřin. Instinktivně jsem začal couvat, protože jsem čekal, že se každým okamžikem zrcadlo zřítí na zem. Ale zastavilo se to a bylo hrobové ticho.

Vystrkal jsem holky na chodbu a poslal je na autobus. Až budou umět průvodcovský sylabus, ať přijdou. Byly úplně tumpachové.

Vrátil jsem se zpátky do kanceláře, sedl si k psacímu stolu a díval se na zrcadlo, přes které se táhla spousta tenkých a několik tlustších prasklin, jako by po něm někdo jezdil diamantem. Rozklepal jsem se při představě, že se to na nás mohlo zřítit.

Přišla Valerie, aby mi řekla, že už nemá pastu na parkety a je potřeba ještě doleštit dvě místnosti. Kývl jsem hlavou, ale ani jsem se po ní neotočil. Zvedl jsem ruku a ukázal na strop. Mírně zaklonila hlavu a v zrcadle před sebou jsem viděl, jak vyvalila oči.

„Jak se to stalo?“

Otočil jsem se. Tvářila se dost zmateně.

„Tak to bych taky rád věděl, paní Ottová.“

Netušil jsem, jak strašně nepříjemný pocit může vyvolat v člověku pohled na praskající zrcadlo.

Alexandr z toho rovněž nebyl dvakrát odvázaný. Mrkl na strop a obočí mu vyjelo až skoro k zátylku.

„Musíme to sundat dolů, nebo to někoho zabije. Ale sami to nezvládneme.“

Zavolali jsme Fialu. Ze štaflí a fošen jsme vytvořili dvě pofiderní plošiny, které se ukrutně kývaly. Bylo to zoufale krkolomné. Zrcadlo jsme sundali, ale Ott se potom bezvládně zhroutil na pohovku a v obličeji byl celý brunátný. Neodmítl ani panáka vodky a vypil ho na ex. (Fiala vypil tři.) Bylo mi taky dost šoufl.

„Ty zrcadla dáme pryč všechny. Hned.“

„To se mělo udělat už dávno,“ řekla Valerie za mými zády.

Tak jsme se do toho hned pustili. Ve tři odpoledne byla kancelář prázdná a zrcadla se opírala o zeď ve volné dvaašedesátce. Příležitostně tam natluču skoby a rozvěsím je.

Nadření jsme byli jako koně.

Z kanceláře se stala najednou celkem příjemná místnost. Ještě vymalovat a trochu zlidštit. V depozitářích už jsem si vytipoval nábytek a obrazy.

Valerie měla pravdu — tohle se mělo udělat už dávno.

Středa 6. března

Sám jsem si vymaloval kancelář a mé pocity jsou veskrze vítězoslavné. Vypadá to dost dobře, fleky se neukázaly žádné a místnost je bílá jako padlý sníh. Až oči přechází. Tetelím se pýchou. Jako bych vymaloval Sixtinskou kapli. Mám dočista dětinskou radost a v podstatě jsem všechny přinutil, aby mi to nahlas pochválili.

Tak já možná nebudu takový kopyto, jak jsem si myslel.

S Fialou jsme z druhýho patra přinesli kupu nábytku, dva originál peršany a pak jsme se dobré dvě hodiny mordovali, než to bylo podle mých představ. Jsem spokojen.

Jak poznamenal Alexandr, takovou pracovnu neměl ani Ludvík XIV.

Až na ten počítač, říkám já.

„To byl ten, co mu usekli hlavu na džilotýně?“ zeptal se Fiala s vážným obličejem a všichni jsme se začali smát.

„Ne, pane Fialo, ten, co mu usekli hlavu na džilotýně, měl jiné číslo,“ řekla Valerie a já s Alexandrem jsme se lámali v pase. Fiala se smál taky a Valerie jakbysmet.

Neskutečný.

Čtvrtek 7. března

V instalaci je padesát osm dvojitých oken, které se musí do začátku sezony umýt. Jsme na to tři. Já, Valerie a Ivanka. Okna jsou špinavý, jako by pod nimi vedla magistrála.

„To bych teda do tebe nikdy neřekla, Viku,“ prohlásila Ivanka, když mě přišla „zkontrolovat“. A řekla to obdivně!

Jenomže já musím ještě zprovoznit veřejný záchody, přichystat vstupenky a pohlednice, vymalovat pokladnu (po úspěchu v kanceláři jsem do malování jako divý), dát do pucu ubytovnu pro průvodce a zařídit pro ně v místní škole obědy (hospoda nepřipadá v úvahu), vysbírat s Fialou hromady odpadků kolem parkoviště…

Udělal jsem si seznam a mám tam celkem dvacet devět úkolů. Ale každým dnem přibývají další.

Moje první sezona. Bude veselo.

Pátek 8. března

Dal jsem Alexandrovi jednu vysílačku. Nasadil si ji na hlavu a vypadal jak mimozemšťan. Ale hlavně že se jeden druhýho v případě potřeby v noci dovoláme.

Odpoledne jsem byl v nedalekém lomu vyzkoušet samopal. Strach jsem měl ukrutný. Jednak, že mi to exploduje v rukách, druhak, že mě někdo chytne. Ale překonal jsem to. Vystřelil jsem pár sólo nábojů a jednu dávku. Zalehly mi uši. Jenom mám obavu, že v případě potřeby bych netrefil ani mamuta.

S Evičkou už procvičujeme jednoduché německé věty.

S Ivankou křehké příměří. Od té poslední hádky nepadlo o stěhování do Prahy ani slovo.

Dneska je to bez hlídače, takže zase budu spát jako na trní.

Sobota 9. března

Byl jsem navštívit Svobodu. No, navštívit je asi silné slovo. Nevnímal mě. Je na tom pořád stejně jako v noci, kdy ho odvezli.

Doktor se se mnou nejdřív nechtěl bavit, že nejsem rodinný příslušník, ale nakonec jsem ho ukecal. Prý je to schizofrenie. A těžká.

Mám dojem, že ti psychiatři jsou taky pěkní šarlatáni, co vaří z vody. Na většinu mých otázek odpověděl — nevím.

„Myslíte si, že by se to mohlo v dohledné době zlepšit?“

„Možné je všechno.“

Nechal jsem Svobodovi v pokoji banány, mandarinky a buchtu, kterou upekla Ivanka.

Vidím ho pořád před sebou v té ústavní teplákovce a s těma vyhaslýma očima. Nechci se rouhat, ale myslím, že se už nevrátí. Ačkoliv kdoví, třeba je mu dobře.

Alexandr se mnou jet nechtěl. Vymluvil se, že ho bolí hlava. Znělo to velice nepřesvědčivě. Když jsem mu večer návštěvu popisoval, měl lesklé oči.

Chvilku jsem dělal počítačovou evidenci, ale nešlo mi to. Nasekal jsem tam spoustu chyb a radši jsem to zabalil.

Ivanka se dívá na televizi.

Myslím na Svobodu a je mi smutno. Zkusím to zaspat.

Neděle 10. března

Ničemu se tady nedivit!

Otevřel jsem dveře kanceláře a jediné, na co jsem se zmohl, bylo: „Do hajzlu.“

Kostelní zvony svolávají farníky na hrubou a já už dobrou půlhodinu čumím na bílou zeď se dvěma černými otisky lidských rukou, s prsty obrácenými směrem dolů. Na čelní stěnu, kde dříve visívalo to největší zrcadlo a teď tam je barokní komoda.

Když jsem se trochu vzpamatoval, vyfotil jsem to. Ale jestli z toho něco bude, nevím, protože nemám blesk a v místnosti není moc světla.

Jako by se o tu zeď někdo opřel a předtím si namočil ruce do černé barvy. Ale musel to udělat hodně krkolomně, protože jsem to zkoušel, a málem jsem si vykloubil rameno. Otisky jsou totiž přímo nad komodou, která je příliš dlouhá, takže se na ně nedalo dosáhnout ani při mých sto pětaosmdesáti centimetrech. Není možný ruce poskládat tak, abych se dostal přesně na ty otisky. A už absolutně vyloučené je to zepředu. Jediná možnost je vylézt na komodu, ale obávám se, že by se pode mnou sesypala.

Ale to je přece naprosto nesmyslné. Kdo a proč by to dělal? A jak by se dostal do kanceláře? Včera večer tam nic nebylo a signalizace fungovala celou noc.

Vysvětlení jednoduché jako facka: po malování vylezly ze zdi nějaký fleky připomínající ruce.

Ale působí to kurevsky nepříjemně, to teda jo. V týdnu musím ten eklhaft přelíčit.

Pondělí 11. března

Od rána sněží, teplota kolem nuly, břečka a vlezlo. Na jaro si budeme muset ještě počkat.

Fleky na zdi přes noc o poznání vybledly a jsou šedé. Viděla je Valerie, viděl je Alexandr a moji teorii o nějakým bordelu, který se tlačí ven, považují za velmi pravděpodobnou. Počkám ještě několik dní. Třeba to odejde samo.

V knihovně jsem objevil zápisník zámeckého kaplana z let 1871–1876. Nemá evidenční číslo a byl v nejspodnější skříňce pod hromadou klavírních partitur. Je psaný latinsky, takže si v něm moc nepočtu. Další důvod, abych s tou latinou začal něco dělat.

Jaký měl asi kaplánek v té době starosti?

Vzhledem k vrstvě prachu na těch partiturách soudím, že deníček už pěkně dlouho v ruce nikdo nedržel. A silně pochybuju, že o něm ví Ottovi, přestože mají za ty roky přehled o každé zámecké pavučině.

Zběžně jsem ten notes v černých plátěných deskách prolistoval. Rozčilovalo mě, že se dívám na slova, kterým nerozumím. Je tam pár notových záznamů a několik kreseb zámku a parku.

Úterý 12. března

Mrzne a sněží. Fiala už nemá skoro žádný koks na topení ve skleníku. Prý tak na tři dny. V zámku se nedá vydržet. Jestli všechno do toho prvního stihnem, bůhsuď. Začínám podléhat jakémusi druhu předstartovní horečky, přestože si zatím neumím představit, co taková návštěvnická sezona obnáší.

V noci se mi zdálo o Svobodovi a Ragovi.

Čtvrtek 14. března

Pracky na zdi už skoro nejsou vidět. Jenomže se objevily další. O metr výš. Pověsil jsem tam obraz a hned mám lepší pocit. Když to nevidím, tak na to nemyslím. A když na to nemyslím, tak mě to neznervózňuje.

Dopoledne jsem se musel na okresním úřadě zúčastnit sešlosti všech starostů okresu. Furt nevím, jestli se tomu mám smát, nebo nad tím plakat. Kde ty lidi sehnali? V nějakým skanzenu? A ty jejich otázky. Připadal jsem si jako masový vrah před porotou.

Otřesné.

V jednom kuse unisono mleli, že zámek dostává od okresu moc peněz a že jsou to jejich peníze a že by se za ně dalo udělat něco užitečnějšího, blá-blá-blá.

Forman mlčel jak zařezaný, přednosta se bránil jen velice chabě, takže jsem se s tím povykujícím davem musel bavit sám. Odrážel jsem útok za útokem a občas jsem neměl daleko k záchvatu zuřivosti. Naštěstí je to po necelé hodině přestalo bavit a já jsem mohl zmizet.

Odpoledne mi přednosta volal, že jsem vystupoval velice přesvědčivě a udělal jsem na ně dojem. Oni na mě taky. Velmi ubohý.

Ivance jsem opatrně navrhl, že ji tady zaměstnám. Už jsem mluvil s Formanem a ten nic nenamítá.

Ale Ivanka nechce ani slyšet. Né a né. Fiflena.

„Třeba si to ještě rozmyslíš.“

„Já už jsem si to rozmyslela.“

Skřípe to mezi námi, skřípe to fest. Ona si myslí, že s nimi půjdu zpátky do Prahy, a já jsem nezlomně přesvědčený, že zůstane tady. Fakt dost dobrý. A termín jejího ultimáta se blíží.

Sobota 16. března

Jarní den jak vyšitý. V parku spousta lidí.

Neděle 17. března

Máme novýho psa. Je to fenka nějakýho křížence a dostala jméno Julinka.

Dnes odpoledne jsme se byli projít v oboře a našli jsme ji přivázanou ke stromu. Kňučela a byla zesláblá, že se ani nemohla postavit na nohy. Doma jsme jí dali nažrat a ona hned usnula. Myslím, že za pár dní bude fit. Ivanka moc nadšená není (co když má nějakou nemoc, Viku), ale Evička je v sedmým nebi. Sedí u ní a hladí ji.

Velice rád bych poznal onoho hajzla, co ji k tomu stromu přivázal.

Pondělí 18. března

Julinka dostala očkování proti vzteklině a spoustě dalších psích nemocí. Veterinářka odhaduje, že má asi rok.

Julinka je na zámku už jako doma. Ale nesmí zůstat ani vteřinu o samotě. Hned začne zoufale štěkat a naříkat. Má určitě strach, že ji opustíme. Od Evičky se nehne. Chodí s ní i na záchod a večer se za ní sápala dokonce i do vany. Je to takový malý pišišvor, ale kuráž jí nechybí. Když dnes poprvé uviděla Alexandra, začala na něj velice výhružně štěkat. Byla srandovní. Alexandr jí nabízel piškot, ale odmítla.

Počasí stojí za starou belu, nicméně okna se mýt dají.

Čtvrtek 21. března

Lítáme všichni jak urvaný vagóny a mně se pořád zdá, že konec je v nedohlednu. Valerie je klidná. Prý se všechno stihne. Musím jí věřit. Ale zápřah je to pořádný. Děláme, dokud je světlo.

V noci nás probudila Julča štěkotem. Stála v předsíni, měla zježenou srst a zuřivě štěkala směrem ke dveřím na chodbu. Nemohli jsme ji odtamtud dostat.

Přišla Evička a odvedla ji k sobě do pokoje. Pak už byl klid.

Ale ještě dlouho potom jsem nemohl usnout a hlavou se mi honily zmatené myšlenky.

Pátek 22. března

A kdykoliv později jsem si na tu událost vzpomněl, jazyk mě začal brnět tak, že jsem říct nebyl schopný ničeho. — W. G. Brownes, Reisen in Afrika, Egypten und Syrien, Hamburg 1801.

Tato věta se mi vybavila po hodině přemýšlení, z které strany začít. Je večer a možná jsem se už taky zbláznil.

Probudil jsem se ve čtvrt na sedm ráno a vypnul signalizaci. Uvařil jsem si kafe a nalil si do něj mlíko, který bylo zkyslý. Na zapřenou jsem to vypil, přestože chutnalo odporně. Na záchodě jsem prolistoval včerejší noviny.

Trvalo mi dobrých deset minut, než jsem našel druhou botu. Julča ji odtáhla pod prádelník v Eviččině pokoji a celou dobu, co jsem ji hledal, chodila za mnou a vrtěla ocasem. Společně jsme vyšli na nádvoří, kde se vykadila, a za chvilku vítězoslavně přinesla zdechlého krtka (už se od ní v životě nenechám olíznout).

Valerie přišla přesně v sedm. Vzali jsme balík starých novin, pár flašek okeny a odpochodovali společně do instalace.

„Dneska bude pěkně,“ řekla Valerie.

Dali jsme se do toho. Z parku bylo slyšet motorovou pilu. Fiala ořezával z plošiny suché větve v lipové aleji.

V půl deváté přišla Ivanka a přidala se k nám. Mytí oken je práce jednotvárná a uklidňující. Dělali jsme místnosti v jižním křídle, takže jsme viděli na Evičku, která si hrála v parku u kašny s Julčou.

Ale Julča není Rago. Evička jí hodila klacek, Julina za ním sice běžela a vzala ho do zubů, ale to bylo tak všechno. Ovšem Evičce to zřejmě nijak nevadilo. Našla další klacek, hodila ho, Julča pustila ten, co držela v zubech, a rozběhla se za novým. A tak pořád dokola.

V půl desáté volal Forman (tento týden jsem si na příkaz přednosty koupil přenosný telefon, abych byl pořád „k zastižení“). Jestli už máme uklizeno na sezonu. Řekl jsem mu, že to zvládneme.

„Neberte to jako nedůvěru, ale příští týden se přijedu podívat. Dělám to každý rok.“

„No to určitě,“ reagovala podrážděně Valerie, když jsem ji informoval. „Je na okrese třetí rok a poprvé jsem ho tady viděla loni v říjnu.“

Co tady chce ten chlap kontrolovat? Jestli není nasraný v instalaci? Nebo si obleče bílý rukavičky a bude jezdit prstem po nábytku? Je to galaktický blb.

Konverzace mezi mnou, Valerií a Ivankou se omezovala na věty typu: Mohl byste mi přenést ty štafle, tohle okno je nějaký zaseklý, Viku, tady je prasklá tabulka, nešplíchejte tam tolik té okeny, kde jsou další noviny.

Balancoval jsem na nejvyšší příčce žebříku u vysokého okna v sále, když se na klavírním křídle ozval telefon. Šudlil jsem dál svoje okno a po třetím zazvonění jsem nahlas zakřičel: Dejte mi pokoj!

Telefon pištěl dál.

Na konci parku se objevila avie se zvednutou plošinou, na níž stál Fiala v oranžové přilbě.

„Neměl byste to vzít?“ Telefon furt zvonil a Valerii to asi dost rozčilovalo.

„Vemte to vy, beztak to bude nějaká blbost.“

Spojení staré babči s tím bezdrátovým sluchátkem vypadlo nepatřičně, až komicky. Pronesla do něj větu, po které jsem málem sletěl ze žebříku.

„Haló, tady je zámek.“

Vzápětí se podívala na mě a rychlými kroky cupitala se sluchátkem v natažené ruce napříč sálem. „Volá vás starosta a je to velice naléhavé.“

Slezl jsem ze žebříku, zaksichtil se na Valerii a vyčítavě šeptem zopakoval, že to bude nějaká blbost.

Jenomže jsem se mýlil. Starostovi přeskakoval hlas a já jsem nechápal, co mi vlastně chce. Bylo to něco jako: „Volali mně policajti, jsou u Révayové, utekli jim psi a letí do dědiny nebo možná k vám, zavřite se v zámku.“ Starosta pletl spisovnou češtinu a dialekt a já jsem nebyl schopný si z té nesouvislé, zmatené řeči uvědomit, co se děje. Ale jeho vzrušení se rychle přeneslo i na mě.

„Jací psi, co se stalo, vůbec vám nerozumím!“

Valerie stála přede mnou a Ivanka se naklonila z knihovny, aby na mě viděla. Kývla hlavou, což znamenalo: Děje se něco?, ale já jsem pokrčil rameny, jakože ještě nevím.

„Ježišmarjá, na nic se mě neptejte a zalezte všichni do zámku, Révayové utekli psi. Musím volat do školy.“ A zavěsil.

Bezradně jsem se podíval na Valerii.

„Jakési Révayové utekli psi nebo co.“

Vzápětí se ozvalo chrčení v místním vesnickém rozhlase a ženský hlas třikrát zopakoval: Naléhavá zpráva pro občany.

Zíral jsem chvíli na Valerii a chvíli na Ivanku a nevěděl, co mám dělat. Popošel jsem k oknu a vystrčil z něj hlavu, abych slyšel to hlášení, jenomže Fiala zrovna začal řezat velkou uschlou větev na dubu uprostřed parku. Pískal jsem na něj, přestože bylo jasné, že mě nemůže slyšet. Evička dřepěla u kašny a navzdory té dálce jsem viděl, že si něco maluje klackem do písku.

Valerie se naklonila vedle mě a zřejmě poprvé si všimla, že Evička je v parku.

„Běžte pro ni, okamžitě běžte pro ni.“

Byla skoro hysterická. Takovou jsem ji ještě nikdy neviděl. Vyklonila se z okna a křičela na Evičku, aby se vrátila, ale motorová pila ji spolehlivě přehlušila a Evička nerušeně pokračovala ve svém malování. Ivanka už byla taky nervózní, přestože, stejně jako já, ještě zcela nevěděla, o co jde.

Valerie střídavě křičela na Evičku, která ji neslyšela, a střídavě na mě, abych pro ni utíkal.

„Copak to nechápete, ze statku Révayové utekli ti její psi.“

Jak řekla slovo statek, ihned se mi rozsvítilo. Rotvajleři. Utekli ti rotvajleři. Podíval jsem se na Evičku a stáhlo se mi hrdlo. Vyběhl jsem na chodbu, málem jsem se zabil na schodišti a přes hospodářské nádvoří jsem doslova přeletěl.

Té potrhlé babě ze statku utekli rotvajleři. Před očima jsem měl onu obrovskou smečku, která nás tenkrát tak vyděsila na vycházce ještě s nebožtíkem Ragem.

Vyběhl jsem na terasu. V parku byl klid. Valerie s Ivankou se nakláněly z okna a nepříčetně křičely. Zamával jsem na ně, aby toho nechaly, že už to zvládnu.

Zrovna jsem si říkal, že je to zbytečný humbuk, když jsem ty psy uviděl na dřevěném můstku, který dělí oboru od parku. Fiala je zřejmě uviděl zároveň se mnou, protože přestal řezat a zíral stejným směrem jako já.

Evička uslyšela Valerii s Ivankou, ale asi jim nerozuměla, tak jim jenom zamávala. Julka se otočila k té smečce a začala štěkat. A to byla fatální chyba. Psi měli namířeno k rozbořené zdi na konci parku, přes kterou by se bez problémů dostali ven do polí. Jenomže uslyšeli štěkot Juliny a jako na povel se otočili. Přímo na Evičku. Ta vzala Julku do náruče, a místo aby se rozběhla, zůstala stát. V ruce držela pořád ten klacek, s nímž si malovala v písku. A pak vyšla té smečce vstříc.

Fiala sundal z hlavy přilbu, mrštil s ní a začal křičet, aby na sebe přitáhl pozornost. Psy ale nezaujal ani on ani jeho přilba, která přistála kousek od nich.

Rozběhl jsem se jako snad nikdy v životě, přestože bylo jasné, že to nemůžu stihnout. Ivanka s Valerií už nekřičely (Ivanka totiž omdlela a Valerie ji musela křísit). Rotvajlerů bylo sedm a zdáli se mi ještě větší, než když jsem je spatřil poprvé. Evička jim bezstarostně kráčela naproti a já jsem už jenom sípal.

Z opačné strany přibíhal s motorovou pilou Fiala, kterého spustil řidič dolů, a on z plošiny seskočil ještě vysoko nad zemí. Řidič nepřetržitě troubil. Evička se zastavila, jako by nechápala, proč je kolem ní najednou tolik randálu.

A v tomhle místě mě začíná nesnesitelně brnět jazyk. Ačkoliv bych asi měl spíš napsat, že ruka.

Smečka byla od Evičky třicet, možná míň skoků a řev těch psů byl nepředstavitelný. Zůstala stát. Julku držela pořád v náručí. Byl jsem od ní snad sto metrů a zoufale jsem mával rukama. Z hrdla mi šly bizarní skřeky. Ztratil jsem hlas.

Julina vyskočila Evičce z náručí a tryskem zamířila ke mně. Rozběhl jsem se do strany, abych tu smečku odklonil. Julina běžela pořád za mnou. Dva psi se oddělili a blížili se k nám. Zbytek šel po Eviččce. Zastavil jsem se a jediné, co jsem mohl dělat, bylo skákat na místě a mávat rukama.

Troubení klaksonu, Fiala mávající nad hlavou svojí dřevorubeckou blůzou s oranžovými nášivkami.

A najednou to šílené, neskutečné, nezemské zavytí, spíš zanaříkání.

Psy už dělilo od Evičky jenom pár metrů a vtom všichni padli, jako kdyby jim nějaká síla naráz přerazila nohy nebo jako by narazili do jakési neviditelné zdi. Vyrazili neskonale bolestný zvuk a zůstali ležet.

Nechápal jsem, co se přihodilo, ale běžel jsem k Evičce. Vzal jsem ji do náručí. Nebyla vyděšená, spíš překvapená.

„Už je dobře, Evulko.“

Byl jsem v šoku a celý jsem se klepal. Obludy ležely na zemi a křečovitě sebou škubaly. Jedna ta svině se pokoušela vstát, ale hned sebou zase praštila o zem.

Přiběhl k nám Fiala s motorovou pilou puštěnou na volnoběh. Byl mimo mísu. Stejně jako já.

Nebyl jsem schopný uvažovat, co se stalo. Věděl jsem jenom, že musím pryč.

Na nádvoří stál policejní Opel Frontera a vyskakovali z něj policajti s brokovnicemi. Mávl jsem rukou směrem do parku a odnesl Evičku do našeho bytu. Opláchl jsem jí obličej vodou a ona řekla, že je jí dobře. Horší to bylo s Ivankou. Ležela na pohovce v kanceláři a Valerie jí měnila studené obklady.

Zmohl jsem se jen na slabé zasípání, že Evičce se nic nestalo. Pak jsem Ivance pomohl vstát a odvedl ji nahoru. Lehla si za Evičkou do postele.

Z šuplíku jsem si vzal anacid, protože křeče v žaludku už byly nesnesitelné. Nohy se pode mnou podlamovaly, ale vrátil jsem se do parku. Psi sebou škubali stejně jako před dvaceti minutami. Kolem nich stál hlouček policajtů. Vypadali bezradně. Jeden z nich za mnou přišel.

„Můžete mi říct, co se to tady, proboha živýho, stalo?“

Chtěl jsem mu odpovědět, že nevím, ale z krku se mi nevydral žádný zvuk. Tak jsem jenom zakroutil hlavou.

Pak přijel starosta s veterinářem. Byl to ten chlap, co očkoval Raga. Pozdravil mě na půl huby a dřepl si k jednomu psovi. Chvilku prohmatával škubající se tělo a pak se na nás obrátil se stejnou otázkou jako ten policajt. Všichni se na mě podívali a já jsem jenom rozhodil rukama.

Kafe se zkyslým mlíkem se tlačilo ven. Probíral jsem se ze šoku. Poodešel jsem za živý plot zvracet.

Přišel Alexandr a vzal mě kolem ramen. „Dobrý?“

Veterinář ty svalový křeče přirovnal ke strašné pecce elektrickým proudem.

„Neprobíjí vám tady v zemi nějaký kábl vysokýho napětí?“

Stupidní otázka.

„Tady nikdy žádný kabel nevedl,“ odpověděl Alexandr.

Starosta rozhodl, že se psi musí utratit. Mimochodem, dva už to měli za sebou.

„Ale utraťte je někde jinde, tady ne,“ ozval se Alexandr, jako by mi četl myšlenky.

Přijel traktor obecního úřadu a psy naložili na vlečku. Ještě než odjeli, jeden z policajtů mi vylíčil, jak ke všemu došlo.

Poštovní doručovatelka nosila Révayové od středy rekomando a nikdo jí neotvíral. Zdálo se jí to divný, tak zašla za starostou a ten zavolal policajty. Jeli na statek. Révayovou našli v kuchyni na podlaze. Klepla ji pepka.

Přijel doktor a pohřebáci. Vyhladovělé rotviky rozběsnila přítomnost cizích lidí k nepříčetnosti. Vyvalili plot výběhu. Policajti jich několik zastřelili, ale sedm uteklo.

Klekl jsem si ke kašně, kterou jsme včera napustili, a ponořil do ní celou hlavu. A pak ještě několikrát. Voda byla ledová.

Pak se objevil Fiala s řidičem. Oba se už stačili zrušit pod obraz. Fiala se ke mně dopotácel, podal mi flašku rumu a zablábolil: „Chlastej, kasteláne.“ Nabízel zřejmě nejlepší řešení, ale mě by to vzhledem k rozdrážděným vředům asi zabilo.

Evička se probudila v pět odpoledne a byla v pohodě. Jako by se nic nestalo. Ivanka snědla dva lexauriny a vypadá jako mátoha. Teď sedí u televize, ale nejspíš ji ani nevnímá.

Večer k nám přišli Ottovi. Přinesli šišku ještě teplé sekané a buchty.

Pondělí 25. března

Pořád ještě nemůžu mluvit, ale vůbec mi to nevadí.

Od rána myjeme okna a telefon vyzvání v jednom kuse. Přednosta, Forman, několik novinářů a spousta zvědavců. Všichni by chtěli vědět, jak jsem to dokázal s těma psama. Zdá se, že už o tom ví kdekdo.

Telefony bere Alexandr a všem odpovídá stejně. Kastelán má něco s hlasivkami a já o tom nic nevím. Starosta přišel osobně. Když zjistil, jak to se mnou je, zklamaně odešel.

Ale co bych jim mohl říct? Dyť tohle je snad ještě mnohem šílenější než Eviččino uzdravení!

Mám pocit, že jsem se zbláznil. Odpoledne za mnou přišel nějaký psychotronik. Prý už se o tom vyprávějí hotové legendy. Nevyhodil jsem ho. Jsem tak ztumpachovělý, že jsem s ním šel dokonce na to místo v parku. Vytáhl z kapsy jakousi kovovou pružinku a několikrát se tam prošel.

„Nic tady není.“

Ale co, kurva, co to teda bylo? Viděl to Fiala, viděl to šofér, pak přijeli policajti, starosta, veterinář, Alexandr. Byla to kolektivní fata morgana, nebo jsme se ocitli v jiné realitě?

Zdá se mi, že jsem se dostal do nějaké knížky.

Někomu na zámku chodí po kuchyni duch a někomu se poštěstí vidět absolutně nepochopitelný masakr smečky půlmetrákových psů. Alexandr mi řekl, že nemá smysl se tím zabývat. Prostě se to stalo.

Jak nemá smysl se tím zabývat? To bych taky mohl za chvilku věřit na bludičky, ufony a na oslíčku otřes se. Ale pohádat jsem se s ním nemohl, když nemůžu mluvit.

S určitou rezervovaností jsem ochoten připustit, že existuje nějaký Bůh. Jenomže mě nikdo za žádných okolností nepřesvědčí, že se projevuje paralyzováním vzteklých hafanů. A andělíček strážníček na mě přestal zabírat ve druhé třídě. Ať žije lidský rozum a jeho schopnost přijít všemu na kloub!

Vivat! Vivat! Vivat!

Ostatně, nespletl se Alexandr, když říkal, že v parku žádný kabel nevede?

Středa 27. března

Hlas mám ještě nakřáplý, ale mluvit už můžu. Páteční psí historka mi sice pořád nejde z hlavy, ale v podstatě jsem se už smířil s tím, že přijatelné vysvětlení nenajdu. Ani nemám čas o něm přemýšlet. Kalendář se nebezpečně plní objednanými zájezdy, a kdykoliv tam připisuju další, zvedá se mi tlak.

Přijal jsem ženskou do pokladny. Poslali ji z úřadu práce. Jmenuje se Lorenzová a má částečný invalidní důchod. Radši jsem se ani nezeptal na co. Je jí padesát dva. Přišla v minisukni.

Vzhledem k tomu, že dělala dlouho účetní ve fabrice na nábytek, je dost pravděpodobný, že vedení pokladní agendy pro ni bude hračka. Aspoň v to doufám. Ale baba je to rázná. Mám neblahé tušení, že nás tady bude za čas stavět všecky do latě. Německy umí dvě věty: vinšn zí, bite a das ist méglich. Jo, a taky umí počítat italsky do dvaceti. Je skvělá.

Dopoledne se tu šmrncnul Forman. Proběhl zámek a park. Pochválil mě.

No není ten svět krásný?

Teprve dnes jsme mluvili s Ivankou o tom pátku. Popsal jsem jí, co kvůli mdlobám nemohla vidět.

„Mám pocit, Viku, že žiju na jiné planetě.“

Čtvrtek 28. března

Ráno jsem se probudil už pěkně napružený. Pak mi v kanceláři klekl počítač. Lorenzová mi řekla, že bych se měl ostříhat, protože vypadám „jako nějaký hipízák“. V bytě se nám ucpal záchod a já jsem musel strčit ruku až po loket do našich sraček. Ke všemu mě ještě začal nechutně bolet zub. Bylo jedenáct dopoledne a já jsem byl nasraný na dva roky dopředu.

Teď je půl desáté večer a nepolevuje to. Dokonce se to ještě vystupňovalo, když mě Ivanka zavolala na televizní zprávy. Anglická královna dnes navštívila Brno. Ú-ža-sné!! Havel s primátorkou závodili, kdo z nich bude mít servilnější výraz v ksichtě, a tři tisíce lidí čekalo několik hodin, aby jim stará babka s nemožnou hučkou na hlavě zamávala z balkónu. Ale nejvíc mě vytočilo, že dostala „unikátní dar“ — šperky z osmnáctikarátového zlata.

Měl jsem chuť tu televizi roztřískat. Ta baba má prachů jak šupek a my s holým zadkem děláme odporný hogo fogo. A už vůbec si nedokážu představit, kolik stála následná žranice a celý ten cirkus en bloc. Proč ty prachy nedají třeba Dětské nemocnici v Černých Polích?

„Ale je to přece jenom aristokratka každým coulem,“ řekla Ivanka, když ta reportáž skončila.

Byl jsem fakt nasraný.

„Aristokratka? No to snad ani nemůžeš myslet vážně. Víš, kdo je podle mě aristokrat? Náš hrabě je aristokrat. Přijede vlastním autem a poprosí mě, abych ho provedl zámkem, z něhož ho vyhnali. Umí čtyři jazyky a vystudoval dvě univerzity. Celý život makal jak šroubek a jako důchodce nám dal dva tisíce marek na opravu střechy baráku, který mu už padesát roků nepatří a nikdy patřit nebude.

Tahle stará vyžírka i s celou svojí povedenou rodinkou nemusela hnout v životě ani prstem a jedinou její starostí je, kdy zas půjde na nějaký dostihy.“

„Ale to je demagogie, Viku.“

„Tohle, Ivulko, není demagogie, tohle je bohužel smutná skutečnost.“

Zase jsem se nechal unést a odsrala to Alžběta Druhá. No bóže.

Pátek 29. března

Julina se ve čtyři ráno rozštěkala v předsíni. Musel jsem ji vynést na nádvoří, protože nemínila přestat. Usnout se mi už nepodařilo.

Ve tři čtvrtě na šest jsem vyšel ven. Svítalo, v parku zpívali ptáci a mně nic nechybělo. Idylka.

Sobota 30. března

Evička si začíná nehorázně vymýšlet. Všiml jsem si toho už minulý týden. Její fabulační schopnosti jsou obdivuhodné. Ale korunu tomu nasadila dneska.

Ivanka uklízela Evičce pokoj a ve skříni našla plyšového medvěda z vedlejší partaje. Já jsem s Evičkou dělal v kuchyni němčinu, a když ho Ivanka štítivě přinesla, hned jsem ho poznal. Byl od Marie-Arnošty. Jenomže to Ivanka ještě nevěděla a začala Evičku vyslýchat.

„Kdes to vzala?“

Evička ukázala rukou přes celý byt až k ložnici: „Tam.“

„Kde tam? V naší ložnici? Nevymýšlej si, prosím tě.“

Věděl jsem, že z toho bude pořádný haló, ale držel jsem hubu.

Evička mlčela.

„Tak odkud to máš?“

„Holčička mi řekla, že si ho můžu půjčit.“

„Jaká holčička, prosím tě, přestaň si vymýšlet.“

„Ta, co leží na posteli.“

Šel jsem do vývrtky. Ivanka konečně pochopila a zrudla. Hodila medvěda na stůl a odešla zpátky do dětského pokoje. Evička se tvářila zarputile.

Obávám se, že se mi začíná víc a víc podobat.

„Běž ho tam vrátit, Evičko.“

„Ta holčička mi to dovolila.“

„Ale já ti říkám, abys ho tam šla vrátit. Hned.“

Uraženě vzala medvěda do náručí a šourala se do ložnice.

Šel jsem za ní. Chtěl jsem vidět, jak se dostane k Marii-Arnoště, když jsou zamčené dveře a klíč leží na dně šuplíku mého nočního stolku.

Jenomže to zase bylo jinak. Evička otevřela dveře, vešla dovnitř, položila medvěda do kočárku a vrátila se zpátky. Sedla si do křesla, otevřela knížku a dělala, že si ji prohlíží. Slečinka se nám urazila.

To mi v ten moment ovšem bylo celkem ukradený. Díval jsem se na dveře a nějak jsem si nemohl vzpomenout, že bych je odemykal. První věc. A druhá — jak to, že nespustilo bezpečnostní zařízení, když bylo zapnutý?

Tak jsem otevřel dveře, vlezl dovnitř a nic. Před očima se mi udělaly mžitky. Systém nefunguje! Já každý večer klidně usínám s přesvědčením, jak skvěle mám zámek střežený, a ta kurevská věc už bůhvíjak dlouho nefachčí.

Postupně jsem vlezl do všech depozitářů a prošel instalaci.

Rychtyk.

Ani ťuk.

Volal jsem firmě a ozval se tradiční záznamník. Oznámil jsem jim, že ten jejich zázrak je kompletně v prdeli a aby s tím přijeli fofrem něco udělat. Pochybuju, že to bude dřív než v pondělí.

Pak jsem z Evičky páčil, kdy si toho medvěda vzala, abych zjistil, jak dlouho ten krám nefunguje. Řekla, že včera. Ale mohlo to být taky před týdnem.

Co se v Ivance nastřádalo, večer vybuchlo. Už ve chvíli, kdy medvěda nesla do kuchyně, mi bylo jasné, že tenhle další „úlet“ nenechá bez povšimnutí.

„Tobě to asi pořád ještě nestačí, že? Eva je náměsíčná, minulý týden ji málem roztrhali psi a teď si chodí mýrnyxtýrnyx povídat s mrtvolou. Jestli si myslíš, že je to normální, tak by sis měl sbalit kufr a odjet za tím hlídačem.“

Opírala se rukama o kuchyňský stůl, ale rozzuřená nebyla. Říkala to celkem klidně.

„My (myslela sebe a Evičku), milej zlatej, končíme. Naši mi už v Praze sehnali byt, když jsi ten náš tak velkoryse na tři roky pronajal. Třicátýho dubna se stěhujeme. Jestli chceš, můžeš jet s náma. Ale ty zůstaneš tady, nebo se mýlím?“

Seděl jsem jako opařený.

„Tak papínek už ti sehnal i kvartýr?“

„Jo, sehnal, protože já v téhle díře nemíním zcvoknout. Ale o mě ani tak nejde.“

Musel jsem znovu vyslechnout, že z Evičky se stává mešuge, a tak dál a tak dál.

Nemá to smysl. My dva se nedomluvíme.

Už zase sedí u bedny a sjíždí jakýsi americký doják.

Neděle 31. března

Jestli mi tady skutečně hrábne, bude to z těch průvodkyň.

Přijely dopoledne. Leona, Monika, Zuzana a Klára. Na ubytovně (nad kterou teda bez obalu ohrnovaly nos) si složily věci do připravených pokojů (povlečení jsem pral já v naší automatce) a vydali jsme se na pouť instalací. Holky memorovaly nadřený text a já jsem jim ukazoval, o čem vlastně mluví. Připomínalo to útrpné právo.

Chodil jsem s nimi až do tří hodin a ve finále už jsem si fakt myslel, že zcepením. Takový telata aby pohledal.

Kromě Kláry. Klára se mezi ně nehodí. Klára je záhadná. To je to správný slovo. Záhadná. Ale s textem má taky problémy.

Mám z toho čím dál větší děs.

Pondělí 1. dubna

Tak nervózní jsem nebyl ani před státnicema. O svatbě nemluvě.

Zítra v devět ráno ten cirkus vypukne. Máme objednaných sedm zájezdů.

Celý den jsem zmateně pobíhal po zámku a parku. Příšerný.

V poledne přijeli servisáci na signalizaci. Seřval jsem je hned, jak vystoupili z auta. Dvě hodiny se vrtali v ústředně a pak mi řekli, že je totálně v hajzlu. Ptal jsem se jich, jak je to možný. Řekli, že neví, prý se jim něco takovýho stalo poprvé.

Sedli do auta a jeli do Brna na firmu pro novou. Vrátili se až v pět. Za chvilku bude deset a oni se s tím ještě pořád mordujou. Alexandr je tam s nimi.

Jdu spát.

Úterý 2. dubna

Něco po půl deváté přijel na parkoviště první autobus. Pár minut po něm další dva. Sledoval jsem to procesí novodobých poutníků z oken kanceláře a žaludek se mi svíral. Nádvoří se naplnilo jejich halekáním. Vzápětí mi z pokladny volala Lorenzová.

„Jsou tady tři skupiny a všechny jste je objednal na devět hodin. Co s tím mám podle vás dělat?“

„No tak vemte jednu a ti ostatní snad pár minut počkají.“

Sešel jsem dolů. Leona právě pouštěla první zájezd do vestibulu. Dalších osmdesát lidí stálo na nádvoří a někteří z nich celkem hlasitě nadávali. Prý mají před sebou ještě další dva zámky. Vysvětloval jsem jim, že skupiny bereme po deseti minutách, takže o nějakém zdržení nemůže být ani řeč. Jako když hážete hrách na stěnu. Oni jsou objednaní na devět, tak půjdou v devět. Basta fidly.

Z davu se neslo zlověstné hučení. Zachránila to Lorenzová. Vyšla před pokladnu a oznámila, že těch pár minut nikoho nezabije. Měla na sobě černý kostým a černé boty ke kolenům. Brigadýrku s umrlčí lebkou a bičík zřejmě nechala doma. Nádvoří ztichlo.

Ta ženská je poklad.

Když konečně všechny skupiny zmizely uvnitř, přišla mě do kanceláře vypeskovat.

„To jsem zvědavá, kolika takových kiksů se tady ještě dočkáme.“

„Však vy to určitě vyřešíte, paní Lorenzová.“

Bylo na ní vidět, že je potěšena.

„Budu muset,“ řekla velkoryse.

Pak už to jelo jak na běžícím pásu. Jako na jatkách. První den a hned skoro pět set lidí. Holky toho mají až po krk.

„A to je teprve začátek,“ řekla Valerie, „počkejte v sobotu a v neděli.“

Poslední dnešní výpravu jsem si vzal já. Byli to Rakušáci. Konečně jsem pochopil, proč se návštěvníkům zámků říká mufloni. Je to stádo, které reaguje na pokyny svého vůdce. Půjdeme doleva — stádo jde poslušně doleva, podíváme se na strop — stádo poslušně čumí na strop, prohlédneme si obraz — stádo obdivuje obraz, nedotýkáme se tapet — stádo prochází kolem tapet jako kolem drátů vysokého napětí.

Pokud se najde jedinec, který příkazy neplní, je vůdcem stáda veřejně pokárán a ostatní mufloni se od něj ostentativně odtáhnou.

Na konci prohlídky jsem sklidil potlesk, což mě vyloženě uvedlo do rozpaků. Stál jsem uprostřed ložnice a byl jsem z toho tak zblblý, že jsem se dokonce mírně uklonil!

Ale stejně to od nich bylo milé.

Lorenzová mi odevzdala tržbu. Skoro třicet tisíc. Páni.

Zamkl jsem je do trezoru. Hned ráno to musím odvézt do banky.

Tak první den sezony jsem přežil. Bože, dej mi sílu přežít i těch dalších dvě stě.

Amen.

Čtvrtek 4. dubna

Pokud to půjde dál tímhle tempem, mufloni během pár let roznesou zámek na kopytech. Musel jsem vzít další průvodce z gymplu v okresním městě. Budou chodit soboty a neděle.

Sobota 6. dubna

Největší hrozbou pro lidstvo nejsou atomové zbraně, ale cestovní ruch.

Dnes tu bylo tisíc lidí. Jsou všude, kam se člověk podívá. Park, všechna nádvoří, obora i zámek jsou plné muflonů.

Už vím, co mi na tom vadí nejvíc. Zámek ztrácí kouzlo a stává se fabrikou. Fabrikou na turisty.

Když se sám procházím instalací, cítím něco jako napětí, možná trochu úzkost. S bandou muflonů necítím nic a připadá mi, že s nimi procházím přes nakašírované kulisy.

A mění se i noční zvuky. Připadá mi, že na konci každého dne si zámek oddechne a protahuje se v kostech. Jako by odhodil těžký balvan.

Neděle 7. dubna

Stejné jako včera, možná ještě horší. Klára skoro ztratila hlas, Zuzaně se na prohlídce poblilo na koberec v jídelně malý děcko, Monice zkolabovala v knihovně ženská a museli jsme volat sanitku. Hrůza třepe kurníkem, jak říkala nebožka matka.

Taky jsem si užil. V poledne přijel autobus důchodců. Chtěli jít okamžitě na prohlídku, ale nebyli objednaní a zámek byl na dvě hodiny dopředu vyprodaný.

Nahrnuli se do pokladny a začali sprostě nadávat Lorenzové, co si jako myslí, že oni dneska musí stihnout ještě jeden hrad. To teda bylo opravdu něco. Zdálo se, že budu muset zavolat četníky, aby je rozehnali obuškama. Párkrát jsem potkal rozvášněné fotbalové fanoušky, ale proti hrstce agresivních důchodců jsou pouhá ořezávátka.

Nakonec se mi je podařilo vytlačit z pokladny a na prohlídku jsem si je vzal radši sám. Pak už byli klidní.

„Tak tohle je ten tvůj klid, jo? Dyť je to horší jak na Václaváku,“ řekla mi večer Ivanka.

Pondělí 8. dubna

Velikonoce!

Zasraný Velikonoce. Pondělky máme mít zavřeno, ale pokud na ně vyjde nějaký svátek, musíme se všichni usmívat a dělat, že žádný volno ani nepotřebujeme. Lidí tady bylo jak vší.

Hned ráno za mnou přiběhly Monika se Zuzanou. Měly opuchlé, nevyspalé oči. Prý někdo chodil celou noc v ubytovně po chodbě.

„Zamkly jste hlavní vchod?“

„Zamkly.“

„Tak tam nikdo nemohl chodit. Něco se vám zdálo.“

„Nezdálo. Slyšela to i Klára s Leonou.“

„Holky, někde něco vrže, a vám se zdá, že slyšíte kroky, radši vám ani nebudu říkat, co slyším já.“

„Tam straší, nemohly bysme bydlet někde jinde?“

Vyděšené teda byly fest. Slíbil jsem jim, že se na ně s Alexandrem půjdem párkrát za noc podívat.

A to ještě berušky neví, že tam bydlel chlap, který je teď v blázinci.

Úterý 9. dubna

Zavřeno!!!

Celý den jsem seděl v kanceláři. Telefony, pošta, vyřizování, zařizování.

Valerie uklízí. Je unavená. Například záchody vypadaly, jako by se tam vystřídalo půl republiky.

Čtvrtek 11. dubna

Fiala mi hned ráno přinesl okresní plátek a pobaveně se usmíval. „Vy ste ale číslo.“

Na druhé straně těch kravských rozhledů byl titulek Kastelán tvrdí: Zhypnotizoval jsem je.

Před očima se mi udělaly mžitky.

„Ježiš, to je kretén.“

Minulý týden mi volal chlápek, který se představil jako redaktor okresních novin. Dotazoval se, jak to bylo s těma rotvajlerama. Řekl jsem mu, že o tom nic nevím. A chtěl jsem praštit s telefonem. Jenomže začal dorážet a byl děsně neodbytný.

Tak jsem si řekl, počkej, pitomče, já ti dám. A začal jsem žvanit, co mi slina na jazyk přinesla. Že je v parku geologický zlom, který vyzařuje magnetismus, že zámkem prochází pozitivní a negativní geopatogenní zóny, že umím hypnotizovat zvířata, protože jsem dělal ošetřovatele v zoologické zahradě. Navykládal jsem mu příšerný pičoviny. On řekl děkuju a já jsem byl přesvědčený, že pochopil, že si z něho dělám prdel.

Jenomže ten pisálek asi vzal všechno vážně. Přečetl jsem si článek a hned jsem mu volal.

„Vy jste snad padlý na hlavu, člověče.“

„Něco se vám na tom článku nelíbí?“

Musel jsem se zhluboka nadechnout. Měl jsem pocit, že se na mě právě vychcal slon. Ten „novinář“ byl absolutně vyautovaný.

Během následujícího rozhovoru jsem nabyl dojmu, že mluvím s mimozemšťanem. Ten šílenec těm nesmyslům věřil! On jim opravdu věřil!!

Ačkoliv — proč by mě to mělo překvapovat? Když občas otevřu některý z Ivančiných časopisů, vždycky tam narazím na rozhovor s nějakým pomatencem, který o sobě tvrdí, že je čaroděj nebo čarodějka, na krku má pověšený nalakovaný pařát ze slepice a mele takový nesmysly, že by jim nevěřila ani naše Eva.

Co se to vlastně děje? Co se to, kurva, s těma lidma vlastně děje? Já řeknu chlapovi, že jsem si z něho udělal dobrý den, a on reaguje: „Ale něco pravdy na tom bude, že?“

Kde to žiju? V pakárně? Čím větší hovadina, tím víc lidí tomu věří. Kdejaký zamindrákovaný pitomec v sobě „najednou“ objevuje „určité schopnosti“ a další tisíce pitomců mu nábožně naslouchají se zatajeným dechem. A ti všiví novináři s hovnem místo mozku s nimi dělají rozhovory, píšou o nich články a zvou je na besedy do rádia, místo aby zavolali maníky se svěrací kazajkou. Kdo chce kam, pomozme mu tam.

Alexandra ten článek nakrkl.

„Takový věci nemáte říkat ani v žertu. S lidma od novin je nejlepší vůbec nemluvit.“

Odpoledne mi volal Forman, že na úřadě je kvůli tomu článku velké pozdvižení.

„A opravdu jste pracoval v zoo? Že jste se o tom nikdy nezmínil.“

Nemám sílu nikomu nic vysvětlovat.

Škoda že jsem tomu kreténovi neřekl, že žirafy se nejlíp hypnotizujou z hasičskýho žebříku.

Ještě se musím podívat do ubytovny na holky. Jestli jim tam náhodou zase někdo nechodí po chodbě.

Pátek 12. dubna

Venku je pět stupňů a sněží!

Nechtěl bych to zakřiknout, ale zdá se, že úvodní nápor jsme zvládli. Holky už ví, co a jak, Lorenzová je jako dispečerka provozu výborná a mě už ty davy taky tolik nestresují.

Evička si našla kamarádku — Kláru. Jsou jako dvě sestry. Chodí ven nebo jsou u Evičky v pokoji.

Ivanka už stříhá metr. Skoro spolu nemluvíme.

Sobota 13. dubna

V jednu v noci mě probudila vysílačka. Byla to Monika a dalo mi dost práce, abych ji poznal. Mluvila šeptem a vzlykala: „Přijďte sem, prosím vás, přijďte sem.“

Hodil jsem na sebe šusťákovku a hrábl po baterce. Ještě z předsíně jsem se vrátil pro samopal. Pro jistotu.

Odemkl jsem si hlavní vchod ubytovny a vešel dovnitř. Světlo na chodbě svítilo.

„Holky, klid, to jsem já.“

Zarachotily klíče v zámku a otevřely se dveře od trojky. Byly tam všechny.

Sedl jsem si na židli. „Tak co se děje?“

„Někdo tady chodí.“ Řekla to Klára, která vypadala celkem nejpříčetněji.

„Holky,“ obrátil jsem oči v sloup, „to je nesmysl, ubytovna je zamčená, kdo by se sem dostal.“

Byl jsem mírně otrávený a chtěl jsem jít zpátky, ale pohled na jejich popelavé obličeje mě přinutil vstát a projít budovu. Záchody, umývárny a zbývající pokoje.

„Není tady ani noha.“

Ale neuklidnilo je to. Chtěly, abych tam s nimi zůstal.

„Tak jo, počkám, než usnete, a pak půjdu.“

Leona s Klárou se zvedly a odcházely do své cimry.

„Abych nezapomněl, tohle,“ pozvedl jsem samopal, „tohle jste nikdy neviděly, jasný?“

Vlezl jsem do čtverky, sedl si na postel a zapálil si cigaretu. Spát se mi nechtělo.

Z vysílačky se ozvala Ivanka.

„Kde jsi, Viku?“

„Na ubytovně, mají tady nějaký problém.“

„Jaký problém?“

„Mají pocit, že tu někdo je.“

„A je?“

„No samozřejmě že není. Počkám, až se uklidní, a přijdu nahoru.“

Típl jsem vajgla do prázdného květináče a zapálil si další.

Pak se ozval Ott. „Něco v nepořádku?“

Řekl jsem mu to samé, co Ivance.

„Můžete klidně spát.“

Vysílačka cvakla a byl klid. Kostelní hodiny odbíjely tři čtvrtě na dvě a při třetím úderu jsem uslyšel kroky. O nějakém vrzání podlahy nemohla být řeč, protože na chodbě je keramická dlažba. Byly to opravdu kroky a ozývaly se ze vzdálenějšího konce chodby. Vedle v pokoji zavrzala postel. Holky nespaly.

Pomalu jsem vstal. Ještě chvilku jsem počkal a pak jsem prudce otevřel dveře a vešel na chodbu. Podle mého odhadu se kroky zastavily někde mezi kuchyňkou a jedničkou. Nikde nikdo.

To byl ale nepříjemný pocit.

Z pokoje vykoukla Leona.

„Slyšel jste to taky, že?“

Kdybych tam byl sám, mávl bych nad tím rukou, jenomže v téhle situaci jsem něco říct musel.

„Něco jsem slyšel, ale myslím, že máte bujnou fantazii.“

Nakonec si vzaly peřiny a spaly u nás v obýváku.

Ivance to bylo jedno. Všechno je jí tady už jedno.

Jenomže co mám dělat? Holky na ubytovně odmítají spát a nic s nimi nehne. Prostě tam straší a ony tam nebudou a nebudou.

Museli jsme jim s Fialou přenést postele do místnosti na nádvoří, která jim slouží jako čekárna, než jdou na prohlídku.

Opravdu jak u blbejch.

Alexandra to nepřekvapuje. Abych byl upřímný — mě taky ne.

Neděle 14. dubna

Tím rozhovorem v novinách jsem si pěkně nasral na hlavu.

První prohlídku měla Klára a nějaký chlap vytáhl hned na chodbě železnou pružinku a začal zkoumat „patogenní zóny“. Klára ty jeho pindy vydržela poslouchat deset minut a pak přišla pro mě. Prý ji skoro nepustí ke slovu.

Šel jsem mu slušně říct, aby toho nechal, nebo ho vyvedu.

Ale to jsem neměl dělat. Zbytek muflonů ho poslouchal s otevřenýma hubama, a když jsem ho vyzval, aby sklapl, jeden manželský pár se na mě obořil, že prý je to velice zajímavé. A ostatní se k nim přidali. Myslel jsem, že mě trefí šlak.

To byla prohlídka! Klára odhrkala v každé místnosti text a potom spustil ten šílenec. Ježišmarjá, to byly bludy. Přečetl si ten článek v novinách a vydal se na průzkum do terénu.

Rezignoval jsem. Muflony evidentně nezajímalo ani baroko ani holandské malířství, ale brána do jiného světa, kterou ten zoufalec našel v kabinetu hraběnky. Nevydržel jsem a vrátil se zpátky do kanceláře.

A to měl ten chlap ještě tolik drzosti, že za mnou po prohlídce přišel a chtěl si vyměňovat zkušenosti s „paranormálními jevy“. Vyrazil jsem s ním dveře.

Když jsem odpoledne nesl Lorenzové ze skladu do pokladny balík pohlednic, odchytily mě na nádvoří čtyři ženský. Něco mezi čtyřicítkou a padesátkou. Byly to duchařky. Zámek je prý plný duší zemřelých, které se z tohoto světa nemůžou dostat.

„A co se s tím dá podle vás dělat?“

„Přivoláme bytosti světla a ty je odvedou.“

Ty baby často postávaly někde v průvanu, nebo je už pěkně dlouho nikdo nepřefikl.

Holky jsou za celý den pořádně otrávené. Každý druhý muflon o tom článku věděl a všichni byli zvědaví. Stereotypně jim odpovídaly, že o tom nic neví (což je pravda), a mufloni byli krajně nespokojení.

Tak nevím — jsou ti lidi tak zpitomělí nebo tak znudění nebo co to vlastně je?

A proč se nad tím vůbec pozastavuju, když si z hodinové prohlídky každý zapamatuje jenom to, že jeden z majitelů píchal vlastní sestru a jejich mongoloidní děcko se potom utopilo v kašně.

Pondělí 15. dubna

Volno.

Do kanceláře jsem ani nepáchl a nezvedl jsem ani jeden telefon. Pud sebezáchovy.

Odpoledne jsem naložil Evičku a Julinu do auta a jeli jsme na výlet. Chodili jsme po lese, jen tak, odnikud nikam.

Říkala, že zase pojedou s maminkou do Prahy. „Ale brzo se za tebou vrátíme.“

Bylo mi do breku. Jaký by však mělo smysl říkat jí, že na zámek se nejspíš nikdy nevrátí? Musím držet hubu a puká mi srdce.

Kastelán prý odchází ze zámku patami napřed. Asi to tak bude.

Úterý 16. dubna

Alexandra chytlo revma. Nemůže ani chodit. Byl jsem za ním doma. Leží na posteli a nepochybně má bolesti, ačkoliv je nedává moc najevo.

Posílal jsem ho k doktorovi, ale říká, že to za pár dní přejde samo.

„Nechci vás dopředu strašit, ale revma je kastelánská nemoc.“

Není nad to, když člověk ví, co ho čeká.

Čtvrtek 18. dubna

Je za pět minut deset. Ivanka balí svoje a Eviččiny věci. Odjíždí zítra ráno.

Poslední policajti zmizeli teprve před chvilkou. Nebude to ani deset minut. Šel jsem s nimi k bráně a sundal ceduli Z TECHNICKÝCH DŮVODŮ ZAVŘENO, kterou jsem tam dnes dopoledne pověsil.

Včerejší noc mě stála několik roků života. Ale ještě mi to pořád nějak nedochází.

Evička, rotvajleři, a teď tohle.

V noci se nás pokusili vykrást. Byli to profíci. Jeden z nich zůstal při poslední prohlídce v instalaci a geniálně jednoduchým způsobem vyřadil v několika místnostech čidla a magnety na oknech. Jeho kumpáni se postarali o elektriku a telefon. Měli to bezvadně zmáknutý.

Jenomže to dopadlo hodně netradičně.

Kriminálka tady byla až z Brna. I s vlastním doktorem. Taky profíci.

Odpoledne přijeli z televize Nova. Naštěstí jsme už byli domluvení. Pokus o vyloupení zámku, zloději byli na místě dopadeni a odvezeni do vazební věznice v Brně.

Klučíkovi z televize se to nepozdávalo. Prý má informace o nějakých mrtvých.

Jak je možný, že ty hyeny hned o všem ví?

Na kameru jsem odmítl mluvit a policajti taky. Odtáhl s nepořízenou. Ve večerních zprávách se neobjevila ani zmínka. Zaplaťpánbu.

Mrtvoly dali do igelitových pytlů a odvezli v policejním antonu. Pohřebák by budil pozornost. Stejně se to časem proflákne.

A co potom? Přijede John nebo Klíma a budou se „Na vlastní oči“ dohadovat, proč nám v instalaci zkolabovali tři lupiči vyzbrojení beretama?

A co to udělá s muflonama? Radši nedomýšlet. Nějak to dopadne.

Je to absurdní, je to šílené. Bojím se, bojím a pořádně, ani nevím čeho.

Telefon přestal fungovat v devět večer. Ivanka zrovna mluvila s matkou. Sluchátko náhle zůstalo hluché. Vztekle s ním praštila. Kolem jedenácté vypadla elektrika. Kompletně na celém zámku. Signálka zahlásila přechod na záložní zdroje. Odnesl jsem holkám dolů svoji baterku a uklidnil jsem je, že o nic nejde.

„Kdyby něco, tak vysílačky fungujou. Ale buďte tak hodné a zbytečně mě nebuďte.“

V okně u Ottů se objevilo slabé světlo. Zřejmě rozsvítili svíčky. Zámek se ocitl v naprosté tmě. Když jsem se vracel po schodišti do bytu, měl jsem nepříjemný pocit.

Kolem půlnoci jsem si šel lehnout.

Probudil jsem se ve čtvrt na tři. Z ničeho nic. U postele stála Evička. V bílé noční košili vypadala jako přízrak. Nejdřív jsem si myslel, že má zas tu svoji náměsíčnou chvilku, ale řekla, že nemůže usnout, jestli by mohla jít za mnou. Posunul jsem se na kraj postele a ona si lehla mezi mě a Ivanku.

Bylo naprosté ticho, takže ten zvuk z instalace se rozlehl celým zámkem.

Posadil jsem se na posteli a bláznivě se mi rozbušilo srdce.

Ivanka se probudila.

„Co to bylo?“

„Jako by se někde rozbilo okno. Půjdu se tam mrknout.“

Julča se nahlas rozštěkala.

Uvědomil jsem si, že nemám baterku. Všude tma jak v ranci. V kuchyni jsem zapálil svícen se třemi svíčkami. Hodil jsem na sebe hadry. Přestože signálka zůstávala pořád v klidu, bylo mi divně. Ivanka vstala z postele a přišla za mnou.

„Nechceš radši zavolat policajty?“

„Jo, a oni mě zjebou za zbytečný výjezd. Děkuji, nechci. Stejně jde o hovno.“

Ukázal jsem rukou směrem k netečné siréně na zdi. Zavázal jsem si boty.

Z vysílačky se ozval Moničin hlas.

„Pane kasteláne, pane kasteláne, v instalaci se něco rozbilo a je odtud slyšet nějaký dupot.“

Podívali jsme se s Ivankou na sebe.

„Zavolej ty policajty, Viku.“

Zavrtěl jsem hlavou a připevnil si vysílačku. V předsíni jsem z výklenku za botníkem vytáhl kalašnikova a vypnul signalizaci. Odemkl jsem dveře a vyšel na chodbu. Tma byla dokonalá. Vrátil jsem se zpátky do kuchyně a nasadil si infrák.

Ivanka se pořád opírala o kuchyňskou linku.

„Viku, prosím tě.“

Měl jsem tisíc chutí naladit policejní frekvenci a říct jim, aby přijeli. Nechápu, proč jsem to neudělal.

Ivanka za mnou zamkla dveře.

Sestupoval jsem po schodišti, které nesnesitelně vrzalo.

Než jsem odešel z bytu, zapnul jsem z jakéhosi nepochopitelného důvodu nahrávání na vysílačkové základně. Originál té kazety si odvezla policie, ale dovolili mi udělat kopii. Přehrál jsem si ji už několikrát a vždycky mám pocit, že poslouchám nějakou debilní rozhlasovou hru.

„Viku, nechceš se vrátit?“

Byl jsem v polovině schodiště do prvního patra a nohy jsem měl jako z olova. To nejasné sílilo s každým schodem.

„Pane kasteláne, tam někdo je.“ Moničin hlas byl hysterický k nepoznání.

„Vypni tu vysílačku, káčo pitomá, a běžte si všechny lehnout.“

Pak se ozval Alexandr. „Chvilku počkejte, půjdu tam s vámi.“

Pomalu jsem postupoval ke dveřím do předsálí. Potil jsem se. Přestože jsem měl ten noktovizor už tolikrát na očích, cítil jsem se hodně nesvůj. Jako bych měl na očích klapky. Pořád jsem se otáčel za sebe.

„Ivko, jsi tam?“

„Jo.“

Ivanka brečí a je slyšet štěkání Juliny. Najednou hlas Evičky. Vzala si další vysílačku.

„Tatínku, já se o tebe bojím.“

„Neboj se, Evičko.“ Můj hlas na té kazetě zní jako ze záhrobí, protože jsem celou dobu jenom šeptal.

Tomuhle taky nerozumím. Proč jsme byli všichni tak vynervovaní, když se vlastně zatím nic nedělo? Anebo už jsme to věděli?

Chrastění klíčů. „Otvírám dveře do předsálí.“

Následuje rána. „Do prdele, je tady hrozný průvan.“

A v té chvíli už jsem na beton věděl, že tam opravdu někdo je. Prostě jsem to věděl.

Křik Alexandra, který stál zřejmě někde na terase.

„Vraťte se, okamžitě se vraťte. Jsou v jídelně. Je tady žebřík.“

„Viku, prosím tě, Viku.“ Ivanka brečí.

„Nalaď tam frekvenci, kterou máš přímo před sebou, a řekni jim, ať sem jedou.“

Policajti se mě snad stokrát ptali, proč jsem tak riskoval, proč jsem na ně nepočkal. Nemohl jsem snést pomyšlení, že mi nějakej hajzl plundruje zámek. Samozřejmě že jsem byl posraný až za ušima, ale nemohl jsem se zastavit.

V knihovně jsem natáhl samopal. Přestal jsem dýchat.

U otevřeného okna v jídelně vlála až doprostřed místnosti dlouhá bílá záclona. Ticho.

„Kriste dobrotivý,“ hlesl Alexandr.

V jídelně bylo o poznání chladněji než v ostatních místnostech. Nejdřív jsem si všiml rozbité japonské vázy uprostřed. Potom jsem uviděl toho chlapa. Ležel na zádech u krbu s roztaženýma rukama. Jako by relaxoval. Druhého jsem našel v kabinetu hraběte, jak se opírá vsedě o zeď. Hlavu měl spuštěnou k levému rameni. Měli na sobě jakési černé overaly a přes obličej černé kukly, z nichž vyčuhovaly jenom vytřeštěné skleněné oči.

V okně se objevil Alexandr, který namáhavě vylezl po žebříku. Pomohl jsem mu dovnitř.

„Dole leží ještě jeden.“

Sedli jsme si do rotangových křesel v arkýři. Všiml jsem si, že se mu třesou ruce.

Z parku se ozval hlas deformovaný megafonem: „Tady je Policie České republiky.“

Vzal jsem Ottovi baterku a několikrát jsem zablikal z okna.

Alexandr sklouzl pohledem na samopal opřený o zeď: „Nebude lepší to někam uklidit?“

Odnesl jsem ho do archivu a zamkl do plechové skříně. Zapálil jsem si cigaretu a pomalu mi začínalo docházet, co se vlastně stalo.

Policajti už byli v sále. Zavedli jsme je do jídelny. Jeden okamžitě vytáhl vysílačku. „Je to pozitivní, pošlete sem výjezdovku a zašprajcujte okres, určitě tady ještě někoho mají.“

Během půlhodiny zde bylo policajtů jak much. Viděl jsem, když těm mrtvolám stahovali kukly z obličejů. Ty ksichty vypadaly překvapeně.

Před pátou ráno přijeli chlápci z Brna. Když to uviděl jejich doktor, otočil se ke mně a zeptal se: „Co ste s nima dělali, nějaký pokusy?“

Kolem šesté jsem se už sotva držel na nohách a musel jsem si jít lehnout.

Probudili mě v jedenáct a pak jsem se jim musel věnovat až do večera.

Jo, abych nezapomněl — ještě v noci chytili dalšího komplice, který čekal v nákladní dodávce kousek od obory. Našli u něj hromadu bianko povolení na vývoz uměleckých předmětů do zahraničí. Kdyby se jim to povedlo, měl by už teď naše věci nějaký soukromý sběratel v Německu.

Bude mi asi nějaký čas trvat, než se z toho nekonečného dne vzpamatuju.

Když se Ivanka dozvěděla, že byli ozbrojení, začala balit věci.

Bolí mě hlava a pálí oči.

Pátek 19. dubna

Hodiny na vzdáleném vesnickém kostele právě odbily jedenáct. Julina leží na pohovce a dělá, že spí. Je ticho. Jako v hrobce.

Ivanka s Evičkou před chvílí odjely.

Dole bouchly vstupní dveře.